Moravskoslezské pověsti

Adolf Wenig

Znění tohoto textu vychází z díla Moravskoslezské pověsti tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Garamond v Praze v roce 1999.

Text díla (Adolf Wenig: Moravskoslezské pověsti), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 5. 2025.

Úvodem

Jdouce za pověstmi vztahujícími se ke krajům a místům Země moravskoslezské, shledáváme, že jsou namnoze stejného rázu, jako pověsti z Čech. Jako v Čechách, tak i zde oživeny jsou v pověstech luhy a háje, pole, lesy a hory bytostmi nadpřirozenými; také potkáváme se s lesními pannami, s divoženkami, ohnivými muži a hejkadly, sídlí tu také vodníci při řekách, potocích a rybnících, v horách skřítkové dobývají rud a schránějí bohatství, poklady jsou tu pod zemí v lesích, ve starých hradech i jinde, hlídané černými psy, draky, zlými duchy. Také je zde známa nadpřirozená moc některých lidí, čarodějů, čarodějnic, zařikávaček a vypravují se o takových lidech příběhy podivné.

I na Moravě vytvořil si lid pásmo pověstí, jež posilovaly jej ve zlých dobách; jako je to v Čechách svatý Václav s vojskem blanickým, tak je to na Moravě král Ječmínek, tak ve Slezsku vojsko, skryté v hoře Godule a čekající, až přijde čas, aby vyjelo na pomoc utištěnému lidu. Ten lid, sužovaný v dobách poddanství a roboty zlou vrchností a jejími úředníky, utěšoval se aspoň částečně pověstmi o odplatě, jaká stihla jejich utiskovatele, kteří po smrti byli zakleti a strašili.

Je tu i řada pověstí o čertech, jejich úkladech a zmařeném jejich díle, připínajících se namnoze k nápadným, divokým skalním útvarům v kraji, jež pokládány jsou za dílo zlého ducha.

A pozorujeme-li, jak se leckdy podobá pověst z jednoho kraje pověsti z kraje jiného, třeba hodně vzdáleného, nemůžeme se ubrániti domněnce, že bývaly pověsti takové prostě přeneseny odjinud a upraveny podle místních poměrů. Ba podobá se někdy, že přešly pověsti takové z kraje do kraje ne ústním podáním, ale z četby, třeba už to dávno bylo; staří spisovatelé někteří rádi takové pověsti zaznamenávali ve svých knihách, také jim někdy věřili jako příběhům skutečným.

Jisto je, že mnozí spisovatelé, kteří se dopátrali pověstí lidových, znění jejich často si pozměňovali ve svých knihách, chtějíce je učiniti zajímavějšími, ba že často na prostém základě pověsti vytvářeli díla rozměrnější, do nichž přidávali mnoho ze svého. Protože pak některé takové pověsti v ústním podání už nežijí, aniž se nám zachovaly zapsány ve znění původním, nelze dnes původní to znění s určitostí stanoviti. Rovněž je nesporno, že leckde pověst z knižního podání přešla v podání ústní, v němž žije dále.

Podobně má se věc s pověstmi dějinnými, historickými, které žily a žijí hlavně v kronikách. Podkladem těmto pověstem byla začasté skutečná událost dějinná nebo významná osobnost v dějinách vystupující. Také tam těžko někdy stanoviti, kde přestávají dějiny a začíná se pověst dějinám přizpůsobená.

O tom o všem pověděl jsem také úvodními slovy ke dvěma knihám svých „Českých pověstí“. A jako tam i tu snažil jsem se učiniti výbor z hojné látky pověstí lidových a vypravovati pověsti ty po svém, aby pobavily čtenáře, jenž by si zároveň uvědomil bohatost a pestrost našeho lidového podání v oboru pověstí.

A. W.

O skřítkovi ve Zhoři

Ve Zhoři Stránecké u Velkého Meziříčí nějaký sedlák měl skřítka. Skřítek měl podobu černého kuřete, které ve statku skrytě bytovalo. Všecko se tomu sedláku dobře dařilo, krávy mu pěkně dojily, zloději nikdy ve statku nic neukradli, nikdy nehořelo. To všecko byla skřítkova zásluha. Ale za to museli mu dávat od každého jídla tři kousky. Kladli mu je na misku v komoře.

Jednou také dala hospodyně na misku tři šišky a postavila navečer jídlo do komory. Měli v tom statku novou děvečku, ta ještě nic nevěděla o skřítkovi. Byla zrovna neděle, děvečka byla u muziky a přišla až v noci domů. Jak byla vytancovaná, měla hlad. Šla si pověsit sváteční šaty do komory a tam vidí misku, tři šišky na ní. Nemohla se zdržet, sáhla do misky, vzala šišku a snědla ji. Ale že nebylo ještě po hladu, vzala druhou šišku. Třetí už nechala, to že ji napadlo, že se bude hospodyně po šiškách shánět. Potom šla spat do komůrky, kde i druhá, starší děvečka spala.

Za nějakou chvíli, sotva se děvečka uspala, probudila se náhle, něco jí pípalo u ucha. V komůrce byla tma jako v pytli, děvečka nevidí nic, ale slyší sípavý hlásek:

„Ty dvě šišky! Dej sem ty dvě šišky!“

Děvečka leknutím vykřikla, až druhou vzbudila. Ta se ptá, co se děje, a tu se dověděla o snědených šiškách.

„I propána! Chybilas! Vždyť to byly skřítkovy šišky!“

A teď se děvečka dověděla od druhé, co s tím skřítkem je. Jak mu mohla dát šišky, když je snědla!

„Nic si z toho nedělej!“ řekla jí starší děvečka. „Já to ráno řeknu hospodyni a ta dá skřítkovi zítra dvojnásob. Ale ty nedej znát, že o něm něco víš!“

Za chvilku potom starší děvečka spala zase, jako když ji do vody hodí, ale mladší nemohla usnout. Pořád čekala se strachem, že skřítek zase přijde. A přišel. Ozvalo se zase to protivné pípání a děvečka slyší u samého ucha hlas:

„Ty dvě šišky! Dej sem ty dvě šišky!“

Děvečka si chtěla honem přetáhnouti peřinu přes hlavu, ale skřítek skočil jí do vlasů a začal jí je nemilosrdně cuchati. Děvče křičelo, až vzbudilo zase starší děvečku, ale také hospodyně přichvátala s kahancem podívat se, co se na komoře děje. Ale šotka nespatřila. Začala vyslýchati děvečky a ty musely s barvou ven. Mladší, všecka ulekaná, ukazovala, jak má hrozně pocuchané vlasy. Byly tak spletené, že bylo nemožno je rozčesat.

„To máš za to, žes brala, co nebylo tvé,“ povídala hospodyně, když se dověděla, jak to všecko bylo. „Skřítek nikomu neubližuje, kdo ho nechá na pokoji. Ale nač si dělá právo, to si vzít nedá.“ –

Ta mladá děvečka měla dlouho památku na skřítka. Její vlasy byly podivně spletené, tak, jako by plstěnou čepici na hlavě měla. Chtěla-li se toho zbavit, nezbylo jí nakonec než se dát ostříhat dohola. Potom jí bába kořenářka mazala temeno nějakou mastí, až se zhojilo a začaly zase pěkně růst dobré vlasy. –

Takové spletení vlasů vyskytuje se tu a tam v některých krajích; způsobeno je nějakou nemocí půdy vlasové. Lidé si vykládali, že vzniká působením skřítka. Jinde zase jmenují skřítkem či koltunem nemoc, která prý ze vnitřku těla do vlasů přichází. Ale s pověrou o domácím skřítkovi to nespojují.

O kameni od netínského rybníka

U Netína, na půl cesty z Velkého Meziříčí do Pavlova je rybník; prostřed hráze stával kámen, v zemi zapuštěný jako mezník, ale nikdo nevěděl, co tam ten kámen znamená. Sedlák z Netína, který tenkrát stavěl stodolu, vyhlídl si kámen u rybníka, hodil se mu do základů. Zajel si tedy jednou k večeru s vozem ke hrázi, s pacholkem kámen naložili na vůz a domů.

Na druhý den položili zedníci kámen do základů. Když byly základy hotovy, začali stavět zeď nad zemí. A divná věc, ten kus zdi, který vystavěli přes den nad kamenem od rybníka, v noci se jim zase sesul. Ráno se hospodář dívá na tu pohromu, zlobí se na zedníky, že tak nedbale stavějí. Zedníci se bránili. Vystavěli ten kus zdi znova, ale na druhé ráno byla zase zřícená. Opět zeď spravili, ale v noci se zbořila po třetí.

Teď teprve napadlo hospodáře, že zeď spadla zrovna nad místem, kde je v základech ten mezník. Řekl to zedníkům a požádal, aby kámen ze základů vyňali. Zedníci tak učinili, vezdili na to místo jiné kamení a stavěli potom zeď znovu. Sedlák dal hned odvézti kámen na hráz, kde dříve stál.

Nemohl se sedlák dočkat rána, myslil, jak bude se zdí. Jak se rozednívalo, hned se tam šel podívat. Ale zeď stála tak, jak ji postavili. Dostavěli potom také tu stodolu bez nehody.

Kámen zůstal už na hrázi netínského rybníka, nikdo se neodvážil vzít jej tamodtud.

O pokladu v Dědkovské hoře

Nedaleko Měřína u Velkého Meziříčí je vršek, říkají mu Dědkovská hora. Na tom vršku prý stával za starodávna hrad. Ukazují tam skalní jeskyni na způsob sklepa, jejíž vchod zatarasen je velikým balvanem. Býval prý to vskutku hradní sklep. Není přístupu do té jeskyně a lidé si povídali, že jsou tam uschovány poklady a že je čert hlídá.

Stalo prý se jednou, že šel tamtudy o Květné neděli nějaký sedlák z Dědkova. Přijde ke skále a vidí, že je balvan odsunutý a vchod do skály otevřen. Sedlák, byl on lakota, vzpomněl si na poklady a napadlo ho, že by si mohl něco z nich vzít. Díval se dovnitř, a když tam nikoho neviděl, dodal si kuráže a vkročil do jeskyně. Myslel, že tam dál uvidí poklad. Ale jen udělal pár kroků, vyskočilo najednou proti němu černé chlapisko s holí, a jak ho mele, tak ho mele. – Sedlák utíkal, co mu nohy stačily, ale cítil ještě hodnou chvíli, jak mu hůl po zádech tancuje. Byl rád, že se dostal domů, a trvalo dlouho, než se mu záda zhojila. O pokladu v Dědkovské hoře nechtěl už ani slyšet. –

Jednou na podzim sbírala v lese na Dědkovské hoře chudá babička chrastí. Přišla až k té jeskyni, a že věděla, co se o ní povídá, pomyslila si, jak by bylo dobré, kdyby z toho pokladu mohla něco dostat. Měla na sobě jen chatrnou kazajku a vítr jí už zle profukoval. A jak ji to napadlo, poklekla u jeskyně a zavolala dovnitř štěrbinou mezi balvanem a skalou:

„Hej, vy tam, hlídači, slitujte se nad ubohou bábou a dejte mi nějaký zlaťák. Chtěla bych si na zimu teplý kožíšek koupit. Vždyť bych zmrzla. Pěkně vás prosím!“

Jen to babka pověděla, balvan se odsunul a z jeskyně vystoupil čert. V babce byla malá dušička, ale čert, jak ji tak viděl zkroušenou před sebou, zasmál se a povídá:

„Jsi ty skromná! Když už si něco přeješ, proč nechceš víc?“

„Vždyť já se spokojím s málem,“ babka na to. „Stačí mi jen, abych si kožíšek mohla koupit.“

Tu se čert obrátil, vešel do jeskyně a za okamžení byl nazpět s pořádným pytlíkem dukátů. Hodil jej bábě k nohám a povídá:

„To snad ti stačí na kožíšek!“

Babka osmělená sáhla po pytlíku, byl hodně těžký, a podívala se do něj. Rozjasnila se jí tvář a ona řekla:

„Jak by nestačilo, vzácný pane, jak by nestačilo! To já ještě u nás v chalupě vnoučata podělím, koupím jim na zimu teplé šaty i obuv. Naděl Pánbůh nastokrát!“

Jen babka vyslovila jméno boží, čert v tu ránu zmizel v jeskyni a balvan se zase přisunul k otvoru.

Babka všecka blažená dala pytlík s dukáty do nůše, pokryla chrastím, aby žádný neviděl, co nese, naložila si nůši na záda a hajdy domů. Tam bylo radosti z toho nadělení!

Ošatila babka sebe, syna, snachu i vnoučata, a ještě tolik zbylo, že mohli lepší chalupu koupit a pár kousků polí, byli potom spokojeně živi z toho obdarování z Dědkovské hory.

O rybníku Krvavci u Horních Dubenek

Zprávy dějinné, které máme o tažení slepého vojevůdce Jana Žižky na Moravu, do Rakous a do Uher v podzimu roku 1423, jsou kupodivu chudé, některé i málo pravděpodobné. Bylo to tehdy, když někteří čeští páni s Divišem Bořkem z Miletínka v čele spojili se s pražany a vytáhli polem proti Žižkovi. Bylo bojováno u Hradce Králové, potom obléhána marně Čáslav, kde se Žižka zavřel. Tehdy pan Hašek z Valdštejna porazil krvavě u Týnce nad Labem hejtmana táborského Matěje Lupáka, jenž z Hradce spěchal na pomoc Žižkovi. Nakonec uzavřely obě strany příměří a Žižka ustoupil se vším vojskem na Moravu. Jihlavští, když tehdy Žižka táhl mimo jejich město, vyrazili proti němu do pole, ale byli záhy obráceni na útěk a husité stíhali je až k městským hradbám. Potom táhl Žižka k Telči a oblehl ji.

Blízko vesnice Horních Dubenek, u samých hranic českých, nedaleko Počátek, je několik rybníků; z nich odtékající potoky spojují se v říčku Jihlavku. Jeden z těch rybníků zval se Bory. U tohoto rybníka byl prý na tom moravském tažení oddíl táborů, vedený Janem Hvězdou z Vícemilic, napaden v listopadu r. 1423 vojskem pana Menharta z Hradce.

Boj u rybníka byl krutý. Lidé páně Menhartovi byli v přesile. Táboři utrpěli těžkou porážku. Tolik krve bylo prý prolito na samé hrázi rybníka Bory, že se jeho voda zbarvila krví. Proto říkají mu od té doby Krvavec.

O hraběti ve vlčí jámě u Telče

Za dávných dob, kdy ještě hluboké hvozdy prostíraly se ve větší míře v zemi moravské, také hojně divé zvěři tam bytovalo. Zvláště vlci byli obyvatelstvu velmi na obtíž, přepadávali lidi i domácí zvířata v lese i v polích, odvažovali se za tuhé zimy až do vesnice a dělali veliké škody. Tak také bylo v pohraničním hvozdě, prostírajícím se mezi Moravou a Čechami, který se začínal blízko Telče. Tam jako i jinde udrželi se vlci ještě do XVIII. století v hojném počtu. Až k samému městu přibíhali vlci ve smečkách. Když té obtíže neubývalo, poručil majitel telečského panství lesnímu úřadu, aby bylo postaráno o usilovnější hubení vlků. Z nařízení úřadu bylo poddaným lidem kopati v lesích četné vlčí jámy. Prostranná, značně hluboká jáma hladkých stěn byla přikryta větvemi, na něž položen kus masa jako vnadidlo. Hladový vlk, chtěje uchopiti maso, skočil k němu na příkryt a probořil se do jámy. Tam byl pak ubit. A k takové vlčí jámě v blízkosti města Telče připíná se příběh v jádře pravdivý, mající ráz pověsti.

Majitelka panství telečského, vdova po Jáchymu Oldřichu hraběti Slavatovi, měla tři syny. Nejmladší z nich, Jan Karel Jáchym, měl r. 1662 před svatbou. Nevěstou jeho byla Klára, dcera hraběte z Attemsu. V říjnu toho roku chystalo se na zámku v Telči vše k svatebním slavnostem. Den sňatku určen byl na 15. říjen. Na zámek sjelo se hojně cizích hostí. Pro jejich kratochvíli uspořádány byly na panství hony; poslední z nich, největší, určen byl na 13. října. Toho dne odjela dopoledne z Telče četná společnost lovecká na koních a v povozech na místo, určené pro začátek honu. Tamodtud postupovali střelci s naháněči lesem, v němž se záhy začaly ozývati rány z pušek a křik honců. Zvěře bylo hojně, a tak honěno až do soumraku. Před samým ukončením honu vyběhl blízko hraběcího ženicha z houští vyplašený jelen, statný paroháč. Hrabě zvedl pušku k líci, zamířil a střelil. Zvíře po ráně sebou trhlo, vymrštilo zadní běhy a potom uhánělo přímou cestou do houštiny.

Mladý hrabě věděl, že jelena trefil a že zvíře už daleko nepoběží. Pustil se tedy za ním, nedbaje, je-li někdo nablízku. Ale v přibývajícím šeru ztratil brzy stopu a hledal ji s obtíží. Zapomněl, že se lovecká družina dala jiným směrem. Když potom viděl, že jelena nenajde, zanechal hledání a obrátil se na zpáteční cestu. Ale udělal jen pár kroků a probořil se do vlčí jámy. Neublížil si naštěstí, ale jáma byla hluboká, stěny hladké a hrabě nemohl z ní vylézt. Vzal tedy loveckou trubku a troubil. Poznal brzy, že troubí marně. Neozvalo se v odpověď žádné troubení ani volání, nikdo nepřišel k jámě. Hrabě po marném čekání nabil znovu pušku a vypálil ránu do vzduchu. Ale neměla účinku ani ta, ani druhá, ani třetí. Hrabě byl v jámě opuštěn. V zámku zatím matka a snoubenka hraběte hynuly strachem, nepřihodilo-li se lovci nějaké neštěstí. –

Hrabě v lese přemýšlel, jak vyváznout z jámy, a napadlo ho, aby loveckým tesákem nadělal do stěny důlků, a tak potom vylezl z jámy. Zatím se setmělo a práce šla mu špatně od ruky. Ale sotva vyhloubil první důlek, zaslechl z neveliké vzdálenosti vytí vlků. Hned nato zlostný jejich štěkot a vrčení. Věděl, co to znamená. Smečka našla jelena, kterého postřelil, a rvala se o kořist. Hrabě ustal od práce; nemohl té chvíle vylézti z jámy, byl by býval kořistí vlků.

Bylo mu přece jen divno, že ho jeho lidé nehledají. Ale ti byli tou dobou v jiné končině lesa, a když mladého hraběte pohřešili, mysleli, že se vrátil sám do zámku. Teprve, když přišli ke stanovišti honců a koní a zvěděli, že se tam hrabě neukázal, přepadl je strach o něho. Že by se byl snad pěšky vrátil do zámku? Rychle se tam vraceli s úmyslem, že se vydají ho hledat, nezastihnou-li ho doma. A nezastihli. V té chvíli, když byli u zámku, mladý hrabě ve vlčí jámě vypaloval rány; proto ani těch neslyšeli. V samou noc vydali se s pochodněmi znova do lesa hledat zmizelého.

Pro hraběte bylo strašné pomyšlení, že je ta dravá smečka nablízku. A ještě horší bylo, když vlci dohodovali u jelena a pustili se lesem dál. Běželi rovnou k jámě, kde větřili člověka a ještě víc maso, návnadu, která spadla s hrabětem do jámy. Než se nebožák nadál, byli vlci u jámy, obklopili ji, natahovali čenichy a strašlivě vyli. Oči jim ve tmě příšerně svítily, ale žádný z nich neodvážil se skoku do jámy. Hrabě nahmatal po tmě páchnoucí maso a vyhodil je šelmám. Ale to odvrátilo jen na malou chvíli jejich pozornost od jámy. Za chviličku bylo po mase a vlci znovu natahovali se nad jámu. Hraběti strachy polomrtvému se zdálo, že cítí horký jejich dech, čekal, brzo-li se vrhnou k němu dolů; to bude poslední okamžik jeho života. Tu v největší tísni vzpomněl si na Boha, pána nad životem a smrtí, vzpomněl, jak nicotná je všecka sláva světská, jak pomíjející je moc a bohatství, že toho člověk smrtí v okamžiku je zbaven, a počal se modliti o pomoc. Slíbil v té chvíli, bude-li zachován při životě, že se odřekne všeho a obětuje život Bohu.

Zatím vlci nahoře zlostně vyli, pobíhali vztekle kolem, ale ke skoku do jámy se přece neodvažovali. – Tak plynula zdlouhavě chvíle za chvílí, hodina za hodinou, až začalo zvolna svítati.

Zámecká družina zatím po lesích pátrala po mladém hraběti Slavatovi, ale stále obcházela v jiných končinách. Když se rozednilo, omrzelo vlky, nasycené masem jelením, prodlévati marně u jámy; sebrali se najednou a uháněli do hlubokého lesa. Hrabě vydechl zhluboka, byl zbaven smrtelného strachu. Myslel si, že chvíli ještě počká a potom že začne dále vyhlubovati dolíčky do stěny jámy, aby se dostal ven. Byl nočním chladem všecek zkřehlý. Tu zaslechl, že se někdo blíží. –

Uhlíř ze vsi Vanova, který v lese uhlí pálil, ubíral se ráno k milíři. Cesta vedla jej nedaleko vlčí jámy, v níž byl uvězněn hrabě Slavata. Ten, když byl uhlíř nablízku, zavolal. Udivený uhlíř seznav, odkud hlas přichází, přiskočil k jámě, kde spatřil vznešeného pána. Hned se domyslil, co se stalo. Že měl s sebou náhodou provaz, kolem pasu obtočený, spustil jej dolů a vytáhl na něm hraběte z jámy. Hrabě, zimou promodralý, děkoval svému vysvoboditeli a požádal ho, aby jej doprovodil do zámku.

Hraběnka a komtesa Klára v zámeckém pokoji byly v smrtelných úzkostech, s jakou se vrátí výprava z lesa. Vtom otevřou se dveře a na prahu stojí mladý hrabě. Hraběnka rozčilením omdlela. Přivedli ji k vědomí a na smrt unavený hrabě poprosil ji, aby mu dovolila odpočinout.

„Nezamhouřil jsem oka po celou noc, vždyť jsem byl mezi životem a smrtí. Až si odpočinu, všecko vám povím.“

Potom komorník odvedl hraběte do jeho ložnice a uložil jej do postele. Hrabě upadl v hluboký spánek, z něhož se probudil až pozdě odpoledne. Za chvíli potom ohlásil jej komorník u hraběnky, u níž byla i nevěsta. Hrabě vešel k nim osvěžený, ale s tváří tuze vážnou. Usedl a vyprávěl příhod minulé noci, o zázračném zachránění svém, pověděl i o tom, na čem se ustanovil.

Při večeři zvěděli zámečtí hosté, že svatba hraběte je odložena. Hrabě vzkázal také, že prosí, aby byl omluven. Je prý z té nešťastné noci hrozně rozrušen. I hraběnka a komtesa Klára se hostům omluvily.

Na druhý den, aniž se mohli rozloučiti s hostiteli, rozjížděli se hosté z telečského zámku do svých domovů. Tam se zanedlouho dověděli překvapujících zpráv. To, že mladý Jan Karel Jáchym hrabě Slavata, tehda dvaadvacetiletý, vstoupil do kláštera řádu přísných karmelitánů, a nevěsta jeho, komtesa Klára z Attemsu, stala se jeptiškou.

V památném lese, na místě, kde hrabě Slavata prožil onu strašnou noc, dala hraběnka vystavěti kapli, zasvěcenou sv. Karlovi. Pod kaplí na místě oné vlčí jámy zřízeno bylo sklepení s oltáříkem Panny Marie.

Jan Karel Jáchym hrabě Slavata trávil život svůj v karmelitánském klášteře v Římě, přijav řeholní jméno Felix. Když oba jeho starší bratři zemřeli bez mužských potomků, žádali přátelé hraběte, aby vystoupil z kláštera, ujal se rodinných statků a oženil se. Ale řeholník Felix zamítl tuto žádost a zůstal v klášteře; stal se generálem řádu karmelitánů a zemřel v Římě r. 1712. Tím vymřel po meči rod Slavatův.

Kaplička sv. Karla spatřuje se dodnes na návrší západně od Telče.

O rybníku Panenském u Nové Říše

Mezi Opatovem a Novou Říší na Telečsku v lesích se spatřuje místo, kde býval kdysi rybník. Dávno je tomu, kdy byl vypuštěn a proměněn v louku, ale dosud se tam spatřuje hráz, a že měl rybník jméno Panenský, zůstalo dodnes pojmenování Panenská hráz. O tom, jak rybník jméno dostal, vypravují takto:

V Nové Říši je starý klášter mnichů premonstrátů. Byl založen r. 1211 Markvartem z Hrádku a manželkou jeho Vojslavou pro panny řádu sv. Norberta čili premonstrátky. Podle klášterního kostela, Panně Marii zasvěceného, nazýval se klášter panenský u Matky Boží.

Za válek husitských došlo také na klášter novoříšský. Už nějakou dobu předtím docházely do kláštera zprávy, že husitské vojsko táhne v ty končiny, ale jeptišky nechtěly tomu věřit a myslely, že jsou ve svém klášteře v bezpečí. Až jednou v noci přitáhl oddíl husitů k Nové Říši a hnal útokem na klášter. Zmateným jeptiškám sotva zbyl čas, aby se ukryly před dobyvateli, o nichž věděly, že by jejich životů nešetřili. Schovaly se v tom zmatku do klášterní stodoly, ale záhy zpozorovaly, že to není úkryt bezpečný. Husité, kteří opanovali klášter, počali tam drancovati a zapalovati, a tak poznaly jeptišky, že dojde i na stodolu. Vyběhly tedy nepozorovány a chvátaly do klášterních lesů. Ale husité, kteří se v klášteře marně po jeptiškách sháněli, vypátrali, kam se panny poděly, a hlouček bojovníků pustil se za prchajícími. Když jeptišky poznaly, že jsou pronásledovány, zachvátila je hrůza. Utíkaly, co nejvíce mohly, ale viděly, že se nezachrání. Přiběhly právě k lesnímu rybníku, když se z lesa za nimi ozval pokřik pronásledovatelů. Tu se rozběhla první panna v zoufalství ke hrázi a střemhlav se vrhla do rybníka. Ostatní ji následovaly. Byla jim milejší smrt utonutím, než aby byly padly do rukou nepřátel. Než tito dostali se na hráz, panny jeptišky utonuly. Ani jedna nezůstala naživu.

Klášter novoříšský byl tehda zpustošen a teprve po letech přišly tam nové jeptišky. Ale bylo jich tam stále méně, až roku 1596 poslední z nich odešla do jiného kláštera premonstrátek, do Chotěšova v Čechách. V roce 1641 převzali klášter v Nové Říši mniši premonstráti, jimž patří dodnes.

Rybník v lesích mezi Novou Říší a Opatovem, že se v něm panny jeptišky utopily, zván byl od té chvíle Panenským.1

1 V pověsti je uvedeno místní jméno Nová Říše, podle pramene, z něhož jsem čerpal. Nynější znění je Nová Hříše.

O černém mlynáři od Jemnice

U města Jemnice byl mlýn, starý byl a sešlý. Mlynář byl chudák, neměl, z čeho by mlýn opravil; měl devět dětí, mletím tak tak si na živobytí vydělával, ve mlýně byla bída s nouzí. Lidé tam málo jezdili s mletím, raději to vozili do nového mlýna, který byl nedaleko. Zle bylo ve starém mlýně, a ještě hůř, když jednou z jara přišla veliká voda a jednoho dne strhla splav. Mlynář nemohl mlít.

Tak stál den nato k večeru mlynář nad zničeným splavem, smutně se díval na vodu, nevěděl, co si počne. Kde by také sehnal na postavení nového splavu? A jinak nebude možno mlít! Co si počne, když výdělků nebude? Bylo mu, jako by mu kámen na prsou ležel, a zdálo se mu, že by bylo nejlíp skočit do té kalné vody, která se dravým proudem hnala pod břehem. Jenom pomyšlení na ženu a děti zabránilo, že tak neudělal.

Otočil se mlynář od vody, aby ho tak nesváděla. A tu sebou trhl; spatřil před sebou člověka v černých šatech, vyzáblého, snědé tváře, uhrančivých očí. Ten hleděl upřeně na mlynáře a usmíval se jeho leknutí. Potom povídá přichraptělým hlasem:

„Dolehlo na tebe neštěstí, viď! Vím dobře, jak je s tebou, vím také, nač jsi tu chvíli myslel. Ale tak zle být nemusí. Potřebuješ splav nový zřídit. A také bys měl mít mlýn spravený. Potom by zas chodilo více lidí s mletím. Pomohu ti, abys to všecko pořídil – ale ne zadarmo. Ty mi ve mlýně přenecháš jedno složení, tam já si budu mlít. Zabedním si to složení a nikdo se mi tam nesmí dívat, co melu. Nebude to navždy; jen devět let tu s tebou zůstanu, po devíti letech jsi zase sám pánem na svém mlýně.“

Mlynář se podivil té řeči, ale že viděl náhle před sebou vyváznutí z té hrozné bídy, ani se dlouho nerozmýšlel a byl svolný s tím, co chtěl ten černý.

A tak se potom všecko spořádalo. Byl nový splav, mlýn byl spravený, ten mlynářův společník to všecko zaplatil. Lidé v okolí, když viděli, jak mlynář mlýn zvelebil, začali zas jezdit do jeho mlýna. Mlynář měl zas dost mletí, dobře se mu vedlo. Ten černý si na svém složení zabedněném dělal, co chtěl, mlynář se o něj nestaral. Byl spokojen, že se mu dobře daří. Také mlečům, když se ptali, už to nějak vymluvil.

Ale byl v tom mlýně prášek tuze zvědavý. Třeba měl od mlynáře přísně zakázáno, aby nechal to zabedněné složení na pokoji, nedalo mu, a on stále jen se staral, aby vyzvěděl, co tam ten černý mlynář mele. Vídal ho nemluvného chodit mlýnicí, pytle nosit, v nichž co bylo, nevěděl, a vypozoroval, jak černý mlynář bedlivě zamyká složení, když tam mele i když tamodtud odchází. Zvědavost práškovi nedala; kdyby jen maličko nakouknout mohl, co tam ten černý dělá. Když tak prohlížel bednění, zpozoroval, že u samé podlahy je v prkně dírka po vypadlém suku. I lehl si jednou, když ten černý mlynář mlel, na zem a přiložil oko k dírce. Ale než se mohl po složení rozhlédnout, ucítil najednou, jak mu něco ostrého vjelo do oka, zaúpěl bolestí a odtáhl honem hlavu od prkna. Dal se do křiku – na oko neviděl. Nikoho v té chvíli nebylo ve mlýně, jenom mlynář venku zaslechl nářek a pospíchal dovnitř. Polekal se, když viděl, co se stalo práškovi, a ptal se, co se mu stalo. Ale prášek neřekl pravdu, bál se. Mlynář honem zapřáhl a jel s práškem do města k doktoru, ale ten už oko nezachránil. Bylo vyteklé.

Prášek ve mlýně nezůstal, bál se, aby se mu nepřihodilo nic horšího. Nesvěřil se nikomu, jak o oko přišel. Do mlýna přišel jiný prášek; tomu zakrátko také začalo vrtat hlavou, co je s tím zabedněným složením. Obcházel často bednění, ale že byl chytřejší než ten první, chránil se něco začínat, když věděl, že je ten černý mlynář uvnitř. Ale vypozoroval, že jedno z prken toho bednění je špatně upevněno, že by bylo možno je odtáhnout. A tak také jednou v noci, když večer předtím černý mlynář odešel ze mlýna a v mlýnici nikoho nebylo, vzal zvědavý prášek násypku, šel k bednění, to prkno uvolnil a protáhl se dovnitř. Potmě tápal, dostal se k truhle, otevřel ji a nabral z ní do násypky. Potom zase truhlu zavřel, protáhl se bedněním a prkno připevnil, aby nikdo nic nezpozoroval. Potom běžel na půdu, aby to tam vysypal. Ale když tam přiběhl a podíval se u okénka při měsíčném světle do násypky, co vidí? Samé kobylince měl v násypce.

„Takovou tedy věc ten černý mele na svém složení?“ povídal si prášek a ve zlosti vysypal to na zem za truhlu.

Teď teprv práškovi nešlo z hlavy, co je s tím černým mlynářem. Nevěděl, má-li povědět něco o tom, co se mu přihodilo. Ale potom si pomyslil, že bude raději mlčet a dávat dále pozor. To, co na půdě vysypal, chtěl zas odklidit, aby to tam nenašli. A tak třetí den po tom svém vloupání do bednění šel na půdu, aby kobylince smetl a vyhodil. Ale když se podíval za truhlu, zůstal jako vyjevený: byla tam hromádka zlaťáků.

„Tak je to tedy s tebou, ty černý chlapíku?“ pomyslil si prášek. Ale že byl chytrý, nacpal si zlaťáky do kapes a odnesl je tak z půdy. Schoval je potom mezi své věci a nikomu ani muk. Jen si pomyslil, že líp bude, nezůstane-li ve mlýně, a tak se vymluvil mlynáři, že je nemocen, a odešel domů, do vzdálené vesnice. Tam rodičům všecko pověděl a z toho zlata zvelebili si hospodářství. Jak zbohatli, nepověděli nikomu.

Mlynář také špatně nepochodil. Po devíti letech se ten jeho černý společník ztratil jednoho dne náhle ze mlýna, bednění nechal otevřené. Mlynář věděl, že už se černého nedočká. V truhle našel na dně pěknou hromádku zlaťáků, památku po černém mlynáři. Nelámal si hlavu, kdo ten černý byl a co tam dělal; měl mlýn zvelebený, peněz dost a dobře byl s rodinou živ až do smrti.

O hastrmanech u Pálovic

Na jemnickém panství u Pálovic měli louku, na které rostla tuze špatná tráva. Nevyplácelo se tam kosit, a proto ji nechali za pastvisko. Říkali tam „na ujmě“. Před dávnými lety se prý na tom místě strhla bitva, ale lidé si už nepamatovali, kdo tam bojoval. Jen podle toho soudili, že se tam vykopalo mnoho kostí.

Jednou vyhnal pálovický hospodář na to pastvisko své dva koně, bělouše a vraníka. Bylo to v pátek k večeru. Byl tam s koňmi sám, i lehl si na kraj louky, že si trochu zdřímne. Tak se uspal; když se probudil, viděl nad sebou jasné nebe. Zdálo se mu, že je už k ránu, to že je čas, aby se vrátil domů. Vstal a šel na pastvisko sehnat koně. Zavolal: „Hojs, hojs!“, koně přiběhli, dal jim ohlávky a sepjal je k sobě. Potom si vyskočil na vraníka a jel domů. Jak tak jede, dívá se na bělouše a vidí, že zvířeti chybí dolní pysk. Hned ho napadlo, co to je. Nahnul se i k vraníkovi, na kterém seděl, a hle! i tomu chyběl dolní pysk. Věděl hospodář dobře, co to znamená: jsou to vodníci. Strachy div z koně nespadl. Drkotal zuby, jak se bál. Ale nechtělo se mu seskočit z koně, mysle, kdoví co by se stalo.

A tak dojel hospodář až ke statku, zavolal, aby mu otevřeli vrata, a vjel potom na dvůr. Poručil pacholkovi, ať přinese chomouty, ty navlékli koňům. Teprve potom seskočil hospodář z vraníka a zapřáhl oba koně do hnojného vozu. Sehnal také hned nádeníky, aby nakládali hnůj, ten vozil na pole. Mezitím poslal pacholka na pastvisko, aby se podíval po koních. A pacholek tam vskutku našel hospodářova bělouše i vraníka a přivedl je domů. Ti koně-vodníci byli celý den v práci. Až večer vypřáhl je sedlák z vozu, zavedl do stáje, uvázal u žlabu a naložil jim za žebřík náruč osekaného vrboví; pacholkovi zakázal dávat jim pít.

Druhého dne byla neděle. Pacholek odešel někam přes pole, hospodář se chystal do kostela, ale než vyšel z domova, nakázal ženě, ať těm novým koním nedává pít.

Za nějakou hodinku, hospodáře ještě doma nebylo, slyší hospodyně ze stáje hrozný dupot a hřmot. Lekla se, že se snad některý kůň utrhl. Pospíšila ke stáji, nahlédla tam opatrně, ale vidí, že jsou koně přivázáni, jen ti dva noví že se vzpínají a dupou. Myslela si selka, že přece jen mají žízeň, a protože nevěděla, proč jim hospodář pití odpírá, donesla jim od studny vody.

