Konec velké epochy

Původní televizní hra

Jindřiška Smetanová

Znění tohoto textu vychází z díla Konec velké epochy, poskytnutého dědici autorských práv ve formě scénáře pro Československou televizi Praha.

§

Text díla (Jindřiška Smetanová: Konec velké epochy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 2. 5. 2025.

OSOBY

HLAS

SERVÍRKA

PROFESOR

INŽENÝR

INSTALATÉR

MALÍŘ

BLONDÝNA

VRCHNÍ

VALTR

DŽÍNSY

ÚŘEDNÍK 1

ÚŘEDNÍK 2

DÁMA

VYCHOVATELKA

STUDENT

DÍVKA

POLICISTA

PRODAVAČ NOVIN

HLASATELKA

HLASATEL

HLAS HOSTA

EPIZODNÍ POSTAVY

REPORTÉR

ROBERT STERN

ITALSKÝ LÉKAŘ

FRANÇOIS DATHEUILL

JIŘÍ HOCHMANN

TAMARA MUSATOVA

GEORGIJ SMIRNOV

HEINRICH TAUBEN

TADEUSZ ZAMAROWSKI

KYOTO JAMAŠITA

MONIQUE PLEVEN

JOHN POVERS

RITA MORELLI

OLAF LARSEN

ŠPANĚLSKÝ GENERÁL

TOM HOWKINS

Zvuková znělka televizních novin, otáčející se zeměkoule.

HLASATELKA (s příjemným úsměvem): Sovětský svaz: Dva měsíce před termínem byla v Ruské federaci splněna sedmiletka. Oznamuje to zpráva Ústřední statistické správy v Moskvě.

Nairobi: Keňský prezident v úterý oficiálně otevřel nové budovy parlamentu v Nairobi – – –

Brazzaville: Opětné otevření velvyslanectví v Leopoldvillu a Brazzavillu jsou hlavní výsledky jednání ministrů Leopoldvillského a Brazzavillského Konga – – –

Velká Británie: Podle hlášení jedné z největších observatoří v Preston Bank zachytila tamější radarová stanice signály několika těles pohybujících se v eliptických drahách kolem zeměkoule. Protože žádná z mocností, které se zabývají průzkumem kosmu, neohlásila vypuštění dalších družic, vyslovil ředitel observatoře sir Lawrence Johnes domněnku, že se jedná o dosud nezveřejněné zkoušky řiditelných kosmických lodí, jejich cílem je vybudovat létající základnu pro start posádek směrem k Měsíci a získat tak prvenství k ovládnutí tohoto nejbližšího vesmírného tělesa – – –

Fotografie rozvášněného řečníka, obklopeného davem.

Americký senátor Budy Bolden pronesl ve svém předvolebním projevu ve státě Texas hrubé obvinění, v němž nařkl nynější vládu Spojených států z neschopnosti přimět americkou vědu a techniku k rozhodujícímu útoku na Měsíc.

Nevadí mi jakékoliv množství létajících talířů a sedmdesáticentimetroví Marťané, kteří mluví s portugalským rybářem portugalsky – prohlásil. Nesnesu jenom pomyšlení, že jednoho dne přistaneme na Měsíci a uvítá nás sovětská přehlídková jednotka, které bude velet nějaký plukovník Jegorov – – –

HLASATELČIN hlas je postupně překrýván zvukovou kulisou kavárny. Její obraz se zmenšuje do reálného obdélníku obrazovky televizoru stojícího v rohu menšího lokálu.

Mezi stolky prochází SERVÍRKA, vyklepává popelníky a sbírá špinavé nádobí.

TITULKY.

(Nedramatickým hlasem.) Zprávy z domova: Dnes zahájil saponátový provoz v rakovnické Rakoně výrobu nového pracího prostředku, který má řadu vynikajících vlastností. Příští rok by tento rakovnický závod měl krýt více než polovinu celkové naší produkce – – –

Předpověď počasí: Ve čtvrtek a pátek bude počasí se střídavou oblačností, polojasno a místy přeháňky – – –

HLAS (tichým, naléhavým tónem): Všechno bylo jako obvykle – – – Nic zvláštního. Dva měsíce před termínem splněna pětiletka – – – Keňský prezident oficiálně otevřel – – – a nový saponátový prostředek pere znamenitě, jak prokázaly zkoušky – – – Opravdu nic zvláštního – – ačkoliv – – –

SERVÍRKA otírá právě mramorovou desku stolku, u něhož sedí nad šachovnicí dva soustředění HRÁČI. SERVÍRKA na okamžik znehybní a sleduje tah.

– – – ačkoliv přece – – Zajímavá kombinace.

PROFESOR (zdvihne hlavu ve směru HLASU; mluví s ironií muže, jenž je nad věcí): Tenhle systém obrany zahájený. Takhle je vždycky podezřelý – – –

SERVÍRKA (sleduje PROFESORA a INŽENÝRA; vrtí nechápavě hlavou, přejde k dalšímu stolku a přitom mluví ve směru HLASU): Jen co já pamatuju, hrajou to deset let – – – den co den – – – třicetkrát za měsíc. Že to může někoho bavit – – –

HLAS: – – – ten napravo je – – –?

INŽENÝR a PROFESOR zabráni nad šachy.

SERVÍRKA: Inženýr – – – ale pro mne je bez mluvení dvojitá káva v malým šálku a deset globusek. A tamten – – – to je doutník a čaj s rumem. Profesor dějepisu – – –

HLAS: A tak! Specialista na dějiny – – –

PROFESOR (oceňuje soupeřův tah): Výborná koncovka!

HLAS: – – na dějiny a na koncovky – – –

Dvě starší DÁMY.

SERVÍRKA (jako by vysvětlovala HLASU podrobnosti, na něž je zvědavý): Tohle jsou dámy z domova důchodců – – – dovedou sekýrovat – – – udělají vám nohy kvůli minerálce – – – – – ta vlevo byla vychovatelkou u samých prachařů – – – ale moc si ji neprohlížejte – – – – hned začne vybalovat fotografie a vykládat: Tohle byl Robertek Schnöblink – – nejhezčí chlapeček na Jiřího náměstí – – – a tady Bibinka Kantorová, barvy, laky, fermeže – – –

VRCHNÍ v lokálu jde ke stolku ÚŘEDNÍKŮ.

Tamhleten stůl u okna, to máte ráno noviny a rohlík s máslem. Sem přijdou párky a ve formance polívky.

HLAS: Ve formance – – – to je – – –

SERVÍRKA ukáže průhledem do menšího lokálu vedle kuchyně. Je u okénka do kuchyně.

SERVÍRKA: Tady vlevo. Samý štamgasti. V rohu taxikáři, protože je vidět oknem na náměstí a je slyšet telefon – – – Ten u zdi je instalatér – – – je tady víc než doma.

INSTALATÉR (zdvihne hlavu od novin a říká SERVÍRCE): Gulášovou, Evičko. A slanej rohlík, vypečenej – – – než přijdou Marťani – – –

HLAS: Marťani – – – myslíte?

INSTALATÉR (podezíravě do kamery ve směru HLASU): Moc zvědavej – – – co? Ne, že bych si nemyslel, ale vím já, kdo vy jste? Mě lítající talíře nevzrušujou, pane. Co může potkat chudýho člověka? Kdyby sem přilítli Marťani nebo Belzebubové, stejně budou dál praskat roury a špatně splachovat klozety – neumím si představit civilizaci, která by se obešla bez inštalatérů. Bez – – – nějakejch škrabalů nebo mazalů – – – to možná – – –

INSTALATÉRA během jeho řeči sleduje s ironií mládenec MALÍŘ, sedící naproti u stolu a kreslící cosi na papírový ubrousek –

– – – ale bez inštalatérů, ne. Taková civilizace není, drahej pane – –

SERVÍRKA nese talíř s gulášem INSTALATÉROVI.

SERVÍRKA (pokouší se o vlídnost): Kdyby vám to nevadilo, pane Krása – a zašel jste do kuchyně. Ten kohoutek, co jste včera – – –

INSTALATÉR (důležitě rozhodí rukama): Dyť vám to řikám – – –

SERVÍRKA položí před BLONDÝNU, sedící vedle MALÍŘE, šálek kávy, ale hledí přitom na mládencovu kresbu na ubrousku.

HLAS: Malíř?

SERVÍRKA (pozoruje BLONDÝNU s podrážděním): Malíř. On je malíř a ona je divná. Dneska jsou ty holky vůbec divný – mají hlavně stejný sebevědomí. Jako by to byla zásluha, že je někomu dvacet. Kdyby věděly! Nestačíte se ohlídnout a je vám dvakrát tolik – – –

HLAS: Dvakrát tolik je čtyřicet – – –

MALÍŘ vzhlédne.

SERVÍRKA (dotčeně): Moment – – třicet sedm! Zatím třicet sedm – – –

VRCHNÍ (starší pán s ministerskou hlavou, má eleganci staré číšnické školy, klepe na servírovací desku u okénka kuchyně): Vodu na párečky – – – za chvíli jsou tady pánové z účtárny – –

SERVÍRKA k němu dojde.

– asi pět krajíčků chleba – – a nezapomeňte, Evičko, že pan doktor má dvanáctku s ohříváčkem – – – (Odejde od okénka.)

SERVÍRKA: – – – Ačkoliv – – – třicet sedm nebo čtyřicet. Všechno je stejně na draka. Tenhle podnik i tenhle den.

HLAS: Proč tenhle den? Je to úplně normální den – – – místy přeháňky. Později zlepšování počasí – – –

Do kavárny vstupuje taxikář pan VALTR, sedá si ke stolku v rohu.

VALTR: Zdravíčko, Evičko – – – jako vždycky, ano?

SERVÍRKA (hlásí do okénka kuchyně): Čaj s citronem a loupáček pro pana Valtra. Něco novýho, pane Valtr?

VALTR (jde k poličce s reproduktorem): Jo, počkejte – – – co je novýho – – (Zapne knoflík, poslouchá chvíli pochod a pak znovu vypne a sedá si.) Poslouchala jste rozhlas?

SERVÍRKA: Proč rozhlas?

VALTR: Samý pochody – – – místo programu jenom pochody. To já nemám rád. Pochody mi připomínají mobilizaci. Není dobrý, když se jenom hraje a nemluví. Divnej den – – – (Zamyšleně míchá čaj.)

HLAS: Vy jste si něčeho všiml?

VALTR (pátravě ve směru HLASU): Nevezl jsem vás někdy do Košíř? Ne. Nevezl – – – Vidím, že ne! Odpusťte, pronásleduje mě paměť. Vidím někoho a hned si chci vzpomenout, kam jsem ho vezl – – – (Znovu dlouze míchá čaj.) – – – Čeho jsem si všiml? Lidi jsou od rána zvláštním způsobem nervózní.

HLAS: Víc než jindy?

VALTR: No – – – vlastně ani né víc. Snad stejně. Já nevím, proč to je, ale lidi jsou na sebe v týhle době dost namíchaný. Tak třeba málokdo nasedne a nejdřív pozdraví – – –

HLAS: Měl jste možná nepříjemné zákazníky – – – –

VALTR: Spíš zvláštní. Vezl jsem jednoho z nádraží, vracel se ze Švýcarska. Ohromně civilizovaná země říkal – – Všichni tam vědí, kde je nejbližší protiatomovej kryt a kde by dostávali jídlo a vodu, kdyby byla válka. Každý dítě má pro případ útoku plechovou známku na krk a torničku s věcma. Tak mi to připadalo zvláštní – – –

HLAS: Zvláštní?

VALTR (okusuje zamyšleně rohlík): Čemu všemu se říká životní úroveň. Ne?

