Voňavka

Robert Wudy

Znění tohoto textu vychází z díla Voňavka tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Pavel Mervart v Červeném Kostelci v roce 2023.

§

Text díla (Robert Wudy: Voňavka), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 4. 2025.

Každý muž je na začátku žena a každá žena je na konci muž.

(Bobi Krueger)

I.

VOŇAVKA

Gertruda

Neslyším tě, neslyším —

vidím, jak říkáš moje jméno.

Jsi neslýchaně krásný.

Tvé rty se hýbají.

Můžeš vplout svým jazykem

do mého ucha?

Chci jej! Chci mu naslouchat,

jít v tichosti ke dnu.

Jsou kruhy na hladině

mého zakletého těla.

Jak vplul do něj stud

jako velký hladký kámen.

Za mnou na dno pojď,

ty jediný, můj milý.

Za mnou na dno pojď.

Za mnou na dno pojď.

Vendulka a kaplička oběšenců

Na Svatý Kopeček

Vendulka nedošla,

za ruku vzalo ji

předtuchy nutkání,

vzalo ji za ruku,

vrátilo zpět.

Muž jako smrtihlav,

co sed na mucholep,

nahoře v kapli už

nohama třepetal,

nohama třepetal

setsakra zle.

Pak se jen kýval —

veliké kyvadlo —

v kapli jak v hodinách,

v hodinách hovadných —

v těch, z kterých odešel

poslední čas.

Bim, bam.

Bim… bam…

Bim…

Jazyk zapadl.

Život zapadl.

Slunce zapadlo,

všechno zapadlo,

libokraj zapadlý

pozřela tma.

Sněžit začalo,

z nebeské hlubiny

vloček se valilo,

jako by škubali,

jako by škubali

tisíce hus.

K večeři chléb,

máslo a podmáslí.

Vendulka slyší, jak

o někom hovor jde,

na stěně hodiny

bijou, bim, bam.

Bijou

bim, bam.

Paní na Château Bram

Dávno dávno rozpad počal.

Vyprahlá fontána o vodu neprosí.

Vášeň v rozvalinách. A přece

neustává ten malý skálopevný vír

ve vonných bylinkových mlázích,

kam zub času nedosáhne.

A její ruka

ožívá…

Komnaty a chodby

vracejí se přírodě.

(Bram, 2. VII. 2018)

Píseň o lásce a smrti královny Anuly z Anardhapury

Žila byla,

princezna Anula vzplála,

zamilovala se do krále Coranagu,

i vzala si za muže

krále Coranagu.

Tři roky uběhly,

královna Anula vzplála,

zamilovala se do palácového strážného,

zabila krále Coranagu,

ať žije král strážný!

Rok a dva měsíce uběhly,

královna Anula vzplála,

zamilovala se do truhláře Vatuky,

zabila krále strážného,

ať žije král truhlář!

Rok a dva měsíce uběhly,

královna Anula vzplála,

zamilovala se do statného dřevorubce,

zabila krále truhláře,

ať žije král dřevorubec!

Rok a měsíc uběhl,

královna Anula vzplála,

zamilovala se do kněžího Niliyi,

zabila krále dřevorubce,

ať žije král kněží!

Šest měsíců uběhlo,

královna Anula vzplála,

zamilovala se do královny Anuly,

zabila krále kněžího,

ať žije Anula!

Čtyři měsíce uběhly,

syn krále Coranagu s armádou

přitáhl, převzal vládu, postavil hranici,

královna Anula

konečně šťastně vzplála.

Seznam četby z růžové knihovny I

(Rosamundě Pilcherové)

Šťastní až navěky?

Odpusť a zapomeň

Od zítřka budu sexy třicítka

S láskou Tvá

Panna

Safira

Dřív než se rozloučíme

Buď mojí mamkou

Holčička s černou pastelkou

Osmiletá holčička prahne po krvi.

Paní objímá vousatého pána.

Líbá ho

jakoby nic.

Holčička se mračí, je plná hněvu.

V pěstičce pastelku černou jako noc.

Mračí se.

Mračí se víc.

Chystá dokonalý zločin.

Chystá se namalovat obrázek.

Rakev a víko.

Jakoby nic.

Voňavka

Z obřadní síně:

„Smrti, berete si zde přítomného pana Josefa Voňavku

dobrovolně?“

„Ano.“

„Pane Josefe Voňavko —“

„Né! Prosím, né, já nechci!“

„Pane Josefe Voňavko, berete si zde přítomnou smrt

nedobrovolně.

A nyní prosím asistenty, aby podrželi pana Voňavku,

a novomanžele, aby si vyměnili mince a polibek smrti.“

(Voňavka se mrtev hroutí k zemi)

„A nyní prohlašuji pana Josefa Voňavku za mrtvého.“

Veronika

Nenávratně krásná žena

v medúze svatebních šatů

klesá ke dnu

jako utržená kotva.

Nenávratně bláhový nápad:

nakousnout osud jako jablko,

najít štěstí dřív než smrt

alespoň o pár hodin.

Ukolébavka pro Barunku

A babičko, proč máte tak velká prsa?

To abych lépe se prsila, Barunko.

A babičko, proč máte tak velkou bradavici?