Jak ti dva koně se vody jen dotkli, v tom okamžení utrhli se od žlabu a vyběhli jako vítr ze stáje. Selka měla štěstí, že se včas uhnula, byli by ji zabili. Na dvoře letěli koně ke vrátkům, a že byla zavřena, přeskočili je a uháněli po návsi a ven ze vsi. Sedlák se právě vracel z kostela z Jemnice a přišel na náves v tu chvíli, když se koně-vodníci hnali od statku. Hned věděl, kolik uhodilo. Ale nemohl nic dělat. Doma selce vymluvil, že to tak provedla, řekl jí, že to byli vodníci. Ale selka mu řekla:

„Buď rád, že je ta nečistá čeládka z domu! Kdoví co by nám tu ještě vyvedli!“

Druhý den ráno čekalo na sedláka na dvoře překvapení. Všechen hnůj, který v sobotu ti koně-vodníci vyvezli na pole, ležel na hromadě uprostřed dvora.

Ten hospodář už potom nikdy nepásl koně na „ujmě“.

O zkamenělé bábě u Třebíče

Blízko Třebíče při silnici do Velkého Meziříčí stávala před dávnými časy chaloupka na samotě, v ní trávila zbytek svého života chudá stařena. Sama byla, nikoho na světě neměla. K těžké práci už nebyla. Ale přece se jakž takž obživovala. Znala léčivé byliny, které rostou v lesích a v polích a věděla, jak jich užívat proti kterým nemocem. To věděli lidé v okolí a chodili k ní pro léky v nemocech, pro masti na rány a na otekliny. Za to jí nosili mouku, chléb, máslo, tvaroh, vejce, někdy i nějakou tu drůbež nebo něco ze zabijačky, a tak neměla stařena nouzi o živobytí. Jen peněz nikdy přijmout nechtěla. Lidé ji měli rádi a nejednou jí nabízeli, aby se ze samoty odstěhovala do vsi nebo do města. Ale nechtěla se rozloučit s chaloupkou. Ptávali se jí lidé, nebojí-li se tam tak sama, ale ona říkala, že ne. Kdo prý by si co vzal na ubohé bábě?

Stalo se jednou večer na podzim, že někdo zaklepal na dveře chaloupky. Stařena vzala kahanec, šla ke dveřím a ptala se, kdo je venku. Myslela, že si někdo přišel pro lék nějaký. Ozval se mužský hlas:

„Otevři, prosím, rádi bychom se tu ukryli před deštěm.“

Stařena slyšela, že se venku opravdu leje jako z konve. Otevřela a vidí stát venku dva lidi. Byli to rytíř a jeho služebník. Stařeně bylo divno, že přišli pěšky, ale neptala se na nic. Viděla, že jim z plášťů voda crčí, a zvala je dovnitř. Cizinci vešli do chaloupky, odložili pláště a rytíř požádal stařenu o něco k snědku. Stařena sehnala, co měla, vejce, máslo, chléb. Po večeři ustlala hostem v sednici, sama šla spát na půdu.

Když přišla ráno stařena dolů, schystala k snídani polévku a nesla ji do světnice. Rytíř ještě ležel, naříkal si, že ho rozbolela noha, ani prý se nemůže na ni postavit. Tu stařena hned svou mast chválila, a že rytíři nohu namaže. Uvidí prý, jak bolest přejde. Namazala a teple obalila nohu. Rytíř zůstal na loži až do večera. Když se stmívalo, vstal, a liboval si, že už noha nebolí. Nepršelo, a rytíř se sluhou se chystali k odchodu. Budou prý ve městě, než se setmí.

Odcházeje, podal rytíř stařeně plný měšec, řekl, že za pohoštění a za úlevu v bolestech. Stařena nechtěla si měšec vzít, to že ona z křesťanské lásky udělala. Ale rytíř jí měšec vnutil a potom odešel se služebníkem. Stařena se vrátila do světnice a tam se dívá, co dostala. Otevřela těžký měšec a hle! byl plný dukátů. To si přece nezasloužila, pomyslila si a vyběhla honem z chaloupky, aby měšec rytíři vrátila. Ale po rytíři a služebníkovi nebylo nikde ani památky. Vrátila se stařena do chaloupky, usedla ke stolu a vysypala dukáty z měšce. Byla jich na stole pěkná hromádka. A jak se leskly a zvonily! Stařenu počalo zlato vábit. Už se jí nezdálo, že by měla dukáty rytíři vrátit. Měla přesvědčení, že si je zasloužila. Brala žluťáčky do hrsti a zase pouštěla na stůl, nabažit se nemohla lesku ani zvuku. A což teprve, když pomyslila, co se dá všecko za ně pořídit! Nakonec zase zlaťáky shrnula do měšce a ten strčila do lože do slamníku.

Ani dobře spát nemohla stařena, jak byla z toho bohatství vyjevena, a když zdřímla, zdálo se jí, že je velkou paní, že má všeho v hojnosti, že vede slavný život. Když se ráno probudila, byla jako vyměněná; jen na bohatství myslela. A povídá sama k sobě:

„Jaká jsem já hloupá byla, že jsem nechtěla od lidí brát peníze! Vždyť jsem jim vracela zdraví. A co už jsem mohla mít dodnes naspořeno!“

Tak se přes noc stala z báby lakomice. Těšila se svými dukáty, co den je přepočítávala a přemýšlela, jak ten svůj nuzný život změní. Ale jako se dřív v chaloupce nebála a spávala klidně, tak teď stále měla strach o svoje dukáty; také měla tuze špatné spaní, bála se zlodějů. Nenechala dukátů ve slamníku, ale našla pro ně skrýš na půdě za trámem. A usmyslila si konečně, že odejde do cizího kraje, tam si lepší chalupu koupí a bude dobře živa.

Jednou navečer přišel k chaloupce člověk v šatě poutnickém a žádal o nocleh. Stařena, třebaže se bála, přece poutníka přijala, když jí řekl, že jí zaplatí. Lakota se v ní ozvala; když potom poutník vypravoval, že přichází zdaleka, že se do svého domova ubírá, aby tam ze jmění nashromážděného byl živ a krajanům svým dobře činil, viděla, že je to bohatý člověk. Ale poutník poznal brzy, že se neměl prozrazovati; viděl, kterak bába žádostivýma očima pohlížela na těžký opasek, který od těla odepjal, zpod šatu vytáhl a na stůl položil. Dobře zpozoroval zlý pohled bábin a umínil si, že si dá dobrý pozor. –

A vskutku také bába na nic jiného tu chvíli nemyslela, než jak by si pomohla k těm penězům. Zlá myšlenka ji napadla. Z koření, které měla nasušené, uvařila nápoj pro spaní a podala poutníkovi; řekla, že je to pro posilněnou. Zatím si myslila, že poutníka ve spaní okrade. Ale poutník uhodl její úmysl, a když stařena odešla ze světnice, vylil nápoj za pec. Potom ulehl na lože, opasek si dal pod hlavu a chránil se usnout. Že však byl unaven dlouhou chůzí, ať se bránil, jak chtěl, přece jen nakonec tvrdě usnul.

Zato stařena neměla na spánek pomyšlení. Všecko dobře rozmyslila: až bude host tvrdě spát, vejde ona do světnice, najde opasek a vezme jej. Potom i svůj měšec s dukáty, uteče z chalupy a už se nevrátí. Ráno ji poutník marně bude hledat; ona bude už daleko, dojde do cizího kraje a tam bude ze svého bohatství dobře živa. Tak lakota bábu svedla ke zlodějství.

Vskutku také po nějaké chvíli, když stařena ze síňky slyšela, že host ve spaní oddychuje, vplížila se do světnice, až k loži došla, opasek pod polštářem nahmatala a opatrně jej vytáhla. Byl hodně těžký. Poutník spal. Potom zase baba zticha se vykradla ze světnice. V síňce měla připravenou nůšku, v ní měšec s dukáty; přidala tam opasek, navrch šatem nějakým nůšku přikryla, vzala ji na záda a pospíchala z chalupy. Ale při zavírání vnějších dveří cvakla klika. To probudilo poutníka; sotva se vzpamatoval, sáhl pod peřinu po opasku. Opasek pryč! Vyskočil poutník z lože, chvátá v šeru ke dveřím. Otevřel do síňky, i tam byla tma. Poutník po paměti a po hmatu dostal se ke dveřím ven vedoucím a otevřel je. Venku byla jasná noc, měsíček svítil. A jak se poutník rozhlédl, vidí nedaleko stařenu, jak pospíchá k silnici. Chtěl se za ní rozběhnout, ale zakopl o kámen a upadl.

„Bodejžs, babo, zkameněla!“ vykřikl poutník, vstávaje.

Jeho kletba se vyplnila. Lakotná bába, kterou zlato svedlo ke hříchu, proměnila se na místě v kámen. –

Podnes viděti je poblíž Třebíče při silnici do Meziříčí skalku, která má podobu ženské postavy. A také říkají, že je to zkamenělá bába.

O Hraběcí studánce u Předína

U vesnice Hor blízko Předína je v lese studánka, říkají jí Hraběcí. O jméně tom vypravují tuto pověst:

V předínských lesích bývaly veliké panské hony. Sjížděla se tam šlechta ze širokého okolí. Nejslavnější byly hony na vysokou zvěř, při nichž panstvo na koních pronásledovalo vyštvaného paroháče tak dlouho, dokud znaven neklesl. Potom byl jelen tesákem dobit.

Stalo se při jednom takovém honě, že psi brzy vyslídili a vyštvali krásného, silného jelena. Ten se dal na zběsilý útěk. Lehké nohy nesly ušlechtilé zvíře, které s parohy nazad složenými hnalo se lesem. Přes křoviny a dolíky přenášel se jelen lehkými skoky. Lovecká družina na rychlých koních hnala se za ním. V čele jejím byl hrabě z nedalekého panství, znamenitý jezdec a lovu milovník. Také jeho kůň stejně lehce jako jelen přenášel se přes všechny překážky.

Štvaný jelen doběhl až tam, kde mezi dvěma pahrbky bahnisko se rozkládalo, neveliké, ale hluboké. Jediný skok, jelen přeletěl z pahrbku na pahrbek a hnal se dále. Hrabě honbou rozjařený, v radosti, že jelena už už dohání, nechtěl a ani nemohl zaraziti rozehnaného koně. Ten se vymrštil z pahorku divokým skokem, ale nedonesl jezdce na pahorek protější. Dopadl na bahnisko a zabořil se tam. Nemohl hrabě ani nohy ze třmenu vytáhnouti, ani kůň se nemohl dostati z bahniska na břeh. Zapadali hloub a hloub.

Zatím se už ukázala na pahorku lovecká družina a s ustrnutím patřila na nešťastného hraběte, který za malou chviličku nato zmizel v bahnisku. Nebylo pomoci; nikdo se na bahnisko nemohl odvážiti, a než by byli mohli hraběti nějak přispěti, bylo po něm veta. –

To bahnisko je v samé blízkosti studánky, jež po tom lovcově skonu nazvána byla Hraběcí studánkou. Voda její je dobrá a vždy studená.

Lidé podnes říkají, že bývá u té studánky slýchati o polednách dětský pláč. Když se tehda to neštěstí stalo a zvěděla o něm choť zahynulého hraběte, přijela s maličkou svou dcerkou ke vsi Horám a odebrala se k bahnisku, které se stalo hrobem jejího manžela. Velkým hořem sklíčená padla tam na zem a tuze plakala. Také dceruška její se rozplakala a nebylo možná ji utišiti. A z té veliké lítosti se dítě rozstonalo horkou nemocí. Stále v blouznění volalo tatíčka a za dva dni skonalo.

Ten pláč u studánky, o němž lidé povídají, je prý pláč toho dítěte, které prý tu hledá zahynulého otce.

O lipách u Opatova

Blízko městečka Opatova na Třebíčsku stojí kaple sv. Anny, u níž je skupina stromů, mezi nimi několik starých lip. Kaple ta se těší odedávna úctě a vážnosti nejen Opatovských, ale i lidu ze širého okolí. Zvláště v létě o pouti svatoanenské bývá tam velmi živo. Kaple ta postavena byla teprve v druhé polovině XIX. století; vedle ní stojí nepatrná kaplička, prastará. Ale už k té putovávaly zástupy zbožného lidu zblízka i z dáli. Tehda byly lípy kolem ní pěkně vzrostlé stromy.

Kterýsi farář opatovský před dávnými lety neměl v lásce kapličku svatoanenskou a nemile nesl, že se tam konají slavné průvody i hlučná pouť svatoanenská. To proto, že se na pouť svatobartolomějskou, která se konala v srpnu při kostele v Opatově, nikdy tolik lidu nesešlo ani tolik slávy nebylo. Usmyslil si nějak uškoditi tomu místu. Věděl, jak mají lidé rádi lípy obklopující kapličku a jaká je to její ozdoba. A tu pozval si jednoho dne, nedlouho před anenskou poutí, na faru dva sousedy, s nimiž byl za dobré. Těm vyložil, jaká je to újma pro pouť opatovskou, když si lid tak oblíbil kapličku svatoanenskou. Sousedé posvědčovali, ale nevěděli, co farář obmýšlí. Nemálo je překvapilo, když jim řekl:

„Kdyby tam těch lip nebylo, ta kaplička by se jistě lidem tak nelíbila. A nechodilo by jich tam tolik. A proto vás prosím, abyste v noci zašli ke kapličce s pilou a stromy podřezali a skáceli.“

Sousedé se ulekli toho, co na nich farář chce. Bylo jim líto krásných stromů, a proto počali knězi tu věc vymlouvati. Ale ten přemlouval je horlivě, aby ho uposlechli. Jednomu z nich dokonce pověděl, že sami budou míti z toho prospěch, když pouť anenská nebude tak slavná a přijde více lidu na opatovskou pouť. Ten soused byl hospodský a uvěřil snadno faráři. Ale i druhý soused dal se přemluviti.

Když nastala noc, vypravili se sousedé ke kapličce. Bylo pod mrakem, muži byli rádi, že nebude tak na ně vidět. Přišli ke kapličce a rozhlíželi se, nevidí-li jich nikdo. Ale nebylo nikoho nablízku. Hospodský s pilou v ruce přikročil k první lípě, ale jeho soudruh váhal. Povídá:

„Takové krásné stromy, a máme jim život zkrátit! Vždyť je to hřích, ublížit jim!“

Ale hospodský mu připomněl, že to faráři slíbil, a tak přistoupili oba k lípě a nasadili pilu ke kmeni. Jen začali řezat, ucítili náhle, že pila uvázla ve kmeni, jako by ji někdo násilně držel. To ji dřevo tak sevřelo. Ani hnout nemohli sousedé pilou, a když ji chtěli vytáhnout z kmene, také to nešlo. V té chvíli se jim zazdálo, jako by se byl kmen lípy zachvěl, listí v koruně zašumělo tichým vzduchem, sousedé pak zaslechli hlas, z koruny přicházející:

„Neřežte, však jste nesázeli!“

Sousedy přepadla bázeň veliká; velikým úsilím podařilo se jim vytáhnout pilu z lipového kmene, a potom utíkali k městečku, jako by jim hlava hořela. Farář čekal před farou, aby zvěděl, jak sousedé pořídili. Ti přichvátali ustrašení a povídali, co zažili. Tu i farář se zarazil, zželelo se mu lip a neměl odvahy dále jim o život ukládat.

Tak byly lípy u kapličky svatoanenské zachráněny. Ani ta, jejíž kmen byl naříznut, nezašla. Ale dodnes viděti na jejím kmeni jizvu po řezu pilou.

O loupežnících u Černé Hory

Na silnici ze severní Moravy k Brnu vedoucí leží ves Černá Hora. Blízko té vsi, také při silnici, bývala před dávnými lety hospoda, říkali jí Myší past. Že byla na příhodném místě, zastavovali se tam pocestní, pěší, na koních i v kočárech, také vozkové s nákladními vozy. Byli tam dobře pohoštěni a hospodský dělal dobré obchody. Ale přenocovat tam lidé nechtěli. Bylo známo, že v okolních lesích přebývají loupežníci, že tam mají tajné úkryty. A říkalo se, že ta čeládka nedobrá v noci často dochází do Myší pasti na dobré pití. Také se proslýchalo, že tam už leckdy pocestný nějaký o život přišel, ale dokázat to možno nebylo.

Na začátku XVII. století měl tu hospodu mladý člověk, kterého v tom kraji dříve nikdo neznal. Ten koupil Myší past od starého hospodského, usadil se tam a živnost tuze zvelebil. Byl to zdravý, silný, hezký člověk; lidé, kteří se o takové věci starali, divili se, že je svoboden. Měl u sebe starou hospodyni, ta mu vedla domácnost. O nevěstu nebyl by měl hospodský nouzi, leckterás i bohatá holka byla by si ráda vzala hezkého chlapíka, jemuž živnost kvetla. Také často dohazovači nebo dohazovačky u něho se poptávali, říkali, že by měli pro něho nevěstu, ale on se jen smál, odpovídal jim, že má na ženění času dost.

Tou dobou se v té krajině zdržovala loupežnická banda, jejímu vůdci říkali Krvavý Bureš. To pro pověst, která o něm šla daleko široko. Věděli o něm, že lidského života neváží, že je to člověk ukrutný. Loupeže a vraždy, které se tehda udály v lesích černohorských, to dokazovaly. Za tmy se nikdo do lesů neodvažoval. Ale stalo se, že někdy i za bílého dne se Burešova chasa odvážila loupeže. Lidé se divili hospodskému v Myší pasti, že se na hospodě nebojí.

„Nebojím se,“ říkal hospodský, „a ubránil bych se. Mám dva pacholky, stavení je pevné, v oknech jsou mříže, střelnou zbraň máme také. Ať jen přijdou, však my se ubráníme.“

Třeba se mladý hospodský neměl k ženění, přece chodíval rád do okolí k muzikám, vesele vytáčel děvčata v kole. A tu jednou při muzice poznal dceru bohatého mlynáře černohorského. Říkali jí Lidka, a bylo to hezké, hodné a veselé děvče. Když s ní šel mladý hospodský do kola, byl to pěkný párek, a zdálo se, že by z toho mohla být svatba. Ale Lidka měla už jiného nápadníka; byl to Vítek, syn zámeckého hejtmana z Černé Hory. Vítka zlobilo, že se hospodský kolem Lidky otáčí, ale nechtěl začínat žádné spory; věděl, že jeho otec známosti s Lidkou nepřeje.

Jednou zašel si mladý hospodský do černohorského mlýna, požádal pana otce o Lidku. Mlynář, kterému se mladý člověk líbil, věděl také, jakou má hospodský pěknou živnost, a přislíbil mu dceru. Lidka nebyla v té chvíli doma; přišla, když už tam ženicha nebylo. Otec jí řekl, že ji přislíbil hospodskému. Lidka zbledla a zůstala, jako když do ní nůž vrazí. Ale neodvážila se slova, věděla, že otec odmluvy nestrpí.

Když se druhého dne Lidka sešla s Vítkem, pověděla mu, co se stalo, ale řekla také, že hospodského nechce. A tak se ti mladí lidé smluvili, že odejdou do cizího kraje, tam že se dají oddat a budou se živit prací rukou svých. Měli také umluveno, že se sejdou v noci před zasnoubením u dubu při kraji lesa, Vítek že tam bude čekat s koňmi a že spolu odjedou.

Když ta noc přišla – byla temná, nebe bylo plno mraků –, Lidka vykradla se ve smluvenou hodinu ze mlýna a spěchala pěšinou k lesu. V lese byla tma ještě větší a tu se stalo, že Lidka sešla z pravé cesty. Zpozorovala to za chvíli, chtěla se vrátit, ale místo aby mířila ven z lesa, zacházela hloub a hloub do houštiny. Tu najednou zaslechla nedaleko před sebou hrubé mužské hlasy, které se blížily. Ulekla se Lidka, vzpomněla v tu chvíli na Krvavého Bureše; honem schovala se do mlází, přikrčila se tam, byla ticha jako myška.

Vskutku také přibližovali se lidé při záři pochodní. Lidka slyšela hovor a divoký smích mužů. Nedaleko Lidčina úkrytu se ten hlouček zastavil. Z řeči poznalo děvče brzy, že jsou to vskutku loupežníci. Z mlází bylo viděti na cestičku, Lidka spatřila muže divokých tváří. Byli ozbrojeni a jeden z nich nesl přes rameno ženské tělo.

„Co s tou mrtvou, Bureši?“ ptal se ten loupežník druhého. Lidka věděla už, oč tu jde. Ale jak hrozně se ulekla, když zaslechla hlas, který na tu otázku odpověděl.

„Zahrabte ji někde stranou,“ byla odpověď, „ale ten prsten, který má na prstě, je můj. Hodí se mi pro mou nevěstu!“

Lidce se zdálo, že se jí srdce zastavilo, když poznala po hlase – svého ženicha. Vtom už také záře pochodně osvítila jeho tvář. Byl to vskutku hospodský, jenž byl vůdcem loupežníků a jehož Krvavým Burešem jmenovali. Zděšená Lidka zahlédla ještě, jak Bureš mrtvou ruku vzal, a když jí prsten stáhnout nemohl, širokým nožem prst uřízl. Potom vletělo něco Lidce do klína, a ta omdlela.

Když Lidka procitla, v lese už svítalo. Kolem bylo ticho, jen ptáci spouštěli ve větvích své ranní písničky. Lidce, vstávající z mechu, vypadl z klína uříznutý ženský prst; přemohla bázeň, zabalila prst do šátku a schovala do kabelky u pasu. Potom vylezla z mlází, a když poznala, že je kolem bezpečno, chvátala k domovu. Ve dne snadno se dostala na pravou cestu. Ve mlýně vkradla se nepozorovaně do své komůrky, kde vysílena klesla na lože. Nepřestávala myslet, co se asi stalo s Vítkem, nepadl-li také do rukou loupežníků. Ale byla tak unavena, že ve chvilce usnula. Probudila se teprve, když na ni otec zdola volal. Sešla brzy dolů a řekla otci, že se půjde pomodlit do černohorského kostela. Ale chvátala rovnou do zámku. Když přišla na nádvoří, zaradovala se; u stájí spatřila Vítka. Nestalo se mu tedy nic! Byla ráda, že ji nevidí, chvátala do zámeckého stavení, rovnou k hejtmanovi.

Zámecký hejtman se nemálo podivil, když spatřil Lidku. Věděl dobře, že se s ní Vítek schází, a byl proti tomu. Nemohl uhodnout, co mu děvče chce; podivil se nemálo, když mu Lidka vypravovala, co zakusila v noci v lese. Jen to mu neřekla, že se tam měla sejít s Vítkem. Hejtman se naštěstí neptal, proč šla Lidka večer do lesa. Líbila se mu milá a statečná dívka a řekl jí také hned, že známosti její s Vítkem zbraňovati nechce. Potom i s přivolaným a udiveným Vítkem se smluvili, co počít s hospodským-loupežníkem, a Lidka se vrátila do mlýna.

K večeru toho dne sešla se k zásnubám Lidčiným do mlýna četná společnost. Ženich přišel s několika přáteli, v nichž Lidka poznala loupežníky. Ale nedala na sobě nic znát. Byla veselá a mlynář byl tomu rád, že je dcera k ženichovi přívětivější. Když byla zábava v nejlepším, přišel do mlýna také zámecký hejtman. Jde mimo, povídal, a slyší veselé hlasy. Rád se zastaví tam, kde je veselo. Mlynář jej přivítal a prosil, aby jen s nimi poseděl, že si to budou za čest pokládati. Hejtman popřál nevěstě a ženichovi a usedl ke stolu. Potom zábava pokračovala. Hovořilo se o lecčems. Najednou se obrátí hejtman k nevěstě s otázkou, co se jí tu noc zdálo. A Lidka povídala:

„Nezdálo se mi nic pěkného. Byla jsem ve snu v hlubokém lese, viděla jsem, jak tam nesli zabitou ženu, které ještě po smrti prst usekli. A tu ten prst vidíte.“

Lidka položila useknutý prst na stůl. Všichni se zděsili. Ale v tom okamžení také ženich vyskočil i jeho přátelé. Tu vzkřikl zámecký hejtman, dveře se rozlétly a do světnice vrazil houf myslivců; loupežníci se hnali k oknům, aby ven vyskákali, ale marno bylo. Myslivci se hned na ně vrhli, přemohli je, spoutali a odvedli do zámeckého vězení. Potom se mlynář a hosté dověděli všecko. Pan otec byl rád, že dcera neupadla do rukou vůdci loupežníků, a zámecký hejtman v radosti, že byli loupežníci chyceni, požádal mlynáře, aby dal Lidku jeho synovi. Hned i Vítek přišel, a tak ten večer ve mlýně skončil vesele.

Druhého dne vypravil se hejtman s lidmi do hospody u silnice, aby ji prohledali. Našli tam mnoho uloupených peněz, šperků, drahého šatstva i jiných věcí.

Když byli zajatí loupežníci vyslýcháni, pověděli, že ta zabitá paní byla nějaká uherská šlechtična, která se dvěma sluhy cestovala přes Moravu. Když je loupežníci u Černé Hory přepadli, dala se na útěk do lesa, ale dohonili ji a zabili. I sluhové byli zabiti a vůz zavezen do hospody.

Krvavý Bureš a druzí zajatí propadli hrdla a byli popraveni. Ostatní loupežnická chasa se z lesa vystěhovala a od té doby bylo v okolí Černé Hory bezpečno. Při hospodě, kterou potom dostal hodný člověk, založena byla ves Závist.

O propasti Macoše

V kraji, nazvaném Moravský kras, kde podzemní vody vymlely v měkké hornině mnoho dutin, chodeb a jeskyň, zdobených krápníky, jsou také některé propasti, povstalé zřícením stropů takových velikých jeskyň. Nejznámější z těch propastí je nedaleko vsi Vilémovic a má jméno Macocha.

O tom, jak propast to jméno dostala, pověst vypravuje:

Ve Vilémovicích žil před dávnými lety sedlák, na pěkném statku hospodařil, ženu měl hodnou, byla to dobrá hospodyně, starostlivá, všude veliký pořádek měla. Tak hospodářství vzkvétalo. Měli chlapečka, zdravé a dobré dítě, táta se těšil, že mu po letech odevzdá statek. Máma chlapce opatrovala jako oko v hlavě. Říkají: neštěstí nechodí po horách, ale po lidech. A tak se také stalo, že tomu sedlákovi umřela žena. Sedlák naříkal pro ženu a zdálo se mu, že se už nikdy utěšit nemůže. A také sirotek – bylo tomu chlapci pět let – plakával přečasto pro zlatou mamičku. Brzo bylo vidět, že v hospodářství chybí hospodyně. Všecko tam šlo nazpátek, starý pořádek nebylo možno udržet, sedlák na to nestačil. Viděl, co zmohla nebožka, a jaká to byla ztráta, že umřela. Ale co bylo platno naříkat, když to šlo v hospodářství čím dál, tím hůř? Už i lidé začali přimlouvat sedlákovi, radit mu, co má udělat, aby se z těch nesnází vytrhl. Sedlák poznal nakonec, že jiné pomoci není, a oženil se, aby přivedl do statku novou hospodyni. Byla to mladá vdova, která měla také synka z prvního manželství. Oba chlapci byli skoro stejně staří, ale veliký byl mezi nimi rozdíl: jako mezi krásným, vyzrálým jablíčkem a takovým, které před časem ze stromu spadne.

Nová hospodyně neměla ráda nevlastního synka a záviděla mu, že je tak zdráv a silen, když její vlastní je chuděrka. Nadržovala svému chlapci, jak mohla, a odstrkovala nevlastního. Ten si často poplakal, na nebožku mámu s lítostí vzpomínal, ale tátovi si postěžovat se bál, aby potom nová máma nebyla na něho ještě horší.

Když selka viděla, že přese všecko ubližování se nevlastnímu synkovi dobře daří, umínila si, že se ho zbaví. Také ji k tomu ponoukalo pomyšlení, že by měl jednou někdo jiný dědit statek než její vlastní syn. Byla ukrutného srdce a nehrozila se zlého skutku.

Jednou v létě odpůldne, hospodář odejel za obchodem do města, zdálo se selce, že je nejpříhodnější čas, aby provedla, na čem se ustanovila. Sháněla se po svém nevlastním synkovi, ale nemohla se ho dovolat. Ani na dvoře ho nebylo, ani na zahradě, ani na návsi. Ale selka se domyslila, kde by mohl být, znala, kam tak často chodíval. Sebrala se a šla rovnou za ves ke hřbitovu. Tam pohlédla přes zeď – a vskutku, u zeleného rovu seděl chlapec. Byl uplakaný, stýskalo se mu po mámě, kterou mu nemohl nikdo nahradit.

Selka vešla na hřbitov, došla až k chlapci, který zvedl hlavu teprve, když ucítil na ní selčinu ruku. Poznal svou macochu a bázlivě k ní vzhlédl; čekal, že ho bude plísnit za to, že z domova odešel. Ale selka se přemohla a povídá vlídně:

„Pojď, chlapče, půjdem spolu do lesa na houby! Teď po dešti jich tam hojně roste.“

Chlapec se zvedl a šel poslušně s macochou. Bylo mu divné, že je naň přívětivá; nebyl tomu zvyklý. Šla selka s chlapcem lesem, houby sbírali, do uzlíka dávali. Tak přišli až k propasti. Na samém jejím okraji rostly pěkné hřiby.

Chlapec je spatřil, zasmál se hlasitě a hnal se po nich. Na to čekala selka. Oči jí zasvítily zlým ohněm, když spatřila, jak se chlapec shýbá na kraji propasti, aby houby utrhl. Pokročila rychle k němu a postrčila jej z okraje. Chlapec vzkřikl a s roztaženýma rukama padal do propasti.

Selka zalekla se hrozného svého činu, zůstala chvilku jako v zemi vbitá, ale potom se dala na útěk z lesa. Sotva přiběhla do statku a trochu se vzpamatovala, už přijel také sedlák. Přijde do stavení, vidí ženu ve světnici, u ní jejího vlastního chlapce. Zeptal se, kde je jeho hoch. Selka, že neví; snad prý šel do lesa. Sedláka napadlo zlé tušení; nechal všeho a pospíchal k lesu. Volal po lese, hledal, ale všecko bylo marné. Tak se dostal až k propasti. Dech se mu zatajil při pomyšlení, že by tam snad byl chlapec spadl. Lehl si sedlák na zem a díval se do propasti. V tu chvíli zaslechl tamodtud slabé sténání a zahlédl několik sáhů níže dětské tělo, které uvázlo ve větvích borovice, vyrůstající ze skalní stěny. Hlas se otci třásl, když volal dolů na synka:

„Chlapče nešťastný, kam ses to dostal? Slyšíš mě, slyšíš?“

A zdola odpovídal chlapec slabým hlasem:

„Slyším, tatíčku!“

„Ani se nehýbej,“ volal otec v radosti, že je dítě živo, „doběhnu pro pomoc a vytáhneme tě.“

Vzchopil se sedlák a chvátal z lesa do vsi. Tam svolal sousedy, honem jim pověděl, co se stalo; potom vzali provazy a pospíchali do lesa k propasti. Sedlák uvázal si silný provaz pevně kolem pasu a druzí jej pomalu spouštěli ze skalní stěny. Když se dostal až k chlapci, vzkřikl, aby ho dál nespouštěli. Potom opatrně objal chlapce, druhým provazem jej k sobě přivázal a zavolal na ty nahoře, aby jej pomalu vytahovali.

Šťastně vytáhli sousedé sedláka s chlapcem až k okraji propasti a pomohli mu nahoru. Chlapec měl zkrvavěné ruce i tvář, jak si je při pádu o strom odřel. Ale jinak mu nic nebylo. Jen byl všecek ustrašen, srdečko mu prudce bilo. Sedlák hladil synka, potom k studánce běžel, šátek tam smočil a chlapci krev omýval. A povídá:

„Pročs jen, chlapče, byl tak neopatrný? Nebýt stromu, ležel bys teď na dně propasti zabitý.“

A tu chlapec, všecek se třesa, pověděl, jak se stalo, že spadl do propasti. Všichni se zhrozili, když uslyšeli, co provedla macocha, a sedlák zděsil se nejvíc. Popadl chlapce do náručí a pospíchal s ním domů i se sousedy.

Doma zatím zlá macecha neměla stání. Měla hroznou úzkost, co se stane, ale přece jen myslela, že sedlák synka živého nedostane. Stála u okna a hleděla na náves, když se tam ukázal sedlák s chlapcem v náručí a sousedé s ním. Zaslechla jejich křik a viděla, jak pěstmi hrozí. A když slyšela, že na někoho volají: „Živ je, živ!“, poznala, že je zle.

Právě když sedlák došel s chlapcem ke statku, vyrazila ze vrátek selka a hnala se přes náves.

„Chyťte ji, chyťte vražednici!“ volali sousedé a rozběhli se za ní. Ale ta běžela jako vítr, ven ze vsi vyběhla, k lesu se dala. Muži ji dohonit nemohli. Utíkala lesem rovnou k propasti; její pronásledovatelé zaslechli pronikavý výkřik a zahlédli, jak se selka vrhla do propasti. Když doběhli k okraji, leželo už na dně nehybné, mrtvé tělo zlé macochy.

Od té doby má propast jméno Macocha.

O draku a loupežníkovi v Macoše

Před dávnými lety ve válečné době země moravská velmi trpěla řáděním vojsk nepřátelských, ale také všelijakou loupežnou čeládkou. Ta využívala neklidných časů, kdy se o bezpečnost v zemi nemohl nikdo starati, byla postrachem pocestných, přepadávala samoty i vesnice. Teprve když po skončení války zavládl v zemi opět pokoj, bylo starostí obyvatelstva i úřadů, aby bylo zase všude bezpečno. Nastalo pronásledování loupežných tlup. Mnoho těch zlých lidí bylo zabito nebo pochytáno, ostatní se rozprchli, přemnozí z nich zanechali toho nekalého řemesla a žili pokojně v cizím kraji.

Tehda došlo také na odvážnou rotu loupežnou, která řádila v krajině při řekách Svitávce a Černůvce. Její vůdce jmenoval se Obešlík. Byl to smělý chlapík. Odvažoval se se svou chasou až k samým branám města Brna a zle tam řádil v celém okolí. Když i mnoho brněnských měšťanů v kraji za obchodem meškajících bylo přepadeno a oloupeno a několik jich i o život přišlo, rozhodli se Brněnští, že tomu řádění Obešlíkovy chasy učiní přítrž. Celý oddíl vojska, rozmnožený ozbrojenými měšťany, vypravil se do okolních lesů pronásledovat loupežníky. Šlo Brněnským hlavně o Obešlíka; věděli, jak bude vůdce učiněn neškodným, že s ostatními bude lehčí práce.

Dlouhý čas trvalo, než vypátrali, kde se vůdce loupežníků skrývá. Měl své úkryty na mnohých místech v lesích a ve skalách, kde se dobře vyznal. Ale nakonec přece jej dopadli; obklíčili jeho skalní skrýš, Obešlíka se však zmocnit nemohli. Byltě na skálu přístup jen po úzké stezičce, kterou mohl loupežník dobře bránit. Nezbylo pronásledovatelům než jej vyhladovět. Obešlík velikých zásob potravy neměl, a tak se nakonec chtěj nechtěj vzdal. Ale než sestoupil ze skály, vymínil si, že nebude popraven. Tu výminku také pronásledovatelé splnili. Ale život nechtěli mu darovati, a proto spustili jej na provaze do propasti Macochy, aby tam zahynul hlady. Obešlík viděl, že je ošálen, ale pomoci si nemohl. Dali mu jediný bochník chleba a džbán vody.

Spuštěn do propasti, pátral Obešlík nejprve, mohl-li by někudy uniknouti. Ale záhy seznal, že by se marně o to pokoušel; příkré stěny skalní nikde nedovolovaly útěk. Chýlilo se k večeru letního dne, do propasti uléhalo znenáhla šero. Shora ani hlásku nebylo slyšeti, ticho panovalo v lese. Až najednou zazdálo se Obešlíkovi, že slyší vzdálené podivné šumění, které se rychle přibližovalo. Nad propastí objevil se k loupežníkovu ustrnutí okřídlený drak a snášel se zvolna ke dnu.

Obešlík věděl, že z propasti živ nevyvázne, ale dáti se sežrati drakem přece jen nechtěl. I zalezl rychle do skalní rozsedliny, kde by ho drak nespatřil, a s hrůzou očekával, co se stane. Netvor spustil se konečně až na dno a ulehl tam. Obešlík měl u sebe nůž, který mu jeho soudcové nechali z útrpnosti, aby mohl snad zkrátiti muka hladu. Když viděl nedaleko sebe draka líně ležícího, napadlo ho probodnouti nožem netvorovo nekryté břicho. Že uměl tou zbraní dobře zacházeti, vzal nůž, rozpřáhl se a hodil po drakovi. Nůž se zaryl do netvorova břicha, tmavá krev se vyvalila. Obešlík myslel, že drak vykrvácí, ale ten se vzchopil, odplazil se k nedalekému šedému, plochému kameni a počal jej lízati. Tu se proud krve zastavil a rána se zavřela. Obešlík se bál, že drak začne hledati, odkud ta rána přišla, ale drak se zvedl, protáhl se a začal rychle pohybovat křídly. Tak se pozvedl nad zem a vzlétal zvolna, až vyletěl nad propast. Potom zmizel Obešlíkovi z očí.