VRCHNÍ (prochází lokálem a nabízí časopisy; jedny noviny podává panu VALTROVI): Jedny Daily News specielně pro vás, pane Valtr – – – something special – if you please – – –

VALTR (v novinách listuje): Děkuju.

HLAS: Vy čtete anglicky?

VALTR: Sloužil jsem za války v Anglii – –

HLAS (s jistým obdivem): Zajímavé – – –

VALTR: Ani ne – – – vezl jsem v březnu 1939 jednoho generála do Paříže a nestačil jsem se vrátit – – – Zajímavý je tohle – – – (Klepe na stránku novin, čte nahlas a pomalu, jako by text rovnou překládal.) – – – Zkušební pilot královského letectva Toni Miler zahlédl při nočním cvičném letu veliký rotující předmět diskovitého tvaru. Nepodařilo se mu zaznamenat podrobnosti ani odhadnout velikost těles – – domnívá se jen, že se jednalo o kosmické těleso s vysokou manévrovací schopností.

INSTALATÉR i MALÍŘ poslouchají.

– – Po dobu, kdy mohl Miler sledovat obrovský kotouč, zachycoval zároveň zvláštní signál – – Spíš melodii než obvyklý vysílací signál. Jakýsi konejšivý a příjemný šum hudby – – – (Skládá noviny.)

HLAS (zlehčujícím tónem): No ne! Konejšivý šum hudby – – –

VALTR (přemítavě): – – – a proč by se konečně nemohlo stát, že by na Zemi přistála nějaká jiná civilizace – – –

PROFESOR a INŽENÝR nad šachovnicí.

PROFESOR (aniž zvedne hlavu od šachovnice): Jeden poštmistr u Rychnova nad Kněžnou uviděl v noci na obloze skupinu diskovitých zářivých těles. Rotovaly v pravidelných vzdálenostech a trvalo pět minut, než zmizely. Okurková sezóna, pánové – – Ale i tak, nepamatuju si, že by dřív bylo v novinách tak málo jako dnes. Přečtěte si je a víte míň než předtím – – –

INSTALATÉR (se rozčílí): To máte tím, že nikdo nechce dělat. Takhle si sedět u stolu a psát a brát za to prachy, to jo. Ale vemte si inštalatéry. My jsme na vymření, pánové! Protože to chce makat.

Zazvoní telefon.

SERVÍRKA (k němu dojde, otočí se k MALÍŘI): Kavárna U Housliček – – – ano, prosím, zavolám – – – pro vás – – – letiště – – – pan Martínek – – –

MALÍŘ jde k telefonu.

Do lokálu vchází PRODAVAČ NOVIN.

PRODAVAČ: Večerník – – prosím – – večerník! Zápas s Realem Madrid rozhodujícííí – rozhovor s trenérem národního mužstva –

MALÍŘ (se vrací od telefonu, bere z věšáku pršák a pak se zvláštní naléhavostí k BLONDÝNĚ): Volal kamarád – – – mám za ním zajet, spraví mi zapalování – – ale slibte mi, že počkáte. Že tady budete, až se vrátím. Rád bych – – Přece byste mohla – – –

BLONDÝNA jen pokrčí rameny, vstane – MALÍŘ odchází, BLONDÝNA se za ním dívá.

SERVÍRKA (pozoruje BLONDÝNU): V životě mě žádnej mužskej takhle neprosil – – –

HLAS: Stála jste o to?

SERVÍRKA (rovná čisté sklenice do řady; s jistou ironií): Každá ženská si defakto přeje, aby se kvůli ní jednou v životě někdo zastřelil – – nebo aspoň chtěl – – – (Mizí v lokále.)

VALTR: Víte, co je taky zvláštní? Jak jsou lidi rozdílní a zase stejní – někdo mlčí, jinej na sebe poví kdeco, ani vás nezná. Ale když jezdíte taxíkem pětatřicet let jako já, tak máte praxi jako psychiatr. Za pět minut víte, kam koho zařadit – – – Tak třeba tamten párek. (Rozhlíží se zkoumavě kolem a ukáže pohybem hlavy ve směru MLADÉ DVOJICE. ON provinile rozpačitý, ONA je uslzená.) Jednoduchá diagnóza: Dítě. Pro ně je to teď největší tragédie života. Je nerozčilujou pochody v rozhlase jako mne, oni mají svoje velký neštěstí – – –

STUDENT: Opravdu nic?

DÍVKA: Říkám přece, že nic –

STUDENT: Není možný, že – – –

DÍVKA (vrtí odmítavě hlavou): Kdepak – to už je jistý – (Mechanicky si hraje s tranzistorem, který leží před ní. Pustí ho a ozve se pochod.)

STUDENT prudce zavře tranzistor.

(Popotahuje do kapesníku.) Jenomže mě doma zabijou – – jestli – – –

STUDENT: Copak si tě nechci vzít?

SERVÍRKA bere z jejich stolku šálky a mimoděk naslouchá dialogu.

DÍVKA: O to nejde. A z čeho budeme živi? Když studuješ – – –?

STUDENT: A co?

DÍVKA: A kde budeme bydlet? K nám už se nevejde ani kanape – – –

STUDENT: Něco se najde – neboj – – –

SERVÍRKA (vrací se z formanky a zastaví se u VALTRA): Ono se řekne dítě – – – ale její máma, aby se oběsila – – – Moment! Děti! (Přejde k telefonu a vytáčí číslo.) Ahoj Alenko, je doma Andula? Jak to že není? Řekla jsem jí přece. A co táta? Spí?! Vzbuď ho, ať sežene Andulu. Řekni, že zavolám za půl hodiny, ano, že musí sehnat Andulu, než odejde do práce. Tak. (Zavěsí a mne si nervózně čelo. Obrátí se k VALTROVI a poklízí popelníky.) Dítě! Dovedu si to představit, mám doma stejně starou holku. Přijde vám a řekne, tak se musím vdávat, mami – – – budu mít dítě.

VALTR: No a?

SERVÍRKA: Jenomže mně je sedmatřicet let a teď by vlastně mělo něco začít, ne? Jak to, dítě?! Já sama bych mohla mít dítě – – kdybych – – –

HLAS: Kdybyste, co? – – –

SERVÍRKA (vzrušeně): Přece tohle není všechno – – – Napřed válka – – potom děti a starosti a vlastně pořád děti a starosti. A tahle práce, myslíte, že je tak zábavná?

VRCHNÍ: Evičko, na trojku vídeňská a jeden střik se sodou – – – a dvě deci bikaveru na pětku – – – a kuchyň ať chystá párky – – – a na sedmičku džus.

DŽÍNSY vhodí do automatu korunu.

SERVÍRKA (přechází k servírovacímu pultu): – – – ano – – a pivo s ohříváčkem pro pana doktora a vysypat popelníky a utřít stoleček a hlavně se tvařte příjemně – – –

Vtom zazní hlučná hudba westernu.

– – – Ježíšmarjá – – myslíte, že jsme taky mluvili tak hloupě a chovali se tak hloupě – – – (Jde k rádiu a otevře je.)

HLAS: Hloupě? Jako kdo?

SERVÍRKA (otočí se od rádia; pohne hlavou směrem k MLADÉ DVOJICI a pak k hracímu automatu, kde stojí DŽÍNSY, poodejde): Tamti – – – a tihle – – – dokážou poslouchat jednu desku půl dne.

Z rádia časový signál.

VRCHNÍ: Je libo srovnat si čas a poslechnout zprávičky – – –

INŽENÝR dotahuje hodinky.

HLASATEL: – – Protože očekáváme důležité hlášení, přesunujeme obvyklé zprávy až na večerní rozhlasové noviny. Zbytek času vyplníme hudbou.

VALTR: A sakra – – –

VRCHNÍ (přichází k rádiu a se zjevným neklidem vypíná pochod; jde k SERVÍRCE, pak odchází): Evičko, usmívejte se –

SERVÍRKA: Tak. Zvláštní zpráva – – – A ta holka zatracená není doma – – –

V tu chvíli se hlučně rozletí dveře a vstupují PÁNOVÉ Z ÚČTÁRNY.

VRCHNÍ: Klaním se, pánové. Jak vám klapla uzávěrka? (Klepe na okénko kuchyně.) Pánové z účtárny! Dva párečky s křenem – – –

ÚŘEDNÍK 1: A hodně křenu, jsme úplně mrtví.

ÚŘEDNÍK 2: A mě dvanáctku s ohříváčkem.

VALTR (něco se mu nelíbí): Důležitá zpráva? – – – (Zapne rozhlas po drátě.)

INSTALATÉR (vstává, jde pomalu k VALTROVI): Důležitá zprava – – – (Naznačí gestem odpálení rakety.) Nejspíš zas něco fííí – – – Jednou se stejně dočkáme toho, že nejsilnější raketu odpálí někdo úplně jinej, než se předpokládá. Nic bych se nedivil, kdyby za chvíli řekli, že odstartovala raketa k Měsíci a že ji vyslal Izrael – –

BLONDÝNA (k INSTALATÉROVI se zjevnou útočností): Proč říkáte Izrael? Proč neřeknete Židi, když si to myslíte – – –

INSTALATÉR: Proč bych říkal Židi, když můžu říct Izrael? A vůbec, já můžu říct, co chci. Když na to přijde, můžu říct i Židi! Koukněte se tady – – – (Otevře večerník.) Sovětský raketový odborník Kogen, Lev Kogen – – – dementoval na tiskové konferenci zprávu Reuterovy agentury – – – a tak dále – – – a tak dále – – – A kdo je Kogen? Kogen je, slečno, Kohn. Fewkes je Fuks. A myslíte, že Fuks je inštalatér? Kdepak. Nikdy nebyl žádnej Fuks inštalatér. Fuks učil kybernetiku na Harwardský univerzitě a Khon je odborníkem na lety do vesmíru. Já jsem Krása a jsem inštalatér a spravuju vodovody a sem na to hrdej – – –

SERVÍRKA: Pane Krása, prosím vás, do kuchyně. Ten kohoutek – – – (Rozladěně se dívá za INSTALATÉREM.)

INSTALATÉR: Jdu – – –

HLAS: Něco se vás dotklo? – – –

SERVÍRKA: Myslíte instalatér – – mluví tak, co ho znám – – – (Těkavě přechází lokálem a sleduje stolky a hosty. Zastaví se u telefonu a hledí soustředěně na přístroj.)

HLAS: Možná ta hudba a pochody? Jsou horší věci – – – než – – –

SERVÍRKA: Není nic horšího, než když si zvrtáte život – – – Je toho nad hlavu tady za osm hodin, vidíte přeci ten cirkus – – – (Zdvihne sluchátko a vytáčí číslo.) A lidi jsou strašně popudlivý a vztahovačný. Já samozřejmě na to nemám právo – – –

VRCHNÍ (propluje kolem): My jsme obsluhující personál a musíme se tvářit příjemně, Evičko – za všech okolností.

SERVÍRKA (oddálí sluchátko, ozývá se obsazený tón): Obsazeno – – – a ta holka není doma. Vsadím se, a táta si klidně spí – – –

Automat znovu hraje tentýž western.

Panebože, aspoň tohle vrzání, kdyby – – – užiju si ho doma – – –

HLAS: Doma?

SERVÍRKA (rovná noviny na věšák): Můj muž je hudebník – – – žádná sláva, řemeslo. Hraje v nočním podniku. Jo, představoval si kdysi, že – – – (Naznačí gestem cosi jako velkou budoucnost, pak mávne zklamaně rukou.) – – – ale skončil v lokále. Od osmi do tří do rána. Lidi jsou strašně zlí, když jim něco nevyjde – – – (Zamyšleně uvažuje, pak znovu přejde k rozhlasu a pouští jej.) – – – Vidím to na něm i na sobě – – –

Ozve se elegický Chopin.