To abych lépe kouzlila, Barunko.

A babičko, proč máte tak velké žíly na nohou?

To abych lépe všeho želela, Barunko,

a teď už spi.

Proroctví z pokoje CH 317

A viděla jsem před očima mžitky.

A viděla jsem brány —

u každé z nich na stráži…

jiná zvířata.

A cítila jsem žízeň —

olizovala jsem mladé smrčky.

A viděla jsem velké oranžové gerbery —

mohla jsem s nimi hýbat

jako s tygříma očima.

A pak

uviděla jsem tygra —

černočerně pruhovaného.

A cítila jsem, jak silně páchne,

podoben té nejdravější masožravé rostlině —

prošel nedovřenými dveřmi,

otřel se o mě,

vrněl

jako ventilace.

Dnes se cítím výjimečně dobře naložený

Dnes se cítím výjimečně dobře naložený,

můj formaldehyd má v sobě něco z jara.

Prorok Schneider

Byl rychlejší než vítr,

byl rychlejší než smrt.

Byl bohorovně mimo,

byl stále v oblacích.

„Sou záporný a kladný řeky,“

do větru blábolil.

„A moře?“ zeptal se vítr.

„Jó, moře, to je nulový.“

Jako hadi kroutily se cesty,

pokaždé jinde končily.

Potok byl bystrý mladý mozek.

Okolo kouřilo se z hor.

Esmerald Klamm

Muž jménem Esmerald Klamm,

plachý podomní prodejce,

divil se, jak je možné, jak je to možné,

cestovat s tolika nožíky.

Byl krásný den, Slunce žhnulo,

v městském parku zpíval pták.

Lehkost stoupla do korun stromů,

tíž soustředila se do muže.

„Stačí bodnout a tvor je mrtvý,“

rostlo v něm jako šeptání.

Myslel jen na to, jak ostří se blyští

v střelhbitě vedeném pohybu.

Sebral odvahu ovládnout se —

neudržel ji ani minutu.

Sebral odvahu druhou, tu opačnou —

u prvních dveří zazvonil…

Kouzelná zahrada

Af god ot,

Ivan Blatný šušká květinám,

co šušká se v jeho hlavě —

imr nejm, šušká zátylek —

Af gača dálin, šušk lalok —

jen trnky si šuškaly, že

Blatný má stejné oči —

jako já, řekla obloha,

jehněčí minutka,

af god ot.

Vincent vyrazil do polí

(Veronice, 28. 10. 2019)

Vincent vyrazil do polí,

krví krmil havrany a vrány,

i žlučí zlatil oblaka,

prošel žhnoucím sluncem,

proklouzl skrz jako erupce,

kráčel dále tam na druhé straně,

vtahoval prostor a hvězdy a čas

černou dírou v boku.

Vincent už z polí se nevrátil.

Onen, kdo místo něj přišel

v jeho přesné lidské podobě,

přišel jen cizím umírajícím tělem

s oběma ušima.

Zvláštní,

jak všichni to viděli,

ale nikdo neuviděl.

Vincent zatím, daleko daleko,

cizí řečí promluvil: „Theo,

jsem šťastný, jsem v barvách,

jsem úplně bez konce

šťastný a v barvách,

v neředěných barvách, z nichž

ty, Theo, i každý člověk

ve mžiku by oslepl.“

Theo to nějak uslyšel,

nějak nějakým třetím uchem,

ach, jak plakal, bratříček.

Ucho se vrátilo do oblohy

v neviditelném ubrousku.

Dune du Pilat

Odešel od lidí.

Mžitky žhnoucích bělásků před očima,

přesýpal písek v milostných hodinách

něhy, mazlení, vášnivého zasouvání,

protékání, zatínání —

až pak strnul na vrcholu duny,

blažený jak fata morgana.

(Dune du Pilat, 25. VI. 2018)

Alfa-Romeův Zpěv

Přijdu k tobě přes práh prachu

Vyloupím oblohu

Abych měl čím platit

Vyloupím oblohu

Duší ale nepropadnu peklu

Já žádnou duši nemám

Koupím bezedný pohár trpělivosti

Koupím bezednou číši vína

Koupím bezednou sklenku slz

Natrhám slova tak vzácná tím

Že neponesou balvan smyslu

Proniknu jak záblesk hloub

Uzřím jediné možné zářící kouzlo

Vynesu ho v zubech k hladině

A poženu se soumrakem

A poženu se přímo proti soumraku

A budu na místě právě včas

Abych navždy s tebou se stal

miláčkem lásky

Salónek hotelu Eternál

Žena dělala muži

do hlavy díru mluvením.

Muž poslouchal,

dlouho dlouho poslouchal.

Potom vstal a udělal ženě

do hlavy díru pistolí.

Zhroutil se jako žena,

potřeboval si promluvit,

mluvil do díry

v ženině hlavě,

dlouho dlouho mluvil.

Malý panoptikon

„Mám pocit, že jsem

syn boží,“ řekl Ježíš.

„Jak často se to stává?“

zeptal se hlubinný terapeut.

Mistr Evropy v chytání lelků,

báječný Bajaja von Hajany,

hledal v lese zásuvku,

ale nalezl jen divoké prase.