Loupežník si oddychl, ale v tom okamžení napadlo ho, že měl udělati něco jiného než po drakovi nožem hodit. Proč jen nezkusil připlížit se k drakovi odzadu, vskočit mu na hřbet a dát se vynést z propasti? Odvahy mu nechybělo. A kdyby se i nepovedlo a drak jej usmrtil, byl by to rychlý skon místo zdlouhavější smrti hladem. I umínil si, že zkusí dostati se nepozorovaně drakovi na hřbet.

Noc přespal Obešlík klidně, ale druhého dne plynul mu čas tuze pomalu. Aby zahnal hlad, ujídal pomalu z bochníka; viděl, že nadlouho s chlebem nevystačí, a s netrpělivostí očekával, přiletí-li opět drak. Přiletěl, sotva se začalo stmívat. Zase se připlazil k šedému kameni a lízal jej. Ale tentokrát neodletěl; uložil se ke spánku u samé skrýše Obešlíkovy.

Loupežník po celou noc oka nezamhouřil. Slyšel děsivé funění spícího netvora a bál se nemálo. Ale když začalo svítat, dodal si odvahy a plížil se pomalu odzadu k drakovi. Ten ještě spal a ani neucítil, když mu Obešlík opatrně vlezl na hřbet. Za chvíli potom se drak probudil a začal se hýbati. Obešlík s radostí pozoroval, že ho drak na hřbetě necítí a že se zvedá k odletu; držel se, jak mohl a šťastně se vznesl i s drakem nad propast. Točila se mu hlava, když s ním drak ulétal přes les, ale přece nespadl. Jen přemýšlel, jak se dostane z drakova hřbetu. Viděl, že se přibližují k řece, a když potom drak letěl nízko nad hladinou, Obešlík sešinul se zvolna ze hřbetu a spadl do vody. Drak to ani nepozoroval; loupežník doplaval ke břehu a byl na svobodě.

Dokud byl Obešlík ještě v propasti, umiňoval si, že zanechá loupežení, vyvázne-li tamodtud. Ale jak byl na svobodě, jak utekl do lesů a shledal se s některými ze své roty, zapudil pomyšlení na pořádný život a znova se chytil loupežnického řemesla. Ale tehda už se mu tak nedařilo a netrvalo dlouho, chytili ho zas. Dopravili ho do Olomouce, vsadili do vězení a postavili zakrátko před soud.

Tehda právě drak, který Obešlíkovi pomohl na svobodu, řádil zle v krajích střední Moravy, hrozné škody působil i lidí mnoho jím zahynulo. A nebylo možno se ho zbavit nižádným způsobem.

Když přivedli Obešlíka před soud, vyslýchali jej, jak se dostal z propasti Macochy. Ani věřit nechtěli, když pověděl, že na hřbetě drakově vyletěl, a divili se, že se toho netvora nebál. Tu jeden ze soudců požádal ostatní, aby s ním do vedlejší komnaty odstoupili, že se chce s nimi poradit.

Za malou chvíli vrátili se soudcové do soudní síně a jeden z nich oznámil Obešlíkovi:

„Víš dobře, co tě čeká za hanebné tvé skutky. Ale že jsi osvědčil takové hrdinství při setkání se s drakem, chceme ti darovat život, zkusíš-li zbavit zemi naší té metly. Rozmysli si to vše a oznam nám brzy!“

Tak se stalo, že po několika dnech Obešlík s houfem ozbrojených lidí odešel z Olomouce. Byli mu na pomoc při výpravě proti drakovi, ale zároveň hlídali, aby jim loupežník neutekl. Obešlík se na svou výpravu takto opatřil: opásal se ostrým mečem, štít z lesklého jako zrcadlo kovu měl tak veliký, že se za ním celý skryl. S sebou pak vzal ještě telecí kůži, naplněnou nehašeným vápnem.

Ta výprava táhla do krajiny, kde byla propast, z níž drak Obešlíka vynesl. Tam se ukryli v lese a nejsrdnatější z vojínů vydal se na zvědy, aby vypátral draka. Spatřil jej odpočívajícího na bažinaté louce nedaleko propasti. Teď byla řada na Obešlíkovi. Ten si navlékl na levé rámě štít, přes záda mu přehodili telecí kůži a on s vytaseným mečem srdnatě vyšel na louku a kráčel proti drakovi, nastavuje proti němu lesklý štít.

Netvor vida, že se někdo blíží, vstal a hněvivě funěl. Silným ocasem mrskal do bažiny, až voda vysoko stříkala. Obešlík postoupil až k bažině před draka, který spatřil ve štítě vlastní svůj obraz. Tím pohledem se zarazil, ale jeho zlost byla ještě větší. Tu shodil Obešlík telecí kůži s vápnem ze zad a začal ustupovat. Drak vylezl z bažiny a kráčel za ním. Ale u kůže se zarazil. Vrhl se na ni, rázem ji zhltl a chvátal za Obešlíkem. Ten odhodil meč i štít a rychle vyšplhal na vysokou jedli na kraji lesa. Drak hnal se za ním, zaťal zuby do kmene stromu a chtěl jedli vyvrátit. Ale vápno začalo už v žaludku účinkovati. Draka zchvátila hrozná žízeň. Obrátil se a spěchal do bažiny, aby se napil. Ale to znamenalo jeho zkázu. Vypitou vodou počalo se vápno v žaludku hasiti a ve chvíli klesl drak se spálenými vnitřnostmi mrtev.

Obešlík a zbrojenci vytáhli draka z bažiny a stáhli z něho kůži. Potom se výprava dala na zpáteční cestu k Olomouci. Všude, kudy táhla, radovali se lidé vidouce kůži ukrutného netvora, který tak dlouho byl postrachem kraje. V Olomouci potom páni ohlásili Obešlíkovi, že je mu vše odpuštěno, že je svoboden, a ještě jej za hrdinský čin jeho obdarovali. Bývalý vůdce loupežníků obrátil se na dobrou cestu.

Povídá se, že jeden z jeho potomků povýšen byl do stavu panského. Vskutku také na Moravě znám byl od XV. století vládycký rod Obešlíků z Lipultovic, který měl ve znaku zeleného draka v modrém poli. Jenže se přistěhoval na Moravu neznámo odkud. Rod ten vymřel v chudobě někdy v XVII. století.

O lakomých lidech v Bohdalci

Byl jednou v Bohdalci na Novoměstsku sedlák, lakomý až hrůza. Statek měl pěkný, ale tak dělal, jako by se mu bůhvíjak zle vedlo. Na všem tuze šetřil i na sobě. Chodil v jedněch šatech tak dlouho, dokavad se nerozpadly, z bot mu prsty lezly, než si dal nové udělat. Selce nakazoval, ať mnoho neprovaří, sám jí odděloval, bez jeho vědomí nesměla nic brát pro kuchyni. A tak čeládka v tom statku div hlad netrpěla, nikdy se tam dlouho nezdrželi ani čeledín, ani děvečka. V celém okolí bylo známo, jak se tam mají špatně na stravu a jak je hospodář z práce do práce honí; nakonec už tam nikdo nechtěl jít sloužit. I žebráci znali dobře lakomého sedláka; ten každého od prahu odbýval, lenochů a darmochlebů spílal, vykřikoval, že by ho vyjíst chtěli. A tak, když žebrák nebo žebračka věděli, že je hospodář doma, ani o statek nezavadili.

Selka byla ubohá. Dobrá žena to byla, ale sedlákovou lakotou také tuze trpěla. S žebráky měla útrpnost a také potají, jak mohla, jim dávala. Ale běda, kdyby se to byl hospodář dověděl! Jednou spatřil, že selka dala staré žebračce hrnek polévky, a bylo hned boží dopuštění. Hned jí vyčítal, že by všecko žebrákům rozdala, kdyby on nezabraňoval. A tak to šlo v tom statku stále.

Měla ta selka s mužem očistec na zemi. A že nebyla silačka, chátrala, chátrala, až z toho strádání a soužení do nemoci upadla. Už také nevstala. Odnesli ji brzo na hřbitov.

Sedlák si tu ztrátu ani tuze k srdci nebral. Z počátku mu i vhod bylo, že je o strávníka méně, že méně vyjde. Ale časem přece jen pocítil, že to bez hospodyně nepůjde. Nezbylo než se znova oženit. Ale než našel nevěstu! Bál se, aby nedostal ženu tuze rozhazovačnou, aby nebyla měkkého srdce – zkrátka, chtěl tak lakomou, jako on sám. A měl štěstí. Našel konečně takovou, která se k němu hodila. Ba, byla ještě lakomější než on; tak se to o ní dopodrobna dověděl. Tu si vzal.

A když té nové ženě sedlák povídal, jaká byla nebožka málo šetrná, žena povídá:

„Ani nevíš, očs přišel, když tak hospodařila. Ale já ti chci ukázat, co to bylo.“

Žebráci byli zvyklí chodit do toho statku, chodili dál. Ale jak bývalo, už nebylo. Nová hospodyně každého od prahu odehnala. Ale ještě něco jiného dělala. Pokaždé, když odehnala žebráka nebo žebračku, vzala to, co by mu byla mohla dát almužnou a odnesla do komory, do velké truhly dala. Ať to trocha mouky byla, ať halířek. Chleba nebrala, ten by byl ztvrdl.

Časem v truhle přibývalo i mouky i halířků v přítruhlí. Nedala na to selka, jak o ní žebráci mluví, nic si z toho nedělala, že byla rozhlášena v celém okolí za lakomou až hrůza. Sedlákovi nic neřekla, jak almužnu do truhly schrání; myslila si, že sedlák po nějakém čase uvidí, co je to spořit a jakou měl prve rozhazovačnou ženu.

Stalo se jednou, že přišel do statku žebráček chudáček, starý byl, shrbený, byla ho hrstka. A tuze kašlal. Byl zdaleka, v té vsi byl ponejprv, nic nevěděl o lakomé selce. Přišel na zápraží, a než mohl promluvit, takový kašel ho chytil, že se dědoušek div nesvalil. Selka mrzutá vyšla ze dveří a obrátila se na žebráka, kdo že to má poslouchat. A dědoušek pro lásku boží prosil, aby mu selka vajíčko dala, že je syrové vypije, to že ho kašel aspoň trochu přejde. Ale tu popadla selku zlost.

„Holota žebrácká,“ křičela lakomice, „ještě si bude poroučet, jakou má almužnu dostat. Moje slepice nenesou pro žebráky. Hybaj od stavení!“

A žebrák na to jen „naděl Pánbůh!“ řekl a belhal se ven ze statku.

Selka byla nad tou žebrákovou opovážlivostí všecka bez sebe. Poroučí on si vajíčko! A hned ji napadlo, to že musí také vajíčko uschránit do truhly. V mouce se mu nic nestane. Vzala jedno vajíčko a šla s ním do komory, uložila je.

Potom se po několik dnů ve statku žádný žebrák neukázal. A když zase jeden přišel, jako ostatní odešel s prázdnou. Toho dne byl sedlák s vozem v městě. Selka, toť se ví, hned vzala trochu mouky a běžela do komory. Zvedne víko truhly, ale zůstane jako zkamenělá. V truhle plno hadů! A všichni zdvižené hlavičky a zlostně syčeli proti selce. Ta leknutím omdlela a skácela se do truhly. Tak padla mezi hady, že jim snadno bylo vtáhnouti ji do truhly celou. Potom za ní víko samo zapadlo.

Navečer přijel sedlák z města, hledá selku, ta nikde. Ptá se děvečky, ta, že jí od božího poledne neviděla. To bylo sedlákovi divné. Pomyšlení neměl, kam by byla šla. Snad se za chvíli vrátí, je čas večeřet! Jde sedlák do komory, sváteční šaty uložit, a namátkou otevře truhlu. Zděsil se. Z truhly vyletěla černá vrána a otevřeným okénkem ven. Nic nebylo v truhle než kosti a zbytky rozkousaných šatů selčiných.

Nedovedl si sedlák vysvětlit, co se to stalo, až potom usoudil, že na selku přišel trest za její velikou lakomost. Ale nepolepšil se proto. Začal pít, po hospodách vysedával, statek valem hynul. Sedlák propil všecko jmění, nakonec musel ze statku odejít jako žebrák. To byl hrozný trest za lakotu.

O uhlíři a medvědici pod Pernštejnem

Na kraji lesa blízko hradu Pernštejna měl před dávnými lety chatrč uhlíř, který tam nedaleko pálil uhlí v milíři. Se ženou a s chlapcem tam zůstával. Byl ten uhlíř statný chlapík, zdraví pevného, nikdy nezastonal, sílu měl, že se nikoho nebál. Veliký milíř postavit bylo mu hračkou. Jezdili k němu lidé pro uhlí, které hlavně kováři potřebovali. Ve své chatrči se uhlíř tuze nezdržoval. Byl od jara do zimy u milíře, kde si zřídil přístřešek z kůry; tam přenocoval, tam se uchyloval, když byl nečas. Žena mu z domova nosila jídlo. Jen když vypálený milíř rozházel a uhlí pro formany přichystal, odcházel na nějaký den domů. Ale brzy se vracel do lesa, aby postavil nový milíř.

Tak také jednou vybral se z domova, chtěje postaviti milíř na pasece na jiné straně lesa. Tou cestou se ještě dobře nevyznal, a tak z ní sešel a dostal se do houští ke skalině nějaké. V té skalině byl otvor do jeskyně, a uhlíř zaslechl tam mručení. Že nebyl bázlivý, šel blíž a nahlédl dovnitř. Myslel, že tam uvidí medvěda, a měl připravený kyj, aby se mohl bránit, kdyby se šelma ukázala. Ale v jeskyni spatřil jen dvě malá medvíďata. Byla to zvířátka hravá, převalovala se v brlohu a mručela při tom. Uhlíř poznal, že matka medvědice někam odběhla, a napadlo ho hned vzít medvídky z jeskyně. Mohl by je odnést na Pernštejn, hradnímu pánovi, ten by mu za ně jistě dobře zaplatil. I vlezl uhlíř do jeskyně, uchopil medvíďata každé pod jednu paži a ubíhal s nimi domů. Nevěděl, není-li medvědice někde nablízku. S tou by nebyly žádné žerty!

Synek uhlířův měl velikou radost z medvíďat, která táta přinesl domů, a byl by si rád s nimi stále hrál. Ale jeho radost dlouho netrvala. Za nějakou chvíli uhlíř sebral medvíďata a pospíchal s nimi na hrad. Tam je pán od něho rád vzal, dobře mu za ně zaplatil.

Zatím se medvědice vracela k jeskyni. Už poblíž skaliska po čichu poznala, že tam za její nepřítomnosti byl někdo cizí. Vrazila honem do jeskyně a tu vidí, mláďat tam není. Zařvala strašně a vyběhla z doupěte. Rozlícená běžela po stopě únosce svých mláďat.

Tak se medvědice dostala až k uhlířově chatrči. Byl doma jen chlapec, spal na loži. Matka odešla ke starému milíři s formanem, který si přijel pro uhlí. Zuřící medvědice vyrazila jediným mávnutím tlapy dveře chalupy a vběhla dovnitř. Myslela, že tam najde svá mláďata. Ale zklamala se; nebylo po nich památky. Jen po čichu poznávala medvědice, že tam medvíďata byla. Řvaním rozlíceného zvířete probudil se chlapec a strašně se polekal, vida před sebou rozzuřenou medvědici. Dal se do křiku a chtěl utéci, ale medvědice srazila jej tlapou k zemi, bezduchého uchopila do tlamy a ubíhala s ním do lesa.

Když se uhlíř s uhlířkou vraceli domů, ulekli se velmi, spatřivše vyvrácené dveře chatrče. Ale když vešli dovnitř, synka nenašli a krvavé stopy spatřili, pojala je hrůza. Domyslili se hned, co se stalo. Uhlíř uchopil železnou tyč, vyběhl z chatrče a hnal se k jeskyni. Před jeskyní zastihl medvědici, která se s hrozným řevem postavila proti němu. Zoufalý otec se rozpřáhl a jedinou strašnou ranou železného kyje skolil medvědici. Ale synka už nezachránil. Ten ležel v mechu rozsápán, mrtev.

Tak uhlíř proto, že matce medvědici uloupil děti, přišel o své vlastní.

Na místě, kde stávala uhlířova chata u Pernštejna, začali se později usazovati lidé, a tak tam ves vznikla, jíž bylo dáno jméno Nedvědice na památku toho smutného příběhu. A na obecní pečeti vyobrazen je medvěd vzpřímený, nesoucí dítě.

O divoženkách u Ostrova

Stráni při cestě z Ostrova do Kněževsi říkají Stará pec. Je tam plochý balvan a pod ním spatřuje se otvor do stráně. Býval prý tam vchod do dlouhé podzemní chodby, ale kdysi sesula se půda nedaleko vchodu a chodbu uzavřela. Povídají, že se ta chodba táhla strání až k samotě Laštovičkám, kde se z ní vycházelo na louku; tam říkali U Bílé studně. Při té straně zůstávaly prý v chodbě divoženky.

Byly ty divoženky jako jiné ženské, ale menšího vzrůstu; zato měly tuze veliké hlavy. Chodily ušpiněné, v rozedraných hadrech, bosy.

Tuze milovaly divoženky tanec. Za měsíčných nocí vídali je lidé na louce U Bílé studně tančit. Drželo se jich několik za ruce a křepčily divoce. V té chodbě ve stráni byla prý veliká síň s udupanou podlahou, i tam divoženky rády tancovaly. Když se točily na louce a šel mimo mladý člověk, hned se k němu rozběhly a vtáhly ho do svého kola. A tak ho dovedly utancovat, že div duši nevypustil.

Dospělým lidem jinak neubližovaly, jenom po dětech pásly. Uviděla-li divoženka někde dítě nehlídané, přikradla se k němu a odnesla je. Bylo-li to drobné děcko v kolébce, často položily tam místo něho své vlastní. Takové dítě poznali bezpečně později po tom, že mu narostla veliká hlava.

Tak také jednou ve žních přiběhly nějaké divoženky do vsi Ostrova. Věděly dobře, že jsou lidé na poli a ve staveních že není skoro živé duše. Slídily po vsi a jedna přišla také do mlýna. Na dvoře nebylo živé duše, pes u boudy spal, nevzbudil se. Divoženka vběhla do stavení, tam byly otevřeny dveře do mlynářovy světnice, nikoho v ní nebylo, jen děťátko spalo na kolébce. Honem vskočila divoženka do světnice, vyzvedla děcko z kolébky, položila tam své vlastní a huš, huš! byla venku a ze dvora.

Mlynářka se vrátila za nějakou chvíli od náhonu, kde máchala nějaké prádlo. Zvenčí už slyšela dítě na kolébce křičet, pospíšila dovnitř, dala mu pít, utišila je. Na div ani nepoznala, že to není dítě její. A tak divoženčino dítě vyrůstalo ve mlýně. Teprve po čase, když si všimli, že je děcko zakrnělé a jen hlava že mu roste, poznali, co s ním je. Ale zacházeli s dítětem dobře ze strachu, aby divoženky netrápily jejich dítě.

Povídá jednou stará mlečka mlynáři:

„Nač vy tu, prosím vás, máte cizí dítě ve mlýně, když můžete mít své?“

„Kdoví kde je naše zlatá beruška,“ povídá smutně mlynář; „třeba ji divoženky někam daleko zavedly.“

A ta stará na to:

„Divoženky chodí přece tancovat na louku U Bílé studně. Vyčíhejte si je jednou a uvidíte, je-li tam vaše dcera. Však ji poznáte; není taková hlavatá, jako ty druhé!“

Tak nasadila mlečka mlynáři brouka do hlavy; také mlynářka, jak o tom zaslechla, hned muže tuze pobízela, jen aby číhal na divoženky. Sebral se tedy jednou k večeru milý mlynář a šel na tu louku. Tam se schoval na kraji za keř a čekal, až divoženky přijdou.

Setmělo se, ale potom za chvíli vyšel měsíček v úplňku, svítil modravým světlem do par na louce. Nečekal mlynář dlouho; brzy se ukázaly divoženky, vyběhly na louku, chytily se za ruce a roztáčely se v kole. Mlynář dával po nich dobrý pozor. A vskutku se mu zdálo, že jedna z nich je štíhlejší, vzrostlejší než ostatní a že nemá takovou hlavu. Počkal, až se dostalo kolo ke keři, za kterým číhal, a když ta štíhlá přitancovala až k němu, vyskočil, chytil ji za ruku a vytrhl z kola. Divoženky se na něho sesypaly, začaly křičet, ale on se jich nebál. Měl kolem ruky klokočový růženec ovinutý, ten ho chránil.

„To je moje dítě,“ křičel mlynář na divoženky; „odvedu si je domů a dám vám to, které vám patří.“

Co měly divoženky dělat? Bránit mlynáři nemohly, a tak on si pěkně dcerku odváděl domů. Ale ta divoženka, která nechala své dítě ve mlýně, šla teď zpovzdáli za ním. Když mlynář s dcerkou vcházel do mlýnských vrat, ohlédl se a viděl divoženku za sebou. Věděl, že si jde pro dítě. Pospíchal do stavení. Mlynářka radostí vykřikla a div neomdlela, když spatřila své dítě. Chytila je do náručí, líbala je a hladila. Ta dcerka divoženčina zatím seděla na lavici u kamen, dívala se, co se děje, nerozuměla ničemu. Mlynář k ní přistoupil, vzal ji za ruku, vyvedl ji ze světnice na dvůr a ke vratům. Za vraty stála divoženka, ta skočila k dcerce, chytila ji, něco zakřičela a už uháněla se svým dítětem k lesu.

Mlynářova dcerka brzy si ve mlýně zvykla, ale často vzpomínala na divoženky, u nichž vyrostla. Nespatřila je už nikdy.

O ohnivém psu na Novoměstsku

V dávných letech pálili v lesích na Novoměstsku uhlíři uhlí v milířích. Tehda tam v tom kraji dobývali železné rudy a byly tam peci, kde se z rudy dělala litina, a hamry, kde litinu zpracovávali na kujné železo. Do pecí i do hamrů třeba bylo hojně dřevěného uhlí, a vozkové je tam dováželi od milířů.

Také v městském lese Vochozi nedaleko Nového Města byl uhlíř, měl tam chalupu, žena tam vedla hospodářství, děti pomáhaly. Krávu vodily na pastvu, v létě houby a jahody sbíraly, do města nosily na prodej. Uhlíř si jen hleděl milířů.

Byl ten uhlíř silný chlapík a kurážný. Ani v noci se v lese nebál, třebaže tam divoká zvěř bytovala. Sekyru nosil za pasem a tou by se byl dobře ubránil.

Jednou také stavěl uhlíř na pasece nový milíř. Na místě od větru chráněném dva kůly do země zarazil a kolem nich narovnal bukových polen ve třech vrstvách do kulata, mechem, mourem a prstí přikryl. Nechal jen otvor, kudy by milíř zapálil. Ale protáhla se mu ta práce až do samého večera; když potom chtěl milíř zažehnout, zpozoroval, že nemá ani hubky, ani křesadla, a tak už toho musel pro ten den nechat. Sebral se a šel domů.

Doma žena uhlíři schystala večeři; po večeři děti šly spat a uhlíř seděl se ženou ještě nějakou chvíli před chalupou. Byla krásná, teplá letní noc. A najednou povídá uhlíř ženě:

„Víš-li ty co? Spát se mi nechce, půjdu já ještě jednou na paseku, milíř zapálím. Bude dřív prohořelý. Škoda času.“

Žena mu to vymlouvala, říkala, ať už nikam nechodí. Ale on nedal, sebral hubku a křesadlo, sekyru si vzal a za pas zastrčil, řekl ženě, že přijde brzo, a šel. V lese bylo ticho, nikde se nic nehnulo.

Když uhlíř docházel k milíři, táhlo k půlnoci. A jak tak kráčí po lesní pěšině, najednou tu proti němu vyrazí z houštiny veliký pes. Svítil ohnivýma očima, vyplazoval ohnivý jazyk. Uhlíř se zarazil a sáhl po sekyře. Ale v tom okamžení, pes už byl hodně blízko, proměnil se ve velikého chlapa, tomu oči v důlkách svítily. Rozkročen stál proti uhlíři a podával mu na dlani kus masa. Slova při tom nepromluvil, jen se na uhlíře upřeně díval.

Uhlíř se bál toho chlapa o dvě hlavy většího než on. Ale neměl se k tomu, aby si maso vzal. Kdoví co by se mu stalo.

Ale chlap nastrkoval ruku s masem a zle koulel očima. Tu uhlíře něco napadlo a on povídá chlapovi:

„Co s masem, když není osoleno?“

Jen to řekl, chlap byl ten tam. Ale než by pět napočítal, byl zas nazpět a podával uhlíři maso osolené. Uhlíř ustrašený jiného nevěděl, než že řekl:

„Co s masem, když není na něm kmín?“

Ten chlap se v tom okamžení obrátil a už byl pryč. Ale než uhlíře napadlo, aby utíkal, byl tu chlap zase, okmínované maso na dlani.

Uhlíř viděl, že je zle. Ale přece ještě povídá:

„Co s masem, když je syrové?“

A chlap zas pryč. Teď byl uhlíř v koncích. Až se chlap vrátí s masem, co mu říci? Vskutku také za malou chvilečku stál chlap zase před uhlířem, na dlani krásnou pečeni. Jak voněla! Ale v tom okamžení někde v dálce u některé chalupy zakokrhal kohout. Prásk! rána, jako když hrom z čista jasna uhodí, a po chlapovi ani památky. Propadl se do země.

Uhlíř neměl už na milíř pomyšlení. Obrátil se a chvátal domů, byl rád, že tak vyvázl.

Tam, kde se ta příhoda stala, říkají dodnes U Milíře.

O moru v Novém Městě

V minulých stoletích řádívala někdy v zemích evropských zlá nemoc nakažlivá, mor, také černá smrt mu říkali. Morem nakažení umírali již prvého nebo druhého dne. Protože tehda nedovedli se lidé tak chrániti před nákazou, jako nyní, umírali houfně. Kde mor vypukl, tam řádil strašlivě. Tak prý se ukázal v Čechách také r. 1713, kde zvláště v Praze lidé houfně umírali. Zprávy o tom docházely i na Moravu a všude se lidé lekali a báli, aby tam nebyl mor zavlečen. Církevní vrchnost nařídila tehda zase modlitby za odvrácení moru. Podle jejího příkazu vyzváněno denně o osmé a o šestnácté hodině. Lidé, ať byli kdekoli, doma, na ulici, na poli, klekali a modlili se. Potom už mor z Čech na Moravu přešel. Ukázal se ve Znojmě, vypukl v Olomouci. V Brně ze strachu, aby se mor do města nedostal, nikoho do města nepustili, kdo neměl písemného osvědčení, že přichází z krajiny nezamořené.

Tak bylo i v moravském Novém Městě. Na všech cestách, do města vedoucích, střídaly se stráže měšťanské ve dne v noci, bedlivě střehly, aby někdo do města mor nezavlekl.

Na silnici, od hranic českých vedoucí, objevil se jednoho dne vůz s plachtou, řídil jej starší člověk; ve voze seděla žena a čtyři děti. Dojeli až před město k závorám na silnici. Dál nemohli. Stála tam stráž, ta se hned ptala, odkud je vede cesta. Tu muž přiznal, že z města Kolína nad Labem. Prý se tam mor ukázal, a měšťan kolínský, chtěje sebe i rodinu zachrániti, vydal se na Moravu k příbuzným do Nového Města.

Zabránili Kolíňanu v další jízdě; musel počkati před městem, a jeden z těch, kdo tam na silnici město střehli, odebral se na radnici, aby se zeptal, jak se mají zachovati. Purkmistr vzkázal pro měšťana, k němuž jako k příbuznému se Kolíňan odvolával. Když ten potvrdil, že má vskutku příbuzné v Kolíně, řekl mu purkmistr, aby vyšel se stráží před město. Je-li ten Kolíňan na voze vskutku jeho příbuzný, smí do města, ale až po nějakém čase, až se prokáže, že si ti lidé s sebou nákazu nepřinesli. Zatím mají přebývati v opuštěné chatrči na břehu Černého rybníka.

Měšťan venku na silnici potvrdil, že jsou to jeho příbuzní, přivítal se s nimi, ale ruky jim podati nesměl. Hned se museli odebrati k rybníku do chatrče, a přísně přikázáno, aby nikam nevycházeli, s lidmi aby styků neměli. K chatrči jim slámy navezli, aby si ji na podlahu nastlat mohli, nějaké to prostěradlo hrubé dali, stůl a nějakou tu židli. Jídlo nosili přistěhovalcům jednou denně jejich příbuzní, na určité místo je kladli a zase se rychle vzdalovali, aby s těmi Kolínskými nepřišli do styku.

Byly to smutné dny, které trávili přistěhovalci při břehu rybníka za sychravého počasí podzimního. Páry podvečer z rybníka vystupující jako by se až do chatrče draly, tak tam bylo studeno, nevlídno. Dětem bylo smutno, stýskalo se jim po domově, kde žily ve všem pohodlí. Otci i matce bylo jich líto, sami nevěděli, jaký osud je čeká.

Jednou přišla z města děvečka k rybníku, jídlo přinesla, ale podivila se, že jídlo od minulého dne leželo tam netknuté. Oznámila to doma a tam tušili, co se asi stalo. Poslali stravu k chatrči i třetího dne, ale jídlo z včerejška bylo tam ještě na témže místě.

Novoměstští příbuzní oznámili to na radnici, a vysláni k rybníku zřízenci obecní. Ti měli přes ústa a nos šátky zavázány, v nich hadry v octě smočené, aby se nenakazili. Přišli až k chatrči, zavolali, a když se jim nikdo neozýval, otevřeli dveře. Ve světnici na slámě ležela celá rodina mrtva.

Mor, před nímž ti nešťastníci uprchli z Kolína, provázel je až na Moravu a tam je zdolal. Zřízenci oznámili věc na radnici; bylo poručeno pro zemřelé vykopati hrob blízko chatrče, pohřbíti je bez meškání a chatrč zapáliti. Naštěstí zůstalo Nové Město moru zcela uchráněno.

Na hrob ubohé rodiny postaven byl kámen, na němž vytesána byla jména zemřelých a den úmrtí. V pozdější době kámen byl vyvrácen a rozbit a povaloval se tam u pole. Teprve po mnohých letech zasazen byl tam na mezi, kde stojí podnes. Říkají na tom místě U Hrobku.

O dvou žebrácích v Petrovicích

Hlad je zlá věc. A když padne na celý kraj, tím horší. Teď už u nás takového něco se nepřihodí, ale za starších dob stávalo se nejednou, že po veliké neúrodě nebo po válce, kdy kraje byly zpustošeny, zavládl v zemi hlad. Tehda i mnoho lidí umíralo. Jedni z hladu vysílením, druzí, že hleděli hlad utišiti všelijakými bylinami, kůrou stromů a jinými věcmi nezáživnými. Také nakažlivé nemoci vznikaly z hladu a úmrtnost byla tím větší.

Tak také jednou panoval hlad na Novoměstsku. Byla dvě neúrodná léta po sobě, a tak to soužení přišlo. Lidé se vydali z posledních zásob a bylo zle. Také žebráci byli tehda na tom špatně. Kdo by jim byl co dal? V té době přišli jednoho dne dva žebráci do Petrovic. Celou ves zchodili, nikde ani o suchou kůrku nezavadili. Až přišli k jednomu velikému statku, tam zrovna selka pekla chléb. Měla tam ještě něco mouky v zásobě, nebylo jim tak zle. Žebrákům už ve vratech stoupala vůně chleba do nozder. Vešli dovnitř, proboha prosili, že už hladem ani chodit nemohou.

Selka se slitovala nad žebráky, skrojila bochník a skrojek podala jednomu ze žebráků.

„Nate, rozdělte se!“

Tu toho, kterému selka chléb podala, napadlo, že by sám mohl mít celý kus; obrátil se a dal se do běhu, aby tomu druhému s chlebem utekl. Ale ten druhý za ním – a nastala honba. Za nějakou chvíli počal druhý prvního dohánět a konečně ho chytil v místě, kterému říkají Hraničky. Povalil žebrák žebráka k zemi a rvali se zuřivě. Bili se, škrtili se, tahali se o krajíc a váleli se po zemi. Tu jeden z nich z kapsy nůž vytáhl a vrazil jej druhému do prsou.

Ten druhý zase, jak prvního za krk držel, poslední silou uhodil jím o zem; hlava narazila na kámen, a tak si ten žebrák lebku roztříštil. Oba žebráci byli mrtvi v té chvíli. Tak je našli lidé, viděli, jak chtivost z hladu a závist připravily je o život. Skrojek chleba, o který se servali, ležel vedle nich na drnu.

Na místě, kde ti dva žebráci zahynuli, vykopali jim lidé společný hrob a pohřbili je tam. Za nějaký den potom přiběhla nějaká bába z Petrovic navečer domů na smrt vylekaná. Šla prý z práce a cesta ji vedla přes Hraničky. A jak tam míjela čerstvě navršený hrob, hrůza! vidí na něm sedět oba ty zabité žebráky. Smrt mohla mít z toho leknutí.

Dlouho potom ještě lidé vídali to strašidelné zjevení a také slýchali, jak ti žebráci naříkají. Postavili tam potom kámen s nápisem, co se tam stalo a kdy. Zatím pominula bída a hlad, žebráci přestali se zjevovat.

Kámen stojí v Hraničkách u Petrovic dosud, ale nápis už přečísti nelze. Jen pověst o tom se udržela.

O Švédech u Svitav

Tam, kde vede silnice od České Třebové do Svitav sedlem jilavským, spatřuje se při hranici českomoravské strmá skála, které říkají Švédská zeď. To jméno prý pochází z nešťastných let XVII. století, kdy v našich zemích zle řádily švédské tlupy.

Ve válce třicetileté přišli Švédové na Moravu v r. 1642, vedeni generálem Torstensonem, a zle řádili v krajích severních a východních. V Olomouci i jiných městech byly posádky švédské. Některá z měst těch zůstala v rukou Švédů až do samého skončení války mírem vestfálským r. 1648. Morava přivedena byla řáděním Švédů na pokraj záhuby. Jedna ze souvěkých zpráv uvádí, že Švédové tehda poplenili, požehli a rozbořili na Moravě dvaadvacet měst, tři sta šedesát hradů a zámků, tři sta třiatřicet vesnic.

Byly to hlavně jízdecké tlupy švédské, které tehda na zájezdech přepadaly vesnice i města. Tak se hnal jednou takový houf jezdců na město Svitavy. Ale nepřátelé tito spletli si cestu a bloudili. Chytili potom v lese nějakého domácího člověka a přinutili, aby jim ukázal cestu na Svitavy.

Svitavští zatím dostali zprávu, že se Švédové objevili v okolí, a soudili najisto, že nepřítel přepadne i jejich město. Lidé modlili se za odvrácení zkázy. A tu se objevila v kraji hustá mlha; Švédové, kteří byli už nedaleko města, ztratili nadobro směr a místo na Svitavy hnali se ke hranicím. U hranic stávala hospoda při cestě, kde v klidných časech bývalo živo. Zastavovali se tam vozkové s povozy i pocestní k odpočinku, k občerstvení, a hospodský měl dobré obchody. Ale od doby, kdy se válka převalila na Moravu, bylo v hospodě u cesty jako po vymření. Teprve když švédská rota tam přijela, bylo v hospodě živo, ale o takový obchod hospodský nestál. Litoval, že neutekl, a byl jen rád, že ženu a děti poslal včas do bezpečí. Musel nalévat piva i vína, musel jídlo shánět vojákům žíznivým i hladovým.

Ještě horší věc čekala na hospodského. Když se Švédové dosyta najedli a dost napili – bylo už pozdě večer –, velitel pobídl je k další cestě. Nechtělo se jim, v hospodě bylo blaze. Ale nic naplat! Rozkaz je rozkaz, a tak švédská chasa chystala se k odjezdu. Tu poručil velitel hospodskému, aby šel před nimi s rozžatou lucernou a vedl je, aby zase nezabloudili. Hospodský musel poslechnouti. Ale po cestě přemýšlel, jak by Švédy přelstil. Vyznal se dobře v těch místech i potmě. Proto v pravý čas odbočil od cesty, náhle pak zahodil lucernu a dal se doběhu. Švédové, tím překvapeni, pustili se za ním. Ale ne daleko. Hospodský doběhl až k srázné skalní stěně, tam uskočil stranou a přikrčil se za křoví. Ozvaly se strašlivé výkřiky: přední jezdci sletěli ze srázu do hlubiny. I druzí za nimi padali, pokud nemohli zadržeti rozběhnuté koně. Ti, kteří sletěli ze skály, byl mezi nimi i velitel, zabili se všichni.

Ti, kdo nahoře zachránili život, proklínali hospodského, který je zradil. Měli za jisté, že leží také pod srázem zabitý. Ale ten setrval v úkrytu, dokud se Švédové nevzdálili. Život zachoval, ale o hospodu přišel. Švédové se vrátili a ze zlosti stavení zapálili. Požár svítil jim na další cestu. –

Po letech ještě nacházeli lidé pod srázem v jilovském sedle kosti lidské i koňské, zrezavělé podkovy a jiné pozůstatky po švédských jezdcích.