 – – – fuj – – jako by někdo umřel.

INŽENÝR (obrátí se k SERVÍRCE): Žádná zpráva zatím?

SERVÍRKA (se přiblíží): Divná muzika –

PROFESOR: Hrajete nepozorně, pane inženýre – (Udělá několik energických tahů.) Podívejte se – – – šach mat – – –

INŽENÝR: Zbytečná chyba – – –

PROFESOR (mne si ruce; rekapituluje): Začlo to tady – – – typická oběť kvality v sicilské hře – – – následuje, když dovolíte, katastrofální slabost vašich pěšců. Teď měla přijít pointa. – Je-nom-že – – – (Zdvihne ukazovák.) Teď přišel ten Chopin – – – vy jste táhl krajně neuváženě – – – a moji (hlas se mu chvěje blahem) pěšci začli na královském křídle pochodovat až-do-dá-my – – –

INŽENÝR (kolébá se na židli): Chopin – – říkáte – – – někde jsem četl, že ve vesmíru je s největší pravděpodobností asi milión podobných civilizací, jako jsme my – – –

SERVÍRKA: Jak může někdo vědět, že milión?

INŽENÝR: To se dá vypočítat – – –

PROFESOR: Doufám, že jsou podařenější – – – když už jsou – – –

ÚŘEDNÍK 2: Dvakrát globusky, Evičko – – –

SERVÍRKA vejde, jde pro cigarety a přinese je k ÚŘEDNÍKŮM.

SERVÍRKA (přechází k ÚŘEDNÍKOVI 2 s tácem cigaret): Prosím, račte si posloužit – – –

ÚŘEDNÍK 1 (dojídá párek a mluví): Evičko, drahoušku – – – nebyl by tam salámek s cibulí?

SERVÍRKA: Je tam paříž – – –

ÚŘEDNÍK 1: Výborně – – paříž. Mimochodem máte krásně ušitou bluzičku – – –

SERVÍRKA odejde.

Nevysílali zvláštní zprávu?

SERVÍRKA (zpozorní a zastaví se): Zvláštní zprávu?

ÚŘEDNÍK 1: No přece výsledek s Realem Madrid –

SERVÍRKA: Snad něco důležitějšího – – né?

ÚŘEDNÍK 2: Děvenko! Dneska je nejdůležitější, jak zahrajem s Realem. Stačí jedna brána a vyfoukneme jim pohár – – –

DÁMA VYCHOVATELKA proplachtí kolem.

VRCHNÍ (dojde k SERVÍRCE): Volá pětka u okna – – pohyb – – – Evičko, pohyb – – – (Proplachtí kolem.)

SERVÍRKA (přejde k stolu DAM): Prosím – – – přejete si – – – prosím?

VYCHOVATELKA (tichá, pokorná bytost): Bílou kávu a rohlík.

DÁMA (objednává si a gestikuluje rukama, jako by čarovala): Tři vajíčka na měkko – – a k tomu rohlík, ano? Drahunko?

SERVÍRKA: Prosím –

DÁMA: – – – úplně dietně ve sklenici a navrch malou porci másla.

SERVÍRKA: Tři vajíčka na měkko a malá porce másla.

VALTR ve dveřích.

VRCHNÍ: Pane Valtr! – – – – Je tady jedno rito! – – – Tři pánové na letiště.

SERVÍRKA (podezřívavě): Samý letiště – – –

Zvuková kulisa westernu sílí.

DŽÍNSY (zvedne hlavu, jako by se setkal se zvědavým pohledem): Že to vařej, co?

HLAS (po chvíli odmlky): Kdybyste dovolil – – vaše povolání?

DŽÍNSY: Co bych tak řek – –? Snad to mlíko, ne? Rozvážím mlíko – – zatím. To si vymyslel starej pán – – teda otec –

HLAS: Fandíte westernu – – vidím – – –

DŽÍNSY: Teda fandím – – Ona je celkem otrava. Eště se tak dá poslouchat tohle nebo chodit do biáku – – –

HLAS: Film vás baví?

DŽÍNSY: Nesmí to bejt válka. To nesnáším – Jsem prostě nervózní. Starej pán mi teď shání flek v administrativě, že je tam větší klid.

HLAS: Vás nikdy nic nebavilo?

DŽÍNSY: Ale jo, třeba koně – – – a taky holky. Ale koně víc.

HLAS (užasle): Kde jste přišel ke koním?

DŽÍNSY: Vlastně nikde. Jen tak vo nich přemejšlim. Nejradši bych pás koně – – vážně.

HLAS: Ale proč hrajete tak nahlas?

DŽÍNSY: Abych neslyšel ten randál – – A ty kecy – – – vedou se pořád děsný kecy – – – (Zesiluje opět zvuk.)

SERVÍRKA (prochází kolem s vajíčky): S dovolením, nešlo by to trochu potichu? (Pokládá vajíčka před DÁMU.)

DÁMA: Rohlíček, drahunko, by nebyl?

SERVÍRKA: Promiňte – – – přinesu. (Vrací se uštvaně k pultu a prochází kolem televizoru.)

Z rohového místa civí do obrazovky INSTALATÉR. Přes obraz běží hodinová ručička, odťukávající čas. SERVÍRKA se zastaví.

INSTALATÉR: Zvláštní zpráva – – – To jsem teda žádostivej. Jenom by sebou měli hodit – – – de na mě spaní – – (Zívá, opře si hlavu o zeď a tluče špačky.)

U stolu DAM stojí VRCHNÍ.

VRCHNÍ: Evičko – – na moment – – –

DÁMA (ukazuje na vajíčka): Promiňte – – ale – –

SERVÍRKA (pohlédne na VRCHNÍHO): Chtěla jste přece vajíčka na měkko!

DÁMA: Vajíčka na měkko jistě – – ale jenom se podívejte, drahunko – – –

VRCHNÍ (žoviálně): Neračte se rozčilovat, dámy, prostě nedopatření – – – Odneste to do kuchyně, Evičko.

SERVÍRKA (na pokraji výbuchu): Jsem přece normální a poznám vajíčka na měkko – – –

DÁMA (konsternovaně): Myslíte, že nejsem normální já? Drahunko?

SERVÍRKA (neustále se ohlíží ve směru televizoru, jenž tiká): Já nejsem drahunka. Já jsem člověk a mám důstojnost, madam, a – – jsem pro vás paní, když chcete – –

VRCHNÍ: Proboha dámy! Jste přece dámy!

DÁMA (vztyčuje se jako pomník): Vážená paní, já vidím, že nemáte v pořádku nervy – – –

SERVÍRKA (na odchodu): Já – – – tak já nemám v pořádku nervy. Ježíšmarjá, já nemám v pořádku nervy! (Začne se hystericky smát a plakat.)

V tu chvíli se ozve fanfára televizních novin, celý lokál se obrací k obrazovce, na níž se objevuje HLASATEL.

HLASATEL: Vyslechněte zvláštní zpravodajství. Dnes, dvacátého pátého srpna, sedmnáct hodin třicet minut přistála na pražském letišti a zároveň, jak jsme si ověřili podle zpráv několika světových agentur, na letišti v Moskvě, Orly, Londýně, Washingtonu, Stockholmu, Pekingu, Tokiu, Káhiře a řadě dalších letišť, celkem na území všech členských států OSN cizí kosmická tělesa – –

VRCHNÍ se dívá.

INSTALATÉR: A sakra.

HLASATEL: – – každé s dvacetičlennou posádkou. Původ těchto kosmických lodí nebyl dosud vědecky určen. Jde pravděpodobně o příslušníky civilizace tak vzdálené, že nemohla být vzhledem k dosavadnímu stavu pozemských optických zařízení upřesněna. I tak lze už teď říci, že společnost, s jejímiž představiteli se v těchto pohnutých okamžicích setkáváme, je myšlenkově i technicky silná a že je skvěle organizována. Posádky zmíněných těles ihned po přistání pomocí velmi dokonalých dorozumívacích aparatur vyslovily své mírumilovné úmysly. Máme k dispozici magnetofonový záznam vídeňského rozhlasu, jemuž se podařilo jeden z těchto projevů zachytit –

Přes obraz magnetofonu běží text pronášeny německy a současně překládaný do češtiny.

MAGNETOFON: Přicházíme k vám jako vyslanci těch, kteří s vámi touží navázat přátelství, neboť je v moci vyslanců, aby zabraňovali válkám a upevňovali mír – –

HLASATEL (pokračuje): Ani tato ujištění nemohla zamezit neklidu, který ovládl planetu.

ÚŘEDNÍCI VSTANOU. VRCHNÍ do formanky. PROFESOR pokročí blíž k televizoru.

Celý lokál se pomalu přesunuje k obrazovce. Na všech tvářích se zračí strach.

Jen INSTALATÉR v rohu spí s čepicí přes oči.

Došly již zprávy z řady států, jež okamžitě započaly s povoláváním několika ročníků do zbraně – – Jak máme zjištěno, povolává s okamžitou platností v rámci spojených armád NATO Německá spolková republika do zbraně 150 000 mužů, Anglie 20 000, Spojené státy se rozhodly posílit vojenské základny v Evropě a v Turecku a Francie povolává ročníky 1936–1940. Před uzávěrkou tohoto zpravodajství nám telefonicky oznámil náš dopisovatel z Bruselu, že belgická televize vysílala snímek o přistání kosmické lodi na bruselském letišti, který amatérsky natočil školák Jan Vermeer –

PROFESOR: Amatér!

ÚŘEDNÍK: Pst!

HLASATEL (pokračuje): – když se náhodou procházel v blízkosti letiště. Pokusíme se kopii snímku od belgické televize získat a seznámit vás s ním.

Potud zprávy Tiskové kanceláře. Během nejbližších hodin vás budeme, vážení diváci, o této historicky závažné události informovat obšírněji – – –

Ukončující znělka televizních novin.

ÚŘEDNÍK 2 (sedá si): Platit, pane vrchní!

SERVÍRKA (zdvihá sluchátko, mne si čelo): Ježíšmarjá – – – Jestli ta holka ještě není doma – – –

HLAS: Proč nevytočíte číslo?

SERVÍRKA (obrací znovu pohled k televizoru): Já si nemůžu vzpomenout – – – proč já si nemůžu vzpomenout – – –

Aaltonen: Hirošima.

Celý prostor zahltí hudba a lidé znehybní jako obraz. Do tragických tónů se vměšuje obezřetný šepot VRCHNÍHO.

VRCHNÍ: Evičko – účtenky – – – a rychle inkasovat – – – tohle nám scházelo. (Žoviálně proplouvá kolem zdrcených tváří HOSTŮ, kteří vstávají.) – – – Nic se neděje – – – vážení. Kdybyste laskavě, jeden po druhém – – – a hlavně v klidu – – –

Osudová se mísí s monotónním inkasem VRCHNÍHO.

– – – jedenkrát káva – – – plus máslový závin, to máme tři sedmdesát.

Nehybnost lokálu se začíná postupně rozpadat v chaos.

PROFESOR (k INŽENÝROVI): Amatér – – –! Historie se zmocnili amatéři. Amatér natočil přistání kosmické lodi –

DÁMA něco hledá.

– amatér vyfotografoval prezidenta Kennedyho v okamžiku, kdy byl zasažen. Doba je šíleně nelogická a to je vždycky pole pro amatéry. Dělají už skoro všechno. Politiku, literaturu, dějiny. Dovedete si představit, co si budou myslet tamti o našem diletantství?

DÁMA: Neviděl jste můj deštník?

SERVÍRKA: Jak se to mohlo stát? Proč není všechno jako před chvílí?