Ač prasátko jádřilo se kladně,

vyjádřilo se záporně…

Prase jedno!

Prase!

V návalu pak požádal o ruku

Lízu Baumschlagerovou.

„Mohu vám slíbit, Lízo,

jen krev, slzy a pot.“

Líza si slzami smíchu

vyplavila ježkovy voči

ven z důlků, zatímco

oddávající suše řekl: „Tak.“

Vlevo krávy a dominantní býk

v podobě cisterny s vodou.

Vpravo skupinka komparzistů,

které klapka zastihla nepřipravené.

O kocourkovi a fence

(Josefu Čapkovi)

Žil byl kocourek.

Žila byla fenka.

Potkali se jednou.

Narodil se kočkopes.

Nikdy už se neviděli,

byl to volný vztah.

Kočkopejsek rostl,

štěkal a kousal,

než vzal ho ras.

Lidská schránka

Lidská schránka modrá

na rohu ulice.

Lidičky zlatý jdou kolem,

pohledy házejí.

U postele 823/B

(Janu Spěváčkovi)

Ani lesk

A nylé scany

Les kanyl

Eska

Střemhlavý rytíř

Přes horu přenesu

své srdce jediné,

držím se ničeho,

já, střemhlavý rytíř.

Pro bolest nevidím,

že létám v oblacích,

cesta mě pojídá

jako hladový chřtán.

Měsíčku na hnoji,

na hnoji hlubokém,

se srdcem zlomeným

k vodě se pustím.

Své srdce hluboké

do vody ponořím —

optická iluze

vrátí vše zpět.

Seznam četby z růžové knihovny II

Knoflíček

Volání anděla

Chci jen tvé dobro

Zaťukej mi na srdce

Zadaná potvora

Rodička na márách velkou noc chrlí

Rodička na márách velkou noc chrlí.

Muž zarostlý v kolébce stromu.

Dřevo mlaská, jak v ústech má

oheň prvního vzplanutí.

Dobré srdce

a zlá mysl

hýbají světem.

Milenci v letadle

Milenci v letadle

před seskokem, který

zachránit má jejich vztah,

nevydrží napětí chvíle,

propadnou žhavé panice,

začnou se naléhavě líbat,

jako jedno tělo se zmítají,

převalují, až vypadávají

bez padáků ven z letadla,

jako nejkrásnější milenci,

krásnější než Tristan a Isolda,

krásnější než Romeo a Julie,

krásnější než ty a já,

dole o zem se rozprsknou

jako rajská jablíčka.

Seznam četby z růžové knihovny III

Dar osudu

Nebezpečné tajemství

Účet za lásku

Děsivé odhalení

Něco jako láska

Smyslně I / Vášnivě II / Nespoutaně III

Na Větrné hůrce

Kosti valem hlodáš zimo

(Běle Janoštíkové)

Kosti valem hlodáš zimo

Lez pod běl země

Žlučí pros kurník sedmi krásek

Potmě chuť sil ovoň

Blaho vyční k pantoflíčku

Cele doň bloudí jitro cel

Kippenhoffův paradox

Když sklípkan nad ohněm pískne, může se jíst.

Klikánice uklikala svým hrozným klikadlem

všechny neposedné děti, co nechtěly jít spát.

Opoziční poslankyni Báře Džin v lahvi vykouzlil

gin v lahvi a na dně láhve další Džin vykouzlil další gin

a na dně další Džin další gin a na úplném dně další další…

Opoziční poslankyně Bára jde opilá do Vládi.

Ministr Vláďa se brání Kippenhoffovým paradoxem:

„Na jednu stranu tě miluji, ale na druhou stranu

tě nemiluji. Tedy obecně: možná ano a možná ne.“

Jazzman Tydliboun se v tom všem rytmicky ztratil,

chtěl by se zpátky stát člověkem. Jim říká ohni,

že Karel Hynek Mácha byl taky hipster.

Báječný brejden

Báječný brejden,

prostě báječný brejden.

Havran Edgar zchystal

růžové čarodějce

hranici lásky.

Paní B.

vzala si Čas do huby:

„Krutý kreténe!“

Sup Samuel utáhl kruh.

Věští nám z našich mršin

krásnou minulost.

Caorle

(Viktoru Dykovi a Petru Borkovcovi)

Tak dlouho plakala Sisilfata, až vzniklo moře…

Pláž je po ránu pustá a krásná jako poušť;

v kapse svrchníku propocenou mapu Benátek,

míjím údržbáře zalévající rostlinky slunečníků,

vidím slunečníky, jak se rozvírají směrem ke Slunci,

jdu lehce, rty rozpraskané solí, ve spodkách písek,

spálený vnitrozemský nos oloupaný jako ovoce;

a loupu se dál ze všech svých slupek…

Ostatní přišli později, ale to už jsem tam vůbec nebyl.