O Zvonovém lese u Konic

K silnici od Konic k Jevíčku vedoucí přiléhají z obou stran stráně, porostlé krásnými lesy jehličnatými. Jednomu z těch lesů na kopci říkají Zvonový les. Jaký je původ toho jména? Vypravuje o něm pověst.

Na místě, kde nyní zelený les stojí na kopci, bylo před dávnými časy město. Výstavné bylo, věže se tam nad domy zvedaly, hradby pevné je obklopovaly. Bylo to bohaté město, zámožní lidé tam obývali, chudiny tam nebylo. Prostřed rozlehlého náměstí stál krásný kostel s věží nejvyšší z celého města. Když se rozezvučely zvony na věži toho kostela, táhly jejich kovové hlasy nad městem a daleko široko do okolí jako krásná hudba. A nejkrásnější hlas měl zvon, který byl ze stříbra ulitý.

V tom městě měli lidé zlaté časy. Kupci a kramáři tam byli, kteří obchodem doma, v zemi i v cizině bohatli, řemesla tam kvetla, dovední řemeslníci známi byli v širém okolí, práce měli sdostatek, veliké výdělky. Všude v městě bylo bohatství vidět.

Ale bohatství přivádí rozmařilost a pýchu. A tak se v tom městě rozmohl život prostopášný. Lidé libovali si v radovánkách, v divokých zábavách, utráceli mnoho peněz, zapomínali znenáhla na to, jak bývali pilní a přičinliví.

Přišel-li někdo cizí do města, podivil se i zhrozil, jak tam lidé žijí. Hospod tam byl nadbytek, ze všech zněla hudba, zpěv i křik; opíjeli se tam, hráli v karty o veliké peníze, rvali se. Byla to učiněná spoušť.

Žebráci, kteří ode vsi ke vsi, od města k městu táhli, i do toho bohatého města přicházeli. A všelijak se jim tam vedlo. Někdy byli hojně obdarováni, jindy byli od prahů odháněni, lidé jim spílali, mrzákům se vysmívali, psy na ně štvali, z toho měli krutou zábavu. Konečně došlo tak daleko, že městská rada dala strážcům ve branách městských rozkaz nepouštěti do města žádného žebráka, aby obyvatelé žebrotou obtěžováni nebyli.

Přišel také jednoho dne k večeru k bráně toho města stařeček, šedivý žebráček. Stáří mu v týle sedělo, hřbet mu ohýbalo, chůzi měl vratkou, o hůl se opíral, bílá hlava slabostí se mu třásla. Nikdy předtím v té krajině nebyl, viděl výstavné město, myslel, že si tam na živobytí hodně vyžebrá, že tam i nocleh najde. Slyšel v okolí, jaké je to v městě, jaký tam hříšný život panuje, ale věřit nechtěl. Leč strážce ve bráně zastoupil mu cestu, dál že ho pustit nesmí, žebrota v městě že se netrpí. Žebrák stál tu smutný, udivený, nechtěl věřit, že by v tom městě byli lidé tak tvrdého srdce, že by nuzným almužnu odpírali. V té chvíli ozvala se blízko v městě hudba a zpěv. Žebrák slyšel, jak je tam veselo, a rozhořčil se nad tím nemálo, že ho od brány odhánějí. Ale co dělat? Obrátil se tedy a odcházel od města.

Sotva ten žebrák jen na pár kroků poodešel, ozval se z kostelní věže ten stříbrný zvon. Klekání zvonil. Žebrák se zastavil, sepjal ruce a modlil se. Ale k dojemnému hlasu zvonu bez ustání přidávaly se hlučné zvuky hudby a hulákavý zpěv z města. Nad takovou hříšností, že chvíle modlitby rušena je tak bezbožně, žebrák ustrnul. Věřil teď všemu, co o městě zlého slyšel, a pozvednuv ruku, svolával na město trest boží.

„Bodejž se to hnízdo hříchu na místě do země propadlo!“ zvolal žebrák.

V tom okamžení ozval se hromový rachot, až ulekaný žebrák leknutím k zemi klesl a omdlel. Když se za nějakou chvíli vzpamatoval a zvedl hlavu, hleděl s úžasem před sebe. Města neviděl; na jeho místě holá pláň se prostírala. Bezbožné město vskutku se propadlo do země. Kolem bylo ticho, jen žebrákovi se zdálo, že odkudsi z hlubin země slyší krásný, ale smutný hlas stříbrného zvonu. –

Po letech na tom místě, kde stávalo bohaté město, les vyrostl. A lidé tomu lesu dali jméno Zvonový. Jednou v roce, to v den zkázy města zní tam smutný hlas zvonu, ale každému není dáno jej slyšeti. To jen nevinné děcko, které tam klestí sbírá, jej slyší. Nikdo jiný.

O Slaměné louži u Šubířova

Nedaleko Šubířova u Jevíčka je neveliká bažina, které říkají Slaměná louže. Byla prý tak pojmenována podle nešťastné příhody, která se v těch místech před dávnými lety udála.

Přiženil se tam kdysi do statku na Šubířov selský synek z blízkého okolí. Po svatbě zajel si do otcovského statku v rodné vsi, aby si tamodtud odvezl některé své věci do nového domova. I slámu měl naloženu na voze. Máma mladého sedláka pekla toho dne chléb a dala synovi na cestu pecen chleba. Jel sedlák k Šubířovu a přijel k příkrému svahu, ze kterého se mu těžce sjíždělo. Koně nemohli vůz udržeti a sedlák se lekl, že spřežení i s vozem sletí ze svahu. Neměl v tom okamžení nic při ruce, čím by kolo podložil. Vzal tedy pecen chleba a tím kolo založil.

Chleba váží si lidé, úctu k němu mají, nazývají jej „božím darem“. To, že si sedlák pecen chleba pod kolo položil, bylo hrubým jeho zneuctěním. A za to prý naň trest boží přišel. Koně přece jen nemohli zadržet tíži vozu a sjeli s ním na močálovitý palouk; tam se zabořili a počali se i s vozem propadati do močálu. I sedláka, který byl při voze, koně s sebou strhli, a tak po malé chvíli všecko se propadlo do bezedné bažiny. Ani památky po nich nebylo, jen sláma z vozu plavala na vodě. Nějaký člověk, který byl v té chvíli nablízku, viděl to a pověděl ve vsi. Jinak by nikdo ani nebyl věděl, kam se sedlák s vozem a koňmi poděl.

O cikánech na Zábřežsku

Cikáni, kočovný národ, už odedávna se potulovali v našich zemích; podle dochovaných zpráv již v XIII. století se tu objevili. Někteří z těchto kočovníků provozovali řemeslo, hlavně kovářství a kotlářství, jiní obchodovali s koňmi, ale mnoho jich štítilo se práce a živo bylo z almužny a z krádeží. Většinou bývali na obtíž domácímu obyvatelstvu. Proto bývalo občas proti nim přísně nastupováno, bývali vypovídáni a vyháněni ze země i zabíjeni. Tehdy trpěli nevinní s vinnými. Ale nadobro vypuditi cikány z našich zemí nepodařilo se nikdy.

Mnoho je u nás pověstí o cikánech. K nim přiléhá také příběh, který prý se udál na rozhraní století XVII. a XVIII. na panství zábřežském. To spravoval tehda zámecký hejtman v Zábřehu Tobiáš Barth. Byl to muž výborných vlastností, úředník rozšafný a poctivý, který se o svěřené mu panství poctivě staral. Byl vdovcem a své dva dospívající syny Ferdinanda a Františka určil také ke knížecí službě.

Jednou byl Barth se syny pozván na hostinu k zámeckému hejtmanu na nedaleký Mírov. Ale otec musel právě tehdy odjeti ke knížeti do Vídně a mladší syn byl trochu churav. Mohl tedy jen starší Ferdinand vyhověti pozvání. Dal si večer osedlati koně a vyjel si na Mírov. Jel lesem podle vsi Skaličky. Když přijížděl k Probuči, spatřil stranou od cesty v houští zář ohně. Zvědav, co by to bylo, seskočil z koně, přivázal jej ke stromu a zticha ubíral se tam, odkud záře přicházela. Záhy zpozoroval, že se při ohni míhají nějaké postavy, větší i menší, a hádal na cikány. A vskutku: když přišel blíž, spatřil na malé loučce, dokola houštím obklopené, tábor cikánů. Hlučný hovor a výkřiky mužů, žen i dětí ozývaly se lesem. Byli všichni rozloženi kolem ohně, nad nímž visel kotel, ve kterém se vařil nějaký pokrm. Na kameni blízko ohně seděl starší člověk vážného vzezření, šedovlasý, ušlechtilé tváře, oděný v ošňůrovaný kabátec, jak se v Uhrách nosily. Ferdinand se domyslil, že je to náčelník cikánů. V tu chvíli ozvaly se od ohně zvuky loutny a Ferdinand spatřil mladou cikánku, která právě začala zpívat. Měla krásný hlas a zpívala vážnou píseň. Ferdinand, zaujat zpěvem, stál nepohnutě při kraji houští a naslouchal. Také cikáni poslouchali pozorně, i cikáňata byla zticha.

Když cikánka dozpívala, chtěl se Ferdinand nepozorovaně vzdáliti, ale tu zpozorovalo jej jedno z cikáňat, vykřiklo a ukazovalo ostatním v tu stranu. Prozrazený mladý muž, aby ukázal, že se nebojí, vystoupil z houští a kráčel k ohni. Vyrušil tak cikány; někteří z mužů se postavili proti němu a dotazovali se, co tam chce. Ale náčelník jejich je okřikl. Hned ustoupili a Ferdinand přikročil k náčelníkovi. Pověděl neohroženě, že jej mimojdoucího přivábila zář ohně, a že má obavu, aby snad nevznikl v lese požár.

„My nezapálíme,“ odpověděl mu náčelník, „nechceme nikoho škodu. Oheň nás poslouchá, nic se nestane. Pohleď, pane!“

A náčelník zavolal na jednoho z mužů, aby mu přinesl otep slámy. Potom požádal Ferdinanda, aby malinko povytáhl kterékoli stéblo z otepi. Když tak Ferdinand učinil, náčelník třískou v ohni zažehnutou zapálil stéblo. To prohořelo celou otepí až na druhý konec, aniž ostatní sláma od něho chytla.

Cikáňata obklopila příchozího a dotěrně se dožebrávala nějakého penízku. Cikánky zase se nabízely, že budou mladému muži hádati z ruky. Stály u něho mladé i staré, jen zpěvačka, jejíž píseň Ferdinand vyslechl, zůstala opodál. Ferdinand, nevšímaje si ostatních, pokročil k ní a žádal, aby mu ona z ruky hádala. Byla to krásná dívka, dcera náčelníkova, nač i úpravnější její oděv ukazoval.

Náčelník se usmál a potom okřikl ženy i děti. Odstoupily a náčelníkova dcera přikročila k Ferdinandovi. Nebyla divoká jako ostatní cikánky; také celým vzezřením lišila se od nich. Vzala podávanou ruku Ferdinandovu a zahleděla se upřeně do dlaně, ale náhle vzkřikla zděšeně, pustila ruku a zakryla si obličej. Starý náčelník přiskočil udiven k dceři, a Ferdinand zmaten na ni pohlížel. Oba doléhali na mladou cikánku, aby pověděla příčinu svého zděšení. Ta řekla konečně Ferdinandovi:

„Nedobré věci psány jsou v dlani tvé. Běda! Tvá ruka přinese mně smrt, má tobě. Tvůj otec a bratr tvůj nás oba zavraždí.“

To pověděla cikánka všecka se třesouc rozčilením. Ferdinand se usmál a pravil:

„Ne, tato tvoje věštba se dojista nesplní. Otec můj i bratr tak mne mají rádi jako já je, jak by mne mohli o život připraviti?“

I starý náčelník se rozesmál, že dcera tak věří tomu, co vyčtla z ruky. Ale dcera pohleděla vážně na otce i cizince a řekla:

„Bůh jediný může odvrátiti osud ten od nás a chci se k němu za to modliti. A ty, otče, nevysmívej se tomu, co osud vepsal v lidské dlaně. Vzpomeň jen na matku!“

Na ta slova rázem zesmutněl starý náčelník. Ferdinand vzpomněl, že je na čase, aby pokračoval v cestě. Rozloučil se se starým náčelníkem a jeho dcerou, hodil něco drobných peněz cikáňatům, která se o ně s křikem servala, pospíšil k svému koni, vsedl naň a chvátal k Mírovu. Tam jej uvítali s radostí, ale jindy tak veselý Ferdinand seděl při hostině zamyšlen, nemluvný. Stále bylo mu vzpomínati na příhodu s cikány. Ale neřekl nikomu nic. Když konečně všichni na něm pozorovali tak nápadnou změnu, vymluvil se, že se cítí churavým, a odešel do vykázaného mu pokoje. Dlouho nemohl usnouti, stále viděl v duchu dceru náčelníka cikánův a slyšel věštbu, kterou mu polekaná oznamovala.

Druhého dne ráno odejel Ferdinand domů; ač se tomu zpěčoval, doprovodilo jej několik přátel do Zábřehu. Téhož dne vrátil se i jeho otec z Vídně a nemálo byl překvapen změnou, která se stala s Ferdinandem. Jindy veselý mladý muž chodil jako bezduchý, tváře měl pobledlé, oči smutné. Marné bylo domlouvání jemu; ani otci, ani bratrovi se nesvěřil s tím, co jej trápí. Nemohl také zapomenouti na dceru náčelníka cikánů. Hned druhý den vyjel si procházkou do lesa ke Skaličce, ale místo, kde se předtím setkal s cikány, našel prázdné. Viděl sice podle stop vozů a koní, v kterou stranu se odebrali, ale nechtěl zatím za nimi. Vrátil se domů. Tam zastal otce v hovoru s lékařem. Bylo to o Ferdinandovi. Lékař vyptával se Ferdinanda, prohlédl jej a radil mu léčbu v lázních. Doporučoval mu Trenčanské Teplice. To se hodilo Ferdinandovi k provedení jeho úmyslu. Již následujícího dne rozloučil se s otcem a bratrem a odejel. Sluhu, jehož mu chtěl otec dáti s sebou, Ferdinand odmítl, jel sám.

Nebylo Ferdinandovi těžko najíti cikány. Jel po jejich stopě a již třetího dne k večeru zastihl je tábořící na pastvisku pod lesem. Podivili se nemálo vidouce Ferdinanda; nejvíc starý náčelník a jeho dcera. A tu Ferdinand zjevil starému svůj pevný úmysl: požádal jej o ruku jeho dcery a pověděl, že chce zůstati mezi cikány. Náčelník se ulekl rozhodnutí mladého muže; začal mu všecko přátelsky rozmlouvati.

„Od rodiny své se odloučiti chceš,“ pravil náčelník, „nadobro se rozejíti se svými drahými? Život pohodlný a příjemný mezi sobě rovnými zaměniti chceš za potulný náš život, často plný strádání, jemuž těžko budeš zvykati?“

Marné bylo všecko přemlouvání. Ferdinand nedal se ničím odstrašiti; řekl, že tak chce učiniti z lásky k náčelníkově dceři. A také ta přivolaná doznala otci, že také má mladého muže ráda.

„Je tedy tvým nezvratným rozhodnutím žíti mezi námi. Věz proto, že ani já nejsem rodem cikán,“ řekl starý a vypověděl příhody svého života, které jej přivedly mezi potulný národ. Byl on maďarský šlechtic ze starého, slavného rodu Forgáčů. Když se šlechtic Emerich Tekeli stal vůdcem povstání v Uhrách proti císaři Leopoldu I., Forgáč přidal se k němu, a když pak se Tekeli spojil se sultánem tureckým a táhl s Turky na Vídeň roku 1683, byl s ním i Forgáč. Ale u Vídně se oba šlechtici z neznámé příčiny znepřátelili, a Forgáče, jejž dal císař do klatby a jemuž se stal Tekeli úhlavním nepřítelem, zřekla se i vlastní rodina; nejsa si životem jist, uprchl do Tater a skrýval se v horských lesích. Tam setkal se s tlupou cikánů, přidal se k ní a byl přijat za jejího člena. Dali mu jméno Jagšer, tolik jako ohnivá hlava. Pojal za ženu mladou cikánku, nedbal toho, když mu před svatbou věštila, že ona do roka zahyne jeho rukou. Narodilo se jim po čase děvčátko, ale krátce potom, zrovna za rok po svatbě stalo se neštěstí: Jagšer vystřelil jednou z pušky po veverce, puška se roztrhla, kus hlavně zasáhl vedle stojící ženu Jagšerovu a usmrtil ji. Věštba se splnila. Zarmoucený otec potom sám vychovával děvčátko, jemuž bylo jméno Marie.

Ferdinand vyslechl dojat vypravování starého náčelníka, ale setrval na svém úmyslu. Náčelník, když i dcera jeho prosila za Ferdinanda, konečně svolil. A tak mladý muž byl přijat mezi cikány a oženil se s Marií. Zvykl záhy kočovnému životu, otužil své tělo proti mrazu i parnu, kůže jeho sádlem mazaná zhnědla. Osvojil si cikánskou řeč i způsoby cikánů a byl mezi nimi šťasten. –

Na zámku v Zábřehu otec i bratr Ferdinandův s lítostí vzpomínali na zmizelého. Když se nevracel z lázní, vydal se bratr František do Trenčanských Teplic, ale tam vypátral, že jeho bratra tam vůbec nebylo. Když se tedy Ferdinanda doma nedočkali, soudili, že byl cestou do lázní někde přepaden a zabit. Otec si nepřestával vyčítati, že jej pustil samotna na cestu. –

Po letech znovu se zvedla v Uhrách vzpoura proti císaři rakouskému, který byl i králem uherským. Francouzský král Ludvík IV. z nenávisti proti císařskému rodu habsburskému toto povstání podporoval. Tehda obviňováni byli cikáni, potulující se v našich zemích, že jsou vyzvědači vzbouřenců, a nastalo ukrutné jich pronásledování. Prohlášeni byli za psance, a kdokoli směl cikána beztrestně zabíti. Zvláště krajský hejtman olomoucký tehda horlivě pronásledoval cikány. Listem ze dne 30. července 1708 nařídil přísně obyvatelstvu kraje olomouckého, aby dospělí cikáni, kdekoli budou dopadeni, pobiti byli nebo pověšeni a děti aby byly dány do špitálu a tam křesťansky vychovávány.

Na rozhraní panství zábřežského a mírovského prostíral se hluboký les, Studená loučka zvaný, kde se cikáni rádi zdržovali. Ale bývali tam i loupežníci a mnohý jejich krvavý zločin připisován byl na vrub cikánů.

Po vydání ukrutného rozkazu olomouckého hejtmana doneslo se na Zábřeh a na Mírov, že se v Studené loučce zdržuje tlupa cikánů. I vypravili se panští lidé mírovští a zábřežští, aby les cikánů zbavili. Šel i zábřežský hejtman Barth, i jeho syn František, který byl tehda lesníkem na panství mírovském. Prohledávali les po celý den, ale teprve k večeru vypátrali v odlehlé rokli cikánský tábor. Z úkrytu pozorovali, že je tlupa četná a že muži jsou dobře vyzbrojeni, jakož i že přístup do rokle může býti dobře bráněn. Proto hejtman Barth, jenž vedl výpravu, neviděl jiné rady nežli cikány postřílet. Počala se tedy střelba ze zálohy, ukrutné vraždění.

Jednou z prvních ran, střelou hejtmana Bartha, zasažena byla mladá žena cikánská, při níž byly čtyři malé děti, a klesla raněna. Tu spatřili útočníci, kterak přiskočil jeden z cikánů, vzal raněnou do náručí a chvátal i s naříkajícími dětmi do houští, aby se zachránil. Ale tu vystoupilo proti němu několik myslivců, mezi nimi syn Barthův František. Ten první vystřelil a cikán zasažen se potácel.

„Bratře Františku!“ vzkřikl smrtelně raněný cikán na svého vraha.

V tom okamžení poznal mladý Barth po hlase bratra a s výkřikem hrůzy vrhl se k němu. Přispěchal i otec, a poznav, co se přihodilo, v nesmírné bolesti poklekl k raněnému synovi. Poznali hned, že rána je smrtelná! Slábnoucím hlasem pověděl Ferdinand bratrovi a otci, proč od nich odešel, prosil je, aby mu odpustili, a ukazuje na děti, plačící u mrtvé matky, žádal, aby se jich ujali. V malé chvíli potom skonal. –

Otec i bratr zastřeleného Ferdinanda nemohli se vzpamatovati ze strašné bolesti nad tím neštěstím. Hejtman Barth zemřel žalem za krátkou dobu, syn jeho František vstoupil do kláštera v Unčově, aby činil pokání za to, že zmařil život bratrův.

O tom, jak byli Třeštinští osvobozeni od roboty

Když ještě panovala u nás tuhá robota, lidé z Třeštiny, obce na rozhraní panství bouzovského a zábřežského, pracovali jednou z jara na panském nedaleko vozové cesty. Jel tamtudy panský kočár zavřený, lokaj u kočího, lokaj vzadu; v kočáře seděla hraběnka, jela z bouzovského zámku někam na návštěvu. Cesta byla jarními dešti rozmoklá, od těžkých povozů až hrůza rozježděná, panskému kočáru na ní dobře nebylo. Bláto stříkalo od kol, kočár byl strašně zmazaný, s koňmi se do bláta bořil. Kočí vida, jak to jde po té cestě, myslel, že bude líp, zajede-li vedle cesty na trávník. Ale nevěděl, že je tam bažina, a tak přišel doopravdy z bláta do louže. Kola se do bažiny zabořila až po nápravy, koňům tam zapadly nohy skoro docela. Kočí chtěl couvnout, ale nešlo to. Co teď? Dobrá rada drahá!

Třeštinští robotníci viděli z pole tu nesnáz panských lidí. Dívali se chvíli, jak se kočí namáhá, jak pobízí koně nazpět, a jak je to všecko marné.

„Hlehle!“ povídal jeden. „Trhlo na pány. Kam sem také na naši cestu s panským kočárem!“

„Snad abychom šli na pomoc,“ ozval se druhý.

„To tak!“ třetí na to. „My se tu dřeme a panstvo si jezdí po zábavách. Jen je nechte, ať si pomohou sami!“

Ale našli se ještě někteří rozvážní mezi robotníky, a tak se nakonec pár lidí sebralo a šli k bažině. Tam už zatím hraběnka v kočáře byla všecka nešťastná, nevěděla, jak se z toho dostane. Tu přišli robotníci, zuli se honem a vykasali, potom chytili kočár za zadní kola. Na kočího zavolali, ať táhne koně nazpět. Táhli také za kola, táhli, ale kočár vytáhnout nemohli. Nezbylo, než aby kočí z kozlíku odpřáhl koně od kočáru. Potom robotníci začali tahat znovu a konečně vytáhli kočár z bažiny na pevnou půdu. Tak vysvobodili paní hraběnku z této nemilé věci. I koně potom snadno dostali z bažiny. Hraběnka z kočáru děkovala lidem a dala jim po tolaru za tu ochotu a námahu. Ptala se také, odkud jsou, a když slyšela, že z Třeštiny, chválila, tam že jsou hodní lidé. Slíbila také, že na Třeštinu nezapomene. Robotníci měli radost, že mají po tvrdém tolaru v kapse za malou službičku, a ještě pomohli kočáru na cestu. –

Hraběnka dodržela slovo. Na její přímluvu byli Třeštinští osvobozeni od roboty. To jim záviděly ostatní vesnice tak dlouho, pokud nebyla robota zrušena všeobecně.

V lidské paměti zachovala se ta třeštinská příhoda dodnes; tomu místu, kde bývala bažina, říkají dnes Trávník.

O černé paní na Králově hoře

Blízko českých hranic u Horních Studének na Šilpersku je vrch, říkají mu Králova hora. Je tamodtud krásný rozhled do kraje, po mírném svahu možno pohodlně vozem dojeti k vrcholu, kde stával dřevěný pavilon. Dojista ho tam dal postaviti majitel panství, a šlechta si tam vyjížděla pro kratochvíli.

V lese na Králově hoře sbíral prý jednou před dávnými lety nějaký člověk ze Studének houby. A jak tak chodí po lese a dívá se upřeně na mech, najednou se před ním něco mihne. Zvedne ten člověk hlavu, vidí, před ním stojí paní v černých, přiléhavých šatech, urostlá, velikýma očima černýma upřeně naň hledí. Po chvilce povídá:

„Nelekej se mne! Čekám tu na své vysvobození. Chceš-li mi pomoci, poslyš, co ti pravím: Zítra touhle dobou přijď v tato místa, čekej tamhle u lesní cesty. Pojede tady kočár, v kočáře budu sedět já, budu držet v ústech svazek klíčů. Ty skočíš ke kočáru a vezmeš mi ty klíče. Dokážeš-li to, budu vysvobozena a tebe potká za to veliké štěstí.“

Potom černá paní pokynula udivenému člověku a zmizela mezi stromy. Přemítal ten člověk, co by to mělo znamenati, uvažoval, má-li poslechnout té paní, nebo ne, ale nakonec se rozhodl, že druhého dne přece jen přijde. Lákalo ho, že mu paní slíbila štěstí.

V noci se tomu člověku o té černé paní zdálo. Zase ji viděl před sebou, jako ve dne v lese, zase mu přimlouvala, aby se pokusil o její vysvobození, slibovala, že bude šťasten. Když se z toho snu probudil, srdce mu prudce tlouklo, přepadl jej strach. Kdo ví, co se může v lese přihodit, myslil si, a zase jej rozcházelo jít na Královu horu. Což aby se s někým poradil, má-li poslechnout, nebo ne? Však to není jen tak! Ale potom si vzpomněl na smutné, dobré oči té černé paní a strach ho přešel.

Druhého dne byl ten člověk v lese na Králově hoře tou dobou, jako den předtím, stál u cesty, čekal, co se bude dít. Tu se zničehonic zvedl náramný vítr, ohýbal stromy, jako by to stébla byla, skučel a hvízdal. A už se blíží pomalu po lesní cestě kočár, celý černý, pár vraníků je do něho zapřažen, bujných koní, na kozlíku kočí v černém plášti; v kočáře sedí ta černá paní, veliké oči se jí lesknou, v ústech drží řetízek, na něm visí klíče, kolem úst a klíčů plaménky šlehají. –

Ten člověk se tak zděsil toho zjevení, že zůstal chvilku jako sloup, ale potom se dal na útěk. Slyšel, jak černá paní na něj volá: „Vrať se, vrať se!“, ale nedbal, utíkal, co mu nohy stačily. Domů přiběhl zlekaný, sotva dechu popadal. Když se ho ptali, co se mu stalo, vypravoval o svém setkání s černou paní i o tom černém kočáru.

Stará matka toho člověka, když slyšela vypravování synovo, vrtěla hlavou a řekla:

„Nevím, nevím, chlapče, udělal-lis dobře, že jsi utíkal. Byl bys snad vysvobodil ubohou duši.“

V noci nato ten člověk spal sám v komůrce; vytrhne se najednou ze spaní, slyší, že někdo klepá na okno. Vyskočí z lože a jde k oknu. Dívá se, vidí, venku stojí černá paní. Bál se ten člověk nemálo, ale přece otevřel okno vida, že mu chce paní něco říci. A černá paní mu povídá:

„Škoda, přeškoda, žes byl tak bázlivý. Musím zase čekat na své vysvobození, dlouho čekat. Tuto noc spadl ze starého dubu v lese žalud. Až z toho žaludu dub vyroste, ten dub potom lidé porazí a prken nařežou, z prken kolébka bude udělána. V tom čase narodí se tu ve vsi chlapec, kterého položí do té kolébky. Až ten chlapec v muže doroste, bude mne moci vysvobodit, nebude-li tak bázlivý jako ty. Za to potká jej veliké štěstí, které tebe minulo.“

Potom se černá paní ztratila. –

Ten člověk nepřestal do smrti litovat, že tenkrát v lese neměl kuráže, aby byl černé paní klíče vzal. Kdoví, jakého štěstí by byl dosáhl!

O Čertí skalce u Písařova

Mezi pověstmi našimi i v pověstech jiných národů je mnoho takových, které o čertech povídají a o jejich díle. A jako památky pobytu čertů na zemi skály i balvany se leckde ukazují, k nimž připíná se pověst. Jedna z takových pověstí je o Čertí skalce na Šilpersku.

Blízko vsi Písařova trčí z lesa na pokraji srázného svahu skalisko, ve dví rozpoltěné, div že se dolů nesvalí. Na tom skalisku ukazují prohlubeniny, o nichž se říká, že jsou to čertí stopy. Nedaleko, v březenské dolině bylo jezero, z něho vytékal potok. Na potoce stál mlýn, tam provozoval živnost chudý mlynář. Měl dceru, hodné děvče; ošklivá zrovna nebyla, ale že byla chudá, ženiši se nehrnuli. Rodiče by ji byli přece rádi vdali, holka stárnula, oni také byli už v letech, báli se, aby dcera nezůstala jednou na mlýně samotna. A tak čekali stále na ženicha. Dočkali se.

Objevil se jednou ve mlýně myslivecký mládenec. Přišel, jako by si tam chtěl odpočinout, povídal, že je ze vzdáleného hájemství a že ho tamtudy vede cesta do města. Dali mu chleba ukrojit, hrnek mléka před něho postavili. Mlynářova dcerka mu to na stůl přinesla. Mládenec pojedl, popil, položil na stůl stříbrný groš, rozloučil se a odešel. Mlynářka potom povídá dceři:

„Vidíš, to by byl ženich pro tebe.“

„Ale, maminko,“ dcera na to, „toho bych já nechtěla. Takový je snědý, oči má pichlavé, a všimla jste si, na levou nohu napadá!“

„Co ty všecko nevidíš!“ mlynářka se zlobila. „Co na něm chyb najdeš! Pravda, všecku krásu nepobral, ale jen kdyby tě chtěl! Jen kdyby zas přišel!“

A mládenec vskutku přišel zas. To už bylo zjevno, že přišel kvůli dceři. Povídal sic, že jde z města, ale pozdržel se, s dcerou samý hovor, točil se pořád kolem ní, a když odcházel, zeptal se, může-li zas přijít. Mlynářka měla radost, že se tak vede, co si myslila, zvala dost a dost, jen ať pán zase přijde. Dcera se k tomu mile netvářila, ale co bylo možno dělat? Tak tedy myslivecký mládenec chodil do mlýna za dcerou.

Uplynulo pár neděl. Jednoho dne přišel k večeru do mlýna v březenské dolině krajánek, chlapík světem protřelý. Ohlašoval se právě mlynáři ve dveřích mlýnice, když ten nastávající ženich odcházel ze mlýna. Krajánek se po něm podíval zpytavým zrakem, prohlédl si jej od hlavy k patě a po chvilce povídá mlynáři potichu:

„Kde se tu, prosím vás, tenhle vzal?“

„To je, panečku, nastávající ženich naší Madlenky,“ mlynář na to. „Mně se nic nelíbí, holce taky ne, ale máma si vede svou, že by se holka dobře zaopatřila. Takový myslivec může prý připravit ženě teplé hnízdečko, říká.“

„Panečku, to může,“ ušklíbl se krajánek. „Víte-li, pane otče, kdo to je? Vždyť je to sám rohatý! Což tak nevypadá? A to kulhání!“

Mlynář hleděl s ustrnutím za odcházejícím myslivcem. Potom chytil krajánka za ruku a všecek vylekaný pravil:

„Cože to, krajánku, povídáte?“

„Inu tak, čert vám chodí za dcerou. A jestli jste ho vy nepoznali, poznal jsem ho já. Panímáma má pravdu, ten by připravil vaší dceři teplé hnízdečko – v pekle.“

Mlynář byl tuze ustrašený, ptal se krajánka, co dělat; nedá přece dceru čertu! A krajánek mu poradil:

„Nechte ho jen,“ povídá, „až vám bude říkat o dceru. Potom mu řekněte, že mu ji dřív nedáte, dokud neobrátí jezero na opačnou stranu a dokud vám tam nepostaví nový mlýn, ale od kamene. To všecko že musí za jedinou noc provést. Ten večer chyťte v kurníku kohouta, odneste ho do mlýnice a schovejte pod koš. Jak potom v noci zvíte, že se má čert k dílu, pusťte kohouta po chvíli zpod koše a z mlýnice. Co bude dál, uvidíte. Ale panímámě a dceři zatím ani muk!“

Mlynář poděkoval krajánkovi a slíbil, že se zachová podle jeho rady.

Za pár dní nato vskutku ten myslivec předstoupil před rodiče, aby mu dali Madlenku za ženu. Mlynářka byla šťastná, Madlenka se tuze vesele netvářila.

„Nic bych proti tomu neměla,“ povídá mlynářka, „a tuhle táta, myslím, také ne.“

„Já bych si přece něco od pana ženicha vymínil,“ řekl mlynář. „Povím mu to mezi čtyřma očima, až půjde dnes odtud.“

Když potom ženich odcházel ze mlýna, šel ho mlynář vyprovodit až ke vratům a tam mu všechno pěkně tak pověděl, jak byl od krajánka naveden. Myslivec se zarazil, podíval se pichlavýma očima na mlynáře. Ale ten se jen ušklíbl a povídá:

„Nic se na mne tak nedívejte! Vím já, kolik uhodilo. Ale ženským jsem neřekl nic. Provedete-li, co jsem řekl, dostanete Madlenku.“

Co měl čert dělat, musel se podvolit. A tak slíbil mlynáři, že udělá, co na něm žádáno.

Navečer mlynář odnesl kohouta do mlýnice, jak řekl krajánek. A jak byla půlnoc, strhne se venku takové povětří, vítr hvízdal, až se stromy ohýbaly, a bylo slyšet, jako když hrom rachotí. To se pustil čert se svými kamarády do díla.

Jedni jezero obraceli a druzí se dali do stavby mlýna. Trhali v okolí skály a nosili kamení na stavbu.

Mlynářka a dcera nevěděly, co se děje, byly tuze ustrašené z toho hluku. Ale mlynář odešel do mlýnice, kohouta pustil, dveře na dvůr mu otevřel. Kohout pospíchal z mlýnice, ale na prahu se zastavil, natáhl krk a hlasně zakokrhal, že i v tom povětří slyšet bylo. A jak zakokrhal, najednou ozval se rachot ještě větší – a potom všecko naráz utichlo. –

Ráno vyšel mlynář ze mlýna k jezeru a vidí tu spoušť: na břehu ležely balvany, jak je čerti snášeli ke stavbě a jak je upustili, když kohout zakokrhal. Tu teprve viděl mlynář, jak dobře udělal, že poslechl krajánka. Pověděl potom také ženě a dceři, co se stalo, a byli všichni rádi, že se zbavili pekelného ženicha.

Ale také v okolí natrousili tehda čerti balvany. Nejvíc takových kamenů je u Studének a patří k nim také Čertí skalka u Písařova.

O zlém vrchním losinském

Za dob poddanství a roboty leckde bylo lidu zkoušeti veliká příkoří od panských úředníků. Ti donucovali poddané často k mnohem těžší robotě, nežli jakou ukládati měli právo, využívali sil robotného lidu nejvyšší měrou, takže pro robotu na panském lidé nemohli pracovati na svých polích. Na některých panstvích necitelná, zlá vrchnost sama nutila své úředníky k takovému zacházení s poddanými, jinde zase panstvo nevědělo o tom, jak se lidu zle vede; to bylo zvláště tam, kde majitel na panství svém nesídlil.

Také na Šumpersku na panství losinském, které od r. 1496 do r. 1802 patřilo pánům ze Žerotína, vedlo se poddaným zle pod zvůlí panských úředníků. Pověstný svou krutostí byl losinský vrchní Kubín. To byl člověk kamenného srdce, slitování neměl s nikým, ani největší bída jím nepohnula. Honil lidi krutě do roboty, jen aby panská pole dávala co největší užitek. Dal také na panství vystavěti velikánský špejchar, který musil být stále plný obilí. Ještě dnes ten špejchar tam stojí.

Lidé nenáviděli zlého vrchního, pomstu boží na jeho hlavu svolávali. Také měli mu tuze za zlé, že jim ani nedovoloval pomodliti se, když zvon k modlitbě volal. To v pátek, když o třetí hodině zvonili na památku chvíle, kdy Spasitel na kříži skonal, lidé na panských polích pracující nesměli v práci ustati a modliti se. Šafáři a drábové z Kubínova nakázání jim toho netrpěli.

Jednou ve žních přitáhla v pátek po poledni nad Losiny veliká bouřka. Byly právě tři hodiny, když bylo nejhůř. Blesk stíhal blesk, hrom rachotil bez přestání. Vrchní Kubín byl toho dne někde v panském dvoře a vracel se do losinského zámku. Na cestě prostřed polí zastihla ho bouřka; blesk sjel do ujíždějícího kočáru a zabil Kubína.