VRCHNÍ: Dvakrát plzeň – – – ruské vojce – chlebíček byl? Ano, byl – –

SERVÍRKA (dostává se do blízkosti mladého páru, k DÍVCE): Musíte jít domů – – – Budou mít o vás starost – – –

DÍVKA: Já se strašně bojím – – Je mi zima – – –

STUDENT (se ji pokouší uklidnit): Nerozčiluj se – – – nesmíš se teď rozčilovat, pojď odtud. Zavedu tě k vám a řeknu, co se stalo – – – neboj se – – – přece si tě vezmu. Co kdybych musel?

DÍVKA: Kam bys musel?

STUDENT (pokrčí rameny): Slyšelas – – ve Francii ročník 40.

SERVÍRKA (prodírá se chaotickým zástupem k telefonu): Ježíšmarjá – mobilizace – – –

U telefonu hovoří jeden z ÚŘEDNÍKŮ, SERVÍRKA ho sleduje s úžasem.

ÚŘEDNÍK 1: Máš doma olej – – Miluško? V gastronomu jsou do deseti – – – tak vidíš, vem s sebou Láďu a kupte taky cukr a sůl – – –

Kolem prochází DÁMA.

DÁMA: Neviděl jste náhodou můj deštník, pane?

ÚŘEDNÍK 1 (naznačuje gestem ruky, aby nerušila): Nerozumím! Co říkáš? Ocet – – – ocet rozhodně taky – – –

DÁMA (zarazí se a napjatě poslouchá, bere peněženku a počítá peníze): Tak ocet – – – Kristepane, ocet –

ÚŘEDNÍK 1: Pá – – Miluško, To víš, že přijdu. Jenom zajdu do podniku. Proč? Protože je frmol – – – Miluško. Uvažuj – – – No tak vidíš. Pá – – brouku.

SERVÍRKA bere od ÚŘEDNÍKA sluchátko, soustředěně vytáčí číslo, ale vtom zaslechne zvuk lítacích dveří, podívá se tím směrem, a aniž by číslo dotáčela, sluchátko znovu položí.

Ve dveřích stojí MALÍŘ. Má vzrušený, udýchaný výraz. Přistoupí do popředí.

MALÍŘ: Slyšeli jste to? – – – Já jsem je viděl – – –

Lidé vstávají.

SERVÍRKA: Kde jste je viděl? – – –

MALÍŘ se skupinou HOSTŮ.

Kolem MALÍŘE se pomalu stahuje houf HOSTŮ. BLONDÝNA mu podává mlčky svou cigaretu, MALÍŘ ji bere a dychtivě vtahuje kouř.

MALÍŘ: Na letišti. Kamarád je mechanik a spravoval mi motorku. Já jsem čekal – – –

HLAS: Nevěděl jste přece – – –

MALÍŘ: Ne na ně – – – já jsem jen tak čekal. Dost často čekám jen tak – –

HLAS: Často?

MALÍŘ (ve směru HLASU): Vlastně pořád – – – Něco snad musí přijít. Když má člověk třicítku za sebou – – ne?

HLAS: Nějaká jistota?

MALÍŘ: Já nemám rád jistoty. Zvlášť ne ty absolutní – – –

BLONDÝNA: A pak?

MALÍŘ: Přistáli. Úplně normálně. Jako – jako cokoliv. Jako dakota – – jako bombarďák – – jako – –

PROFESOR (skepticky): To jste je viděl osobně – – –

ÚŘEDNÍK: Osobně?

MALÍŘ: Osobně – – –

PROFESOR: Jak vypadali?

ÚŘEDNÍK: Jak vypadali?

MALÍŘ (zamyšleně krčí rameny – nemůže se vyjádřit): Celkem normálně – – – a přesto úplně neobvykle – – – prostě jako my – – – ale zase docela jinak –

PROFESOR: Bylo jich kolik?

MALÍŘ: Viděl jsem jich snad jenom deset, ale měl jsem pocit, že je jich spousta – – – možná sto tisíc – – nade mnou – – kolem – – všude. (Odmlčí se a pak rozhodí rukama.) Nevím přesně – – odpusťte – – prostě jsem se bál – – –

PROFESOR (jde k MALÍŘI): Čeho?

MALÍŘ: Že nebudu mít čas se vrátit – – –

Tmu náměstí rytmicky protínají kužely světla. Uvnitř je absolutní ticho. Teprve teď je slyšet přibližující se sirénu policie. HOSTÉ zneklidní.

ÚŘEDNÍK 2 (vstává a jde k oknu): – – – policie vyklizuje ulice.

SERVÍRKA (začne si stahovat bílou zástěru a se zvláštním omlouvavým úsměvem ustupuje ke dveřím, za nimiž roste naléhavý rachot jakýchsi těžkých vozů, smíšený s bezhlavým neartikulovaným proudem řeči, linoucí se z tlampače, na odchodu se zastaví): – – – Ale já přece musím jít domů – – – já musím – – –

Ve dveřích lokálu stojí POLICISTA v bílé helmě.

POLICISTA: Vedoucí podniku?

VRCHNÍ (neobvykle nezvučným hlasem): K službám, prosím – – –

POLICISTA: Počet lidí v lokále?

VRCHNÍ (zcela zmateně počítá): To máme dva – – – pět – – – osm, deset – – – deset – – promiňte, dva, pět, deset – –

INŽENÝR (ozve se způsobem, jakým se hlásili vězni v lágrech): Patnáct lidí v místnosti – – – šest žen a devět mužů.

POLICISTA: Nikdo nesmí vycházet do prostoru náměstí – – s okamžitou platností! Zákaz platí do šesti ráno – – –

VRCHNÍ: Já ovšem nechápu – – –

PROFESOR: Já vás žádám, abyste nám vysvětlil – My přece máme právo vědět, co se stalo – – –

POLICISTA: Bezpečnostní důvody – – – víc bohužel nevím – – –

ÚŘEDNÍK 1 (ukazuje jakési lejstro): Promiňte, prosím – – – musíme do podniku, jsme úředníci a jistě dostaneme instrukce.

POLICISTA (pokrčí rameny): Nařízení se vztahuje na kohokoliv – mluví se o nebezpečném záření.

ÚŘEDNÍK 2 (v pohledu má strach): V tom případě ovšem – – Nařízení je nařízení – – – chápu.

VYCHOVATELKA (s usměvavou pokorou se přibližuje k POLICISTOVI): Přesto – kdybyste dovolil. (Omlouvavě. Bezvýsledně něco hledá v kabelce.) Jsem diplomovaná sestra – – – Vždycky jsem byla u dětí. Nevíte, kde se mají v tomhle případě hlásit ošetřovatelky dětí?

POLICISTA: Nic nevím o dětech – – –

VYCHOVATELKA: Budou se jistě evakuovat děti, chtěla bych se o ně starat – – –

DÍVKA (zdrceně): Děti – – –

SERVÍRKA: Jak to – – děti? Kdo říká, že se budou evakuovat děti – – –

POLICISTA: Nikdo nesmí opustit místnost. Vedoucí ručí za všechny přítomné. (Odchází.)

Venku se křižují kužely světel, zní startující auto.

VYCHOVATELKA (rozechvěně): Ale já bych skutečně mohla – – – račte se podívat; mám spoustu dobrých vysvědčení.

VRCHNÍ (s přehnanou péčí odvádí VYCHOVATELKU ode dveří): Uklidněte se, prosím – – –

VYCHOVATELKA (obrací se na HOSTY a pokouší se jim ukázat jakési papíry): Tady pan Hirsch – – – a paní Jacobová – – –

VRCHNÍ: Ano – – – vybrala jste si ušlechtilé a krásné povolání – – – máte jistě radost, když ty děti dnes potkáte, ale na to teď není čas – pochopte – – – –

Otevřenými dveřmi sem zalehne zvuk ampliónu.

REPRODUKTOR: Vyzýváme chodce, aby okamžitě opustili ulice v prostoru Ruzyň, Košířská třída – – – Smíchovská třída – – –

VYCHOVATELKA: Jakpak bych je mohla potkat? Jsou přece mrtvé. Ty děti šly všechny do plynu – – – byly to děti Židů.

REPRODUKTOR: – – – Újezd, Malostranské náměstí – Letenská ulice – – –

VYCHOVATELKA: Teď bych se o ně starala jinak – – Až do konce. Neopustila bych je – –

Všichni hledí ke dveřím, ale reagují na slova VYCHOVATELKY.

SERVÍRKA: Proč mluvíte nesmysly, paní!

REPRODUKTOR: – – – Klárov – – Chotkova silnice až k Letenské pláni – – – Ulicemi projede v nejbližších hodinách zvláštní konvoj – – – Pozor! Vyzýváme chodce – – – (Opakuje začátek hlášení.)

VYCHOVATELKA (její monolog se překrývá s hlášením): Všichni si vždycky namlouvali, že se to nemůže týkat dětí – – Spousta lidí si to myslí i teď – – ale v Jižní Americe žije nějaký doktor, který je tam posílal – –

REPRODUKTOR: Pozor! Připouští se možnost záření! Opakujeme – – pozor!

Venku mlkne rachot vzdalujících se vozů. Hlášení umlká. V lokále je ticho jak v hrobě, náhle cvakne hrací automat a začne řvát western.

DŽÍNSY (s křečovitou veselostí): Bezva fór – – – ale je to starý – Už jsem někde slyšel, že jednou v Americe vysílali hru o přistání Marťanů – a s několika lidma to prásklo o zem – – přeci nenalítnu – – – (Přechází s rukama v kapsách, zřejmě se producíruje, ale má přitom v obličeji nervózní tik.)

HLAS: Vy se nebojíte budoucnosti?

DŽÍNSY: Copak o nějakou jde? Mluví se pořád o válce – – – a mně to bere nervy. Měli jsme minulej měsíc celej tejden cvičný poplachy a povídali nám takový drasťáky o atomovým útoku, že jsem z toho zvracel. Radši si nahlas pustím desku – – – Přeci nebudu myslet na pitomej svět.

HLAS: Vy zkrátka nemyslíte na nic – – –

DŽÍNSY: Já si koukám každej den užít, co je možný, a nepřemejšlim, co se stane – – – (Útočně ve směru HLASU.) A vy to víte? Vy víte, jestli ráno nebudeme v penále?

Hrající deska začne zřetelně zpomalovat otáčky a hudba distonuje.

Hele – – – inženýre!

INŽENÝR (přejde okamžitě k automatu a několikrát ho vypne a zapne; zároveň obrací pohled k lustru, jehož světlo zřetelně slábne): Copak je tohle? – – – (Směrem k SERVÍRCE.) Zkuste prosím vás rádio – – –

SERVÍRKA (zapíná reproduktor, ozve se jenom přerušovaný slábnoucí tón): Nic – – už žádná hudba – – – něco to znamená?

INŽENÝR (vzrušeně přechází k televizoru, otáčí knoflíkem a přes obrazovku přebíhá jen kostrbatá křivka, podobná EKG): Nevím – – –

Blikající žárovka.

HOSTÉ reagují.

SERVÍRKA: Haló – – haló – – nic.

INŽENÝR: Vypadá to – – že – –

PROFESOR: Chtěl jste patrně říct, že obsazují elektrárny a spoje.

SERVÍRKA (jde k telefonu, zvedne sluchátko, bezradně je spustí a otočí se do lokálu): Nic – – –

Všichni zvadle mlčí. Jedině PROFESOR přechází sem a tam lokálem. Přes tváře HOSTŮ běží kužel světla, pronikající zvenčí. Ozve se rachot, jako by kolem přejížděla pomalým tempem kolona obrněných vozů.

DÁMA: Nevím, proč se máme zbytečně rozčilovat – – – (Rezolutně vstane a zatahuje na oknech záclony.) Bude to přece jen lepší takhle – –

VRCHNÍ přináší petrolejové lampy.