Princezna se zeleným kyblíkem na hlavě

(Anežce Marii Svobodové)

Princezna se zeleným kyblíkem na hlavě se celé dny třásla a zelený kyblík jí neustále padal na zem. Přišel k ní šakal a řekl jí, že se musí utišit, že když se bude třást, tak kyblík nepřestane padat. Řekl jí, že se nemusí ničeho bát, protože zelený kyblík ji ochrání. Princezna se zeleným kyblíkem na hlavě se utišila a zelený kyblík přestal padat. Šakal se usmál, když viděl, jak to princeznu se zeleným kyblíkem na hlavě překvapilo. Usmál se a pravil: „Cesta z trápení je jednoduchá. Jen je třeba to vidět.“ Princezna se zeleným kyblíkem na hlavě žila šťastně a klidně až do smrti.

Lůňák

Profesor Rodo den Dron mi při jednom z našich posledních hovorů vedených v kanalizaci pod univerzitní budovou popsal velmi zajímavý případ. Jednalo se o případ muže, který nerespektoval základní zákonitosti a sveřepě zůstával v lůně své matky až do dospělosti. Matka a syn spolu tvořili vskutku monstrózní komplex. Žili ve skromném nenápadném ústraní, v chalupě na okraji malé vesnice kdesi v horách na Severu, a jen úplnou náhodou je objevil profesorův kolega během ozdravného putování krajem, ještě za starých dobrých časů. Shodou okolností se tak stalo přesně v den mužových čtyřicátých nenarozenin. V břiše matky probíhala oslava. Byl to hezký čas, ale jen do okamžiku, kdy se matce, už tak celé strhané synovou tíhou, znenadání přitížilo. Hrozně si povzdechla a vydechla naposled. Muž v jejích útrobách žil ještě tři dny. Třetí den už to nemohl vydržet, vysoukal se z hnijící matky jako přízrak a v právě nastalém ránu začal zmateně bloudit vesnicí. Po několika hodinách zemřel, v ulici poblíž jezírka páchnoucího rybinou. Tam byl v dopoledních hodinách nalezen. Profesor den Dron se v tomto bodě vyprávění odmlčel. Jevil známky nejhlubšího pohnutí. Později jsem pochopil, že mi vyprávěl o své vlastní rodině. Seděli jsme v těsné kanalizaci jako v lůně, já a profesor Rodo den Dron, navzájem se povzbuzujíce v chladnokrevnosti, očekávajíce nevyhnutelnou budoucnost.

II.

Z POZŮSTALOSTI

Dětství dívky

(1994)

Jela jsem v samotě

Co měla loukotě

Smutné jako slzy

Bázlivé jak prach

Čarovné stařeny

Kočár můj natřely

Barvou noční mlhy

Šel z něj strach

Oční skřítci pod víčky

Splašili mé koníčky

Letěli jsme lesem

Zlou panenkou z můr

Závrať z krkavčích korun

Cestou ke zvonícím vorům

Loučení s děsem

Veliký dvůr

Muž, který miloval vodu

Miloval koupel,

miloval koupel,

krásné vody objetí.

Voda byla,

voda pro něj byla

chůvou, která konejší.

Jak na ni hleděl,

překvapen věděl,

že nemá žádné tajnosti.

Že pokud se jí oddá,

čistá dobrá voda

jej vytrhne vší marnosti.

Udělat jí radost,

chtěl udělat jí radost

a měl jen tělo člověka.

Dal se tedy vodě,

dal se po krk vodě,

jako dárek, jako potěcha.

Chtěl žít jenom pro ni,

dýchat jenom pro ni

a myslel tím už navěky…

Dal jí i svou hlavu,

svou chytrou smutnou hlavu

a šťastně se v ní nadechl…

Korzo

Bylo to nerovné manželství. Hraběnka vycházela v doprovodu markýzy de Choujauille přesně ve 12 hodin a 45 minut ze svého paláce. V okolí již přešlapovalo několik promenádních nohsledů, čekajících, až se hraběnka vmísí mezi korzující občany, připravených okamžitě se přimísit. Hraběnčin choť se zjevoval záhy. Kultura jeho pohybu se na veřejnosti představovala v tom nejtrapnějším světle. Vždy měl okolo úst umístěnu hustou slinu a oblečení na něm divně viselo jako na rozbitém věšáku. Jeho pohled byl poloprázdný a to, co v něm stále bylo, mělo v sobě cosi úlisně zpupného. Pobíhal okolo a jeho ošetřovatelka slečna Kurtula si s ním v pravidelných intervalech nevěděla rady. Byl o dvě hlavy větší a jeho břicho vážilo skoro stejně jako celá Kurtula. Zvuky, které vydával, zněly komicky a děsivě zároveň, takže v člověku probouzely tísnivý pocit. Hraběnka se za ta dlouhá léta naučila nic z toho nevidět ani neslyšet. Markýza de Choujauille v tomto ohledu zatím tak dobrá nebyla. Stále se stávalo, že se za hraběnčiným chotěm otočila a chvíli se pak toho, co viděla, nemohla zbavit. Nakonec se vždy opanovala a slíbila si, že už se za ním nikdy neotočí. Nedělní hraběnčiny procházky se staly neodmyslitelnou součásti městského dění. Měšťané cítili pýchu. Byla to pýcha, kterou ještě nikdy nikdo necítil.