Když se zpráva o smrti nenáviděného vrchního roznesla po panství, lidé prohlašovali to za trest boží. Nebylo nikoho, kdo by byl Kubínovi smrti nepřál. Oddychli si, že je jejich trápení skončeno.

Při Kubínově pohřbu děly se divné věci. Když vcházeli s rakví na hřbitov, spatřili náhle Kubína sedět na hřbitovní zdi. Všichni se zděsili, poznali, že je to duch zlého vrchního. Potom v kostele viděli zase Kubína; brzy na kazatelně, brzy na oltáři, brzy na varhanách. A když spouštěli rakev do hrobu, zahlédl někdo vrchního v koruně staré lípy prostřed hřbitova. Křižovali se všichni ulekáni, říkali si, že jim zlý Kubín ani po své smrti pokoje nedá. A nedal.

Ukazoval se ten vrchní potom často tu i tam, zvláště poblíž zámku a špejcharu. Jednou šla nějaká stařena z lesa, nesla na zádech otep suchých větví. U zámeckého mlýna ucítila náhle, že jí něco skočilo na záda. Taková tíha to byla, že stařena klesla k zemi. Lidé od mlýna dobře viděli, že na otýpce seděl Kubín.

Jednou zůstal zámecký písař do noci v kanceláři. Měl nějakou pilnou práci, s níž musel být do rána hotov. Sedí tak sám při světle svíčky, píše a počítá. Když hodiny na zámku odbíjely půlnoc, najednou plamen svíčky zaplápolal, jako by byl nastal průvan. Písař vstal, aby se podíval, není-li nějaké okno otevřené. Chtěl proto také vejíti do vedlejší kanceláře vrchního, ale na prahu zavrávoral nazpět, jako když ho někdo do prsou udeří. Spatřil, že za širokým psacím stolem vrchního sedí nebožtík Kubín, účetní knihy před sebou, že v nich listuje a prohlíží účty. Písař se zděsil, chvěl se jako osika, brada se mu rozklepala – ale otočil se honem a vzal do zaječích. Utíkal do čeledníku, kde ještě seděli kočí a lokaj. Ti se lekli vyjeveného písaře; když jim pověděl o Kubínovi, smáli se mu, bůhvíco že viděl, sebrali se, šli s ním. Když přišli do kanceláře, nebylo tam nikoho.

Také se někdy Kubín zjevoval bezhlavý, někdy na bezhlavém koni seděl. Nejčastěji překvapoval zámecké úředníky. Protože neměli pokoje, požádali kněze, aby Kubínova ducha někam zaklel. Páter Suchánek z Rajpotína odebral se ke hrobu Kubínovu a za přítomnosti množství lidí zaklel vrchního až do Krkonoš. Potom měli Losinští od něho pokoj. V Krkonoších prý losinský Kubín bloudí a čeká na vysvobození.

Jednou nějaký dědeček sbíral tam někde v Krkonoších v lese suché klestí. Náhle spatří na pařeze sedět divného člověka v panském šatě, ale nějak sešlého, sinavých, propadlých tváří. To byl Kubín. Vedle něho na mechu ležela dřevěná pila a dřevěná sekyra. Dědeček byl zvědavý, ptá se pána, kdo je. A tu mu to Kubín pověděl a doložil, až by tou sekyrou strom porazil a pilou rozřezal, byl by spasen. A to že bude tak dobře jako nikdy.

O zkamenělém pastýři u Koldštejna

Ve vsi blízko Koldštejna na Šumpersku žil před dávnými lety chudý pastýř, pásal stádo ovcí na pastvisku pod lesem. Byl to hodný člověk, o svěřené stádo pečlivě se staral, s lidmi ve vsi dobře vycházel, měli ho rádi. Jen syn se mu nezvedl. Byl urputný, neochotný, raději se s jinými výrostky toulal, než aby byl pomáhal otci ovce pást. Raději než na pastvě vysedával v hospodě, pil, v karty hrál. Rok od roku bylo to horší: syn zvykal povalečnému životu, táta zatím stárnul a potřeboval čím dále tím více zastání. Nic naplat, syn přece jen musel s ovcemi na pastvu, zvláště když otec postonával a nemohl se z chaloupky hnout. Tu byl syn na otce zlý, utrhoval se na něho, proklínal, že musí ovce pást.

Jednou zrána chystal se mladý pastýř do vsi, ovce sehnat do stáda a hnát je na pastvisko. Že tam měl zůstat přes celý den, sháněl doma něco k jídlu. Ale nenašel než skývu černého chleba a nějakou homolku. To mu nebylo. Byl by chtěl něco lepšího k obědu.

„To je všecko, co máme k jídlu?“ volal na otce mrzutě.

„Víc tu není,“ odpovídal churavý otec, „vezmeš-li si to, sám nevím, co budu jíst.“

Syn se zamračil, neřekl ani slova, hodil chléb i homolky do kabely a šel. Vedl toho dne ovce na návrší u lesa. Tam si mrzutě lehl na trávník, mračil se jako nebe před bouřkou.

Psa, který se k němu lísal, odkopl zlostně, až zvíře bolestí zavylo.

Když stálo potom slunce vysoko na obloze, když už se poledne přiblížilo, sedl si pastýř a z kabely vytáhl chléb i homolky. Zakousl se do skývy, ale poznal hned, jak je tvrdá; div si na ní zuby nevylomil. Zlost jej chytila, vyskočil, proklínal svůj osud. A v tom rozhořčení chytil skývu a mrštil jí daleko s hlasitým proklínáním.

Ale sotva chléb, „boží dar“, tak pohaněný dopadl do trní, pastýř se proměnil v kámen. A tak dodnes tam v okolí Koldštejna ční veliký balvan, ten má podobu lidské postavy; je to zkamenělý pastýř, jenž, jakoby nachýlen, hledí do údolí, pro výstrahu všem, kdo se s málem nespokojí a kdo v nevážnosti mají chléb.

O tajemném cizinci u Tvarožných jam

V severním cípu Moravy na konci lesnaté skupiny horské vybíhající z Kladska do Čech, Moravy a Slezska pne se hora Králický Sněžník. Na jižním svahu Sněžníka vyvěrají prameny řeky Moravy z vápencových dutin, zvaných Tvarožné jámy. Jméno to mají od bělavé usazeniny vápencové, tvaroh připomínající.

Pověst vypravuje o myslivci, který se na jihovýchodním svahu Sněžníka setkal se záhadným cizincem. Kráčel tam ten myslivec jednou za letního rána svým hájemstvím, když tu spatřil, že se před ním ubírá nějaký cizí muž, krojem i vzezřením nápadný. Měl ten člověk černý šat nezvyklého střihu, obšírný černý plášť, klobouk se širokou střechou. Když se na myslivce ohlédl, viděl tento, že je cizinec v tváři snědý, jiskrné černé oči má, černé bohaté kučery že mu vyhlédají zpod klobouku.

Myslivec s nedůvěrou hleděl na černého muže; nic s ním nechtěl mít, a proto, když jej dohonil, pozdravil při setkání a pospíchal dále. Ale cizinec jej zadržel; poděkoval na pozdrav a požádal jej, aby směl jít s ním. Šli tedy spolu a cizinec povídal myslivci o sobě. Jeho domovem je prý Itálie, a sem do toho kraje přivedla jej důležitá věc.

„A co ty, myslivče,“ povídá cizinec a usmál se, „žiješ si tady v těch horách spokojeně? Zdá se mi, že je tu těžký život. Nezatoužil-lis někdy po lepším?“

„Zvykl jsem si tu a jsem spokojen s tím, co mám,“ odpověděl myslivec. Ale otázka cizincova jej zarazila.

„Jsi spokojen,“ cizinec na to, „protožes lepšího nepoznal. Bohatství je krásná věc – a vy tu u vás můžete ho přece snadno dosíci.“

Taková řeč udivila myslivce nemálo. Hleděl do tváře podivného cizince, který se záhadně usmíval.

„Nu ano,“ svědčil cizinec, „je tomu tak. Přišel jsem sem zdaleka, abych vyzvedl poklad, který je tu pod zemí. A chceš-li učinit se mnou smlouvu, že nikomu o té skrýši nepovíš, můžeš jít se mnou a nabrati si z podzemních pokladů tolik, co uneseš. Tu na ten papír se mi podepiš! Černidla nemáme, škrábni se do ruky a namoč brk do krve!“

S těmi slovy vyňal cizinec z kabely popsaný proužek papíru a čistý brk, ku psaní přiříznutý, a podával myslivci. Nebyl myslivec strašpytel, ale v té chvíli vzpomněl na ďábla a myslel nejinak, než že nějaký ten pekelný brach před ním stojí. Bázeň ho přepadla, ale lákadlo bohatství bylo mocnější. A hned vzpomněl, že by snad bylo možno ďábla nějak ošidit. A povídá:

„Kdo mi za to ručí, že dodržíš, pane, slovo, když se ti krví upíši? Ukážeš-li mi dříve poklad, rád ti uvěřím.“

Cizinec se malinko rozmýšlel, ale potom řekl:

„Dobrá, budiž, jak žádáš. Ukáži ti poklad, ale běda tobě, chtěl-li bys potom od smlouvy odstoupit!“

Tu vedl cizinec myslivce lesem, myslivec viděl, že jdou k Tvarožným jamám. Přišli tam a cizinec, jako by se tam dobře vyznal, vlezl hned do jámy, myslivec za ním. Ukázala se tam chodba nevysoká, kterou oba muži kráčeli sehnutí. V té chodbě cizinec šel napřed bezpečně, až najednou zarazil. Myslivec poznal, že jsou před nějakou stěnou a že cizinec hmatá po skále, jako by něco hledal. A najednou rozstoupila se před nimi skalní stěna a oni stáli na prahu rozlehlé podzemní síně, do které odkudsi shora padalo tajemné světlo. A tam leželo zlato a stříbro, poklady nevídané. Byly tu pruty a valouny drahého kovu ve velikých hromadách. Myslivci oči přecházely nad tím bohatstvím.

„Můžeš si odsud vzít, co uneseš,“ pobízel cizinec myslivce, „a můžeš sem ještě pětkrát sám přijíti pro zlato, nic se ti nestane. Až přijdeš po sedmé – a ty musíš přijít –, jsi v mé moci. Taková je naše úmluva. A teď podepiš!“

Myslivec stál tu rozpačitý. Bohatství jej, pravda, lákalo, ale když vzpomněl, za jakou cenu ho má dosíci, hrozil se. Cizinec pozoroval ten boj v duši myslivcově a usmíval se. „Naber si zatím zlata do kabely, co se tam vejde a pojď ven. Tam si ještě o věci povíme. Dám ti času na rozmyšlenou.“

Myslivec si naplnil kabelu, byla hodně těžká, a vyšel s cizincem ze skalní síně. Cizinec mu ukázal, kam ve skalní stěně sáhnout, aby se rozevřela, zavřel skálu za sebou a vyvedl myslivce na denní světlo. Tam sňal svůj obšírný plášť z ramen, rozprostřel jej na zem, sedl naň a pozval myslivce, aby učinil podobně. Může prý si odpočinout a v klidu se rozmyslit. Myslivec tak učinil, ale sotva dosedl na cizincův plášť, zafičel prudký vítr, tak silný, že myslivec ztratil na chvilku vědomí. Když přišel zase k sobě, s úžasem shledal, že se vznášejí s cizincem na plášti vysoko ve vzduchu a že letí s ohromnou rychlostí přes hory a doly!

Přimknut k cizinci, hleděl užaslý myslivec, jak hluboko pod nimi střídají se krajiny, hory, lesy, lučiny a pole, vesnice a města. Cesta rychle ubíhala, a když za malou hodinku přelétli vysoké pásmo horské, snesl se plášť zlehka k zemi právě před branou neznámého města. Myslivec v tom okamžení poznal, že záhadný cizinec zmizel i s pláštěm. Kolem se rozkládá krásný kraj, slunko svítí z modrojasného nebe, tuze pálí. Je to snad cizincův domov, je to Itálie?

Co zbývalo myslivci než vejít do města? Bylo to město zcela jiného rázu, než jaký znal myslivec z domova. Domy tam byly jinak stavěné, veliké kostely jiné než doma, jiní lidé – vše připadalo myslivci tak cizokrajné. Zastavil nějakého člověka a ptal se, jaké je jméno toho města, ale ten člověk mu nerozuměl, sám mluvil cizí řečí. Teď nevěděl myslivec, co počít. Bylo mu divno, že jeho průvodce náhle zmizel a hněval se naň, že jej tak zrádně opustil.

Procházel myslivec městem, všude něco zajímavého viděl. A tu, jak kráčí ulicí výstavných domů, najednou shora někdo naň zavolá. Myslivec vzhlédl a vidí v okně prvního patra cizince, s nímž z domova přiletěl. Cizinec se smál a zval myslivce, aby šel nahoru.

Myslivec vstoupil do nádherného domu a premovaný sluha vedl jej po mramorových schodech do patra. Otevřel tam dveře do síně skvostně zařízené. Byl tam prostřený stůl a k tomu myslivec zasedl s cizincem k bohaté hostině. Tu se dověděl, že se octl v italském městě, jehož jméno je Padua, v domově cizincově.

Vším tím byl milý myslivec jako omámen, ale že byl vyhladovělý, nemusel jej pán domu ani tuze pobízet. Když povečeřeli, ptal se pán myslivce, co by si ještě přál. Tu to myslivce přemohlo, on klesl na kolena a prosil:

„Ach, milostivý pane ďáble, nestojím o poklady z Tvarožných jam, netoužím po bohatství, přál bych si jen, abych byl zase doma v myslivně pod Sněžníkem, u ženy a u dětí!“

„Nejsem ďábel,“ smál se pán, „třebaže rozumím kouzlům a čarám. Vyplním tvoje přání. Zpronevěřil ses smlouvě, ale jsi za to potrestán vytrpěným strachem a úzkostí při té nedobrovolné cestě. Teď se ještě napiješ mého nejlepšího vína a pak uvidíš.“

S těmi slovy přistoupil pán ke skříni, otevřel ji a vzal z ní malou láhev. Nalil do sklenky a podal myslivci. Chopil se své sklenice a připil na šťastnou cestu. Potom hovořil s myslivcem ještě chvíli, ale myslivec pozoroval, že se mu klíží oči. Také zanedlouho v křesle usnul.

Když se probudil, nemohl se hned vzpamatovati. Mnul si oči, viděl, že sedí na mechu v lese, znenáhla se stmívalo. Byl zase doma, na svahu Sněžníku, u Tvarožných jam. Děkoval Bohu, že to tak dopadlo, nechtěl už nic mít s kouzly a čarami, s tajemnými poklady. Když se zvedal, cítil, že je kabela lehká. Sáhl do ní, měl tam nacpaného suchého listí. Ani nelitoval. Pospíchal do myslivny ke svým lidem a byl rád, že se s nimi ve zdraví shledal.

Do Tvarožných jam se myslivec už nikdy neodvážil.

O tůni u Šumvaldu

Mezi Šumvaldem a vsí Hradcem na Uničovsku je tůně, která v zimě nezamrzá. Vypravují o ní, že je spojena s podzemními prameny, a také pověst se o ní udržela.

Dvakráte do roka, po letním a zimním slunovratu, to na sv. Jana Křtitele a v noci štědrovečerní, jakmile půlnoc nastane, klidná jindy hladina tůně počne se vlniti. Voda stáčí se ve vír uprostřed tůně a z něho počne se vynořovati postava vodní panny. Dlouhé vlasy splývají jí po ramenou, od pasu má podobu ryby. Jde-li v tu dobu někdo náhodou podle tůně, zavolá naň vodní panna:

„Je už čas?“

Až do hodiny s půlnoci pluje panna nad vodou, rybím ocasem vlní hladinu tůně. Po hodině ponoří se zase v tůň a hladina se uklidní.

Zjev vodní panny i hlas její polekal každého, kdo se v tu osudnou noc ocitl u tůně, když panna z vody se vynořila. Nikoho nenapadlo, aby na tu otázku odpověděl, každý se dal na útěk.

Jednou také nějaká žena z Hradce šla ve svatojanské noci domů ze Šumvaldu a dostala se k jedné hodině s půlnoci až k tůni. Byla jasná, teplá měsíční noc. Žena viděla, kterak prostřed tůně vynořuje se nad vodu postava, a myslela, že se tam nějaké děvče koupe. Zastavila se a dívá se na vodu. Vtom spatří, kterak se nad vodou objevil rybí ocas, a vzpomene si náhle na vodní pannu a na to, co se povídá o tůni. Lekla se, div nohy pod ní nepoklesly, ale potom se dala na útěk. A panna za ní volá:

„Je už čas?“

Žena nedoběhla daleko; byl tam nějaký kámen na cestě, o ten zakopla a upadla. Uhodila se do nohy tak, až bolestí omdlela.

Když se žena po chvilce probrala ze mdlob a zvedla hlavu, vidí stát před sebou starce v poustevnickém hábitu. A ten povídá:

„Dobře, žes panně neodpověděla. Kdyby tak někdo učinil, se zlou by se potázal. V tu chvíli počala by voda v tůni vystupovati, vyhrnula by se mocnými proudy a zaplavila by širé okolí.“

Žena byla všecka uděšená. Nežli se vzpamatovala, ten stařec zmizel.

Když potom přišla žena domů do vsi, vypravovala, co se jí přihodilo. A tak se lidé dověděli, jaká pohroma by stihla kraj, kdyby někdo vodní panně odpověděl.

O Ječmínkovi na Hané

Prostřed Moravy leží úrodný a bohatý kraj rovinatý, Haná zvaný. Z dob poddanství a roboty udržela se na Hané pověst o Ječmínkovi, národním hrdinovi moravském, o němž lidé věřili, že přijde svému lidu na pomoc, až mu bude nejhůř. Takto se vypravuje pověst o Ječmínkovi, o jeho původu, o jeho osudech:

Před dávnými, dávnými lety vládl na Hané markrabě, mocný pán – jeho jméno není známo, jen to zůstalo v paměti lidu, že sídlem jeho byla Chropyně, na východ od Kojetína. Tam měl markrabě výstavný hrad, tamodtud vládl úrodnému, bohatému kraji. Vládl moudře, poddaní si ho chválili. Měl rozsáhlé statky, z těch plynuly mu veliké užitky, jeho bohatství rostlo a rostlo.

Ale časy se mění a lidé s nimi. Chropyňský markrabě oblíbil si hlučný život ve společnosti přátel, na hradě konaly se bohaté hostiny, panstvo vyjíždělo do kraje na hony. Na bystrých koních hnali se páni za zvěří přes pole a luhy. Nedbali úrody polní, žalostno bylo věru pohledět na obilné pole, přes které se přehnal houf jezdců s lájí psů. Úroda byla podupána, zašlapána, zničena. Lidé bědovali, na hrad chodili si stěžovat, naříkali tam, že jsou ožebračováni, ale spravedlnosti se nedovolali. Markrabě byl hluchý k jejich nářkům; sám ani nechtěl už poddaných vyslechnouti. Když jednou v zástupu přišli do hradu prosit markraběte, aby se nad nimi slitoval a nedal ničiti jejich pole, nepřipravoval je o chléb, dal je bezcitný vladař vyštvati z hradu psy.

Markrabě měl choť, paní milou a zlatého srdce, ta byla všecka zarmoucena nad proměnou, která se stala s jejím manželem. Byla tiché povahy, nemilovala hlučný život, jaký na hradě zavládl, a neúčastnila se ho. Markrabě nemohl ji přinutit, aby s ním sedala při hodech, aby byla při hlučných zábavách. Proto na ni také zanevřel. Dobrá ta paní milovala svůj lid, a když viděla, jak je mu ubližováno, přimlouvala se za něj. Ale marné byly její přímluvy. Tehda, když rozzlobený markrabě poštval na prosebníky psy a vyhnal je tak z hradu, choť jeho se slzami v očích sepjatýma rukama prosila za ubožáky.

„Mlč!“ rozkřikl se markrabě na svou choť, „moji jsou ti lidé, moje jsou i jejich statky, mohu s nimi dělati, co chci. S nimi ses proti mně snad spolčila? Budeš-li se za ně ještě přimlouvati, vyženu i tebe.“ –

Při takovém nákladném způsobu života brzy nestačily markraběti užitky ze statků, i jeho pokladů ubývalo, a tu zlí rádcové našeptávali mu, aby na poddané uvalil nové daně.

„Bujná je ta čeládka, třeba ji zkrotit!“

A bylo zle na Hané. Lidé markraběte i násilím vymáhali daně od poddaných. Lid potají reptal, když viděl, že je ožebračován proto, aby pán mohl s přáteli hodokvasit. A našli se i takoví nespokojení, kteří nechtěli snášeti jen tak útisky panské: ti chodili tajně mezi lidem, podněcovali ke vzpouře proti krutému pánovi.

„Naše je vina,“ říkali ti buřiči, „proč se nepostavíme na odpor, proč trpíme, aby se s námi takto zacházelo? Jeden člověk nic nezmůže; proč se nespojíme a nepostavíme se proti těm, kdo nás sužují? Bylo by nás víc, zvítězili bychom nad nimi.“

Lid se z počátku hrozil pomyšlení, že by se měl vzbouřit proti svému pánu. Ale bylo hůř a hůř a zoufalí poddaní uznávali konečně, že jim jiného nezbývá než vzpoura. Ale mysleli při tom na markraběnku. Byla tak dobrá a šlechetná, milovala svůj lid, přimlouvala se za něj. Té ublížit nechtěli.

Všecko se na Hané potají spořádalo, lid byl připraven osvoboditi se od strašného útisku. Ale poslali napřed výstrahu markraběnce, aby se včas zachránila. Markraběnka ulekla se nemálo, šlo jí také o život manželův. Nemohla jinak, než že šla k markraběti a s pláčem ho prosila, aby přestal sužovati poddané. Bála se mu říci o výstraze, které se jí dostalo. Jen to pověděla, že se bojí, aby se poddaní nevzbouřili.

Prchlý markrabě rozlítil se tou řečí své choti, křičel, že ona proti němu drží s poddanými, a běžel pro svůj meč volaje, že ji musí zabít. Markraběnka se dala na útěk, z paláce vyběhla na nádvoří, z brány chvátala do polí. Ale brzy opustily ji síly a ona hleděla, kam se skrýt, aby ji rozzuřený choť nenašel. Byl tam lán dozrávajícího ječmene, do toho vběhla. Obilí se za ní zavřelo, i pošlapaná stébla se vztyčila, stopy nebylo znát, že by někdo byl v poli. Bohaté klasy ječmene se vlnily nad úkrytem ubohé markraběnky. Ti, kdo na rozkaz markraběte vyběhli za ní z hradu, aby ji chytili a pánu svému přivedli, nenalezli ji. Ani markrabě, který potom vyjel z hradu hledat svou choť, ji nenašel. Marné bylo všecko hledání.

Toho dne k večeru jako bouře přihnal se k hradu veliký zástup selského lidu. Cepy měli, kosy na žerdích nasazené, tak byli ozbrojeni. Jako dravý proud vevalili se vzbouřenci do hradu po mostě, který zvednout kdy nebylo. Marná byla všechna obrana proti rozlícenému lidu. Pobito bylo služebnictvo hradní, pobiti i páni na hradě meškající, kteří se vzbouřencům postavili na odpor. Poslední padl sám markrabě. Potom hrad zapálen a do temné noci svítil rudý požár jako obrovská pochodeň. Tak se lid osvobodil od ukrutné vlády chropyňského markraběte. –

Po tom násilném skutku nastaly brzy na Hané pokojné časy. Ti, kdo spravovali panství chropyňské za nepřítomnou markraběnku, neodvažovali se drážditi lid, a ten hleděl si zase pilně hospodářství. Po markraběnce nebylo ani stopy, třebaže všude po ní pátrali.

Nastaly žně. Přišel na řadu ječmen a sekáči dali se také do velikého lánu nedaleko chropyňského hradu. Jak se podivili, když při sekání přišli uprostřed pole na místo, kde seděla krásná paní s děťátkem. Nepoznali, kdo je to. Tvář vznešené paní byla přestálým utrpením zjemnělá, lidem se zdálo, že je to zjevení z jiných světů. Také děťátko bylo líbezné; byl to hošík světlých vlásků, tak světlých, jako stébla ječmene, v němž se narodil.

Lidé se ptali neznámé paní, kdo je, ale ta jim nechtěla pověděti. Odvedli ji tedy do vsi, do selského statku, kde jí dali příbytek. Jména panina neznali, chlapci dali jméno Ječmínek podle toho, kde byl nalezen. Markraběnka přebývala potom nepoznána ve statku, měli ji rádi i chlapečka, dobré dítě. Když se na zimu scházeli ve statku lidé k přástkám, vypravovalo se při těch besedách leccos pro ukrácení chvíle. Tak také přišla jednou řeč na nebožtíka markraběte, jaký byl jeho život a konec. Tu znenadání ta neznámá paní, jindy nemluvná, ozvala se smutným hlasem:

„Ublížil vám tuze, vím to. Byl to můj manžel a tuhle je jeho syn. Ten jednou odčiní viny otcovy. Odpusťte otci, jako jsem mu odpustila já, na níž se také provinil. Bylo zle, ale bude jednou ještě hůře. A tenkrát tento můj syn náhle se objeví mezi vámi, vojsko přivede, potře nepřátele vaše a ze země je vyžene. To bude odčinění hříchů otcových.“

Všichni v jizbě ztichli při těch slovech a s úctou pohlíželi na vznešenou paní. A divili se nemálo: tak dlouho žila markraběnka mezi nimi a nepoznali ji!

Na druhý den ráno, když selka přišla na komoru, kde přespávala paní, ulekla se, že je komora prázdná. Markraběnky s Ječmínkem tam nebylo. A také nikde venku ji nenašli, do statku se už nevrátila. Ani jinde nebylo o ní vidu ani slechu. Zmizela nadobro, navždy.

Vzpomínali lidé ve vsi na dobrou paní, vzpomínali po vší Hané na ni i na Ječmínka, litovali, že od nich odešli, ale těšili se, že se jednou Ječmínek vrátí jako osvoboditel. –

Zlé časy nejednou přešly přes Hanou, přes Moravu. Vzpomněli tu lidé na Ječmínka, když počítali, že už mužných let dospěl, doufali, že přijde, že pomůže, ale marně. A když zlo přešlo, soudili, že bude jednou ještě hůře.

Nedovedli si lidé představiti, kde by byl Ječmínek, kam by se byl poděl. Jedni říkali, že nepoznán chodí mezi lidem, jiní, že někde hluboko v lesích žije životem poustevnickým. A tu začali jej hledati po všem kraji. Ve vsích jej hledali, po lesích pátrali, chtěli ho najít, chtěli, aby s nimi byl, aby jim vládl. Ale marné všecko – nenašli ho. A tu konečně spokojili se s věrou, že přijde jednou sám, až toho třeba bude.

A tak se víra v Ječmínka po staletí udržela na Hané. Jako hrdinu báje měli jej v mysli, jako hrdinu, jenž nestárne, tak v něj věřili, jako v Čechách ve svatého Václava v Blaníku. O zimních večerech, kdy venku sníh a mráz panoval a lidé sedali na přástkách, na dračkách u teplých kamen a povídali si příběhy časů minulých i pohádky, také o Ječmínkovi řeč šla i o jeho rodičích, víra obnovována, že přijde jako osvoboditel. Doufali, že jim bude jednou vládnout, král Ječmínek mu říkali. A ozvalo-li se něco v té chvíli na zápraží, najednou se ohlédli po okénku, nenahlíží-li jim do světnice král Ječmínek. Věřili, že chodí za noci po kraji, po vsích.

Přišla válka třicetiletá, její bědy zle dolehly na Moravu. Švédové vtrhli do země, strašlivě tu řádili. Lid tehda žil v hrozném útisku, toužil po osvoboditeli, ale ten nepřicházel.

Když císař Josef II. zrušil nevolnictví a ulehčil tak lidu nemálo, povídalo se po kraji, že i robotu zrušil, ale páni prý zadrželi patenty, nechtěli přijít o levné pracovní síly. Když potom dobrotivý císař umřel, nechtěl tomu lid věřit. Povídalo se, že se skryl před pány, kteří ho měli v nenávisti pro zrušení roboty a omezovali jeho svobodu. A tehdy se začalo říkat, to že je ten král Ječmínek, že chodí tajně po zemi, že chce pomoci poddaným.

Nejdříve prý se ukazoval starým lidem, kteří v kronikách čítali o časech minulých, písmákům. S nimi prý hovoříval o tom, jak bývalo a jak se časy změnily. A tu písmáci prohlašovali: ať páni zadrželi patenty o robotě, svobody prý nezadrží. A král Ječmínek přijde a lid vysvobodí. Potom i jiným lidem se ukazoval. Tak se jednou v jedné vsi na Hané v hospodě objevil k večeru pán v šedém svrchním kabátě, usedl u stolu a dal se s přítomnými do řeči. Mluvil o tom, jak lidé robotou trpí a jak by se měli proti takovému útisku opřít. Sedláci u stolu ani nemukali, ale seděl mezi nimi zámecký mušketýr, ten hned vstal a volal, jaké že je to pobuřování, a vyzýval sedláky, aby buřiče chytli. Tu pán rozepjal svrchník, ukázal na spodním kabátě na hvězdu drahokamy posázenou a zvolal:

„Já jsem král Ječmínek!“

Nežli se přítomní z leknutí vzpamatovali, pán zmizel. Podobně i jinde se objevil.

Páni věděli, že takový člověk chodí mezi lidem a ke vzpouře vybízí. Hledali ho, ale marně. I když potom utichly takové pověsti o Ječmínkovi, obcházejícím vsi na Hané, z poručení pánů aspoň jednou v roce prohledávána byla všecka stavení po vsích, neukrývá-li se tam nějaký buřič. Říkali tomu „hledání Ječmínka“. A ty prohlídky se v obcích na Hané dlouho udržely, třebaže platily později pátrání po vsích, nepřechovávají-li se ve statcích podezřelí lidé.

Dodnes říká se na Hané o člověku, který náhle odněkud odejde, zmizí: „Ztratil se jako Ječmínek.“

* * *

Mnoho se vypravovalo na Hané o tajemném Ječmínkovi. Pověst o něm během let rostla, nové a nové věci byly k ní přidávány. Na místě hradu v Chropyni postaven byl později zámek, i ten potom označován jako budoucí sídlo Ječmínkovo. O Chropyni se povídalo, že by se byla stala velikým městem, kdyby byl Ječmínek nezmizel, kdyby byl vládl chropyňským panstvím – lidé, kteří se těšili, že se Ječmínek sem vrátí, říkali, že potom i stará práva budou jim vrácena. A listiny o těch právech uloženy prý jsou v Uhrách, v Pešti ve staré kanceláři, a proto se v Uhrách také domnívali, že je Chropyně veliké město. Přišel prý kdysi chudý řemeslník z Hané do Pešti. Tam se ho nějaký pán v kanceláři ptal po Chropyni, jaká je asi veliká. A nemálo se ten pán podivil, když slyšel, že je to jenom malé městečko u Kojetína.

* * *

A také se povídalo, že prý už jednou přišlo do Chropyně vrchnosti psaní od neznámého pána, který se dotazoval, v jakém stavu je zámek uvnitř, je-li veliký sál ještě tak krásný, jako býval. A nato dala vrchnost zavolati malíře z Holešova, ti vymalovali krásně sál i komnaty. Půl léta trvaly ty přípravy k přijetí vzácného hosta – lidé věřili, že je to Ječmínek –, ale ten nepřišel. –

Jindy zase se povídalo, že se na chropyňském zámku písemně ohlásil vzácný host. Tehdy prý seděli jednoho večera zámečtí pacholci pohromadě v čeledníku; když bylo jedenáct hodin, najednou zaslechli z nádvoří hluk; přiskočili k oknům a vidí ve světle měsíčním, že do nádvoří vjel nádherný kočár čtyřmi bělouši tažený; kočí a sloužící na kočáře měli skvostný šat starodávný. Z čeledníku viděli, jak kočár zajel k zámku. Tam náhle vzplanulo světlo ve všech oknech.

Pacholci se za chvíli osmělili, vyšli z čeledníku a pospíšili k zámku. Ale tam bylo ticho. V oknech světlo pohaslo, na dvoře nebylo ani kočáru, ani služebníků. Jen bílé čtyřspřeží tam stálo v krásném řemení, bohatě zlatem zdobeném. Ale koně se ani nehnuli, jako z kamene byli. Pacholci přiblížili se až ke koním, ale tu náhle takový strach je přepadl, že utíkali horempádem z nádvoří.

Ráno nebylo před zámkem po ničem ani památky.

* * *

U Chropyně dodnes ukazují místo, kde se Ječmínek narodil. Je to poblíž nynějšího chropyňského hřbitova. A také se označuje v Chropyni statek, v němž dlela markraběnka, když ji z ječného pole do vsi přivedli. Ale také dále od Chropyně, při cestě od Bochoře k Přerovu je pole, kterému říkají Markrabina a tvrdí, tam že se narodil Ječmínek. I polní cestu nazývají Markrabinou. Tou cestou prý utíkala markraběnka, matka Ječmínkova, před rozezleným manželem; jiní zase tvrdí, že tamtudy jezdíval markrabě do Přerova.

* * *

I o poli Markrabině jsou známy pověsti. Jedna z nich vypravuje o sedlákovi, který na tom poli oral a sel oves. A když došel na konec poslední brázdy, spatřil, že na mezi sedí pán v šedivých šatech, hledí do rozevřené knížky, kterou drží v ruce. Pán, když sedlák k němu došel, zvedl hlavu, pohleděl na sedláka a řekl: „Pomáhej Pánbů!“ Potom se dal se sedlákem do řeči, ptal se ho na to a na ono, a nakonec povídá:

„Pověz, sedláče, máš-li nějaké přání!“

Tu sedlák se chvilku rozmýšlel a potom, že by rád, aby jeho oves byl jako jiné ovsy tam okolo. Že on pro nemoc se k setí teprve teď dostal, když se už na jiných polích oves zelená. A tu ten pán se odmlčel, v knížce listy převracel, potom něco zticha četl a ruku přitom držel nad tím polem vztaženou. Ani si přitom nevšímal sedláka. Ten se obrátil k poli a zůstal jako vyjevený. Pole, právě oseté, už se zelenalo, osení už pěkně vzcházelo. Užaslý sedlák se ohlédne po pánovi, ale pán pryč. Zmizel jako pára. Sedlák hned se domyslil, že to byl Ječmínek. Ten sedlákův oves na Markrabině byl toho roku nejdřív zralý, nejpěknější.

* * *

Také o tom vypravuje pověst, jak Ječmínek chudému děvčeti k jmění pomohl.

Bylo to v Chropyni nebo někde blízko, pověst místa neudává, šla jednou děvečka s nůší na trávu a plakala. To že jí hospodyně doma pro něco vymluvila a slíbila, že ji ze služby vyžene. Děvče bylo sirotek, příbuzných nemělo, samotinké bylo ve světě.

Na cestě v polích potkala ta děvečka cizího pána. Zastavil ji a ptá se, proč pláče. Pověděla mu své hoře, a tu on jí přimlouval, ať nenaříká, že bude zase všecko dobře. Ale děvečka vzlykajíc se ptala, jak že by mohlo být dobře, když ji selka ze služby vyžene a ona neví, kam se obrátit. Tu jí řekl pán:

„Nebude třeba, abys byla na milost a nemilost lidí odkázána. Pomohu ti.“ A ukazuje na šípkový keř, který tam rostl u cesty a byl obsypán tisícem planých růžiček, dodal: „Vytrhni tenhle keř ze země!“

„Jak bych mohla?“ ptala se uslzená děvečka pána.

„Nemáš-li dost síly?“

„Což je o sílu! Ale popíchala bych se. A kdybych i keř vytrhla, k čemu mi to bude?“

Ale pán jí na to, ať se neptá a udělá, co on poroučí. Obalí-li si ruku šátkem, půjde to.

A tak milá děvečka učinila po pánově radě a šípek vytrhla. A hle, zpod kořenů vyvalil se hrnek plný dukátů. Děvečka měla oči navrch hlavy, ale pán jí řekl:

„To je tvoje věno. Schovej to do nůše a domů dones, aby nikdo neviděl. Teď už si stýskat nemusíš, budeš svou paní.“

Děvečka skočila k pánovi, chce mu ruce zlíbat – ale pán najednou zmizel.

Odnesla si děvečka poklad domů a schovala. Měla milého, hodného chasníka, sloužil u sedláka. S tím se potom dali sezdat, koupili si chalupu, pole k tomu a byli spokojeně živi. Do smrti vzpomínali na svého dobrodince, za jisté měli, že to byl Ječmínek.

* * *

Též se zachovala pověst o tom, jak Ječmínek Moravanům v bitvě pomáhal.