PROFESOR (ironicky): Výborně – – Záclony a intimní světlo! Jsme jako doma – – –

VRCHNÍ (jde ke dveřím se svazkem klíčů, spouští napůl mřížovanou roletu): Když dovolíte – – – jistota je jistota – – –

PROFESOR (směje se nahlas s křečovitou srdečností): Ha – – ha – –

HLAS: Čemu se smějete?

PROFESOR (zastaví se u dveří a dotkne se jich špičkou boty): Pročpak roleta? Aby nikdo nemohl sem? Ale oni už tu přece jsou. Když budou chtít – – – rozsvítí nám světlo, a když budou chtít, zhasnou – – – Nebo jste to dělal kvůli nám? – – – V tom případě můžete klidně otevřít dveře dokořán. Není tu nikdo, kdo by našel odvahu vystrčit nos – – – (Vysune pohybem ruky roletu. Je za ní pustý temný prostor, matné obrysy kandelábru s tabulkou označující stanoviště taxi a s tlampačem.)

Je totiž po bitvě – – – bylo v ní použito toliko psychologie – – – Pochopili a zdokonalili princip ajnclíku. Devadesáti pěti lidem ze sta zlomíte charakter, když je zavřete, zbavíte je informací – – novin – – rozhlasu – – – televize – a přestanete jo instruovat. Uděláte z nich hadr na podlahu. Můžete s nimi cokoliv. Podepíšou vám za jednoho vajgla a možnost pět minut s někým klábosit, že zavraždili vlastní babičku – – – (Dívá se ven do tmy a pak se prudce obrátí dovnitř.) Jim se to podařilo najednou s celým lidstvem – – – Celá naše planeta je cirkus. A vy chcete stahovat roletu – – pane vedoucí? Ale ne!

VRCHNÍ (prudce stáhne roletu k zemi): Chtěl bych mít vaše starosti, pane profesore, vy jste filozof a jste z obliga – – – ale já jsem vedoucí a nenechám se honit po úřadech – – –

Ticho, jen PROFESOR přechází trvale sem a tam.

DŽÍNSY: Dělá se mi zle z tý tmy a z toho ticha – – – a do toho eště to vaše chození –

PROFESOR (chodí klidně dál): Snášet ticho – – je stupeň kultury. Nesnášíte je, protože se bojíte myslet – – –

HOSTÉ znovu znehybněli v šeru lokálu, osvětleného jen několika svíčkami.

I PROFESOR konečně přestal chodit.

SERVÍRKA si sedá proti INŽENÝROVI. Ten vzal mimoděk do ruky tužku, chvíli si s ní hraje, ale pak začne psát na kus papíru jakási čísla.

SERVÍRKA: Počítáte – – zas počítáte. Nikdy jsem neměla ráda čísla – – sečíst dva párky a pivo – – to ano. Ale nic víc – – – může člověka bavit matematika?

INŽENÝR (aniž by pozdvihl oči od svých čísel): Dvě a dvě jsou čtyři. Jednou to pro mne byl smysl života. Jediná jistota. Byla válka – – – všechno ztratilo smysl – – – Jenom dvě a dvě byly pořád čtyři.

HLAS: Ale proč počítáte teď?

INŽENÝR: Zas to zkouším – –

SERVÍRKA (opře hlavu o zeď, má zavřené oči): Je to jak ve zlým snu – – Třeba vám vyjde, že už vůbec nejsme – –

HLAS: Zatím se nic nezměnilo – – – Máte rodinu a muže – – jako dneska ráno – a stejné starosti – – – jako ráno –

SERVÍRKA: Co vy víte o mých starostech? Když se na to tenkrát přišlo a musela jsem tu menší holku nechat v nemocnici – – mohla jsem se zbláznit – – –

HLAS: Co je vašemu dítěti?

SERVÍRKA: Tuberkulóza kostí – – dva roky po špitálech – –

INŽENÝR: Tuberkulóza už není problém – – –

SERVÍRKA: Pořád jsem si říkala: Proč se to nestalo támhletěm – – – nebo těm od naproti – – Jak to, že jim všechno vychází? Proč zrovna mě nic?

HLAS: Ale vy máte dvě děti – – –

SERVÍRKA: Jistě – – ta druhá přišla předevčírem s tím, že se musí vdát. Čeká dítě – – je jí sedmnáct a jemu o rok víc – – –

HLAS: Ani to není katastrofa – – –

SERVÍRKA (s hořkou upřímností): Jistě. Teď už ne – – (Odmlčí se.) Kdybyste věděl – – jak bych chtěla žít – – a jak bych to možná už dovedla – – jen kdyby bylo všechno jako ráno – – –

HLAS: Ale to jste byla přece nešťastná.

SERVÍRKA: Byla jsem směšná – – – nevěděla jsem nic – – –

PROFESOR (čistí si brýle a mluví k INŽENÝROVI): Nevím samozřejmě, co bude dál – – – ale jako historik si troufám tvrdit, že nikdy nebyly lepší podmínky zpracovat objektivně dějiny lidstva než teď – – – (Chvástavě.) Mám pocit – – že jsem vystoupil sám ze sebe – – – a vidím se poprvé z profilu – – – (Spokojeně se usmívá.) Lidstvo z profilu! Zajímavá podívaná – – –

INŽENÝR: Dlouho jste učil dějepisu?

PROFESOR: Čtyřicet let – – –

INŽENÝR: Máte překvapující názory – – –

PROFESOR: Jako profesor dějepisu jsem se neřídil ani tak názory, jako disciplínou. Vyučoval jsem dějepis jako chronický sled jmen a událostí.

HLAS: Něco jste si ovšem myslel – – –

PROFESOR: Nikoho nezajímají osobní názory učitelů dějepisu – – – dává se přednost učebnicím dějepisu a ty jak známo vždycky píší vítězové.

Několikrát zabliká světlo a z reproduktoru se ozve vysoký vibrující tón. Jeho jitřivý zvuk k sobě obrací tváře HOSTŮ; probouzí INSTALATÉRA.

INSTALATÉR: Jo, jo – – Krásně jste to řek, pane profesore – – (Zívá.) Dějiny píšou vítězové – – – To zní! Chce to holt udělat pořádek – –– Vzít karabáč a udělat pořádek – – – já bych ho udělal!

INŽENÝR přistoupil k reproduktoru a otáčí knoflíkem.

Ozve se hlášení ve francouzštině, a jak INŽENÝR otáčí knoflíkem, také v jiných jazycích – a posléze česky.

ROZHLAS: Rádio Paříž – – – zde Rádio Paříž – – – Pozor, pozor – – vyslechněte důležitou zprávu –

HOSTŮ se zmocňuje neklid.

Centrální informační ústředna vás za několik okamžiků seznámí s důležitým prohlášením – – – Neopouštějte přijímače – – – Pozor! Pozor! Sledujte zároveň televizní program – – očekáváme přenos mimořádné tiskové konference – – – Atention – – – Atention – –

Do monotónně opakovaného hlášení žvaní INSTALATÉR, který hledá po kapsách peníze.

INSTALATÉR: Vážení – – jak tak koukám, je konec světa – – Pane vrchní, tady je stovka – – – Zvu vás, pánové – – – utrhneme jí drápky – – – (Přejde k BLONDÝNĚ, která stojí u reproduktoru, opřena o zeď.) A jednoho paňáčka pro roztomilou mladou dámu.

BLONDÝNA ho odmítne gestem plným odporu.

– – Jako od tatínka – – – slečno – Jako od tatínka!

BLONDÝNA (útočně): Vy přece nemáte rád Židy?!

Do jejich dialogu vytrvale zní reproduktor.

INSTALATÉR: – – No jo, Židy – – – ale – –

BLONDÝNA: Můj otec byl Žid – a moje matka byla Židovka – – –

INSTALATÉR (podezíravě si dívku prohlíží, pak odmítavě mávne rukou): Ale kdepak! – – – Tohle přece nejsou židovský vlásky.

BLONDÝNA rukou shrnuje svetr z předloktí. Na kůži je číslo.

Na obrazovce televizoru HLASATEL.

BARYTON: Vyslechněte, prosím, text prohlášení, jež je určeno všem obyvatelům Země – –

BLONDÝNA má nesnesitelně uštvaný výraz, opustí své místo a ustupuje do malé sousední místnosti, ale ani tam není schopna zůstat. Dívka hledí těkavě kolem a pak proběhne dveřmi do chodbičky, kde jsou složeny dřevěné basy s lahvemi. Za ní vbíhá MALÍŘ, přistupuje k děvčeti, jež s dlaněmi na uších stojí obráceno ke kachlíkované stěně, a pokouší se otočit dívčinu tvář k sobě.

BLONDÝNA: Nechci vědět, co říkají – – – Zas bude válka – – – zas budou lágry – –

MALÍŘ: Proč se bojíte – – – zatím se nestalo nic – – –

BLONDÝNA: – – – ale jsou tady – – –

MALÍŘ: Nechovají se zle – – – mluvili přece o míru – – –

BLONDÝNA (odmítavě): To nic neznamená – – – jsou silnější než my. Když přijdou silnější, je to vždycky okupace – – – Co když začnou rozdělovat lidi – – silní nalevo – – – slabí napravo – děti zvlášť. Jsem ráda, že nemám děti. Umřela bych strachem dneska v noci, kdybych měla dítě – – –

MALÍŘ: Co budete dělat, když jste sama?

BLONDÝNA: Čekat – – nic víc se nedá – – – Říkal jste přece sám, že čekáte.

MALÍŘ: Čekal jsem na někoho – – – neřekl jsem na smrt – – – Někdo musí přece jednou přijít – – –

BLONDÝNA: Víte, jak byste se teď bál, že ho ztratíte?

MALÍŘ: Právě – – – bránil bych se. Člověk dokáže všechno, když se o někoho bojí – – –

BLONDÝNA: Ale já nechci – – –

MALÍŘ se ji pokusí obejmout. DÍVKA se vymaní a ustupuje ke dveřím.

BLONDÝNA: Já nechci – – nechte mě – – nechte mě všichni. Nechci nikoho mít a nikoho ztratit – – –

Do zvukové kulisy vstupuje hlas reproduktoru.

BARYTON: – – – vstoupili jsme tedy na území planety, abychom zabránili katastrofě, která by jinak byla zcela nevyhnutelná.

Soustředěné tváře HOSTŮ.

Článek druhý:

Protože nás znepokojil rozvrat a nepřátelství a také udivující lhostejnost, jež mezi obyvateli Země nacházíme a které jsme dlouho předtím sledovali a podrobovali vědeckým rozborům, rozhodli jsme se celou tuto situaci do jisté míry konzervovat, a uchovat tak planetu Zemi v její neutěšené situaci jako živoucí model, jako názornou učební pomůcku při výchově mladého pokolení – – – našeho vzdáleného Velkého světa – – – Máme dost kontrolních prostředků, abychom udrželi současnou situaci na planetě v mezích, které se dají zvládnout – – –

Zvuk hlasu slábne na minimum a podbarvuje další dialog jenom jakýmsi bublavým tokem řeči.

PROFESOR: – – – Zajímavé! (Rozčileně přechází, ale má souhlasný výraz.) – – – Udělají z nás něco jako muzeální exponát, jenomže živý. Dovedu si představit, jaký budeme mít význam pro jejich školství. Úžasná učební pomůcka! Všechno se ještě pohybuje – nic v lihu. Je to, jako by archeologové našli zmrzlého mamuta a podařilo se jim ho rozmrazit – – – budou se na nás jezdit dívat a na místě sledovat naši neschopnost – – –

SERVÍRKA: Trochu divná představa – – – Nemyslíte?