Nové pásmo

Úplněk jak široký tak dlouhý skočil do jezera

Alkoholy klovaly játra Apollinaira

Vrhač stínů v očiskách blesky a hrom v palici

ráno posnídal východ Slunce na severní sliznici

Bůh buch buch ale nikdo vůbec nevotvíral

Zub času a zub moudrosti pokousaly Všehomíra

Minuty neuplývaly ale ulpívaly horký šlem a hlen

Orbis Pičus darmo mnemoval mermo mimo terno ven

Švarný myslivečer se zamyslel až při tom ztrácel pulz

Krajáče mléka upřely své uši na ubrus

Krajíce chleba některé dobré a některé ble

jako jeden pecen se zatvářily nedělitelně

Sběratel pohledů na smrt šel ke dnu bez pomoci

Sběratel známek života šel ke dnu ale skončil v noci

Stará žena v oděvu náctileté emo barbie jedla vejce

V obličeji připomínala matku Normana Batese

Úplněk jak široký tak dlouhý skočil do jezera

Alkoholy klovaly játra Apollinaira

Májová milostná

(Rupi Kaurové)

U jezera Titicaca,

tam, kde vtéká Mississippi,

krásný Karel Hynek Mácha…

svádí krásnou Nefertiti.

Po návratu z Honolulu

Sissi pluje po Limpopo,

spatřil ji tam Shaka Zulu,

zdecimoval národ Momo.

Mravenčí práce

„Leze mi po krku mravenec! Skandál!“

Obě přítomné servírky na sebe tázavě pohlédly, hledajíce v očích té druhé obdobnou zkušenost.

„Dělejte přece něco! To je skandál!“

Host rudl vztekem, který stále rostl, až mu přerůstal vysoko přes brunátnou hlavu.

Zkušenější ze servírek, ač obdobnou zkušenost zcela postrádala, přistoupila s chladnokrevnou úslužností k pánovi, odhodlaná mravence odchytit a odnést na zahrádku.

„Zalezl pod límec! To už je opravdu příliš,“ pištěl pán fistulí, která dolétla až k majiteli kavárny, počítajícímu v zákulisí včerejší tristní tržbu. Nálada majitele kavárny se rovnala této tržbě a křik mu krutě zasazoval poslední ránu.

Chvíli statečně bojoval se svou zbabělou povahou, ale nakonec s velkými ztrátami zvítězil a z posledních sil se odebral na obhlídku do lokálu.

Tam spatřil svou půvabnou zaměstnankyni Alžbětu s rukou vnořenou až po loket pod škrobenou košili tajného rady Vilímka. Košile ruku v ruce s jejím soustředěným šmátráním měnila tvar, a to stále více, neboť servírčina paže už teď pod ní zmizela v celé své kráse. Zdálo se dokonce, že nezůstane jen u paže a že tam zmizí celá krásná Alžběta.

Oba zúčastnění se dotýkali tvářemi jako milenci, zrudlí samou láskou.

Avšak majitel kavárny dobře znal jejich vrozenou plachost vůči opačnému pohlaví. Tajný rada Vilímek byl zapřisáhlý starý mládenec a slečna Alžběta si prací vydělávala na cestu do kláštera v Burgos. Možnost milostného románku mezi těmito dvěma byla naprosto vyloučena.

Alžběta šmátrala a šmátrala, s něžností k mravenci, kterého nechtěla zranit.

Byla to mravenčí práce.

Silně ochlupená hruď tajného rady neslibovala úspěch ani v nejmenším. Servírka si připadala, jako by hledala jehlu v kupce sena, zatímco majitel kavárny utekl zpět do zákulisí, doufaje, že ho tajný rada Vilímek ani okem nespatřil, a tam se ve snaze zapomenout na to, co viděl, ponořil do rozpočítané nepříjemnosti s tržbou.

Účetní knihou pak proběhl mravenec, jako nějaké znamení.

A než měsíc s měsícem se sešel, země se třicetkrát zachvěla — a konala se svatba, svatba tajného rady Vilímka a slečny Alžběty.

Slavná hostina proběhla v kavárně, kde se novomanželé seznámili, a na jejich počest byl podnik přejmenován na kavárnu U Mravence.

Tržby kavárny i osobní životy pana tajného rady a jeho paní Alžběty šly neslýchaně vzhůru, a pokud nepřišla krize, jdou vzhůru dodnes.

Novoguinejská elegie

Papá papá papáju.

Pupek si pumpuje.

Papuánka nepapá,

dokud papá nedopapá.

Když papá dopapá,

Papuánka papá papá.

Z papá je papů.

Papuánka plive pumpky.

Pá pá, papá.

Šťastný princ

Žil šťastný princ. Až jednou zvečera:

Bylo zle. Pak probudil se uprostřed noci

uprostřed ulice — sám, jen s bohem samoty.

Probudil se za chůze, šel v divném snu —

šel dál a dál a ten sen se mu nezdál:

Hřbet dlažby se vlnil jako lesklý hřbet ještěra

a princ náhle ucítil šeřík a tmu.

A tak trest si začal kroutit. V ulicích. V očistné špíně.

Bylo mu všechno jedno, měl toho všeho dost.

Měl všeho dost a vše se spilo dohromady.

Neustále ztrácel vědomí. A láryfáry měl okolo hlavy

jako nesnesitelné smyčky.