Zuřila kdysi na Moravě veliká vojna, strhla se na Hané bitva, v té nepřítel zle dorážel na domácí vojsko. K večeru Moravané počali utíkati. Tu spatřili v dálce koně, který se k nim hnal. Jezdce na něm nemohli rozeznati, jen jasnou hvězdu viděli nad sedlem. Teprve když se kůň přiblížil, spatřili na něm i jezdce; držel meč v napřažené ruce, hnal se proti nepříteli a volal:

„Za mnou! Buďte stateční! Vítězství bude naše!“

Moravané se zastavili na útěku, obrátili se a hnali se na nepřítele. Ti zastrašeni tajemným jezdcem, od něhož vycházela bělavá záře, ztratili hlavu a v řadách jejich nastal zmatek. Moravané s hrdinnou myslí hnali se na ně za svým novým vůdcem, který mečem zle dorážel na protivníky. Netrvalo dlouho a bitva byla rozhodnuta ve prospěch Moravanů, nepřátelé poraženi utíkali. Tajemný jezdec hnal se za nimi, ale náhle zabočil stranou k lesu, zajel mezi stromy. Jen chvilečku se tam ještě kmitala bělavá zář – potom zmizela.

Jeden z moravských šlechticů, kteří v té bitvě bojovali, když potom přišel do Olomouce, vyprávěl o té bitvě starému kapucínovi v klášteře. Ten mu řekl, že tajemný vůdce nikdo jiný nebyl než Ječmínek, osvoboditel Moravy.

O Žlutém dole u Kojetína

Blízko Kojetína je dolík, v něm je voda. Je prý tam tuze hluboko. A voda je tam žlutavá, jako rzivá. Ale pověst tu barvu jinak vysvětluje.

Stával prý na tom místě před dávnými časy mlýn; mlynář byl bohatý člověk, měl štěstí, všecko se mu dobře dařilo. Ale neměl srdce k lidem, sobecký byl a lakomý; chudí si ho nechválili, od jeho prahu chodili žebráci s prázdnou. Na čem mlynář neskrblil, to bylo jídlo a pití. Rád se měl dobře, i hosty si zvával do mlýna, bývalo tam hlučno.

Jednou také přišel mlynářův svátek; mlynářka napekla koláčů, drůbeže pobila, uchystala slavný oběd. Mlynář poslal do města pro pivo, víno měl doma, a tak bylo hojnost jídla a pití. Sešli se na svátek hosté, bylo ve mlýně veselo. K večeru byli hodovníci už napilí, tuze hlučeli.

Tu se přibelhal ke mlýnu starý žebrák, hladový, slyšel, jak je uvnitř hlučno, těšil se, že si také něco k jídlu vyprosí. Přišel ke dveřím, pootevřel a prosil o nějakou almužnu, o něco k snědku. A tu rozjařený mlynář vstal od stolu a povídá:

„Počkejte, sám mu dám něco dobrého!“

Šel mlynář, ukrojil krajíc chleba, v síni byl hrnek s kolomazí, tou chléb namazal a podával žebrákovi.

„Nate, dědku, a pochutnejte si!“

Žebrák neviděl, čím mlynář chléb maže. Poděkoval a odcházel ze mlýna. Teprve venku zpozoroval, že má místo povidel kolomaz. Rozhorlil se nad tím, že tak může někdo s božím darem šeredit. Obrátil se ke mlýnu, odkud zněly výkřiky a zpěv, zahrozil rukou a zavolal:

„Kéž by ses, bezbožníku, do země propadl!“

Jen to dořekl, mlýn se vším všudy se propadl hluboko do země.

Proto je voda v dole tak hluboká, žlutou barvu má od kolomazi. A říkají o Žlutém dole, kdyby všecky potoky a studánky vyschly, tam že bude stále vody dost.

O hastrmanovi u Horky

V Horce na Olomoucku byl krejčí, ten chodil za řemeslem po mlýnech: sešíval mlynářům v okolí plátýnka, jimiž při mletí mouka prochází. Neměl to veliký výdělek, prochodil přitom hrůza času, ale byla zlá doba, a on si myslil, že je lepší něco nežli nic.

Šel jednou v létě ten krejčí k večeru domů ze mlýna z Chomoutova. Chtěl si nadejít, a proto se dal chodníčkem v lese. Ten chodníček vedl k řece Moravě, k lávce. Přichází krejčí k té lávce a tu vidí, že na ní sedí děťátko, malinký chlapeček v košilce. Sedí, nožičky z lávky spuštěny, klátí jimi.

Krejčí se zarazil. První jeho myšlenka byla, že to děcko spadne do řeky. Tak tu samotinké sedí na lávce! To asi je tu nechala máma, která někde blízko houby sbírá.

Ohlížel se krejčí kolem po lese, neuvidí-li tu nějakou ženu, ale nikde nikdo. Volat nechtěl, což kdyby se děcko polekalo a spadlo do vody? Byl rád, že ho chlapeček nevidí, a zticha se plížil k lávce. Přikrade se až k tomu malému a chytí jej do náručí, tak ho zachrání. A tak také udělal. Dostal se na lávku, až za děcko, rozpřáhl ruce a chňap! po malém. Ale ten se mu vysmekl, spadl do vody a krejčí jenjen že se zachytil lávky, málem by se byl octl v řece. Než se z toho leknutí vzpamatoval, slyší z řeky divoký smích. Zůstal jako zkamenělý. Takové to tedy bylo děťátko? Hastrman to byl!

To leknutí krejčí odstonal. Mohl mluvit o štěstí, že tak vyvázl. Kdyby byl spadl do řeky, hastrman by ho byl udolal.

Nikdy už si ten krejčí nenadcházel, raději šel po silnici.

O býku s ohnivýma očima u Čekyně

Pásli jednou v pozdním létě hoši z Čekyně u Přerova večer koně na pastvině u lesa. Leželi na kraji louky na znaku, povídali si. Jeden z nich při tom usnul. Tu ostatní – bylo už pozdě – smluvili se šeptem, že poženou domů a že odejdou zticha, aby ten spáč nevěděl; nechají ho tam samotna. Tak také udělali, povedlo se jim to, kamarád se nevzbudil.

Teprve krátce před půlnocí otevřel chlapec oči. Posadil se, rozhlíží se kolem, vidí, že je na pastvě sám. Je tichá noc, nebe plné hvězdiček, nad loukou stojí bělavé páry. Koně se zticha pasou.

Chlapec poznal, že mu druzí schválně odešli. Chtěl vstát, sehnat koně a jít domů, ale tu náhle se ozvalo z lesa řvaní a už vyšel z něho veliký býk, zastavil se na kraji a rozhlížel se. Měl silné rohy, oči mu svítily, z nozder šla ohnivá pára.

Jak uhlídal chlapec býka, hned běžel ke koním, na jednoho vyskočil a pobídl jej k běhu. Druhý utíkal s sebou. Ale vtom už také býk znova zařval a rozběhl se za jezdcem. Chlapec byl kurážný, ale z takového zvířete popadla jej hrůza. Bil patami koně do slabin, pobízel jej k rychlejšímu běhu, jak jen mohl. A koně letěli jako ptáci. Rozzuřený býk hnal se za nimi. Chlapec na koni umíral strachy. Nedohoní-li ho býk cestou, bude zle ve vsi. Je noc, vrata statku jsou zavřena, u nich ho zuřivé zvíře dostihne.

Ale chlapec měl štěstí. Jak se hnal přes liduprázdnou náves, vidí, že jsou vrata u domácího statku otevřena. To čeledín přijel tak pozdě z města, kam vezl ječmen do pivovaru. Právě vypřahal, když zaslechl hluk na návsi. Běží ke vratům a uděšeně odskočí, když vidí, jak se chlapec na koni žene do dvora, druhý kůň po jeho boku, zuřivý býk s ohnivýma očima za nimi. V mžiku napadlo čeledína, co udělat. Skočil k vrátni, zavřel ji, a když chlapec s koněm vletěl do dvora, honem i druhou vráteň přibouchl, vrata zčerstva zavřel. A v tom okamžení narazil zevně rozběhnutý býk na vrata, až se prohnula, a zvíře kleslo na přední nohy.

Chviličku bylo ticho, jen funění býkovo před vraty bylo slyšet. Potom se býk zvedl, zařval, obrátil se a utíkal z návsi. Běžel do lesa a tam zmizel.

Chlapec na dvoře rozčilením a únavou div z koně nespadl. A když slezl s pacholkovou pomocí, třásly se mu tak nohy, že nemohl stát. Posadil se na špalek, a když si trochu oddychl, děkoval čeledínovi, že mu zachránil život, a vyprávěl celou příhodu. –

Od té doby už nikdo u Čekyně nespatřil býka s ohnivýma očima.

O sedlákovi v Brodku, který čaroval

Umřel před lety v Brodku na Přerovsku sedlák, sirotka zanechal, tomu odkázal hospodářství. Místo nezletilého chlapce hospodařila na gruntě matka. Ale za nějaký rok se selka znovu provdala. Otčim nebyl hodný, záviděl nevlastnímu synovi statek a nic se nepřičiňoval, aby hospodářství vzkvétalo. –

Syn dospěl, sám už se v hospodářství činil, a tak přišel čas, kdy mu matka musela statek odevzdat. Mladý hospodář našel si nevěstu v sousední vsi, oženil se a matka s otčimem šli na výměnek. Tu tedy začal mladý hospodařit sám. Ale nedařilo se mu všechno. Netrvalo dlouho, pošel mu pěkný vůl a hned nato druhý. Potom mu i kůň padl. A tak to šlo dál, mladý sedlák přišel v nedlouhém čase o deset kusů dobytka. Ptával se otčima, co by to asi bylo, ale ten jen krčil rameny. A tu jednou povídá selka muži:

„Nevím, ale zdá se mi, že ti otčim nějakými čarami škodí.“

Sedlák se tomu zasmál, to že je přece nemožná věc, ale selka mu domlouvala, aby to nebral na lehkou váhu. Vyprávěla, jak u nich ve vsi také byl takový člověk, který dovedl dobytku škodit. Ale sedlák tomu přece nevěřil.

Nedlouho potom přišel do vsi jednou k večeru nějaký starý člověk, olejkář. Všelijaké olejíčky hojivé prodával, zázračné mazání, léčivé thé. Vcházel zrovna do statku toho mladého sedláka, když tam vytáhli z chléva pošlou krávu. Selka plakala, hospodář se mračil. Olejkář, ve dvoře byl známý, vyptával se, co se děje, a tu mu sedlák všecko vypověděl a selka nesmlčela, na koho má podezření. Olejkář jenom kroutil hlavou a potom se zeptal, je-li starý pantáta doma. Řekli, že odešel. Olejkář, že zkusí, pomůže-li jim, a sháněl se po svěcené vodě. Měli jí doma trochu a dali mu ji. –

„Teď vezměte motyku,“ povídá olejkář sedlákovi, „a pojďte!“ –

Šli k chlévu, tam olejkář pokropil práh svěcenou vodou a vybídl sedláka, ať kopá pod prahem. Sedlák poslechl, začal kopat a za chvilku na něco přišel. Bylo to trochu kostí omotaných žíněmi a kravskými chlupy.

„Tuhle máte ty čáry,“ povídá olejkář, „teď ještě toho, kdo čaruje. I toho dostaneme. Pohodím ty kosti na dvoře pod vaše okna. Kdo je zakopal pod prahem, kdo škodil vašemu dobytku, přijde si pro ně.“

Olejkář kosti spočítal, hodil je pod okno a potom šli všichni do světnice. Selka zchystala večeři, najedli se a potom seděli a povídali. Olejkář, který byl světem zcestovalý, uměl všelicos pěkného ze světa povídat. Tak jim ušel čas až do té chvíle, kdy staré hodiny odhrčely jedenáctou. Tu olejkář zhasil kahan na stole a řekl, ať jdou s ním k oknu se dívat. Potom stále mumlal nějaká nesrozumitelná slova.

Nebyli dlouho u okna, když se venku u stavení mihl nějaký stín. Olejkář hned otevřel okno, vyhlédl na dvůr a povídá jakoby sám sobě:

„Snad neprší?“ A jako by byl toho člověka venku teprve zahlédl, zavolal: „Hej, vy tam, co to děláte?“

Tu se ten člověk dříve sehnutý napřímil – sedlák se selkou poznali otčima – a podává něco olejkáři. „Tuhleto jsem tu našel,“ povídá a jde zas pryč, k výměnku.

Olejkář zavřel okno, šel ke stolu, rozžal zase kahan a ukazoval sedlákovi a selce, co mu ten člověk podal. Byly to ty kosti na dvoře pohozené. Spočítal je zase, byly všechny. Potom je hodil do kamen, kde shořely.

„Hádala jste dobře?“ ptal se olejkář selky, a když přisvědčila, řekl: „To ho to moje říkání mučilo. Však on ráno ještě přijde.“

A vskutku ráno, u sedláka zrovna snídali, olejkář už byl někde za vsí, otevřou se dveře a do jizby vkročí otčim. Měl zachmuřenou tvář a nějak byl přepadlý. Šel rovnou k nevlastnímu synovi a povídá:

„Ty víš, co bylo. Nemluvme o tom, všecko ti chci vynahradit a bude zase dobře. Odpust mi, čím jsem se provinil, a mámě, prosím tě, neříkej.“

Mladý sedlák byl dobrák, odpustil otčimovi; od té doby byl na statku pokoj a hospodářství se dobře dařilo. Otčim čarování nadobro zanechal.

O zlém zemanu bernovském

Na sever od Starého Ptení na Prostějovsku leží Bernovský Mlýn. V těch místech bývala kdysi ves, ta už zmizela dávno ze světa. Malá vesnička to byla, nebylo v ní větších statků. Lidé se tam skrovně obživovali. Vrchnost měli nedobrou, těžce robotovat museli. A nic si nepolepšili, když se tam zeman Doubek přistěhoval, vrchnost mu dala kus lesa za to, že bude na poddané dohlížet. Doubek les vykácel, pařezy vypálil, pole tam zřídil. Ve vsi vystavěl si pěkný zemanský statek. Nikdo ho rád neměl. Byl na robotný lid přísný, do práce jej honil. Zbohatl a dělal pána.

Jednou jel přes Bernov pán nedalekého hradu Vícova Vít. Zastavil se u zemanského statku, bylo v létě, horko, měl žízeň, požádal o vodu. Tak se seznámili se zemanem Doubkem, našli druh v druhu zalíbení. Rytíř Vít častěji přijížděl do Bernova, Doubek na Vícov.

Když rytíř poznal Doubkovu povahu, viděl, že je ziskuchtivý a lakotný, teprve se přiznal ke svému řemeslu. Živil se loupeží, přepadal se svou čeládkou pokojné pocestné i pokojné vesnice. Svedl i Doubka, aby se té špatnosti chytil. Doubek, když viděl, že mu loupež víc vynáší než hospodaření na statku, hned byl při tom. Tak zakrátko všecko okolí se strachovalo před loupežnou chasou, kterou vodili Vít a Doubek. Ve sklepě zemanského statku hromadily se věci z loupežných výprav. Doubkova čeleď byli spolehliví lidé, svého pána nezradili, a tak ani v Bernově lidé nezvěděli, jakého mají zemana.

To bylo v době války třicetileté. Švédské vojsko přitáhlo také na Moravu, stalo se metlou země. Roku 1642 švédský generál Torstenson opanoval Olomouc a ovládal i jeho okolí. Houf Švédů přihnal se náhle také do Bernova, přepadl, vyplenil a vypálil zemanský statek, zemana Doubka zajal a odvedl do Olomouce. Tam byl zeman jako jiní ještě Moravané zařazen do švédského vojska. Víc o něm Bernovští nezvěděli.

Jen pověst po zemanovi zůstala a jméno polí, kterým se říká Doubkovy.

O obležení kláštera na Hradisku

Klášter na Hradisku u Olomouce je prastarý. Založen byl ke konci XI. století. Při nájezdu Tatarů do Moravy byl klášter r. 1241 vypálen, ale zřízen byl znova. Jak už jméno jeho svědčí, byl klášter opevněn a měl toho někdy vskutku potřebí. Tak bylo i ve válce mezi Jiřím Poděbradským a Matyášem, kdy Olomoučtí byli v branném spolku měst a pánů proti Jiřímu.

V březnu r. 1471 král Jiří umřel, ale toho roku ještě se držela na Hradisku česká posádka, kterou tam obléhali Olomoučtí. Zásoby potravin v klášteře nebyly malé, ale přece jen se rychle menšily, a tak nastával nedostatek. Velitel posádky viděl, že bude brzo zásob konec a že mu nezbude než vzdáti se oblehatelům. Přemýšlel, nebylo-li by možno oblehatele nějak přelstíti. A přišel na dobrý nápad.

Na klášterních hradbách objevili se jednou počátkem října zrána dva vojíni: jeden držel bílý prapor, druhý zatroubil na znamení vyjednávání. Oznámil také, že velitel žádá, aby vyjednavači přišli do kláštera. Měšťané olomoučtí, kteří byli už syti obléhání, radovali se z domnění, že se posádka chce vzdáti, a poslali do kláštera ze svého středu dva vyjednavače s městským písařem.

Poselstvo Olomouckých bylo uvedeno do komnaty, kde čekal velitel. Ten prohlásil, že by byl ochoten za některých podmínek vydati klášter. Rokováno o tom a velitel protahoval jednání schválně až do chvíle, kdy z věže klášterního kostela zazněl zvon oznamující poledne. Tu pak zdvořile pozval pány měšťany, aby s ním poobědvali. Když bylo pozvání přijato, uvedl velitel hosty do klášterního večeřadla, kde bylo prostřeno k obědu. Měšťané zasedli za stůl a nepřestávali se diviti hojnosti jídel a nápojů. Byla to slavná hostina.

Prostřed hodování naklonil se jeden z měšťanů k svému sousedovi a pošeptal mu to, co si v tu dobu všichni mysleli:

„Jaké tu mají v klášteře hojné a výborné zásoby, když nás takhle mohou hostit!“

Velitel posádky dobře věděl, co si hosté myslí. To bylo právě, o čem je chtěl přesvědčiti. Viděli bohatou hostinu, ale nevěděli, že byla vystrojena z posledních zbytků.

Když bylo po slavném obědě a páni seděli ještě při víně, velitel se zeptal, chtějí-li Olomoučtí přistoupit na podmínky, které jmenoval: vyžadoval pro sebe a svou posádku volný odchod, za zásoby pak v klášteře zanechané 8000 zlatých moravských. Polovina měla mu býti vyplacena hned, pro druhou že si pošle po vydání kláštera.

Měšťané odpověděli, že se chtějí o té věci poraditi; když on vyšel z večeřadla, dali hlavy dohromady, aby se potichu poradili. Řekl pak nejstarší:

„Nezbude, pánové, než abychom podmínky přijali. Obléhání se protahuje, už také ve městě jsou na to mrzutí. Odtáhne-li odtud posádka nadobro, bude s výhodou pro nás, že nám tu nepřítel v týle sedět nebude. Podle toho, co vidíme, klášter je zásoben ještě na dlouho. Myslím, že i v tom bychom dobře pochodili, kdyby zásoby byly naše; hodily by se nám.“

Porada pánů měšťanů netrvala dlouho. Přivolali zase velitele posádky a oznámili mu, že podmínky jeho přijímají. Velitel se v duchu usmíval tomu, jak se jeho lest podařila. Potom se vyjednavatelé vrátili z kláštera do ležení.

Na druhý den podle ujednání vytáhla všecka posádka z kláštera, oblehatelé se přesvědčili, že se žádné zásoby potravin neodvážejí, a veliteli vyplaceny čtyři tisíce zlatých. Bláhoví měšťané netušili, že není co odvážet.

Posádka byla už hezky daleko od kláštera, když se páni přišli přesvědčit o zásobách. To bylo překvapení! Ve špižírně našli nějaký ten bochníček tvrdého chleba, pytle od mouky, všecko prázdné, jen v jednom ještě trocha byla, pár cibulí, malinko hrachu a čočky. To bylo všecko. A vinné sudy ve sklepě byly prázdné.

Bylo z toho mnoho mrzutosti mezi olomouckými pány. Vyjednavatelům vyčítáno, že tak sedli veliteli na lep, že mu povolili volný odchod, osm tisíc zlatých za nic slíbili a čtyři už dali. Však by byl s posádkou nevydržel v klášteře už ani týden bez zásob! Tak se dát přelstít!

Horkokrevnější z měšťanů chtěli, aby se vojsko pustilo za posádkou, ale jiní z toho zrazovali. Byli už syti těch válečných nesnází, zrovna jako jejich lid, a odtáhli tedy všichni do Olomouce. Říkali si měšťané, že druhé čtyři tisíce lstivý velitel klášterské posádky nedostane. A také poslu těch peněz nevydali. Ale i v tom se zmýlili.

Jakmile se velitel ocitl podál Olomouce, hned začal vojsko své rozmnožovati. Věděl dobře, že vesničané v okolí nemají v lásce olomouckých pánů, a tak snadno získal pro sebe valný počet ozbrojeného lidu ze vsí. Potom přepadal dvory Olomouckých a působil pánům měšťanům všeliké nesnáze.

Chtěli-li mít Olomoučtí pokoj, nezbývalo jim než vyplatit i druhé čtyři tisíce. Když se tak stalo, bývalá posádka klášterská odtáhla do Čech. Olomoučané potom pobořili klášter Hradisko, aby se v něm nemohl usaditi zase nějaký jejich protivník. Jen klášterní kostel zůstal ušetřen.

O Křivém kopci u Berouna

Křivý kopec je vrch nad Moravským Berounem v Nízkém Jeseníku. Stával prý před mnoha lety blízko toho kopce hrad, po němž dnes není ani památky. V tom hradě bydlel kdysi rytíř, starý mládenec, čeládky měl nemnoho, jen pár lidí. Vedl život samotářský, se sousedy se nepřátelil, nikam nejezdil.

Stalo se jednou, že se ten pán před půlnocí probudil, zdálo se mu, že ho někdo vyrušil ze spánku. Posadil se na posteli a poslouchá. A tu slyší, že někdo chodí dole. Kdo by to byl? Vstal pán, vzal na sebe plášť, do trepek vklouzl, v levé ruce měl kahan, v pravé meč, tak vyšel z komnaty. Na chodbě volal, kdo je dole, ale nikdo neodpovídal. Jen kroky slyšel zřetelně. Sešel tedy dolů, postál na posledním schodě a čekal. Kroky se ozvaly znova a pán vidí, že se blíží nějaký člověk; sehnutý byl, na zádech nesl těžký pytel. Šel chodbou podle pána, jako by ho neviděl.

„Kdo jsi?“ zavolal pán na toho člověka, ale odpovědi se mu nedostalo. Ptal se po druhé, po třetí. Tu se teprve muž zastavil, ohlédl se na pána a povídá:

„Jsi tuze zvědavý. Pojď se mnou!“

Pán šel za tím člověkem; vyšli i z hradu po mostě, který se před nimi sám spustil. Nikdo jim nepřekážel, v hradě bylo jako po vymření, šel potom pán za tím člověkem, až přišli ke kopci blízko hradu. Člověk se zastavil u skály, shodil pytel z ramen, vytáhl zpod šatu proutek a šlehl jím skálu. Ta se rozevřela a v otvoru stáli tři skalní skřítkové. Dva z nich vyšli ven, zvedli pytel ze země a odnášeli jej dovnitř. Třetí, který měl nejdelší vousy, bílé jako sníh, podíval se na rytíře a povídá:

„Za svoji zvědavost musíš ode dneška denně mezi jedenáctou a jednou hodinou přenášet na zádech pytle peněz ze sklepení svého hradu sem do skály. Tak dlouho budeš chodit, až se tě někdo zeptá, co to děláš. Potom budeš vysvobozen. Zbude-li do té doby ještě nějaký pytel ve sklepení, bude tvůj. Odnosíš-li všecky, také bude konec tvé práci. Ale zapomeneš nadobro, cos dělal.“

Rytíř vrátil se potom do své komnaty, odložil kahan, meč, plášť i trepky a ulehl. Když se ráno probudil, vzpomněl si, co bylo v noci, ale zdálo se mu, že to byl pouhý sen.

V noci nato však o jedenácté, aniž si toho byl vědom, jako ve snu vstal, oblékl se, potmě vyšel z komnaty, po schodech sešel až do sklepení. Tam uzřel před sebou otevřený otvor do menšího sklepení, kde bylo světlo a kde stály pytle s penězi. Pán si jeden naložil na záda a ubíral se s ním ven. Šel tou cestou jako v noci předtím ten neznámý člověk, až ke skále došel, pytel ze zad shodil, pod šatem nahmatal proutek, vytáhl jej a šlehl do skály. A bylo tak jako den předtím. Skřítkové pytel odnesli a pán šel domů. Když se ráno probudil, nevěděl o ničem.

Tak chodil pán jako zakletý celý týden, ve dne si na nic nevzpomněl. Až sedmého dne jeho sluha se náhodou k půlnoci vzbudil a slyší na chodbě kroky. Vyšel opatrně ven a vidí svého pána, nesoucího na zádech těžký pytel.

„Co tu děláš, pane?“ ptal se udivený sluha. Tou otázkou probudil svého pána a sňal z něho kouzlo. Pán se na všecko upamatoval, pověděl to sluhovi a šli spolu do sklepení. Tam našli ještě několik pytlů peněz. Tak pán získal bohatství a také svého sluhu bohatě odměnil.

O králi skřítků u Boškova

O Boškovském údolí v Nízkém Jeseníku šla odedávna pověst, že tam mají v jeskyni sídlo skalní skřítkové. I o králi těch skřítků lidé věděli, jmenoval prý se Apela. V podzemních síních Apelova království byly prý uloženy nesmírné poklady, které skřítkové nashromáždili. Jako jiné skrýše podzemních pokladů, otvírala se také skála v Boškovském údolí o Velký pátek.

Ve vsi Kyžlířově u Potštátu žila kdysi chudá vdova, těžce se živila po smrti svého muže. Měla malého synáčka, toho neměla komu zanechat, když šla do práce; v práci jí dítě překáželo, a tak bylo jí těžko najít někde zaměstnání. Když tak jednou o své bídě rozjímala, vzpomněla si, co slyšela od své báby a pokladech ve skalách. I napadlo ji, aby šla ke skřítkům poprosit o pomoc v nouzi. Nebylo tehdy daleko do Velikonoc a vdova si umínila, že si na Velký pátek zajde ke skalám do údolí.

Když ten den přišel, vzala ráno vdova chlapce za ruku a šla. Přišla k jeskyni, ale tam spatřila, že je vchod zatarasen velikým balvanem. Vdova nevěděla, co počít. Vál studený vítr, bylo jí chladno a také dítě třáslo se zimou a plakalo. Bylo ženě smutno, že šla nadarmo. V té své strasti zavolala:

„Králi Apelo, vyslyš mne, ubohou vdovu, ukaž, kudy se k tobě dostanu, pomoz mi z nouze!“

Na ta slova ozval se rachot ve skále a veliký balvan svalil se stranou. Bylo viděti otvor do skalní chodby. Žena si dodala smělosti a vkročila dovnitř. Dítě, které se zatím utišilo, tiskla k sobě. Chodba nebyla dlouhá a vedla do skalní síně, kde se stěny i strop skvěly zlatem a drahým kamením. Stál tam trůn, na tom seděl skřítek s dlouhou bílou bradou, v zlatém plášti, s třpytnou korunou na hlavě. Kýval hlavou vdově na přivítanou, a když se odvážila blíž k trůnu, řekl jí:

„Vítám tě k nám! Nic se neboj; vím o tvém trápení a chci ti pomoci. Smíš si něco odtud odnést, ale jen to, co je na dosah tvé ruky.“

Žena se rozhlédla kolem sebe a spatřila u svých nohou na hromádce hrudky zlata. Zasmála se radostí a chtěla si jich nabrat. Posadila tedy dítě na zem, poklekla a dávala zlato do zástěry. Když měla dost, viděla, že nebude moci unésti zlato i dítě. Usmyslila si tedy, že nejdříve vynese zlato, někde si je za keřem schová a vrátí se pro dítě. Také tak učinila. Vyběhla ze skalní síně, venku zlato vysypala do dolíčku a chce se vrátit do chodby. Ale vtom se ozval rachot a žena vidí, že je vchod do jeskyně zatarasený. Ulekla se strašně a volala úzkostně krále skřítků.

Ale nic se neozvalo, skála se nepohnula. Žena v té hrozné lítosti padla na zem, hořký pláč a nářek div jí srdce neutrhl. Vyčítala si, že se dala svést touhou po zlatě a od dítěte odešla. Proč si nevzala jen trochu? Byla by i dítě odnést mohla. Marné byly všecky stesky – skála se neotevřela.

Vdova k smrti smutna vracela se k domovu; nesla si zlato, ale nejdražší, co měla na světě, její dítě, bylo ztraceno. Lidem ve vsi přiznala se chudák, co ji potkalo, a také velikou část jmění, které si přinesla z říše krále skřítků, rozdala chudým. Zármutek nad ztrátou dítěte ji neopouštěl. Nouzí netrpěla, ale život ji netěšil.

Tak uplynul rok a byly zase Velikonoce, přišel Velký pátek. Vdova hned zrána se vydala do Boškovského údolí, k zavřenému vchodu do skalní chodby. Ale skála byla zavřena, všecko volání bylo marné. Teprve, když ve vsi zvonili poledne, odcházela smutná matka od skály sama, bez dítěte.

A zase rok plynul vdově v zármutku, v němž nikdo ji nedovedl utěšit. Vzdala se vší naděje, věděla, že je dítě ztraceno. Ale přece, když zase přišly Velikonoce, nedalo jí a o Velký pátek pospíchala tam, kde přišla o dítě.

Došla žena ke skále a hle! skála otevřená. Jako divá vběhla matka do chodby, chvátala do síně; jak tam vkročila, padl její zrak nejdříve na místo, kde před dvěma roky zanechala dítě. Vykřikla radostí, když spatřila chlapce sedícího na zemi. Skočila k němu, objímala jej a líbala. Měla radost tím větší, že vyrostl a že zdravě vyhlíží. Tu jí někdo zaklepal zlehka na rameno; ohlédla se, vidí krále skřítků Apelu. Usmíval se na ni a na dítě a řekl:

„Těžkou zkoušku jsi musela z mé vůle podstoupit. Ale neměj mi to za zlé. Víš teď, co je nad zlato a drahé kamení. Vrať se domů a buď jista, že tě nadále jen štěstí bude životem provázet, že se na svém dítěti jen radosti dočkáš.“

Když to pověděl král skřítků, ztratil se jako pára. Žena radostí všecka omámená tiskla k sobě chlapce a pospíchala s ním z nitra skal, chvátala domů. Dobře cítila, že je teď chlapec těžší, nežli když s ním tehdy šla z domova do skal; vždyť byl o dvě léta starší!

Doma posadila vdova chlapce na lavici ke stolu a sedla k němu, hladila jej a laskala. Zdálo se jí, že je světnice všecka vyjasněná, veselejší. Tu chlapec položil na stůl ruku, otevřel pěstičku dosud sevřenou – a z ní vypadlo několik zlatých zrnek. Ta si přinesl z říše skřítků.

Matka schovala ta zrnka na památku. Byla to záruka slibu krále Apely. A také vskutku žila potom vdova s chlapcem šťastně a spokojeně až do smrti. Ze synka se stal hodný člověk, přičinlivostí zbohatl a splácel matce hojně její lásku.

O tatarských uších na Kotouči

Ve východním cípu Moravy na východ od Nového Jičína leží město Štramberk. Nad ním zvedá se kopec Kotouč se zříceninou hradu. Z toho bývalého sídla pánů z Kravař nejzachovalejší je kulatá věž, Trúba zvaná, zdaleka viditelná.

O vrchu Kotouči zachovaly se některé pověsti. Jedna z nich vztahuje se ke vpádu Tatarů na Moravu v XIII. století: Tataři, národ asijský, žlutého plemene, podnikli r. 1237 velikou válečnou výpravu do střední Evropy. V jižním Rusku se usadili a tamodtud podnikali veliké nájezdy na západ. Tak vnikli do Uher a do Polska. Poláci se jim postavili na odpor, byli však poraženi u Lehnice a Tataři vtrhli podél řeky Odry na Moravu. Předcházela je strašlivá pověst o veliké ukrutnosti, s jakou zacházeli s poraženým protivníkem. Tak prý také uřezávali křesťanům uši a po bitvě u Lehnice poslali prý chánu svému do Asie devět pytlů nasolených uší jako důkaz vítězství.

Když přišly první zprávy o vpádu Tatarů do krajiny štramberské, lid v hrozném strachu utekl se na vrch Kotouč. Tam zřízeno narychlo opevnění, jaké jen možno bylo; Tataři v několika dnech byli už v kraji a rozložili se táborem u Kotouče, oblehli vrch, na němž křesťané hledali záchranu.

Ustrašení křesťané hleděli z vrchu na ležení tatarské, v němž mezi stany hemžilo se nepřátelského vojska jako mravenců; byli jisti, že útok Tatarů nedá na sebe dlouho čekati.

Nastal večer. Dole v táboře planuly ohně, pohled na ně ještě větší strach naháněl křesťanům. Tu kněží, kteří tam byli s nimi, povzbuzovali lid, aby na kolenou prosil Boha o záchranu před zlými pohany. I poklekl všechen lid a od večera se modlil. Strachu však mezi ním neubývalo, očekáváno, že ráno Tataři poženou útokem na Kotouč.

Tu objevil se na západním obzoru černý mrak, rostl a rostl, roztáhl nesmírná svá tmavá křídla nad krajem. Objevovaly se blesky, začalo hřmít a bouře přichvátala v malé chvíli. Spustil se hrozný liják, ale jen nad ležením tatarským. Blesky bily do stanů, déšť se lil, mezi Tatary nastal hrozný zmatek. Křesťané na vrchu počali nabývati mysli vidouce, jak se živly, oheň a voda spojily ke zkáze pohanů. Tu někoho na vrchu napadlo, jak učiniti, aby zkáza Tatarů byla úplná. Pod záštitou noci a bouře bylo možno dostati se na jedné straně z vrchu. Houfec silných mužů pospíšil tedy k nedalekému rybníku a s velikým úsilím počal prokopávati hráz. Odkopaná hráz povolila, hrozný příval vody řítil se v tu stranu, kde bylo tatarské ležení. Síle proudu nebylo možno odolati; lidi, koně, stany, všecko unášely dravé vlny. Bouře zatím ustala, ale voda z velikého rybníka dokonala zhoubné dílo.

Křesťané na vrchu Kotouči děkovali Bohu za zázračné zachránění. Když vzešel nový den, viděli, jaké spouště způsobeno bylo v tatarském ležení. Pokácené stany, mrtvoly lidí a koní pokrývaly místo, kde předtím bylo ležení tatarské. Ani jediného živého nepřítele nebylo viděti. Bylo jich však jistě málo, kterým se podařilo zachrániti se útěkem.

Nad krajinou vzešel krásný letní den, slunce se smálo z modrého nebe, lid na vrchu Kotouči radoval se ze svého zachránění. Byl právě svátek Nanebevzetí Panny Marie. Krajina byla zbavena Tatarů. Ale také ostatní houfy tatarské opustily zakrátko Moravu, kde jim český král Václav I. zabránil v dalším postupu, a obrátily se do Uher, kde se spojily s druhým vojskem tatarským. Morava byla zachráněna.

O svátku mariánském, ve který podle pověsti zachráněni byli křesťané zázračně na Kotouči, koná se na tom vrchu každoročně pouť; pro ni odedávna pekli pernikáři perníkové „tatarské uši“, připomínající krutého nepřítele, jenž ohrožoval Moravu. –

Zcela podobná pověst o zázračném zachránění domácího lidu moravského před Tatary v r. 1241 vypravuje se také o vrchu Hostýně, taktéž ve východní Moravě, kde ještě dnes viditelny jsou stopy opevnění na temeni vrchu. Zdá se, že bylo tam zřízeno hradiště, do něhož v čas vpádu nepřátelského mohl se utéci lid z celého okolí i se svým movitým majetkem.

O sirotkovi v Radhošti

Hora Radhošť na Valašsku jako celá horská skupina radhošťská utvořena je z křídových pískovců, v nichž je mnoho jeskyň a podzemních průchodů. O podzemních prostorách v Radhošti vypravují pověsti, že jsou tam skryty přírodní poklady. Také se lidé i v novější době pokoušeli pátrati po těch pokladech, ale nenašli tam nic. Pověst vypravuje o sirotkovi, kterému se povedlo, že v podzemí hory Radhoště vskutku našel zlato.

Ve dvou vsích blízko Radhoště žili dva bratři Martin a Jan. Měli po chalupě a živila je práce v lese a nějaké to políčko. Stalo se, že Martinovi umřela žena a nechala mu dva chlapce; desítiletého a ročního. To bylo smutné živobytí, když se táta sám musel o děti starat. Se starším to ještě šlo, ale malé dítě těžko ohlídal. A tak byl rád, že mohlo u sousedů bývat, když on byl na práci. Ale neštěstí nechodí samo; než se rok s rokem sešel, ublížil si Martin při práci a za nějaký den umřel.