PROFESOR: Divná? – – Zoologická zahrada je něco podobného a jistě jste do ní vodila své děti – – –

SERVÍRKA: Moje děti? – – –

Jde k výklenku, kde je telefon, vedle něhož stojí BLONDÝNA. Vhodí známku a vytáčí číslo, pak přitiskne k uchu sluchátko, ale hned ho překvapeně oddálí. Ze sluchátka zní BARYTON, čtoucí prohlášení.

BARYTON: Článek třetí:

Rada Velkého světa se rozhodla v první etapě vybudovat pravidelná dálková spojení s planetou – – –

SERVÍRKA spouští ruku se sluchátkem a nechává ho vyvěšené. BARYTON, deformovaný membránou, čte dál své prohlášení a BLONDÝNA pozoruje sluchátko pohledem obsahujícím nevysvětlitelný strach.

BLONDÝNA: Jsou všude – – – už jsou všude – –

BARYTON: – – – naším dalším perspektivním cílem je vyvést planetu z její dosavadní oběžné dráhy, vybavit ji náhradním sluncem a přemístit bezpečně jako studijní objekt do oblasti Velkého světa – – –

MLÁDENEC V DŽÍNSECH má odmítavou grimasu narušovanou neustále se o opakujícím tikem.

HLAS: Jak na vás působí prohlášení?

DŽÍNSY: Kašlu na každý prohlášení – – nemám chuť poslouchat jejich řečičky – – – rozumíte? (Vztekle hodí do automatu minci a stiskne knoflík. Kotouč se dá do pohybu, ale z automatu zní text prohlášení.)

BARYTON (zní prakticky odevšud): – – – Žádáme od obyvatelstva Země za své záruky jen pochopení – – Budou zachována beze změny všechna dosavadní společenská zřízení, jednotlivé státy se budou i nadále řídit těmi zákony, jimiž se řídily doposud. Bude taky respektována jejich hospodářská i politická struktura a daný stav věcí bude beze změny a provždycky setrvávat na tom stupni vývoje, jak jsme ho 25. srpna nalezli. To je náš jediný požadavek.

Závěrečná znělka.

HLAS (osloví INŽENÝRA): Co tomu říkáte?

INŽENÝR: Něco jako lidstvo pod kuratelou, ne?

HLAS (k jednomu z ÚŘEDNÍKŮ): A vy? – – –

ÚŘEDNÍK 1: Já? – Nejsem tak docela proti – – Konečně snad jistota. Víte, kolikrát se bourala za posledních pět let administrativa? Sedmkrát – – – pane. To tečou nervy – – –

ÚŘEDNÍK 2: Má to svůj význam pro plánování.

HLAS (k DÁMĚ): Jste rozčilena – – –

DÁMA (s jistou důvěrností): Myslíte, že bude k sehnání ocet?

HLAS: Ocet?

DÁMA: Nejlepší prostředek proti záření – neslyšel jste?

INSTALATÉR do sebe právě obrací rum.

HLAS: Máte obdivuhodně vyrovnanou povahu. Vás se nedotklo nic?

INSTALATÉR: Co bych si drásal nervy předem – – Dyť já je nemusím milovat – – – ale vyjít s nima můžu – – –

Ozve se znělka Intervize.

 – – hele – – budou obrázky, že bysme se podívali?

HOSTÉ blíže k televizoru. DÁMA přechází. VYCHOVATELKA si sedá. STUDENT vstává. PROFESOR a INŽENÝR se obracejí k televizoru.

HLASATEL (na obrazovce, sonorním hlasem): Vážení přátelé, uvidíte na svých obrazovkách tiskovou konferenci, kterou můžeme bez nadsázky nazvat mezníkem v dějinách lidstva.

Skvělé technické schopnosti našich – – našich kosmických přátel – nám dovolují, abychom poprvé umožnili obyvatelstvu všech světadílů současně zhlédnout přenos, v němž komentátoři, vědci a představitelé veřejného života z nejrůznějších končin planety položí otázky našim hostům. Nejprve několik informativních podrobností k uspořádání konference – – –

Na obrazovce se objevuje elegantní MUŽ, energická myslitelská tvář a masivní brýle. Mluví s ním s obvyklou brilancí televizní REPORTÉR, jenž nejprve interviewovaného představuje anglicky, což vytrvale překládá monotónní hlas překladatele.

REPORTÉR: Pan Robert Stern – – – vedoucí pracovník Úřadu pro koordinaci telekomunikací – – – prosím. Jaké obtíže jste museli překonat při uskutečňování tohoto přenosu?

STERN: Byly spíš medicínského než technického rázu – – přenos prakticky realizují naši hosté – – – pomocí vlastního systému. Nepřekonatelné obtíže se ovšem vyskytly v okamžiku, kdy se televizní a filmoví pracovníci pokusili o přímý rozhovor – – – ale vy jste se skutečně měl ptát lékařů, a ne inženýra – – –

Střih. Lékařská ordinace. V křesle MUŽ V BÍLÉM, mluvící italsky, před ním REPORTÉR s mikrofonem.

LÉKAŘ: Naše klinika ošetřila během posledních hodin asi 150 lidí – – – kteří s nimi přišli do styku – – – obtíže postižených jsou jednak psychické – – – to znamená, že jsou silně vzrušeni, chvějí se, nejsou schopni souvisle odpovídat a propadají určité hysterii. Použili jsme značných dávek sedativ, ale výsledek není zvlášť uspokojivý. Pak jsou tu obtíže rázu dermatologického, jakási silná alergie – – něco jako bolestivá kopřivka vyprovázená navíc zduřením sliznic a zánětem očních spojivek, Zdá se, že zmíněné stavy vyvolává neznámé záření – – –

STERN: Po konzultaci s mnoha vynikajícími odborníky jsme dospěli k názoru, že je zbytečné – – ba škodlivé – – – šokovat lidstvo během této první konference přímými záběry. Naši hosté toto rozhodnutí přijali s velkým porozuměním. Budem je tedy slyšet, i když je neuvidíme –

FRANÇOIS DATHEUILL: Můžete nám vysvětlit, jak se vám podařilo překonat vzdálenost mezi vaším Velkým světem a touto Galaxií?

ODPOVĚĎ (mluví mužský hlas, deformovaný nějakým zvukařským efektem): Je prozatím nemožné vám přistání expedice a překonávání vzdálenosti vysvětlit. Chybí důležitý logický článek ve způsobu vašeho myšlení –

HOSTÉ v lokále naslouchají.

Právě tak složité je určit polohu naší Galaxie. Vaše představa o prostoru je příliš jednoduchá – –

JIŘÍ HOCHMANN: Mohli byste alespoň naznačit, kde se logika lidstva odchýlila?

ODPOVĚĎ: Někde u Euklida – – –

PROFESOR: Aha – – –

ODPOVĚĎ: – – – od té doby se ubírá zcela mylným směrem – – –

TAMARA MUSATOVA, SSSR: Současným problémem číslo jedna je populační exploze. Počítáte s ní ve svém programu?

ODPOVĚĎ: Protože chceme uchovat poměry na planetě beze změny, budeme muset šetrným způsobem omezit růst obyvatelstva – – –

TAMARA MUSATOVA: Máte na mysli sterilizaci?

ODPOVĚĎ: Nechceme na této konferenci zodpovídat otázky, které zní příliš tendenčně. Navíc je odpověď příliš složitá. V nejbližších dnech ji přinese v plném rozsahu tisk.

DÍVKA si sedá.

GEORGIJ SMIRNOV, BULHARSKO: Naši veřejnost udivuje fakt, jak dokonale jste zvládli bulharštinu – – –

ODPOVĚĎ: Naši vědci pomocí dálkových sond sestavili podrobné slovníky všech vašich jazyků a nářečí. Studijní středisko nás vybavilo automatickými tlumočníky – – –

ÚŘEDNÍCI: To je senzace!

HEINRICH TAUBEN, NSR: Jak chcete zajistit absolutní stagnaci vědy a umění?

ODPOVĚĎ: Použijeme systému, který vy sami nazýváte byrokracií. V oblasti kultury chceme vyjít ze zkušeností států, jimž se ještě před naším příchodem bezpečně podařilo udržet umění na úrovni devatenáctého století – – –

TADEUSZ ZAMAROWSKI: – – – Podmínka, aby se život na planetě od okamžiku vašeho příchodu neměnil – – Není příliš krutá?

ODPOVĚĎ: Pracovník naší vědecké rady, který byl pověřen vypracováním studie o krutosti lidstva, se během práce několikrát zhroutil. Zprvu se pokoušel omluvit činy lidstva v kapitole o středověkém útrpném právu a upalování čarodějnic nedostatečnou vyspělostí, ovšem – – – při studiu období, které nazval Renesance, barbarství ve Třetí říši a pracovní metody soudobé justice – – – byla veřejnost Velkého světa tak rozrušena, že žádala, aby planeta Země byla ponechána bez zásahů svému osudu a skončila pro výstrahu v ohni Velké katastrofy – – –

KYOTO JAMAŠITA: Z čeho usuzujete na Velkou katastrofu?

ODPOVĚĎ: Jistotu Velké katastrofy vypočetl operátor – – –

MONIQUE PLEVEN: Co je to operátor? – – –

ODPOVĚĎ: Operátor je stroj, který zpracovává fakta. Velká katastrofa je neodvratná, když ji vypočetl operátor, proto jsme se rozhodli zasáhnout – – –

SERVÍRKA: Velká katastrofa – – copak dovedou předpovídat budoucnost? – – – Nikdo nemůže přeci vědět, co se stane – – –

JOHN POVERS: Nebudete si své předpoklady srovnávat se skutečným stavem poměrů na planetě?

ODPOVĚĎ: Zajisté – – provedeme vlastní průzkum veřejného mínění. Zcela objektivní.

RITA MORRELLI: Jak chcete zajistit skutečnou objektivitu? – – –

ODPOVĚĎ: Zamezíme jakýmkoliv informacím. Deset dnů nebudou moci vycházet na území planety noviny, rozhlas a televize všech států přeruší zpravodajské relace a omezí své vysílání jen na hudbu a meteorologické zprávy – – je to jediný případ, kdy použijeme nátlaku, aby naše statistické stroje mohly bezpečně zpracovat neovlivněné mínění.

INSTALATÉR: Moment – – noviny přece musejí vycházet – –

SERVÍRKA: Nepamatuju si, že byste si myslel to, co je v novinách – – –

INSTALATÉR: I když si chci myslet něco jinýho, musím napřed vědět, co píšou.

OLAF LARSEN: Nebylo by vhodné zapojit do této akce neutrální státy?

ODPOVĚĎ: Není možné připustit, aby kterýkoliv stát po tu dobu vydával jakékoliv stanovisko k situaci. Zajistíme také, aby úřady a všechny veřejné instituce okamžitě nastoupily kolektivní dovolenou a nenarušovaly naši akci.

GENERÁL (mluví španělsky): Předpokládáte, že by Velká katastrofa začala přímým vojenským konfliktem?

ODPOVĚĎ: Nikoliv – – – Operátor takovou možnost vyloučil – – –

INSTALATÉR: Může houby vylučovat – – – dávejte bacha: Němec se podle mýho dá dohromady se světovým židovstvem. Dva ukřivděný! Nejhorší je, když se sejdou dva ukřivděný. Je úplně jedno, že se dřív brali po hlavě – – –

STUDENT (nepřátelsky): Mluvíte jako fašoun, pane – – –

INSTALATÉR: Mladíku, vy jste ještě neexistoval, když se tady bojovalo a šlo nám o kejhák – – – a neměli jsme co žrát – – –

VRCHNÍ: Pane Krása, uklidněte se!

TOM HOWKINS: Nebude jednou z příčin Velké katastrofy Východní Berlín?

ODPOVĚĎ: Nikoliv. Operátor v případě potřeby převádí své výpočty do obrazové podoby – – – můžeme promítnout obrazový záznam Velké katastrofy.