A z lásky jen cáry měl — hračky pro vzteklý vzduch.

A pak ještěr promluvil, podzemním hlasem:

„Princi, Vaše Jasnosti a Vaše Nepřipravenosti,

bolest nelze cítit dlouho. Pro vás platno dvojnásob:

Jsou delty, veliké delty, delty nelidsky bolestné —

delty, kde všechny bolesti jdou stranou

a nastává pokoj a mír rovný smrti.

Ach Princi, Vaše Jasnosti a Vaše Temná Zoufalosti,

plujete žalem, plujete řekou vykoupení,

potápíte se, probouzíte se znova

a už nepotřebujete vzduch.“

Po chvíli zlatavého ticha ještěr pokračoval:

„Troskotat nelze dlouho. Město končí ve vaší jasné hlavě

a vaše jasná hlava je osudná. Tohle nejde dál —

mlátíte sebou o světlo naděje jako lidská můra,

stojíte a strach, co cítíte, je tak čistý, že vaše srdce,

vaše jasné srdce už nemůže dál

a vaše jasná krev chce na vzduch.“

Žil šťastný princ. Až jednou zvečera:

Bylo zle. Pak probudil se uprostřed ulice

uprostřed noci, sám, jen s bohem samoty.

Probudil se za chůze, šel v divném snu —

šel dál a dál a ten sen se mu nezdál:

Hřbet dlažby se vlnil jako lesklý hřbet ještěra

a princ náhle ucítil šeřík a tmu.

Mrtvé paže

Krásné, když drahé paže jsou blízko,

když vznášejí se v oblacích

okolo tvé hlavy.

Krásnější, když drahé paže se snášejí,

když konce prstů jako chladivé kapky

už už se zdá, že dopadají…

Nejkrásnější,

když drahé paže jsou živé.

Gentská katedrála

Na schodech před bránou do gentské katedrály sv. Bavona se rozvaloval malý balvan. Tvářil se dostatečně nenápadně na to, aby nikdo nepocítil potřebu ho odstranit, ale zároveň byl dostatečně velký k účelu hloupého zakopnutí, alespoň při troše potřebné nepozornosti.

Byla povzbudivě slunná neděle koncem února a mše svatá již v plném proudu, když se ke kameni začala překotně blížit funící plnoštíhlá černoška. Její nikdy neumdlévající a nyní tak dojemná zbožnost utíkala s ní, prožívajíc těžké chvilky hříchu nedochvilnosti.

Zdálo se, že kámen zpozorněl, ale jistě to byl jen klam, vyvolaný ostrým slunečním jasem.

Stejně tak byl klam, když kámen s kamennou trpělivostí čekal, až paní dofuní až k němu. Byl ještě čas. Dost času.

Sluneční paprsky vytvářely stovky malých svatozáří kolem kdečeho. Zatímco paní stále přibíhala, ke vchodu přišel volným vycházkovým krokem turista. Dlouze obdivoval krásy katedrály a i on měl svatozář.

Potom paní konečně doběhla a zakopla. Její tíha jí způsobila silné krvácení z krajiny lebeční a pár kapek krve dopadlo až na kalhoty a levou botu turisty, který se díky hrozivě znějící ráně okamžitě otočil a zhrozil. Avšak nepropadl peklu paniky a vešel do svatostánku, odkud zamýšlel neprodleně přivolat pomoc. Bližní krvácející přímo přede dveřmi katedrály byl dostatečný důvod pro narušení bohoslužby.

O tom samozřejmě nepochyboval, ale při pohledu na modlící se dav, duchem přítomný kdesi v posvátné dáli, přece jen raději zvolil tón poněkud nesmělejší, než se k volání o pomoc používá.

Věřící nereagovali.

Turista si s naléhavostí uvědomil, že není možné čekat, až bohoslužba skončí, a zvýšil hlas.

„Hilfe!“

Tentokrát to znělo o mnoho více jako volání o pomoc.

Věřící nereagovali.

Turista se nadechl z plných plic, odkojených vzduchem Alp, odkud pocházel.

„Hilféé!!“

Věřící, kteří viseli na středobodu kněžských rtů jako nemluvňata na matčině bradavce, tentokrát zareagovali.

„Ámen,“ zaznělo sborově v odpověď knězi a turista se kousl do rtů.

Byl dobře vychován a fyzické atakování lidských bytostí se mu přirozeně příčilo, avšak v této situaci nebylo vyhnutí.

Přistoupil k nejbližnějšímu z bližních a zacloumal jeho ramenem.

Věřící nereagoval.

Z míry už zcela vyvedený turista se chvíli nezmohl vůbec na nic a jen tak čekal na smilování boží. Pak zacloumal ramenem takovou silou, až věřící udeřil hlavou o bibli, která ležela na lavici před ním.

„Ámen,“ zaznělo znovu.

Turista měl tísnivý pocit, že zde bude prosit o pomoc bližnímu až navěky.

Sv. Bavo, syn Pipina I. Staršího a blahoslavené Idy z Nivelles, se zastyděl a na katedrále se odloupl kus štuku.

Potom mše skončila.