Starší bratr Jan přišel ze sousední vsi na Martinův pohřeb a bylo mu tuze líto sirotků. A tak si také pomyslil, že není jinak možno, než aby se stal poručníkem těch dětí. Na druhý den vrátil se od pohřbu domů a přivedl s sebou oba chlapce. Žena, když uslyšela, že ti malí u nich zůstanou, vzala si muže stranou a povídá:

„Co tě jen, člověče, napadlo, vzít si ty chlapce na vychování. Máme sami čtyři děcka a teď abych se ještě o dvě starala. Máš-li pak nějaký rozum?“

„Nic naplat,“ povídá muž, „jsou to po bratrovi, nikoho jiného z přízně nemají než nás a já jsem jejich poručníkem. Není možná mezi cizími lidmi je nechat. Však po bratrovi chalupa zůstala a kousek políčka, to pronajmu, a přece něco z toho bude na obživu dětí.“

A tak zůstali chlapci Martinovi u strýce Jana, třeba jeho žena z toho velikou radost neměla. Na bratrovu chalupu Jan ani nájemníka, ani kupce nenašel, z políčka bylo nájemné tuze malé, Janovi přibylo starostí. Ale chtěl se přece jen o sirotky poctivě starati a také tak činil.

Léta běžela, děti dorůstaly. Také Jan stárnul, zdraví mu jaksi nesloužilo, na lesní práci už nestačil. Ty výdělky mu chyběly, hospodářství nestačilo všecky uživit, třebaže se už starší sirotek práce dost chápal. Ke všemu přišlo špatné léto. Janovi ani sousedům se na poli pro veliké sucho skoro nic neurodilo. Brzy bylo znát nedostatek ve vsi, těžko se žilo. Tehda povídá Janovi žena:

„Vidíš, vzal sis na krk ty sirotky; nebýt jich, snáze jsme žili. Teď ani pro vlastní nic nemáme.“

„Těžká dnes rada,“ muž jí na to, „chlapce vyhnat nemůžeme.“

Ale žena vedla svou:

„Aspoň jednoho kdyby ses zbavit mohl! Víš-li ty co, zaveď ho někam hodně daleko, aby se nevrátil.“

„Kam ho zavést,“ Jan odporoval, „aby nám ho zas domů nepřivedli? A jak bych to mohl udělat chlapci po bratrovi?“

Marně Jan tu věc ženě vymlouval; stála na svém, že by dobré bylo aspoň jednoho sirotka se zbavit. Nakonec Jan, aby se ženou obstál, rozhodl se, že mladšího chlapce, devítiletého, kterému bylo jméno Michal, někam zavede.

Jednoho dne před úsvitem vzbudil strýc Michálka a povídá mu:

„Vstaň, oblec se a půjdeš se mnou. Vyjdeme záhy.“

Michálek byl zvyklý na slovo poslouchat, ani se neptal, kam je cesta povede. Strýc dal chlapci skývu chleba, ten ji schoval do kabely, kde měl také nůž, a šli. Když vyšli z domova, ještě bylo šero, strýc řekl Michálkovi, že půjdou na Radhošť; povídá se prý, že jsou tam pod zemí poklady, což kdyby oni nějaký našli! To se Michálkovi líbilo, těšil se na to hledání. Šli, až přišli na Radhošti k děrám, a do jedné z nich vstoupili. Strýc nesl rozžatou svíčku a šli pod zemí kus cesty. Potom se dostali na kraj skály, tam byl starý žebřík, po něm slezli do hloubky. Dole strýc vodil Michálka dlouhou dobu sem a tam skalními chodbami, až se dostali k potoku, který tam pod zemí tekl. Přes potok vedla lávka, po té přešli na druhou stranu a tam odvedl strýc Michálka ještě trochu dál, až přišli k velkému kameni. Tam řekl strýc:

„Tuhle si, Michálku, sedni a počkej na mne; podívám se sám trochu dál. Za chvíli se vrátím pro tebe.“

V Michálkovi byla malá dušička, když strýc odešel a on zůstal sedět potmě. Ale byl zticha, krájel si chléb a pojídal. Strýce se dočkat nemohl. Seděl dlouho v té tmě, díval se, uvidí-li světélko strýcovy svíčky, poslouchal, uslyší-li jeho kroky. Ale nic neviděl, nic neslyšel nežli šumění vody od nedalekého potoka.

Čas pomalu ubíhal, strýc se nevracel. Michálek přemýšlel, co to asi je, a napadlo ho, že snad strýc někde zabloudil. Třeba je také ve tmě, třeba mu svíčka zhasla. Volal strýce, ale nikdo se mu neozýval; jeho vlastní hlas se tak divně rozléhal podzemními prostorami, že se Michálek sám bál. Padl na něj strach a tesknota, dal se do pláče. Když se vyplakal, napadlo ho, že mu jiného nezbude, než aby hledal sám zpáteční cestu. Zvedl se tedy a potmě kráčel opatrně kupředu. Šel pomalu, bál se, aby někde nenarazil nebo někam nespadl.

Chtěl k lávce, ale spletl si v té tmě cestu a kráčel dál a dál od potoka. Až si potom uvědomil, že už neslyší šumění vody, věděl, že bloudí. Nohy ho tuze bolely, uchozený byl, a tak si tam sedl na zem a zase plakal. Jistě ho strýc schválně zavedl.

Za chvilku, když přestal plakat, řekl si, že musí nazpět; sebral se a šel zas. Jak tak ve tmě tápe a kolem sebe hmatá, přišel k místu, kde měl skálu nízko nad hlavou. Noha mu uklouzla a on, jak padal, chytil se skály. Ale zůstaly mu v rukou nějaké kusy ulomené od skály a on sjel o něco níž. Byl všecek ulekaný, a jak v rukou pevně sevřených ty dva kusy držel, strčil je na nic nemysle do kabely. Šel zase opatrně dál, pozoroval, že přišel na lepší cestu. Tak se dostal zase k potoku. Ale jak měl hledat lávku? Chvíli to marně zkoušel, ale potom se odhodlal, že potok přejde. Byl bos, vyhrnul kalhoty a vstoupil do potoka. Měl štěstí, že v potoce bylo mělko, a dostal se šťastně na druhou stranu. Tam ještě dlouho trvalo, než se dostal k žebříku. Když jej potmě nahmatal, spadl mu kámen ze srdce. Opatrně vylezl, věděl, že je zachráněn.

Zanedlouho potom vyšel na světlo z Radhoště. Byl utrmácený, na smrt umdlený, měl odřené ruce i nohy. Ale děkoval Pánubohu, že se dostal šťastně ven z těch temnot. Přemýšlel chudák, co dělat. K strýci nepůjde, to věděl. Co by tam měl, když se ho chtěl strýc zbavit? Sebral se tedy a šel v jinou stranu, doufal, že tam někde obživu najde. Snad ho vezmou u některého sedláka za pasáka. Ale na té své cestě do večera do žádné vsi nedošel. Jen k hradu nějakému se dostal, a že byl zemdlený, vyprosil si tam trochu jídla.

Pozvali ho do čeledníku a dali mu tam talíř polévky a krajíc chleba. Michálek chce si chléb nakrájet a sáhne do kabely pro nůž. Nahmátne tam kameny, které v Radhošti ulomil a na které dočista zapomněl. Byly žluté a lesklé. Michálek nevěděl, co je zlato, ale přišel tam pánův komorník a ten se podivil, co to chlapec má. Ptal se ho, kde to sebral, a potom povídá, že to ukáže pánovi.

Pán, jak ty dva kusy uviděl, hned poznal, že je to zlato. Hned poslal komorníka pro chlapce. Michálek musel pánovi všecko povědět, jak ho strýc do Radhoště zavedl, jak jej opustil a jak on sám dlouho bloudil pod zemí. A když pověděl, že se ke strýci už nevrátí, pán mu řekl, že může zůstat na hradě.

„Sám jsem tu na světě, paní mi umřela i jediný synáček, však by byl býval dnes tak velký jako ty. Ty budeš u mne jako můj vlastní. Co jsi na Radhošti našel, bude tobě k dobrému.“

Tak našel Michálek nového otce. Pán dal chlapce hradním knězem ve čtení a psaní i v počtech vyučit, aby měl vzdělání, jakého bude jednou potřebovat. Ty dva kusy zlata prodal a koupil za to pozemky, aby z nich byl užitek. –

Po nějakých letech, kdy sirotek už dorostl na mladého muže, ten pán se rozstonal k smrti. Tu řekl Michalovi:

„Všecko, co je moje, bude teď tvé, zdědíš to po mně. Buď stále hodný jako dosud, s chudými měj slitování, ke každému buď spravedlivý.“

Druhého dne pán skonal. Michal stal se pánem hradu a pěkného majetku. Nezpyšněl, k lidem byl dobrý a žebrák žádný z hradu neodešel neobdarován. –

Asi po dvou letech stál Michal jednoho dne na nádvoří, když tu do brány vcházel žebrák, starý člověk, až hrůza sešlý, z očí mu bída hleděla, v cárech byl. Jak viděl pána stát na dvoře, hned k němu a vyhaslým hlasem prosil o almužnu. Michal se na ubožáka podívá a vidí, že je to jeho strýc Jan. Ale strýc Michala nepoznal. Tu řekl Michal žebrákovi, ať s ním jde nahoru do komnaty, že mu dá najíst a napít. Starý nechtěl, že zůstane v čeledníku, ale že pán jinak nedal, belhal se nahoru. Michal zatím poručil služebníkovi, aby přinesl chléb, máslo a džbánek mléka. V komnatě musel žebrák u stolu usednout. Pán za jeho zády otevřel skřínku ve zdi a cosi odtamtud vyňal. Když vešel služebník, mléko nesl a na dřevěném talíři chléb, pán položil k chlebu ten nůž, který si tenkrát přinesl, když z Radhoště na hrad přišel. Měl jej na památku schovaný.

Michal pobídl starého, aby si chleba ukrojil a namazal. Starý sahá po noži, podívá se na něj a zůstal v tom okamžení, jako by vedle něho hrom udeřil. Potom se mu začaly ruce třást, brada se mu rozklepala, ztěžka oddychoval, strnulýma očima hleděl na nůž. Jako by zraku nevěřil, vzal nůž a prohlížel jej v ustrnutí. Teprve po chvíli vypravil ze sebe:

„Milostivý pane, odkud se tu, proboha vás prosím, vzal ten nůž?“

„Co je na tom divného?“ povídá Michal. „Nůž jako nůž!“

„Ale vždyť tohle můj nůž býval, sám jsem na rukojeti tohle znamení vypálil,“ starý na to a dívá se tázavě na pána. A ten najednou:

„Strýče Jene, neznáte-li už svého Michala?“

Tu se starý žebrák tak ulekl, že se v bezvědomí skácel k zemi. Michal jej zvedl a křísil. Když strýc zase přišel k sobě, hleděl jako vyjevený na Michala, sepjal ruce a chtěl ho odprošovat. Ale Michal nedal, sevřel starého do náručí, políbil a řekl:

„Všechno je už dávno odpuštěno. Ve zlém jsem vás nevzpomínal. Utěšte se, teď už je konec té vaší bludné pouti.“

Starý strýc se zaradoval, také proto, že se mu na svědomí tak ulehčilo. Vyprávěl potom Michalovi o svém životě, jak mu tři děti zemřely v jednom roce a za rok nato žena. Zůstal mu jen jeden syn, ten se o starého a chorého otce starat nechtěl, odešel někam přes pole do služby. A Michalův starší bratr odešel také sloužit, a tak chudákovi nezbylo než vzít mošnu a hůl a jít po žebrotě.

Jak Michal řekl, také udělal. Nechal si starého strýce na hradě, ulehčil mu živobytí. Ale na dlouho to nebylo. Do roka starý zemřel; odcházel z tohoto světa, žehnaje Michalovi za jeho velikou dobrotu. Michal neustal sháněti se po svém starším bratrovi, dokud ho nenašel. Vzal ho k sobě a byli spolu spokojeně živi. Nikdy nezapomínal Michal na to, co mu řekl jeho dobrodinec před smrtí: aby byl ke každému spravedlivý a s chudými měl slitování.

O poustevně na Radhošti

Ve Frenštátě žil jednou tkadlec, vdovec, hodný člověk a nábožný. Měl dva syny. Z těch jeden, když dorostl, oženil se a dělal s otcem tkalcovinu doma, druhého odvedli na vojnu. Synové znali otce, že býval vždycky málomluvný, do sebe uzavřený. Ale když toho mladšího odvedli na vojnu, pozoroval starší, že tatík nějak schází. Ptával se ho, co mu je, k doktorovi ho posílal, ale starý jen jen vrtěl hlavou, říkal, že to nic není. Tu si myslil syn, že se otci stýská po tom vojákovi, ale nechtěl se ho už na to ptát. S otcem bylo hůř a hůř, až jednou ulehl a ve třech dnech umřel.

Záhy po pohřbu začal se ten umrlý tkadlec zjevovat v domku. Nejdřív ho spatřil syn, když se jednou vracel pozdě domů. Bylo k půlnoci a syn, jak otevřel dveře do domku, vidí v tom šeru, že na schodech u půdy sedí nějaká bílá postava. Ptá se mladý tkadlec, kdo to, nic se mu neozývá; pokročí ke schodům, aby se podíval, kdo je to, a spatří k svému ustrnutí bledou tvář tátovu. Ale v tom okamžení také zjevení zmizelo. Tak spatřil tkadlec tátova ducha i jindy. Dodal si kuráže a promluvil naň, ale duch neodpověděl a zmizel.

Později počal se tátův duch v tkalcově domku zjevovat i v poledne, vždycky na schodech seděl a zapadlýma očima díval se smutně na lidi. Už se ho nikdo z domácích ani nebál. Ale to věděli, že nebožtík nemá v hrobě pokoje. Syn by mu jej byl rád zjednal, jenže nevěděl, co dělat. Zašel on si jednou k starému tkalci, kamarádu nebožtíkovu, moudrému člověku, a všecko mu pověděl. Ten se zamyslel, potom povídá na to:

„Pravda, tvůj táta pro nějakou věc musí po smrti na zemi chodit. Těžko uhádnout, proč to asi je. Ale ty, milý člověče, uděláš nejlíp, když se ho zeptáš. A snad bude možno mu pomoci.“

Mladý tkadlec si tedy vyčíhal ducha a povídá mu:

„Tatínku, pročpak vy v hrobě pokoje nemáte? Je tu nějaká pomoc, abyste klidu došel?“

A tu ten duch mluví:

„Chlapče milá, dvě věci jsem já na světě chtěl udělat a neudělal: chtěl jsem do Říma putovat, a když jsem se k tomu nedostal, chtěl jsem, aby jeden z vás se vyučil na kněze. Ale ani to se nestalo. A tak pro nevyplnění toho já v hrobě pokoje nemám.“

Tu byla dobrá rada drahá. Aby tkadlec do Říma putoval, to dobře nešlo; kdo by živil rodinu? Knězem se ani on, ani bratr voják stát nemohl. A tak syn litoval chudáka táty, že mu nemůže pomoci.

Tehda právě se vrátil mladší syn z vojny. Když slyšel, že se ještě v domku zjevuje tátův duch a že mu není pomoci, tuze o tom přemýšlel, co dělat. Za nějaký den přijde k staršímu a povídá:

„Je mi tuze líto našeho táty a chtěl bych mu pomoci. Na cestu do Říma peněz není. Knězem se stát není mi také možné. Ale víš-li ty co? Já se stanu poustevníkem. Na Radhošť půjdu, poustevnu si tam vystavím a při ní kapličku; tam budu přebývat a modlit se za otcovu duši.“

Jak si umínil, tak také udělal. A vskutku také přestal se potom v tkalcově domku ten duch zjevovat.

Po dlouhá léta žil ten poustevník na Radhošti. Živil se zprvu jen lesními plodinami a kořínky, ale potom, když lidé z okolí o něm zvěděli a o tom, jaký nábožný život vede, chodili k němu na Radhošť prosit, aby se pomodlil za jejich zemřelé, a nosili mu za to jídlo. Peněz on od nikoho nepřijal.

Zestárl radhošťský poustevník, a jak byl pokojně živ, tak pokojně také umřel. Našli ho v poustevně na loži, jako by klidně odpočíval, a zatím byl mrtev. Také ho v těch místech pochovali.

Dodnes má místo na svahu Radhoště jméno Poustevna, tam prý stával domek poustevníkův i kaplička. Ukazovali i řadu starých buků, které prý ten poustevník vysázel, i studánku, ze které píval. –

Jiná pověst praví, že na Radhošti poustevničil nějaký francouzský princ, který byl ve svém domově k trestu smrti odsouzen a uprchl z vlasti. Přišel až na Moravu a usadil se na Radhošti. A tam prý zůstal až do konce života.

Ale také jiní poustevníci vystřídali se v radhošťské poustevně. Poslední z nich jmenoval se Felix a umřel roku 1874. Potom osiřelá poustevna zašla.

O kováři a starém čertu na Radhošti

V lesích radhošťských pálívali uhlíři dřevěné uhlí v milířích. Lidé si tam k nim pro to uhlí jezdili a chodili. Tak také jednou kovář ze vsi pod horou už neměl čím zatápět ve výhni a tu, že si dojde na Radhošť pro uhlí. Vzal veliký pytel a se svým tovaryšem vypravil se na cestu. Šli lesem, nepozorovali, že se na západě mračí. A když přišli nahoru na Radhošť, přihnala se bouřka a spustil se liják. Nevěděli ti dva, kam se schovat, a tu kováře napadlo, aby vlezli do toho pytle. Byl dost veliký.

Vlezli tedy kovář s tovaryšem do pytle, jen hlavy jim koukaly, a leželi klidně. Blesky svítily, hrom bil a jen se lilo. Vtom, kde se vzalo, tu se vzalo, jakési černé chlapisko neveliké stojí před nimi, dívá se na pytel a povídá k sobě:

„Jsem já starý čert, ale takového zvířete jsem dosud neviděl, aby mělo dvě hlavy, jeden břich a žádné nohy. Půjdu se naší báby zeptat. Ona tu trojí les pamatuje, troje město, snad mi poví, jaké by to mohlo zvíře být.“

Sebral se ten čert a šel bábu hledat. Ti dva v pytli byli na smrt postrašeni. Nechtěli čekat, až přijde čertova bába, mysleli, kdovíco by se jim stalo. Vylezli honem z pytle a utíkali horempádem domů. O uhlí se už nestarali.

Od té doby se kovář, třeba byl kurážný člověk, na Radhošť nevydal. Uhlí si dal přivézt formanem. S čertem už se setkat víckrát nechtěl.

O čertově mlýně u Kněhyně

Hora Kněhyně v Moravských Karpatech nedaleko Frenštátu převyšuje památný Radhošť. U Kněhyně pak pne se lysá kupa, které říkají Čertovy mlýny. Tam nedaleko vrcholu viděti skalní skupinu, která dala jméno té hoře. To prý jsou zbytky mlýna, který před dávnými časy sám čert stavěl. Pod ním ukazují ve skále zbytky mlýnské strouhy a hned vedle velikánský balvan, prý čertův mlýnský kámen.

Pověst vypravuje, že prý čert v lidské podobě tam někde nablízku chodil za selskou dcerou a chtěl si ji vzít za ženu. Selka zprvu nebránila, myslela, že je to nějaký zámožný člověk. Slíbila mu dceru. Ale když náhodou poznala, že je to čert – zpozorovala, že má na levé noze kopyto –, hleděla, jak se dostat ze závazku. Tu řekla čertovi, aby vystavěl na vrchu mlýn, aby tam i vodu zavedl, chce-li dceru dostat, a to že musí být hotovo za den a za noc, dříve než kohout zakokrhá. Čert slíbil, že to provede. Aby nabyl času, přestrojil se za starého překupníka, skupoval v celém okolí všecky kohouty a krky jim zakrucoval. Ale selka, matka nevěstina, prohlédla tu lest, a dřív než k ní překupník přišel, schovala svého kohouta pod košík. Řekla potom, že kohouta nemá, že jí ho kuna zadávila. Čert se dal se svými pekelnými pomocníky v noci do stavby, ale dřív než byl hotov, selka vytáhla kohouta zpod nůše, vysadila na střechu a tam kohout zakokrhal, až se to rozléhalo. V tom okamžení bylo po čertově síle. Upustil skálu, kterou nesl na řetěze, a utekl. Na té skále je prý znát dodnes otisk čertových zad i řetězů. Tak se selka s dcerou zbavily čerta, který se už ve statku neukázal. Zato prý přebýval v opuštěné chaloupce pod tou horou.

Přišel jednou na Dolní Bečvu vysloužilý voják, husar, a tam se v jednom statku poptával, kde že je ten čertův mlýn a jak je tam daleko. A hospodář povídá:

„Prosím vás, co vy s tím mlýnem chcete?“

Na to mu husar:

„Slyším, že tam je chaloupka nějaká opuštěná. Hodila by se mi k obývání. Našel bych si tu někde práci. Jdu z vojny, nikoho nemám, jsem sám na světě.“

„Co by vás to, člověče milá, napadlo? Víte-li, že v chaloupce straší?“ hospodář se diví.

„Však jsem slyšel,“ povídá husar. „Čert prý tam zůstává.“

„A to tam chcete jít? Čerta nechte být čertem. Nic po něm. Chcete-li se tu někde usadit, však tu něco najdete. Ale chaloupku nechte, s čertem si nezačínejte!“

Nevymluvil to hospodář husarovi. Ten jen prosil, aby mu ukázali cestu k čertovu mlýnu. Když viděl hospodář, že s husarem nic nepořídí, pozval ho, aby aspoň na noc zůstal, ráno že mu dá člověka, a ten mu ukáže, kudy by se dal.

Husar přespal tu noc ve statku a ráno se vydal na cestu. Ten člověk ze statku šel s husarem tak daleko, až mu mohl ukázat chaloupku pod čertovým mlýnem.

„Tamhle je to tedy,“ ukazuje ten člověk, „tam ten pekelník přebývá. Ale být vámi, nešel bych tam.“

„Však to už je moje věc,“ husar mu na to; „jen vy se spánembohem vraťte, já už tam trefím a strachu nemám.“

A neměl. V kabele měl s sebou svíčku hromičku, kterou si opatřil v Rožnově, o té věděl, že ho před čertem ochrání. A také měl kus svěcené křídy. Přišel do chaloupky, ohlédl se v ní a usoudil, že by se tam dobře obývalo: Však on by si to už nějak zřídil. Jen ten čert! Ale od toho si brzo pomůže.

Když přišel večer, husar si sedl za stůl, z kabely vytáhl nějaké čtení, obyčejnou svíčku a tu křídu. Svíčku postavil na stůl a rozžal, křídou udělal na zemi kolem židle kruh, potom si sedl na stůl, rozložil si knížku a četl. K půlnoci najednou se dveře otevrou, čert tam.

„Co tu chceš?“ povídá ten černý zhurta husarovi.

Husar, nic se nezalekl, spustí na čerta:

„A co ty se na mě spouštíš? Nejsem já tvůj poddaný, abych se ti musel zodpovídat. Hleď jen, ať jsi zas venku!“

Čert k husarovi nemohl pro ten křídový kruh, co měl dělat, musel táhnout.

„Jen počkej!“ povídá ve dveřích, „však zítra uvidíš!“

„Marné strachy,“ volal za ním husar, „takových pánů se nelekáme.“ –

Ráno došel si husar do vsi opatřit leccos, čeho potřeboval. A také si nový hrnec přinesl, do jeho dna dírku udělal. Večer, když si zas sedl za stůl a rozžal svíčku, postavil vedle druhou, hromičku, také ji rozsvítil, a na ni poklopil hrnec s dírkou, a tak se plamen nezadusil. Četl si potom zase z knížek, až přišla půlnoc a s ní se objevil čert a křičí rozvzteklený:

„Co že ty se odtud nechceš hnout? Tady je můj příbytek!“

„Abys ty věděl,“ husar čertovi na to, „že mi tu žádné hřmoty tropit nebudeš. Mně se tu zalíbilo a já tu zůstanu. A ty hleď vyklidit se odtud po dobrém!“

Tohle slyšel čert, že ho husar z vlastního příbytku vyhání, dozlobil se a začal se přes stůl sápat na husara. Nemohl na něho pro ten křídový kruh; a milý husar chytil hrnec na té hromičce přiklopený a bác! praštil čerta po hlavě. Hrnec měl od té hromičky takovou moc, že se čert svalil tu chvíli. A když se vzpamatoval, vyrazil ze dveří a ten tam. Víckrát se v chaloupce neukázal. Zůstala husarovi.

O hoře Tanečnici

Na jih od Radhoště leží hora Tanečnice. O té je mnoho pověstí. Tak prý jméno její pochází z časů pradávných, kdy na jejím vrchole konány byly pohanské bohoslužby, při nichž tančeny byly i posvátné tance.

Jiná pověst vypravuje, že tam blízko v Hrozenkovském lese měli sídlo zbojníci. Měli tam své úkryty bezpečné, prý také zděné komory, do těch schovávali naloupené věci, také peníze a skvosty, a tak tam po nich poklady zůstaly. Co se jich lidé nahledali, ale nic nenašel nikdo. Také povídají, že drak ty poklady hlídá nebo že černý pes na nich sedí.

O těch zbojnících se říká, že domácímu lidu neubližovali. Chodili si také na salaše pro mléko, tam byli dobře známí. Veselí byli, rádi si zatancovali. Do hospody se jim nechtělo, čert tomu věř, nechtěli se dát chytit. Ale zvali k sobě nahoru na ten vrch děvčata ze salaší, měli tam taky muzikanty, a tak často na rovince byl tanec. A když se dost vytancovali, obdarovali i děvčata, i muzikanty a jděte domů!

A tak od toho tance dostala hora své jméno.

Ale zdá se, že ten výklad o tanci při pohanských bohoslužbách lépe se hodí. Jeť v Beskydách ještě několik vrchů nazvaných Tanečnice. A v lesích na horách právě naši pohanští předkové mívali místa bohoslužebná.

O lakomém sedlákovi na Vsacku

Ve vsi nedaleko Vsetína žil před lety sedlák, na pěkném statku hospodařil, dobře se mu vedlo, nashromáždil veliké bohatství. Ale neužil ho. Byl on hrozný lakomec, čím víc peněz měl, tím více toužil rozmnožit své jmění. Stříbrné i zlaté peníze schovával do truhly, ale bál se, aby mu jich nikdo neukradl. Vzal tedy jednoho dne, aby žena nevěděla, hrnek s pokličkou, do toho nasypal uschráněné peníze a odnesl je v noci na zahradu. Tam měl už motyku a rýč připraveny, vykopal jámu a tam ten hrnec s penězi uložil. Zase potom to místo drnem zakryl, navrch ještě nějaké dřevo položil, aby byly stopy kopání zakryty, a potom povídá:

„Odevzdávám tobě, duchu temný, ten zakopaný poklad v opatrování. Hlídej dobře, nikomu nalézt nedej! Teprve tomu ho můžeš vydati, kdo by jej vyoral dvěma kohouty, z jednoho vejce vylíhlými.“

Toho večera byl sedlákův pacholek kdesi na toulce a chtěl domů přes zahradu. Šel za humny a přišel k zahradní zdi zrovna tu chvíli, když sedlák zakopával poklad. Přikrčil se za zdí, díval se potají do zahrady. Noc byla jasná, pacholek dobře viděl, co hospodář dělá. A také slyšel, co povídá, dobře si pamatoval ta slova i místo, kde sedlák kopal.

Po krátkém čase ten sedlák umřel. Selka, když chtěla pohřeb vystrojit, šla pro peníze do truhly, věděla, že je tam sedlák schovává. Ale v truhle nic. Všecko všudy prohledala, kde jen by mohly peníze být, ale nenašla jich. Měla sama uschráněných pár grošů, těmi tak tak zaplatila za pohřeb faráři. Na ostatní musela krávu prodat.

Po pohřbu nepřestávala selka přemýšlet, kam asi ty peníze přišly; věděla přece, že byl nebožtík až hrůza šetrný, že lakotil a peníze schovával. Ale co se dalo dělat, peníze byly pryč.

Selka potom sama hospodařila na statku s pacholkem, ten se činil, aby bylo hospodářství v pořádku. Přišel jednou k selce a povídá jí:

„Potřeboval bych nějaké vejce slepičí, aby v něm dva žloutky byly. Snad byste je mohla sehnat.“

Selka se divila, nač by bylo pacholkovi takových vajec třeba, ale on řekl, ať se nestará, k čemu by to bylo, že uvidí.

Selka tedy sháněla doma i po vsi vejce se dvěma žloutky a vskutku dostala tři. Potom z pacholkova nakázání dala je pod kvočnu a dávala dobrý pozor. Z jednoho vejce vylíhly se dvě slepičky, z druhého kohoutek a slepička, z třetího dva kohoutci. O ty stál pacholek, poprosil selku, aby mu je vychovala.

Selka kroutila nad tím hlavou, co pacholek má, vyptávala se ho, ale on nepověděl. A ještě více se divila, když se pacholek dal do divné práce. Začal dělat malý pluh, jako hračku, také dvojí postroj, v jaké krávy zapřahají, ale jen tak malou, co by kohouty zapřáhl. Selka byla tuze zvědavá, ptala se, nač ty hračičky, ale pacholek se smál a povídá:

„Budu ten pár kohoutů zapřahat.“

Nic víc nepověděl. Selka si myslela, buď je pacholek takový hračka, nebo mu přeskočilo. Když potom kohoutci dorostli v kohouty, pacholek je zvykal na postroje, zvykal i malý pluh táhnout. A tak si kohouty vycvičil, že táhli jedna radost. Byla to podívaná k smíchu, a lidé se divili, že je pacholek takový dětina. Kdyby to pro děti dělal, ale dětí na statku nebylo.

Jednoho dne, z jara bylo, selka šla někam přes pole, čeládka také byla ze statku, jen pacholek zůstal sám doma. Hodilo se mu. Vzal kohouty, postroje a pluh a šel na zahradu. Tam na tom místě, kde věděl, že jsou peníze zakopány, kohouty zapřáhl, nasadil pluh a dal se do orání. Kohouti, pravda, pluh neutáhli, to pacholek sám tlačil, aby pluh zabíral, ale šlo to. Vyorali brázdičku – nic. Vyorali druhou, ani tu se nic neukázalo. Až při třetí brázdičce narazí pluh na cosi tvrdého. Pacholek nechal orání, dívá se, vskutku, hrnec tu. Snadno jej vyhrabal, honem odnesl domů, aby žádný neviděl, a schoval v komoře za starými krámy. Povedlo se mu.

Selce pacholek neřekl o penězích nic. Po nějakém čase sedlák jeden v té vsi odprodával pěkné pole. Tu přišel ten pacholek ke své hospodyni a povídá jí o tom prodeji:

„Dobře by se vám pole hodilo. Nechtěla byste je koupit?“

A selka jemu:

„Což o to, koupila bych, ale zač? Kam jen nebožtík ty peníze dal, že jsem jich nenašla? Teď by se hodily.“

Tu šel pacholek s pravdou ven. Přinesl peníze z komory a selce je odevzdal. Tak mohla koupit pole, ale ještě jí hodně zbylo. Hospodařila s nimi dobře, mohla ještě statek zvelebit. A toho pacholka si potom vzala za muže; byl z něho dobrý hospodář, ale nelakotil.

O založení Nového Hrozenkova

Nejrozsáhlejší osada na Vsacku je Nový Hrozenkov. Za dávných časů, kdy tam v těch místech byl všude hustý les, nebylo tam bezpečno. Loupežníci tam byli. A že se jich lidé hrozili, říkalo se tam Hrozenkov. Později pak tam založena osada.

Jméno Nový má ten Hrozenkov na rozdíl od Starého Hrozenkova, který leží při maďarských hranicích na Uherskobrodsku.

Co se o založení Nového Hrozenkova povídá, z toho něco je pravda doložená, něco pověst.

Asi v r. 1657 majitel panství vsetínského, uherský hrabě Jiří Ilešházi, povolal z uherské strany na Moravu rodiny osadníků, mezi nimi nejčetnější byli jacísi Zbránkové, aby se tam na jeho panství v lesích usadili, dřevařinu provozovali a také lov zvěře pro panstvo. Každé rodině dán byl kus lesa, aby si ho vymýtili a vzdělali na roli. A tak tam vznikla osada.

Po letech přišel do té osady z Uher člověk, jmenoval se Michal Ország, rodilý v Děnděši. Toho přivedli vsetínští kupci z uherské strany do Hovězí. Tamodtud dostal se do Nového Hrozenkova a tam se dal do služby u Zbránků. Byl to statečný člověk, rozuměl své práci a dovedl se dobře ohánět. Oblíbila si ho Zbránkovic dcera a vzala si ho za muže. On si tam také v Hrozenkově chalupu postavil; živil se hlavně lovem, byl dobrý střelec. Střílel také hodně škodnou, lišky, kuny, jezevce, kůže posílal do Brna, kde tržil za ně pěkné peníze. Vrchnost mu přidělila kus lesa na pole. Tak se on zmohl nemálo, měl pěkné hospodářství, a když osada vzrostla, stal se Ország starostou, fojtem. Měl mnoho pozemků, daň z nich platil malou.

Ten Michal Ország měl tři syny, ti když dorostli, otci pomáhali v hospodářství i v lese.

Jednou šel starý Michal do Vsetína na zámek, měl tam řízení. Na cestě chytila ho u samého Vsetína náramná bouřka s vichřicí, jen tak že doběhl do zámku. Když se potom k večeru vracel domů, vidí, vichřice vyvrátila starou lípu u cesty. Přijde blíž, dívá se na kmen, zdá se mu, že se tam cosi blýská. Byly to dukáty a bylo jich hodně. Nejspíš si je tam uložili před časem loupežníci. Michal vybral dukáty z vykotlané lípy, nasypal do prázdného pytle, který s sebou nesl, a pospíchal domů. Tam peníze odevzdal své ženě a chvátal zase do Vsetína na zámek, aby ohlásil nález. Žena zatím, žádostivá zlata, odsypala trochu dukátů do hrnců a posypala navrch ovsem.

Hrabě, kterému Ország pověděl o nálezu, byl tak dychtiv uviděti ten poklad, že dal zapřáhnout a jel do Hrozenkova s Országem. Když přijeli do statku, Ország vede hraběte do stavení, do jizby, tam je hospodyně, peníze má vysypané na ošatce. Michal se zarazil, zdá se mu těch peněz nějak málo. Také hrabě podle vypravování Országova čekal, že jich bude víc. A také to řekl. Dívá se okolo a vidí stát na zemi u zdi dva hrnce s ovsem. Nemyslel na nic, když do jednoho zajel hůlkou. A hle, pod ovsem dukáty. Hospodyně byla, jako když ji krví poleje. Ale hrabě jen jí vymluvil, nehněval se. Byl rád, že přišel k tolika penězům.

Za to, že Michal Ország našel a odevzdal hraběti poklad, stal se svobodným, nemusel na robotu, neplatil kontribuci, daň pozemkovou. Místo toho byla jeho povinnost jezdit s povozem vrchnosti pro víno, ze zvěře jen pro jméno jednoho jeřábka ročně musel do zámku dodávat. K tomu směl si ročně poraziti kdekoli chtěl dvě jedle na šindel a dva buky na louč, světidlo – tehda svítili loučemi.

Za věrné služby slíbil hrabě darovati Michalu Országovi a jeho potomkům tolik země, kolik objede na koni na den sv. Jana Křtitele. Michal pochodil dobře. Měl potom mnoho pozemků a z těch jen malou daň platil. Listina hraběcí, která to potvrzuje, dána byla ve Vídni r. 1665 a je dodnes zachována v opise z r. 1749.

Rod Országů, pocházející od Michala a jeho tří synů Jana, Martina a Adama, byl bohatý. Rozmnožil se tak, že dodnes na třetinu lidí v Novém Hrozenkově má jméno Ország. Rozeznávají je podle přízvisk – Pavlovský, Bitalovský, Košut a podobně.

Hlavní obživou Hrozenkovských je salašnictví; ovce vyhánějí se na salaše na 20 neděl a lidé stěhují se tam na tu dobu s nimi.

O pokladě v Pulčínských skalách

Ves Pulčín leží u Valašských Klobouk; u Pulčína je údolí, nad nímž se pnou malebné skály. Jednomu místu v těch skalách říkají Zámčisko, že tam stával hrad či zámek. Pod Zámčiskem býval ještě v minulém století jakýsi sklep, a říkali, tam že jsou poklady. Ale báli se tam kopat, povídalo se, že zlí duchové ty poklady hlídají.

Vrátil se jednou do Pulčína mladý člověk z vojny; byl on pulčínský příslušník, ale nikoho z příbuzenstva už tam neměl. A taky nemohl ve vsi dostat hned práci. Nechal ho zatím jeho kamarád u sebe přespat; kus toho jídla mu dal, ale voják věděl, že to nadlouho být nemůže, že bude třeba vypravit se do města, tam že se pro něho nějaká práce najde.

Poslední den, než měl odejít ze vsi, chodil tak po okolí, šel se podívat také na Zámčisko. A jak tak chodí sem a tam, potká nějakou paní, bíle byla oblečena, ta ho oslovila:

„Co ty tu, vojáku, chodíš tak smutně, proč věšíš hlavu?“

A milý voják všecko jí pověděl, jak se z vojny domů vrátil a jak zas musí domov opustit. Tu mu ona řekla, ať jde s ní. A vedla ho do toho pustého hradu a tam mu ukázala vchod do polozasutého sklepa.