Signál televizní. Na obrazovce probíhá vlnění, pak se objeví záběr sportovního stadionu (fotbal).

INSTALATÉR (nadšeně): To je fotbal – – – a dobrej – – Hergot, ten blonďák to válí – – Obejdi ho a vem ho přes šimpán – – Správný!

Nehybný záběr míče letícího proti brance a řev statisíců. „Góóóól – – –“

ÚŘEDNÍK: Moment – – tahle branka nemůže platit!

INSTALATÉR: To byla jasná brána – – – mladej – – – – nedělejte ze mne idiota – –

Řev stadionu a fotografický záběr fanatických obličejů.

ODPOVĚĎ: Operátor zjistil, že příčinou třetí světové války a zániku lidstva bude fotbalové utkání.

Utíkající nohy s míčem a výkop. „Góóóól – – –“

Fotografie náruživých fandů. Běžící nohy. Hvízdání.

Detail zápasu v ringu, moment přímého zásahu, člověk padá k zemi. „Góóóól – – –“

Fandové.

BLONDÝNA se zdrcenou tváří.

Běžící voják. Zvuková kulisa fotbalu.

Voják padá zasažen. Výstřel.

Fandové. „Góóóól – – –“

Hořící trosky domů a běžící člověk v plamenech. Hvízdání a řev stadionu.

Člověk padá. „Góóóól – – –“

Fandové.

Záběry letadel vrhajících bomby. Zklamané zašumění davu.

Tvář INŽENÝRA.

Bomba zasahující dům. „Góóóól – – –“

SERVÍRČINA tvář plná hrůzy.

Zuřivý obličej fandy.

Plačící ženská tvář. Hvízdání.

SERVÍRKA si tiskne spánky dlaněmi.

Dům hroutící se po zásahu bomb. „Góóóól – – –“

Fandové.

Plačící a zkrvavené malé dítě. Nespokojený řev diváků.

SERVÍRČIN obličej v afektu.

Atomový výbuch, s hrozivou pomalostí stoupající hřibovitý mrak.

Fandové. „Góóóól – – –“

SERVÍRKA dojde k televizoru a rozbije obrazovku. Cinkot sypajícího se skla a náhlé ticho.

Obličeje HOSTŮ. Nastává nekonečně dlouhá dramatická pomlka. Nikdo není schopen promluvit.

HLAS (k SERVÍRCE): Proč jste to udělala?

SERVÍRKA (má obličej v dlaních a odmítavě vrtí hlavou): Já nemůžu – – já nechci – – –

DÁMA (konejšivě a „tak nějak lidsky“): Ale čeho se bojíte – – – drahunko? – – – To, co jsme viděli, přece už nepřijde – – – nemůže, když to slíbili.

VRCHNÍ (soustřeďuje své úsilí k tomu, aby vrátil vzrušenou atmosféru co nejdřív do normálních kolejí): Všechno je v pořádku – – – vážení – – – Evičko! Hlavu vzhůru – – na pětku přijdou tři vajíčka na měkko, bledší rohlík a bílá káva s loupáčkem – – – (Pleskavými pohyby oprašuje stolek pánů z účtárny.) Co si dáme pro uklidnění, pánové?

ÚŘEDNÍK 2 (jaksi nepřítomně): Snad párek – – – ne?

VRCHNÍ: Výborně! Páreček jako obyčejně – – – – s křenem. Pan doktor dvanáctku s ohříváčkem. Evičko, páreček jako obyčejně.

SERVÍRKA (má doposud pohled plný hrůzy): Jako obyčejně – – – jako včera – jako předevčírem – – – (Jako bez ducha prochází stolky.) Proč jako včera – – a jako předevčírem? Proč pořád a vždycky už jen to co bylo – – –

HLAS: Ale vy jste přece – – – Tady v tom lokále jste mi řekla – – –

SERVÍRKA (mu vpadne do řeči): No dobře – – – myslela jsem začít tam, kde to skončilo, ale úplně jinak a líp – – Ježíšikriste – – (Rozhlíží se kolem, jako by hledala něčí souhlas. Spočine nakonec pohledem na DÍVCE. Mimoděk přechází k ní. Soustavně se pokouší si vybavit jakési podrobnosti, jimž možná dobře nerozuměla.) Jak to vůbec říkali – – – to o těch dětech?

PROFESOR (s výstražným gestem): Nic o dětech, prosím – – – Šetrné omezení počtu obyvatelstva, řekli – Vyjadřují se ohleduplně – – i když bez sentimentu – – – Uchovat situaci v dosavadním stavu – – – to samozřejmě vyžaduje určité zásahy – – Ale je to všechno pořád minimální ztráta proti tomu – – – co – – – co jsme viděli – – –

STUDENT (vzrušeně se obrátí na PROFESORA): Uchovat situaci beze změny – – – Trochu katastrofální představa pro mne – – – Dělám jadernou fyziku, pane – –

PROFESOR: Přestaňte konečně myslet v měřítku své profese – – – uvažujte jednou v kategorii celého lidstva – – Nejcennější, co nám nabídli, je jistota a záruky – – –

MALÍŘ vstupuje rozčileně do debaty, kterou neustále s velkým soustředěním sleduje i SERVÍRKA.

MALÍŘ: Víte, co by ta vaše jistota znamenala pro mne? – – Jít dělat restaurátora – – lezl bych v kostele po lešeních a opravoval Nanebevstoupení Panny Marie – – – protože kumšt můžete s takovou jistotou bez budoucnosti zabalit – – –

PROFESOR (útočně): Proč mi tu říkáte: vaše jistota? – – Proč ze mne děláte idiota? Já jsem si tuhle situaci nevymyslel – Ona prostě je nezávisle na mně i na vás. To, čeho se bojíte, vypočetl stroj, ne já – – – (Ukazuje na STUDENTA.) Vy, mladíku, jste vědec – – – Respektujte aspoň vědu, když vás rozčiluje názor staršího a zkušenějšího člověka – – – (K INŽENÝROVI.) Konečně – – vy jste matematik – – řekněte mu něco – – –

INŽENÝR hledí do kouta místnosti, kouří viržinko, ale nemluví.

HLAS: Měl byste – – přece. Proč mlčíte?

INŽENÝR (pomalu a rozpačitě): Stroj může utřídit fakta – – – může dokonce odhadnout lhostejnost – – – ale – – –

PROFESOR: Ale co? – – Deset let si tady počítáte svoje elegantní rovnice – – – Můžete být proti mně – – budiž. Ale zastaňte se alespoň své matematiky.

INŽENÝR: To nemohu – – nebyl bych živ – – kdyby měla vždycky pravdu – – –

PROFESOR: Mluvte konkrétně – – prosím – – Nerozumím – – –

INŽENÝR: Seděl jsem tři roky v lágru, pane. Dělal jsem nejhorší práci. Jednou za den nám dali pár plesnivých brambor a řepnou šlichtu. Vypočetl jsem si, že musím pojít za půl roku. Jednoduchá rovnice. Životní energie je závislá na příjmu kalorií – – – Ale vydržel jsem. Tisíce lidí vydržely – – – Proti rozumu, proti číslům – – jakým právem? Proč? Řekněte mi to! (Pokrčí rameny.) Já nevím – – –

SERVÍRKA (jako by si toužebně přála PROFESORA přesvědčit): Představte si! – – – Dostáváte pár brambor denně a šlichtu z řepy – – – máte umřít – – – ale vy neumřete, protože strašně chcete žít – – – (K ostatním.) Strašně chcete žít!!!

PROFESOR: Proboha, vážení, trochu sebekritiky! – – Podle vás jejich technika a jejich matematické stroje –

INŽENÝR: Žádný stroj nemůže vyčíslit to, čemu se říká odhodlání – – – nebo když chcete, vůle k životu.

PROFESOR (ironicky): Vypadáte – – jako byste se chystal k velkému činu – – pane inženýre –

MALÍŘ: Proč by nemohli dát lidem šanci – – a počkat třeba jen deset let – –?

PROFESOR (vybuchne): Deset let! – – K smíchu!!! Víte, kolik miliónů let jste potřeboval, abyste se ze všech čtyř zvedl na dvě zadní, na kterých teď stojíte? A teď chcete za deset let přeškolit lidstvo a odvrátit válku, válku. Ale válka je nevyhnutelná, jak jste viděl!

INSTALATÉR (srdečně se baví): Šanci! – – Dobrý! Oni nám daj šanci – – až nás bude hlava brnět –

ÚŘEDNÍK 1 (vstupuje do hádajícího se houfu): Nekomplikujte, prosím, situaci – – Zaprvé bych počkal na oficiální stanovisko, že ano.

INSTALATÉR: Správně.

ÚŘEDNÍK 1: Musí přece přijít za deset dnů. Prosím. Když se bude mluvit o protestech – – – Budu protestovat. Ale nemáme právo si klást požadavky jen tak sami od sebe. Napřed musím mít směrnice – –

INSTALATÉR: Moje řeč!

ÚŘEDNÍK 2 (k celému lokálu): Bez směrnic se obejde možná holubník – – ale my?

PROFESOR: Nemůžeme se stavět na zadní a vybírat si – – – Jde o historii lidstva – – – Ne o soukromé problémy – – – vaše nebo moje – –

SERVÍRKA (vrtí hlavou v hněvivém úžasu): Ježíšmarjá – – – co to tady vykládáte? Copak historie jsou jen jména císařů a králů – – – a letopočty válek? Mně osobně je, pane, ta vaše historie dost dlužná – (Na BLONDÝNU.) – – – A co teprve jí – – – (Na VYCHOVATELKU.) – – Anebo týhle!

Tahle doba je přece strašně složitá pro každou ženskou – – – Jakživ nepochovalo víc ženských svoje děti než v tomhle zamotaným století. Snad to k něčemu bylo, ne? – – No, řekněte mi, řekněte! (Obrací se vzrušeně k lidem kolem sebe a začne křičet k PROFESOROVI.) Přece se dá něco dělat! Přece se musí něco dělat!!!

PROFESOR: Dělat cokoliv proti je hazard. Nemám rád falešné hrdinství – – jsem realista. Měli jsme čas od času své mučedníky – – – dali se celkem zbytečně upalovat, ale jako celek jsme se bohudík uměli vždycky přizpůsobit – – –

INSTALATÉR: Výborně – – – pane profesore, mluvíte mi z duše – – –

STUDENT: Prokrista – – netahejte sem přizpůsobivost. Snad dokážem sami soudně myslet – – – když jde o všechno, ne?

ÚŘEDNÍK 1 (s výstražným gestem): Nemluvil bych takhle! Už teď vědí, co jste řekl – – – kde jste to řekl – – – a před kým jste to řekl. Máte jedinou rozumnou možnost: podřídit se. V tom souhlasím s panem profesorem.

INŽENÝR (odmítavě): Vlastně je pomlouváte – – – mluvíte o nich jako o fízlech – – –

ÚŘEDNÍK: No dovolte, pane inženýre!

SERVÍRKA: Poslouchejte – – – já se války strašně bojím – – – ale zastavit čas? Víte, co bych tím připustila? Aby mi zakázali moje představy – – – a mý sny – – – a sny mejch dětí – – – (Má rozechvělý hlas, jako by vyslovovala své nejhlubší tajemství.) Copak je to možný? – – Oni to nemůžou přece udělat! Někdo jim musí říct, že nemůžou – – – že je to stejný svinstvo jako válka – – – krutý a nelidský – – –

PROFESOR: Chcete jim to snad povědět vy?

SERVÍRKA (svléká rozhodným gestem zástěru a jde si k věšáku pro kabát): A proč ne? – – Proč ne třeba já?

PROFESOR (se nestačí již ovládat a mluví zvýšeným tónem): Protože nejste dost objektivní.