Věřící a kadidlo se začali táhnout ven na čerstvý vzduch, kde nad mrtvou černoškou stál turista a nepřítomně pravil:

„Tot. Leichenwagen, bitte.“

(Mrtvá. Pohřební vůz, prosím.)

Velká Řeznice

Velká Řeznice

zlá není.

Velké Řeznici

došlo maso a krev.

Velká Řeznice,

celá zoufalá, teď do těl vkládá

dva a více životů.

Velké Řeznici

v tělech vzplála řež.

Poe a Kafka — setkání

Franz Kafka a Edgar Poe se poprvé potkali v roce 1850, rok po Edgarově smrti. Bylo to někde ve městě, začátkem jara. Edgar už něco vypil, a když pak po boku Franze Kafky vyrazil do ulic, notně se motal a dělal nepřístojnosti. V jednu chvíli se dokonce pokoušel vyskočit Franzi Kafkovi na záda. Franz Kafka vše snášel s ledovým úsměvem a vypadal jako Mona Lisa ve vycházkovém obleku. Cítil se jako vždy pod psa a dětsky rozjívená postava Edgara Poea působila jako svěží vánek do jeho bezvýchodnosti. „He he,“ vyprskl Edgar Poe, když míjeli velkého brouka, který tak tak že stihl uhnout před jeho vrávoravou nohou. Franz Kafka měl ještě 43 minut čas, a nechal se tedy vést Edgarem, který vůbec netušil, kam jde. Prožíval v jeho společnosti největší štěstí svého života. Došli spolu až na druhý konec města, tam se otočili a vyrazili zpátky. U řeky se rozloučili, Edgar nasedl na havrana a odletěl. Franz Kafka měl ještě minutu čas a stál tam u řeky a myslel na sňatek s Milenou Jesenskou. Potom vyrazil domů na večeři.

Procházka

Když jsem na procházce a procházím se, rád při tom přestávám existovat, tentokrát jsem ale na Petříně náhle zatoužil po projížďce tramvají. Nacházel jsem se u jezírka v místech bývalé restaurace, kam jsem chodíval na kávu s koňakem a viržínko, v časech, kdy tam obsluhovala krásná servírka s boky jako kontrabas, už je to dávno, naposledy sedm a půl roku předtím, než jsem se narodil. Sešel jsem dolů do neonu. Taxíky vyzývavě kroužily, popojížděly, zastavovaly a rychle vyrážely dál — vše s gestem na hranici mezi zdvořilostí a chodníkem. Pražský hrad se tyčil na svém historickém místě. Z okna tramvaje vše vypadalo neskutečně, venek se mě netýkal, nikdy jsem tam najednou nebyl, celé to připomínalo vzrušující prospekt města, kde se někdo ocitne v budoucnosti. Uvnitř vozu — to bylo něco docela jiného. Panovala tam neustálá přítomnost, z které se nedalo vystoupit na zastávce.

Hnusný den

(Radku Fridrichovi)

Byl opravdu hnusný den. Kráva zaprotestovala: „Bú!“ Vráně takové počasí vyhovovalo, chtěla říci: „Krása!“, ale samým dojetím se v polovině zadrhla. Pes, kterého vyhnali, si postěžoval: „Vrr, aúú,“ s důrazem na „aúú“, byl už takový. Vrabčák na větvi se dobře bavil, jen si tak počimčarával. Ryba v smrdutém rybníku se nevyjadřovala, jako vždy alibisticky mlčela. Papoušek, který uletěl paní Podzimkové, řekl jednoznačně: „Debile! Všechno je úplně na hovno s tebou, posrrrals mi život, tak já ti ho teď taky poserrru!“ Holub, věrný myšlenkám světového míru, uklidňoval situaci: „Vrkú.“ Kočka s ním zcela kategoricky nesouhlasila, neříkala nic, na to nebyl čas, a utrhla mu hlavu. Začalo se smrákat. Netopýr nedával pozor a vrazil do páva. „Ijááu!“ řekl páv důrazně, dotčen takovou nepozorností. Vše zachránily ovce. Jakmile uslyšely „á“, nemohly jinak, než sborově zvolat „bé“. Pak se mohlo jít spát, všichni byli rádi, že tenhle den skončil.

Stojím v parku, dlouze pokuřuji

(pohlednice z Riegrových sadů začátkem prosince)

Na stromech jmelí,

sníh, tašky, pytlíky.

Znějí kastaněty,

jak uschlé kaštany

krásná stařenka mne v dlani.

Školačky ze sněhu

uplácaly kachnu,

v pět pochcal ji pes.

V deset dva ožralové

ze všech stran ji vyblejskli,

potom celičkou rozkopali.

Klid.

V oknech vánoční hvězdy

televizních kanálů.

Mé zlaté prasátko, kde se pasou?

Ač prasátko jádřilo se kladně,

vyjádřilo se záporně…

Prase jedno! Něco mu zase

přelítlo přes rypák nahoru.

Něco tady smrdí furt,

jádro zakopaného pudla,

loňské blbé dárky přes obal,

kapr od hlavy, ponožky,

je cosi prohnilého

i v rozkrojeném jablku…

Bezpodmínečná rekapitulace.