SERVÍRKA se zastaví.

Posuzujete svět jenom přes svoje starosti – – – a svoje obtíže – – –

INSTALATÉR (ve zlém a zuřivém afektu): A přes svýho muže, o kterým každej ví, že chlastá a nechává se od vás živit – – –

SERVÍRKA: Ne!

INSTALATÉR: – – – a přes tu holku – – – která je v tom, protože nemáte čas ji hlídat – – – když honíte koruny – –

SERVÍRKA: Ne!!

INSTALATÉR: A přes tu chudinku, která je věčně po špitálech a má to možná spočítaný – – –

SERVÍRKA: Ne! – Ne! – Ne! – – –

INSTALATÉR: A kvůli vašemu zvoranýmu životu (Ukáže na MALÍŘE.) – – – A kvůli jeho pitomejm obrazům, po kterejch ani pes neštěkne – – a kvůli tomu, že někdo žije – – – i když měl vlastně nebejt – – – – – – se my ostatní máme zbláznit – – – a hnát se na ulici a vést zmatený řeči o nějaký šanci – – – o tom, že vyměňujeme jistý za nejistý? – – – Že se pokusíme?

VRCHNÍ (zničeně): Pánové – – – proboha – – pánové.

INSTALATÉR: Dejte mi pokoj!

VRCHNÍ: Račte se klidně posadit – – – chápejte, že nesu odpovědnost za klid a pořádek v podniku – – –

PROFESOR (si čistí rozčileně brýle): Nesouhlasím tak docela s tím, co jste řekl – – – poněkud jste přehnal – – – Ale, bohužel – – – ať chceme, nebo ne – – – za tím, co nám mohlo připadat jako Velká epocha lidstva – – – v tuto chvíli dějiny tiše obracejí list – –

SERVÍRKA (má obličej plný slz, dívá se střídavě z PROFESORA na INSTALATÉRA): Dějiny? – – – Já kašlu na vaše dějiny, jestli se do nich nevejde jeden takhle maličkej a možná i zvrzanej život – – pane – – – i ten se dá vydržet, když máte nějakou budoucnost – – nebo si ji aspoň můžete namlouvat – – – Já tady nemůžu zůstat – – – je to tu jak v hrobě. A já chci žít – – A dostávat se sama z vlastního svrabu – – – a zodpovídat za svý chyby – – – a nést si sama svůj vlastní kříž. Oni chtějí vědět – – co si kdo myslí – – a já jim řeknu, co si myslím já!

INSTALATÉR: Tak počkat!

SERVÍRKA (k INSTALATÉROVI): Pusťte mě a jděte od těch dveří – – –

INSTALATÉR (výhrůžně mezi dveřmi): A já zase říkám, že tady bude pořádek – – – a vyřídím si to s každým – – kdo se pokusí vystrčit nos, aby buzeroval lidstvo –

VRCHNÍ: Mějte rozum! Pane Krása!

INSTALATÉR: Jdi do hajzlu!

VRCHNÍ padá na zem.

V pozadí vstane INŽENÝR a jde dopředu k INSTALATÉROVI.

INŽENÝR: Prosil bych – – – trochu stranou – Ta paní chce jít ven, když dovolíte – – –

INSTALATÉR (v obličeji mu vzrušeně hrají svaly): A co když nedovolím? – – –

V tu chvíli vstoupí z formanky MALÍŘ, přejde k INSTALATÉROVI a vyřídí ho přesným direktem.

INSTALATÉR (dře si bolestivým pohybem bradu, sbírá se a staví proti MALÍŘI): Jo takhle! – – Dycky jsem si dával bacha na ty, kterejm něco nevyšlo – – – na zklamaný a vyřízený – – nemám je rád – – jako nemám rád ublížený mrzáky – – a poražený Němce – – – a ukřivděný Židy. Dycky budou komplikovat situaci, protože nakonec můžou o houbeles přijít – –

Rvačka.

VRCHNÍ: Ježíšikriste – – pánové – – vzpamatujte se – – Já nechápu – – proč – – – Žádné násilí! Proboha, pane profesore – – – máte přece brejle.

DÁMA (konsternovaně): Pane vrchní – – – půl hodiny čekám na vajíčka – – mohla bych dostat knihu stížností? – –

VRCHNÍ (na pokraji zoufalství): Evičko – – pětka urguje tři vajíčka. Pan profesor urguje brýle – – – Vedoucí je taky jen člověk – – (K DÁMĚ.) A vůbec – – – vážení – – – Vlezte mi na záda s knihou stížností! – – Všude je pořádek a disciplína – – – (Zatahuje záclony.) A v tomhle lokále – – kde byl vždycky klid – – – vypukne nějaká bláznivá revoluce – – (Chytá se za hlavu.) Povstání proti nim v kavárně U Housliček – – – panebože – – – Manko snesu, ale tohle bych nepřežil – – –

Ozve se rachot rolety a mezi dveřmi stojí VALTR. Zatím ho nikdo neregistruje, ještě chvíli pokračuje rvačka a teprve postupně rámus utichá.

VALTR (něžně): Pánové – – – Ježíšmarjá – – – pánové – – –!

Udýchaní pánové po rvačce. Strnulý houf udýchaných HOSTŮ, na jejichž zevnějšku je znát vášnivost předchozí debaty. Jsou rozcuchaní, INSTALATÉR má utržený límec a monokl pod okem. MALÍŘ si rovná vlasy a PROFESOR hledá pod stolem brýle a vzrušeně je nasazuje.

– – – jak já jsem rád – – pánové – Kdybyste věděli – – – (Má nadšený výraz. Obchází mezi stolky a dotýká se jednotlivých HOSTŮ, jako by si chtěl potvrdit jejich faktickou existenci.)

VRCHNÍ (rozčileně): Já vás nechápu – pane Valtr – – myslel jsem, že máte soudnost – –

VALTR: Já jsem se strašně bál, že tady bude pořádek – – – že budete jenom čekat – – – Ale když jsem vás viděl?! Vážně – – – pánové – – – začínám si vážit lidstva – – chovali jste se ohromně – – – někdy jsem si myslel, že degenerujeme – – ta hrozná lhostejnost – – – rozumíte – – pane profesore – – – Já jsem vás skutečně neznal, pánové, ale já se omlouvám. (K SERVÍRCE, bere ji za ruku a vede ven.) Kdybyste věděla – – – Evičko – – co se děje venku – – –

SERVÍRKA (jde s určitým pocitem strachu ke dveřím; zvenčí sem zaléhá vzrušený šum davů): Co se děje venku?

VALTR: Moře lidí – – – Všechno je na ulici. Ne, já jsem vážně neměl pravdu. (Omlouvavě ke všem.) Vždycky jsem se hrozil jednomyslnosti. Říkal jsem – – jestli na něco zajdem – – tak na jednomyslnost – – – Ale není to pravda, hádají se, nádherně se hádají a už se zaplaťpánbůh začli rozdělovat – – –

PROFESOR: Jak rozdělovat?

VALTR (snaží se najít správný výraz): Řek bych, že na živý – – – a – – na mrtvý – –

VRCHNÍ: Pane Valtr, netahejte sem prosím politiku. Já nemám rád maléry – – –

PROFESOR (hledí odmítavě ve směru otevřených dveří): Vidím jen zmatek a nedostatek řádu – – – (K VALTROVI.) Jak chcete v tomhle panoptiku rozeznat život od smrti?

VALTR: To není složitý – – život je vždycky to, co bolí. Mockrát jsem si to ověřil – – – Vemte si šálu, Evičko, je tam zima – – –

SERVÍRKA (váže si šálu): Tak já jsem, pane Valtr – –

VALTR přikývne.

Ke dveřím přechází i DÍVKA. STUDENT jí pomáhá do kabátu.

DÁMA (jde k DÍVCE, ustaraně): Přece nechcete v tomhle stavu – – praštíte sebou, děvečko – –

DÍVKA ji vůbec nevnímá.

VYCHOVATELKA (s rozpačitým úsměvem): Když dovolíte – – šla bych s vámi – – – a držte se mě – – – nic se vám nemůže stát – – – (Uchopí DÍVKU pod paží a procházejí dveřmi, kde stojí BLONDÝNA a MALÍŘ.)

MALÍŘ: Jdu taky – – – musím – – –

BLONDÝNA (vrtí zklamaně hlavou): Nemusíte – – ale chcete – –

MALÍŘ: Chci – – – (Ještě okamžik čeká, jestli se i DĚVČE nerozhodne, ale pak pokrčí rameny a zmizí za ostatními.)

BLONDÝNA se dívá za MALÍŘEM. DÁMA mezi dveřmi, nemůže se rozhodnout.

PROFESOR hledí na oblékajícího se INŽENÝRA, který položil na stůl nějaké peníze.

INŽENÝR: Pane profesore. Kdybyste za mne zaplatil – – – Jistě tu zůstanete – – (Mizí.)

Hluk zvenčí vytrvale sílí.

INSTALATÉR (hledí opovržlivě ven a vytrvale si mne bradu, náhle si přejede dlaní límec košile a zjistí, že je natržený): Chuligáni – – – na tohle bejvali dobrý policajti na koních – – Lůza! – – – Úplně nová košile!!

DŽÍNSY: Na koních? (Naprázdno polkne a ukáže hlavou ven.) Na koních? Divný, že jdou – – – když nemusej – – – taky bych vlastně šel – – – když to není povinný, že jo? (Má pohled plný nepřekonatelné zvědavosti, drbe se ve vlasech, posunuje se dál a dál do dveří a vlastně zmizí.)

ÚŘEDNÍK 1 (dojde až ke dveřím a pak se vrátí k DRUHOVI): Je to blbý – – sakra – – máme zůstat tady – – – nebo taky jít?

ÚŘEDNÍK 2 (přemítavě): Tak mě napadlo – – – co kdybys ty třeba šel a já bych třeba nešel – – – jedno z toho musí vyjít – – – ne?

ÚŘEDNÍK 1 (bere si kabát a odchází): To by šlo! A nezapomeň!

HLAS (k BLONDÝNĚ): A vy?

BLONDÝNA (ve směru HLASU): Myslíte, že bych – – –

HLAS: Musíte vědět sama – – –

BLONDÝNA: Kolik má člověk možností v tuhle chvíli? – –

HLAS: Vždycky jenom dvě – – – život, anebo – – –

BLONDÝNA: Nic mezi tím?

HLAS: Jak kdy – – – někdy jen práh a jedny dveře. Musíte dovnitř, nebo ven.

VRCHNÍ (krouží poloprázdným lokálem): Náš podnik vám nabízí trvalý klid, vážení – – příjemné prostředí – bohatý sortiment časopisů z minulého týdne a denně čerstvé pečivo. (Jde ke dveřím, mezi nimiž stojí BLONDÝNA.) Dovolíte, slečno – – – rád bych zavřel. Ten rámus zvenčí hosty znervózňuje a támhle u okna je krásné místečko zrovna pro vás. (Naznačuje DÍVCE, aby vstoupila dovnitř, ale ona přece překračuje práh na druhou stranu.)

TITULKY.

Ediční poznámka

Naše elektronické vydání bylo připraveno z tištěného scénáře, pro čtenářský zážitek jako text dramatu (nezahrnuje režijní poznámky). Původní televizní hra byla natočena pod režijním vedením Antonína Moskalyka (1930–2006), kameramanem byl Jiří Kadaňka, autorem výpravy Miloš Ditrich, kostýmy navrhla Jarmila Konečná a hudbu složil Luboš Fišer. Hra byla na televizní obrazovky poprvé uvedena v roce 1966.

Redakce MKP

Jindřiška Smetanová
Konec velké epochy

Původní televizní hra

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 2. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4540-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4541-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4542-4 (prc)