Zpomalené záběry. Svátek. Klid,

klid hraničící s fotografií.

Tři zlaté vlasy děda Vševěda.

Jeden zlatý míč Pavla Nedvěda.

Zlatý voči, zuby, nehty.

A samozřejmě

překvapení.

Pak večer v televizi

sváteční nabádáníčko,

ať Kauflander jde hajdy hajat,

ať Kauflander jde hajdy dadat

hezky se slípkama, bez vystýlky bos

jako Ježíšek, jak ten Ježíšek —

hlas nabádal, nabádal dále,

nabádal neomylně. Slyšte jen pilně,

ať ježiši hlavně nikdo nezapomene

na pouštění mobilů se zapnutou svítilnou

po vodě. Inu inri — zvyk je zvyk.

Mobily klekaly jako jeden mobil

před tou nádherou.

Pak zazvonil zvoneček —

„Hoj ty štědrý!“

„Hoja hoj!“

Mistr Farfolestifontamus

Psal. Psal dlouho. Začal za dne a bez jediného zastavení ruky se propsal nocí až k dalšímu ránu. Asi v půl páté, v čase řídnoucí tmy, zmocnil se ho znenadání tísnivě krásný pocit, prostupující celou jeho bytostí jako zvláštní otrava. Přestože měl chuť se v tom pocitu úplně rozplynout, pokračoval v psaní. Stihl napsat devět slov, když pocítil ohromující sílu, která z nich začala čišet, a okamžitě instinktivně zabouchl knihu. Snažil se ji udržet zavřenou. Vší silou tlačil desky knihy k sobě, až mu z toho na čele vyskočila tlustá žíla a jeho prsty přitisknuté ke knize současně zrudly a zbělaly. V očích se mu zračilo smrtelné zděšení. Ukápla mu slza, aniž by plakal. Otřásal se jako osika. Bylo jasné, že tohle nemůže vydržet dlouho. V hrozných mukách docházejících sil vyběhl s knihou na ulici a volal na kolemjdoucí, ať mu pomohou udržet knihu zavřenou. Žalostně žadonil o slitování, ale nikdo neprojevil ani ten nejmenší zájem něco podniknout. Bylo to ostatně zcela přirozené, neboť vypadal jako jeden z oněch drobných pouličních pomatenců, kterým se nepomáhá. Ještě chvíli odolával nelidskému tlaku, než jeho ruce nakonec povolily a kniha se otevřela. Potom, když zásahem obrovské tlakové vlny ve vteřině zemřel, dělo se vše přesně tak, jak bylo napsáno v knize.

Ikarova svatba

„Slunce, berete si zde přítomného Ikara dobrovolně?“

„Ano.“

„Ikare, berete si zde přítomné Slunce dobrovolně?“

„Ano.“

O králících a zajících

Pan Bú se staral o své králíky pečlivě. Jen on dokázal svou boží rukou otvírat přední stěnu kotce a vkládat dovnitř malé bezvýznamné radosti a starosti velké až po strop.

Zajíci si svobodně pobíhali po okolní krajině a jediné, co pan Bú zmohl, byly proměny v orla a střemhlavé pády do jejich svobodného světa, které měly střídavý, vždy pouze dílčí úspěch.

Jednou pan Bú zapomněl zavřít a zajistit jeden kotec. Králičí slečna vyrazila zvědavě na průzkum světa mimo něj.

Cestou se potkala se zajícem. Hrozně se sobě navzájem zalíbili.

A jak se tak sobě navzájem zalíbili, založili spolu tajně rodinu.

A tak vznikl člověk.

Robert Wudy

Voňavka

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4537-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4538-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4539-4 (prc)

Table of Contents

I. VOŇAVKA

Gertruda

Vendulka a kaplička oběšenců

Paní na Château Bram

Píseň o lásce a smrti královny Anuly z Anardhapury

Seznam četby z růžové knihovny I

Holčička s černou pastelkou

Voňavka

Veronika

Ukolébavka pro Barunku

Proroctví z pokoje CH 317

Dnes se cítím výjimečně dobře naložený

Prorok Schneider

Esmerald Klamm

Kouzelná zahrada

Vincent vyrazil do polí

Dune du Pilat

Alfa-Romeův Zpěv

Salónek hotelu Eternál

Malý panoptikon

O kocourkovi a fence

Lidská schránka

U postele 823/B

Střemhlavý rytíř

Seznam četby z růžové knihovny II

Rodička na márách velkou noc chrlí

Milenci v letadle

Seznam četby z růžové knihovny III

Kosti valem hlodáš zimo

Kippenhoffův paradox

Báječný brejden

Caorle

Princezna se zeleným kyblíkem na hlavě

Lůňák

II. Z POZŮSTALOSTI

Dětství dívky

Muž, který miloval vodu

Korzo

Nové pásmo

Májová milostná

Mravenčí práce

Novoguinejská elegie

Šťastný princ

Mrtvé paže

Gentská katedrála

Velká Řeznice

Poe a Kafka — setkání

Procházka

Hnusný den

Stojím v parku, dlouze pokuřuji

Mé zlaté prasátko, kde se pasou?

Mistr Farfolestifontamus

Ikarova svatba

O králících a zajících