„Tady kopej,“ povídá paní, „budeš rád tomu, co najdeš. Ale dej pozor: ať se děje kolem tebe, co se děje, ničeho se nevšímej, ničeho nedbej!“

Jen to paní dořekla, zmizela. Voják by byl rád poslechl, ale neměl motyky ani lopaty. Šel tedy honem do vsi, vzal si ty věci u kamaráda a vrátil se na Zámčisko. Dal se do kopání, kde mu paní poručila, a vskutku přišel brzo na měděný kotel, hádal, že tam budou peníze. A byly. Jak chce ten kotel ze země vypáčit, zaslechne pojednou strašlivé vytí. Vzhlédne a vidí, že se k němu žene náramné množství vlků. Přiběhnou až k němu, zarazí se a začnou znova výt, oči jim blýskají. Bylo, jako by se chtěli na něho vrhnout. Ale on byl pamětliv slov té paní a obrátil se k své práci. Tu vlci zmizeli.

Voják odkopával zemi kolem kotle, aby ho mohl vyzvednout, ale tu najednou slyší hluk jako mnoha lidí a spatří, že se k němu nějací vojáci ženou s napřaženou zbraní. Ulekl se, ale zase ho hned napadlo, že je to mámení nějaké, a kopal dál. I ti vojáci zmizeli.

Ale po malé chvilce, když od kotle zem lopatou vyhazoval, počne se ozývat ve vzduchu pískot a sykot, hučení a skučení, a voják vidí, jak se nad ním vznáší zástup zlých duchů, křídloma mávají a natahují na něj drápy. Tu se tak polekal, že praštil lopatou a utíkal, co mu nohy stačily. Za sebou už nic neslyšel, a když se ohlédl, ani nic neviděl, a tak si pomyslil, že to zas jen mámení bylo. Ale už ho kuráž přešla, aby se sám vrátil. Šel do vsi ke kamarádovi, všecko mu pověděl a vyzval jej, ať jde s ním. Šli potom oba na Zámčisko, že ten poklad vyzvednou. Ale když tam přišli, kotel s penězi pryč; propadl se do hloubi země. Kopali ti dva lidé ještě na tom místě, ale nedokopali se. Poklad byl tuze hluboko. –

Také se povídá, že ta bílá paní, která na Zámčisku poklady hlídá, zjevuje se lidem jako shrbená stařena v bílé plachetce. A klíče od pokladů prý nosí na prostředním prstě. Ale nikdo už se tam nepokusil o to, aby se k těm pokladům dostal.

O můře v Hrádku

Říkali, že můra je člověk, který chodí v noci v nějaké zvíře proměněný, přichází na člověka ve spaní, dusí ho nebo mu saje krev. Takoví lidé, na něž chodí můra, velmi scházejí, slábnou. Nejčastěji to bývá černá kočka, která člověku spícímu na prsa uléhá, tíží jej. Takový člověk, třeba ve spaní na sobě můru cítil, probuditi se nemůže a sám se také můry nezbaví.

Stalo se v Hrádku u Bojkovic na Uherskobrodsku, že tam chodila můra na ševce. Ten už byl všecek umořený, věděl, jaká je toho příčina, ale pomoci si nemohl. Přišel jednou k ševci jeho starý kamarád, vysloužilý voják ze sousední vsi; dlouho už ševce neviděl a zhrozil se, jak je ten člověk tuze přepadlý. A švec povídá:

„Ba tak! Zle je se mnou a líp nebude, až mne to umoří. Věřil-li bys, že na mne můra chodí?“

A ten voják, že věří. Že on znal na vojně jednoho starého člověka, ten se vyznal v takových věcech a nějakému člověku v tom městě, kde bylo vojsko, také od můry pomohl.

„Však mi také pověděl, jak se to dělá, a já si to pamatoval. Zkusím, pomohu-li já tobě.“

Spolu tu věc tak smluvili: Koupili hrnec – na tom smlouvat nesměli –, udělali do dna dírku, voják potom večer postavil na stůl novou svíčku, rozžal ji a hrnec na ni překlopil. Svíčka hořela pod hrncem. K tomu si voják přichystal svěcenou křídu. Lehli si a švec spal v tu ránu. Voják neusnul, dával pozor. Najednou slyší, jak švec vzdychá, heká, hází sebou. Voják honem vyskočil, odklopil hrnec a vidí, že ševci leží na prsou černá kočka. Chytil křídu, přes okénko kříž jí udělal, potom běžel ke dveřím, ty také křídou nakříž přetáhl.

A teď to začalo. Voják k ševci, tomu kočka naráz skočila z prsou. Švec se hned probudil, a když viděl, co se děje, vyskočil a hnal se s vojákem za kočkou. To byla honba! Kočka ke dveřím, od dveří k okénku, ale viděla, že se pro tu křídu ven nedostane. Skočila na stůl, ze stolu na skříň, zase na podlahu. A najednou zmizela!

Voják vzal svíčku, sehne se a hledá po podlaze. „Aha!“ povídá a zvedne velikou jehlu. Podal ji ševci a řekl, ať do ní dratev navlékne, švec vzal dlouhou dratev a provlékl uchem jehly. Potom, jak voják řekl, zavázal na uzel a pohodil jehlu do síně.

Ráno, když vyšli z jizby, vidí, v síni leží mrtvá ženská, dratev má ušima provlečenou. To byla ta můra.

O věrozvěstech Cyrilu a Metodějovi

V zemi moravské bylo již v první polovině IX. století známo křesťanství. Šířili je tam němečtí kněží. A německý panovník osoboval si svrchované právo nad Moravou a jejím knížetem. Tak se stalo, že král Ludvík Němec sesadil knížete moravského Mojmíra a na knížecí stolec dosadil synovce jeho Rastislava. Čekal, že nový kníže z vděčnosti bude mu oddanější než Mojmír. Ale zmýlil se. Rastislav, který byl již křesťan, posílil moc svou tím, že dosadil svého synovce Svatopluka jako údělného knížete do Nitry na Slovensku a přijal v ochranu a moc i pražského knížete Hostivíta. Rastislav dobře poznával neblahý vliv Němců, kteří za záminkou šíření víry křesťanské chtěli utvrzovati na Moravě svoji moc. Uznával potřebu obrácení Moravanů na křesťanství, ale viděl také dobře, proč se dílu německých kněží nedaří: lid jim nerozuměl. Proto se rozhodl, že požádá mocného byzantského císaře Michala III., jehož sídlem byl Cařihrad, o věrozvěsty, kteří by Moravanům hlásali křesťanství jazykem slovanským. Císař Michal vyhověl žádosti Rastislavově a určil pro úkol ten učence Konstantina. Konstantin už předtím hlásal učení Kristovo Arabům a Chazarům; byl rodem ze Soluně, v jejímž okolí přebývali Slované. Proto znal dobře jazyk slovanský a již také sestavil podle řeckého písmo slovanské a přeložil do jazyka slovanského některé knihy bohoslužebné, později také bibli. S Konstantinem vypravil se na Moravu bratr jeho Metoděj, mnich, jenž býval dříve císařským úředníkem v kraji slovanském.

Zdárné bylo působení soluňských bratří na Moravě. Zavedli do křesťanských bohoslužeb jazyk slovanský místo latinského a šířili křesťanství také tam, kde se to dosud německým kněžím nepodařilo. Měli také hojně žáků, které připravili k úřadu kněžskému. Zdárného působení Konstantina a Metoděje na Moravě dlouho bylo vzpomínáno a vznikaly o něm také některé pověsti a legendy, jichž původ hledati sluší zřejmě ve stoletích pozdějších. Jedna z pověstí těch vypravuje o prvním setkání Konstantinově s pohanským lidem. Konstantin tu, jako v jiných pověstech a legendách zván je Cyrilem, kteréžto jméno přijal teprve později v Římě a jímž pak všeobecně je nazýván.

Oba bratři nevstoupili současně na půdu moravskou. Metoděj, jenž byl zdraví nepříliš pevného, zmožen únavnou cestou, již pěšky konali, onemocněl dříve, než došli na Moravu. Zůstal v ošetřování dobrých lidí, ale nikterak připustiti nechtěl, aby Cyril zůstal s ním. Na Metodějovo přemlouvání vydal se tedy Cyril se služebníkem svým, mnichem Zefyrínem, na další cestu.

Bylo tehda parné léto. Po celé týdny neukázal se na obloze ani mráček, vedro bylo úmorné. Cyril snášel je trpělivě, ještě si cestou žalmy prozpěvoval, ale Zefyrín neustával naříkati na obtíže cesty v takovém parnu. Marně napomínal Cyril služebníka svého, marně poukazoval na to, že Kristus po cestě na Kalvárii snášel trpělivě veliké útrapy nesa kříž, že i žíznil. Konečně povolil Cyril Zefyrínovi odpočinek a oba se usadili ve stínu křoví. Na pobídnutí Cyrilovo začal se Zefyrín modliti, ač nerad; v té chvíli byl přesvědčen, že by mu doušek čerstvé vody více byl platen nežli modlitba. Ale tu stal se div. Při modlitbě Zefyrínově čistý pramínek vytryskl najednou ze země pod křovím, a tak mohl se žíznivý Zefyrín napojiti, občerstviti.

Po odpočinku a občerstvení ubírali se Cyril se služebníkem dále. Byla to svízelná pouť. Všude kolem bylo viděti následky velikých veder: půda byla vyprahlá, všecko rostlinstvo vadlo a usychalo, v řekách bylo jen málo vody, potoky byly vyschlé až do dna.

Cyril se Zefyrínem putovali právě lesem, jenž přece trochu chládku poskytoval, když tu zaslechli nedaleko množství hlasů lidí. Šli blíže, a tu spatřili volné prostranství prostřed lesa, na němž shromážděn byl lid k bohoslužbě pohanské. I modla tam stála uprostřed a kolem ní hlouček kněží pohanských. Cyril brzy zvěděl, oč tu jde. Na usmířenou bohům, kteří ve svém hněvu odpírají zemi vláhu, měla býti přinesena lidská oběť. Právě rozhodnuto bylo losem, která z panen tam přivedených má býti obětována.

Zhrozil se Cyril té ukrutnosti pohanské, jíž měl za oběť padnouti život nevinné dívky. Vykročil neohroženě z lesa, předstoupil před kněží pohanské a promluvil:

„Chcete nevinný život v oběť přinésti, aby odvrácena byla od vás metla sucha. Pravím vám, abyste tak nečinili, neboť byste svědomí své obtížili vraždou. Jestliže neslituje se nad vámi všemohoucí Stvořitel, nebude vám pomoženo. Ale on nežádá oběti lidské.“

Na ta slova kněží rozhořčení počali reptati:

„Neposlouchejte ho,“ volali, „je to čaroděj, ale sám nic nezmůže a vás chtěl by odvraceti od oběti, které si bohové od vás žádají!“

Cyril dobře viděl, že lid není všechen na straně kněží; všichni ti, kdo byli smutni pro osud, jenž očekával dívku, zřejmě byli při něm. I pravil:

„Nejsem čaroděj; co činím, jedině z vůle Boha činím, jenž seslal nám svého syna jediného, aby nás vykoupil. Sečkejte, prosím, nedlouho, až bych tamto na vršku k Bohu se pomodlil a pro vás milost jeho vyžádal. Nezmohu-li za tu dobu nic, déšť-li nespadne, potom teprve vykonejte oběť!“

Kněží nebyli s tím spokojeni, že cizinec přerušil takto jejich obřady, nechtěli dbáti jeho řeči, ale lid přinutil je, aby vyžádanou lhůtu Cyrilovi povolili. Ten potom pospíšil na vršek, kde poklekl a počal se modliti. Lid dole stál pln očekávání, kněží marně tajili zlost.

Sotva se Cyril chvilku modlil, počal na západě vystupovati šedý mrak. Výš a výše se vytahoval, houstl a černal, až visel nad zemí jako ohromná, tmavá plachta. Začalo se blýskat, hrom rachotil a první těžké kapky dopadaly na zem. A tu už se liják spustil tak veliký, že po zemi voda proudem tekla. Vyprahlá půda dychtivě do sebe sála hojnou vláhu. Ale byla i silná bouře; blesky se míhaly za ohlušujícího rachotu. Lid všechen i kněží poschováni byli pod stromy, když tu najednou oslňující blesk sjel do modly prostřed božiště stojící, strašlivá rána se ozvala a modla byla na kousky roztřískána.

Za chvíli potom se bouře utišila i déšť v prudkosti ustal. Cyril sestoupil z vršku, uvítán jásotem lidu, ale kněží, rozzuřeni pro rozbití modly, chtěli se vrhnouti na něj i na sluhu Zefyrína. Lid však, přesvědčen o moci Boha, jehož Cyril vzýval, zahnal kněží.

I podařilo se Cyrilovi v kraji tom dílo jeho apoštolské, lid všechen přijal víru křesťanskou a kněžím pohanským nezbylo než utéci se do hor a lesů. –

Dějiny praví, že bratří soluňští, Konstantin a Metoděj, přišli na Moravu r. 863. Působili tam zdárně přes tři léta, putovali s kněžími a žáky svými po krajích moravských a hlásali lidu víru křesťanskou. Na některých místech na Moravě zachovaly se prastaré kamenné kříže, jimž říkají cyrilometodějské; to prý jsou památky na působení obou bratří věrozvěstů.

Horlivou činností svou vzbudili Cyril a Metoděj zlou žárlivost německých kněží. Ti obžalovali oba bratry u papeže, že učení jejich není pravé a že při bohoslužbách užívají jazyka slovanského místo latinského nebo řeckého. Papež povolal Konstantina a Metoděje k sobě do Říma, aby se z toho zodpovídali, ale vyslechnuv bratry, uznal správnost jejich učení a dovolil užívati bohoslužebného jazyka slovanského.

Tehda Konstantin byl churav a tak sláb, že se nechtěl odvážiti zpáteční cesty. Vstoupil proto do kláštera v Římě a přijal klášterní jméno Cyril, po řecku Kyrillos. Dříve, ještě než se Metoděj mohl vydati na cestu, Cyril se rozstonal na smrt. Před smrtí modlil se za lid moravský a bratru svému v péči jej poroučel.

Po několika dnech zesnul Cyril tiše. Metoděj, jenž zatím byl na arcibiskupa vysvěcen, vracel se potom na Moravu roku 1870. Upadl však v zajetí biskupů bavorských, svých úhlavních nepřátel, z něhož teprve po třech letech na zakročení papežovo byl vyproštěn. Vrátil se na Moravu, kde zatím už po Rastislavovi panoval Svatopluk.

O králi Svatoplukovi

Synovci svému Svatoplukovi svěřil Rastislav údělné knížectví na Slovensku se sídelním městem Nitrou. V pohnutých dobách válek východofranckého krále Ludvíka Němce s kmeny slovanskými Svatopluk, muž povahy násilné a vládychtivé, vydal strýce svého v moc Franků, jichž král kázal Rastislava uvězniti a oslepiti. Tehda povstali Moravané proti Frankům. Svatopluk, dobře pozoruje nebezpečí z nadvlády Franků, nabídl se králi naoko, že Moravany zkrotí. Zatím se však s nimi spojil a Franky porazil. Později však po nových bojích přinucen byl uzavříti s nimi mír a zavázati se k poplatku.

Zatím vrátil se arcibiskup Metoděj na Moravu ke dvoru Svatoplukovu. Ale pozoroval s lítostí, že král Svatopluk nežije tak, jak by se slušelo na panovníka křesťanského. Libovalť si král v životě hlučném, nevázaném, v hodování nezřízeném, v lovu a štvanicích. Nežil životem spravedlivého křesťana. Němečtí a vlašští kněží při dvoře Svatoplukově byli k těmto slabostem příliš shovívaví, ale arcibiskup Metoděj nepřestával králi vytýkati způsob jeho života.

Pověst vypravuje o tom, jak Metoděj jednou veřejně pokáral Svatopluka v chrámě velehradském.

Bylo to v neděli a věřící shromážděni byli v chrámě k slavné mši, kterou měl sloužiti arcibiskup. Měl jí býti přítomen i král, ale nemohli se ho dočkati. Arcibiskup a kněží byli již připraveni vyjíti k oltáři, ale Metoděj nechtěl přece začít dříve, dokud nepřijde král. Poslal tedy do paláce přezvědět, proč král otálí. A tu se dověděl, že král časně zrána vyjel s četnou družinou na hon. Zasmušil se Metoděj nad tím, že Svatopluk sváteční den znesvětil divokou zábavou; nemohl déle otáleti, a proto ubíral se k oltáři, aby sloužil mši.

Všechen lid pohřížen byl v modlitbách, kněží zpívali, mše pokračovala. Vtom náhle ozval se z dálky hluk a křik, rychle se přibližující. To lovecká družina s králem v čele vjela do nádvoří hradního. S pokřikem lovců mísil se štěkot psí smečky a ržání koní. V chrámě přítomní s ustrnutím slyšeli, že se všechen ten hluk žene blíž a blíž ke dveřím chrámovým. A vtom už král Svatopluk seskočil u samého prahu z koně, vešel spěšně do chrámu a s hlavou pokrytou, s loveckým kopím v ruce chvátal k oltáři.

„Proč jste nečekali na mne se mší?“ rozkřikl se král, až se klenbou chrámovou rozléhalo. „Věděli jste přece, že tu chci být!“

Až před oltář přihnal se král s tváří rudou a hněvem pokřivenou, ale v tom okamžení obrátil se arcibiskup k lidu a vztáhl ruce proti králi, jako by mu brániti chtěl, aby dál nepokročil.

Zarazil se Svatopluk, když spatřil plameny posvátného hněvu v očích arcibiskupových.

„Stůj, králi!“ zvolal Metoděj mocným hlasem. „Příliš se odvažuješ. Zadrž, ať trest boží tebe nestihne! Jak bych mohl otálet se službou Bohu, když ty pro světskou kratochvíli se omeškáváš? V dům modlitby vběhl jsi tak, jak se za zvěří honíš. Zlá bude odplata za tvoje rouhání.“

Král jako bleskem zastižen stál tu před oltářem, zrak sklopený před pronikavým pohledem Metodějovým. Potom najednou se obrátil a beze slova vyšel spěšně z kostela. Zachmuřen chvátal do paláce a tam se uzavřel, s nikým nechtěje mluviti. Vstoupil mu na mysl výjev v chrámě, viděl jasně před sebou, jak se vše událo, ale při sobě viny neshledal, jen na Metoděje se hněval, že jej tak ponížil přede vším lidem.

Na druhý den vzkázal král arcibiskupovi, že už ho viděti nechce, aby odešel z Velehradu. Tím uražen Metoděj, vzdálil se ze sídla králova; s družinou kněží a žáků odebral se na cestu po své arcidiecézi, aby zhlédl, jak pokračuje dílo, které tam s bratrem započal, a staral se o utvrzování a šíření víry křesťanské na Moravě. Král Svatopluk se s ním už nikdy nesmířil. Němečtí kněží, kteří stále zůstávali při dvoře Svatoplukově, nepřestávali krále proti arcibiskupovi popouzeti. Metoděj konečně vynesl klatbu nad Svatoplukem a nad jeho rádcem, německým knězem Vichingem, pozdějším biskupem nitranským.

Ve své blahodárné činnosti setrval arcibiskup až do smrti, nedbaje nepřízně ani pronásledování, jichž mu bylo zakoušeti od krále a jeho rádců. Zemřel r. 885. –

Král Svatopluk vybudoval mocnou říši velkomoravskou, podrobiv si Čechy i Srby Lužické a opanovav vedle Slovenska a Panonie, knížectví na jihovýchod od Moravy při pravém břehu Dunaje se prostírajícího, také část Polska. Na sklonku svého panování zakusil Svatopluk ještě mnoho svízelů válečných. Bylo neklidné jeho stáří, jakoby trestem za vše, čím se provinil v mužném věku.

Konec života Svatoplukova dvojí pověst líčí. Podle jedné předvídal konec říše, kterou založil, budou-li synové jeho nesvorní. Znamenaje, že se jeho konec blíží, dal si zavolati své tři syny a podal nejmladšímu tři pruty, pevně dohromady svázané, řka, aby je přelomil. Marně se o to syn pokoušel. Nedovedl pruty přelomiti ani druhý syn, ani nejstarší. Potom kázal otec pruty rozvázati a dal synům po jednom, aby je zlámali. Učinili tak snadno. Řekl pak otec:

„Jako ty pruty nezlomeny zůstaly, dokud pevně byly spolu svázány, i vy nepřemoženi zůstanete, budete-li pospolu držeti. Budete-li svorni, marné bude úsilí nepřátel vašich. Běda však, vznikne-li svár mezi vámi a vy rozdělíte říši, kterou já sjednotil. To bude váš konec.“

Nedlouho po tomto napomenutí Svatopluk zemřel, to roku 894. –

Jiná pověst praví, že Svatopluk v stáří litoval hříchů, jichž se dopustil, a chtěl pokání za ně činiti. I opustil náhle v noci vojenské ležení, v němž tou dobou prodléval, a v skrytosti ušel do hor, do tmavých lesů. Znal tam místo v horské stráni, kde přebývali tři poustevníci při kostelíku, jejž on jim kdysi dal vystavěti.

Poustevníci neznali krále a on se jim neprohlásil. Jen je poprosil, aby jej u sebe nechali, že chce v kajícnosti setrvati až do smrti vzdálen světa. Tušili poustevníci, že to je nějaký vznešený pán a že chce pokáním sejmouti přemíru hříchů ze svých beder. Ale neptali se na nic. Přijali Svatopluka mezi sebe a on tam s nimi po léta přebýval prostřed skal a lesů; v chudé chatrči bydlel, rouchem mnišským se odíval, stravou nejprostší se živil. Modlitbami a posty kál se ze hříchů, kterými jako král se provinil.

Teprve před smrtí, když cítil, že jeho života je namále, pověděl poustevníkům všecko o sobě, o tom, že byl králem velké říše moravské, o všem, čím se provinil, zvláště proti arcibiskupu Metodějovi, svatému muži. Skonal potom tiše, a poustevníci podle jeho přání pohřbili jej v tajnosti. Nikdo nezvěděl o jeho hrobě. –

Nesvítilo dlouho šťastné slunce nad mocnou říši Svatoplukovou. Tři jeho synové rozdělili se o ni tak, že nejstarší Mojmír stal se nástupcem otcovým, mladší měli úděly na Slovensku. Ale brzy vznikly mezi nimi nesváry, a těmi moc říše valně byla otřesena. První odtrhli se Čechové, po nich Srbové Lužičtí. Proti útokům Franků bránil se Mojmír zoufale a byl by se ubránil, kdyby nebylo přikvačilo na jeho říši neštěstí od východu. To bojovný národ Maďarů, pocházející z Asie, vtrhl z nížin uherských na Moravu. Této záplavě nepřátel se Mojmír nemohl dlouho brániti. A tak v prvních letech X. století nastal konec slavné říše velkomoravské, kterou zbudoval Svatopluk a nad níž jako by se byla vznášela kletba Metodějova.

O choleře ve Slavíkovicích

Války, kterými v minulých dobách národy evropské byly sužovány, mívaly jako průvodce či následovníky i jiné metly lidstva; to byly bída, hlad a mor nebo jiné podobné nemoci nakažlivé, při nichž smrt měla žeň přehojnou. K takovým nemocem patří i cholera, třeba že se v Evropě vyskytuje i v dobách neválečných. Cholera, původem z Indie, zavlečena byla do Evropy po prvé r. 1829.

Do Čech a na Moravu dostala se cholera také r. 1866. Přinesli ji tam Prušáci za války německo-rakouské. Bylo tehda zle. Prudce nakažlivou chorobou umírali lidé houfně, všude v obci slyšeti bylo sténání, pláč a nářek, pohřeb za pohřbem se konal, nikdo nebyl jist ani dne, ani hodiny. Ustrašený lid viděl v choleře strašlivou příšeru, která od obce k obci se plíží, od domu k domu a nelítostně maří životy lidské. Co divu, že se některým lidem v úzkosti a hrůze zdálo, jako by viděli na vlastní oči ztělesněný přízrak nemoci. O tom svědčí také vypravování panského polního hajného, hotaře, jak říkají, v Slavíkovicích u Jemnice, které je příkladem, jak se pověst rodí a že vzniknouti může v každé době.

Vyšel si jednou za doby cholery v r. 1866 slavíkovický hotař k poledni do polí úrodu hlídat. Byl tam u panského pole záhon zelí. Mělo pěkné hlávky, radost pohledět. Nebylo divu, že se lidem líbilo. Hotař už z dálky viděl u zelí skloněnou bílou postavu ženskou, vypadalo, jako by něco trhala. Dívá se na tu postavu, jde potichu blíž, a je mu divné, že se postava ani nehýbá, že vypadá jako nějaký přízrak. Úzkost nějaká a bázeň sklíčila hotaře, ale přece jenom spěchal k zelí. Na nějakých dvacet kroků od zelí se zastavil a zavolal:

„Co ty tu děláš u panského pole? V pravé poledne ona si přijde! Táhni odtud, zlodějko, nebo ti jich namelu!“

Křičel hotař, ale proto jen, aby přemohl bázeň. Nohy měl jako zdřevěnělé, nemohl o krok dál. A ta postava v bílé plachetce se tu chvíli zvolna narovná a obrátí se k hotaři. Ten jí pohleděl do tváře a pojala jej hrůza. Viděl tvář bledou, vyzáblou, ostrý nos, křivý jako dravčí zobák, vpadlé oči pichlavé, špičaté zuby vyceněné. A ta příšera natáhla proti hotařovi hubené, kostnaté ruce se zakřivenými prsty, jako by jej chtěla uchopit. Hotař uskočil nazpět a napřáhnuv hůl, zavolal:

„Pryč, pryč, sic ti hnáty zpřerážím!“

Ta žena se zachechtala příšerným smíchem a zavolala hlasem, znějícím jako havraní krákání:

„Nebojím se tě! Ty sám máš strach přede mnou – a neujdeš mi.“

„Kdo jsi, že tak směle mluvíš?“ tázal se ohromený hotař.

Znova se ozval zlověstný smích a příšerná žena zavolala:

„Chceš vědět, kdo jsem? Cholera jsem – a nikdo mi neujde, po kom sáhnu.“

Hotař, k smrti zlekaný, v tu chvíli vykřikl:

„Pámbů s námi a zlé pryč!“

Jen to dořekl, ta ženská se zachvěla, zhroutila se jaksi do sebe, ale potom zamávala rukou a v okamžení se změnila v ohnivý sloup, který před zraky užaslého hotaře začal se otáčeti a tiše se pohyboval cestou k Lhoticím. Tam došel až ke statku, kde říkali U Kakorů, tam otevřenými vraty dostal se na dvůr, ze dvora do světnice, kde byli právě u oběda.

Zatočil se ohnivý sloup prostřed světnice a zmizel. Lidé se polekali, ale neuměli si vysvětlit, co by to znamenalo.

Než uplynul týden, v tom statku všichni umřeli na choleru.

O veselé rychtářce slavíkovické

Ve Slavíkovicích měli kdysi rychtářku, to byla ženská jako oheň. Dovedla se otáčet v hospodářství, že šlo všecko jako na drátkách. Mladá byla, hezká, veselá, ráda si zazpívala. Ale nejmilejší ze všeho jí byl tanec. K muzice by byla třeba v půlnoci přes pole běžela. A tak to daleko s tancem dovedla, že jednou protancovala rybník. To bylo tak:

Bylo jednou v Slavíkovicích posvícení. To bylo slávy! Už v pátek a v sobotu chystali se ve statcích na posvícenský oběd, hus, kachen, slepic a kuřat bylo pobitých, koláčů plná prkna. A když o posvícenské neděli po velké mši s hudbou a zpěvem vrátili se Slavíkovičtí i s přespolními hostmi do statků a chalup, sedali k obědu, nejslavnějšímu v celém roce.

Také u rychtáře bylo veselo. Po hojném obědě poseděli všichni u stolu až do té chvíle, kdy začali vyzvánět na nešpory. Potom domácí i hosté odešli do kostela. Jenom rychtářka zůstala s děvečkami doma. Poručila, jak mají v jizbě i v kuchyni uklidit, sama se šla na komoru oblékat. To aby nezmeškala muziku, která začínala po nešporách. Naškrobené bílé sukně měla už na komoře přichystané, a tak začala oblékat sukni na sukni. Bylo třeba, aby byly sukně jako zvon. Proto jich do pasu nabíraných, škrobem utužených navlékla na sebe devatero. Rovnala je, zlehka přihlazovala, jen zlehka, aby nezplihly. Ale cítí, že by vzadu bylo třeba ještě trochu přidat, aby odstávaly tak jako na bocích. Čím to provést?

Jak se tak rychtářka ohlíží kolem, kde by co vzala, padne jí zrak na truhlici železem okovanou, která stojí v koutě. Obecní truhlice! Leckdy se dívala, když její muž truhlici otvíral. Tam byla obecní lejstra, všelijaké zápisy a smlouvy i jiné takové věci. To měl rychtář na opatrování. Rychtářku najednou něco napadlo. Věděla, kam rychtář schovává klíč od té truhlice, a našla jej na veliké almaře. Otevřela truhlici a viděla tu všelijakého papíru a pergamenu ve svitkách i překládaného. Byla hned hotova. Vybrala si listinu na tuhém papíře, ani ji nenapadlo se podívat, co je tam psáno, a podstrčila pod sukně tak, aby kraj papíru límcem přichytila. Dobré to bylo. Teď ještě šněrovačku pestře vyšívanou, hedvábný, květovaný fěrtoch. Starší děvečka zavázala hospodyni šátek s cípy nad čelem, a rychtářka byla ustrojena k muzice. Dočkat se nemohla, až bude po nešporách. Nohy v bílých punčochách a nízkých střevíčkách s přezkami jen jí hrály.

Konečně se vyhrnuli lidé z kostela a v tu chvíli ozvala se z hospody muzika. Rychtářka si poskočila, nečekala, až rychtář dojde domů, chvátala mu naproti a hned ho obrátila k hospodě. Stačit jí nemohl, jak tam pospíchala. Když vcházela do šenkovny, byly jejích širokých sukní dveře plny. Muzikanti, jak zahlédli rychtáře s rychtářkou, spustili tuš na uvítání a potom hned svižnou polku. S rychtářkou všecko jen hrálo. Rychtář na tanec nedbal, ten leda tak sousedskou hezky pomaličku, ale rychtářka neměla o tanečníky nouzi. Mladí sedláci a chasníci brali ji druh druhu z kola. Ani kouska nevynechala. Však to byla taky tanečnice! Vznášela se jako pírko, natřásala se zlehounka, tanečník ji sotva v rukou cítil.

Bylo sic v kole plno, pořádně rozehnat se tanečníci nemohli, ale tancovali bez únavy.

Až do bílého rána trvala muzika v hospodě. Naposled si rychtářka s rychtářem sousedskou zatancovala a domů. Však už ty naškrobené bílé sukně takové nebyly, jako odpůldne. Pomačkané byly, zplihlé. Když se doma rychtářka odstrojovala, byla už tak unavená a ospalá, že se jí oči klížily, že sotva ruce zvedala. Jen lehla, spala, jako když ji do vody hodí. Ta se zas jednou vytancovala! –

Za nějaký týden po posvícení přijde k rychtáři písař z budkovského zámku se vzkazem od pana vrchního, aby mu rychtář půjčil k nahlédnutí darovací listinu, kterou kdysi byl obci přidělen mlýnský rybník k užívání na věčné časy. Rychtář vzal z almary klíč a jde do komory k obecní truhle. Otevře ji a hledá listinu. Dobře ji znal podle velikého listu tuhého papíru. Ale listina nikde. Rychtář v zlosti vyházel všecko z truhly, znova přehraboval a přebíral, zle přitom huboval, ale kde nic tu nic. Vtom tu na prahu rychtářka; slyšela, že se něco děje v komoře, a přiběhla se podívat, co muž tak vyvádí. A tu ho vidí stát zlostí zarudlého nad otevřenou truhlou, kolem papíry a pergameny rozházené; pan písař stojí stranou a jen se ušklebuje.

„Co se ti, proboha, děje?“ rychtářka na muže.

„Co se děje? Listinu hledám, tu o mlýnském rybníku. Čert ví, kam se poděla.“

V tom okamžení vzpomněla rychtářka na posvícenskou muziku, na své nažehlené sukně – a na to, čím si pomohla, aby vzadu líp odstávaly.

„Propánaboha!“ vykřikla. „Já – –“

Nedořekla. Hlava se jí zatočila z toho, co vyvedla. Ale rychtář, jak byl v ráži, skočil k ní, za ruku ji chytil, až bolestí vyjekla a hned: Pověz! Pověz!

A tak se rychtářka přiznala k tomu, co vyvedla s listinou. Rychtář spráskl ruce nad hlavou.

„A kams ji potom dala?“ ptal se bez dechu.

„Kdybych já to, chudák, věděla! Já byla tehdy tak ospalá, že nevím, přinesla-li jsem to domů, nebo ne.“

Rychtář byl bez sebe. Písař, který na to dosud mlčky hleděl, povídá:

„Snad ta listina není ze světa, rychtáři! Hledejte a přineste ji potom na zámek!“

S tím písař odešel. U rychtářů bylo boží dopuštění. Všecko stavení bylo vzhůru, prohledán kdejaký kout, ale nešťastná listina nikde. K poledni utíkala rychtářka do hospody ptát se, jestli tam po muzice takovou listinu nenašli, ale marně. To že by ji byli vrátili, povídal hospodský, kdepak, takovou věc! A tak se rychtářka vrátila s nepořízenou. Listina byla dočista pryč.

Rychtáři bylo horko, když musel na zámku hlásit, že se listina o mlýnském rybníku ztratila. Ale pan vrchní si mnul pod stolem ruce. Věděl, že se jeho pán tuze mrzel na to darování, které učinil jeden z jeho předků.

Slavíkovičtí to nemohli svému rychtáři odpustit, že přišli o rybolov; vrchnost jim listinu neobnovila, kapři v mlýnském rybníku už jim nepatřili. A toho všeho byla vinna rychtářčina tancechtivost.

O Ondrášovi a Jurášovi

Slezský lid na Frýdecku vzpomíná ve svých vypravováních často zbojníka Ondráše, který před dávnými lety byl tam postrachem všeho kraje. Byl tak neohrožený a odvážný, že se stal hrdinou pověstí, které o něm vznikly a mezi lidem se zachovaly.

Uhry bývaly za vlády Habsburků zemí nepokojnou, často tam vzpoury vznikaly a povstání proti panovníkovi, bylo třeba je krotit. V těch domácích bojích přidávala se často k vojsku vzbouřené šlechty uherské všelijaká čeládka nepokojná, žádostivá lupu a drancování. A když boje utichly, takový lid nechtěl si hledati klidné zaměstnání, zvyklý na divoké řemeslo utíkal se do hor a lesů, tam zbojničil, pokojným občanům byl na postrach. I dolů do kraje se odvažoval, a často bylo třeba vojsko vyslat na potření takové neplechy.

Když na začátku XVIII. století v Uhrách přísně bylo nastupováno proti škůdnictví takového lidu loupežného, utíkala se ta čeládka i do sousedních zemí. Tak r. 1711 vpadly divé ty roty z Uher také na Moravu a do Slezska a zle sužovaly obyvatelstvo. Tehda žil v Janovicích u Frýdku člověk nepokojný, Ondra Šebesta se jmenoval, mnoho zlých činů měl na svědomí, lidé se ho báli. Ten, jak se v kraji objevili uherští loupežníci, hned se k nim přidal. Rádi ho přijali mezi sebe: bylť on chlapík odvážný, dobře se vyznal všude v té krajině, zbojnickou tu chasu vodil. A tak mezi nimi vynikl, tak si jej oblíbili, že si jej vyvolili za náčelníka. Usídlil se v těžko přístupných skrýších na Lysé hoře, tamodtud vpadal se svou chasou do kraje, zámky a panské dvory přepadával, loupili tam, vybíjeli. Šel z nich strach po všem kraji.

A stala se jednou taková věc:

Frýdecký hrabě Pražma s hraběnkou jeli odkudsi z návštěvy. Jeli lesem, ale nebáli se zbojníků. O těch už dlouho nebylo ani vidu, ani slechu. Přešli oni asi někam na Moravu nebo na uherskou stranu, říkali lidé.

Jede hrabě s hraběnkou v uzavřeném kočáře, kočí z vysokého kozlíku dává dobrý pozor na cestu, na niž kočárové lucerny jen málo světla házejí. Vedle něho sedí lokaj, bázlivý člověk; tomu se každou chvíli zdá, že se tam v lese něco tmavého kmitlo – snad nějaký člověk nedobrý. Krčí se lokaj a přišeptává kočímu, nevidí-li on také – – Ale kočí ho jen odbývá, strašpytla.

Lokaj se utišil, ale po nějaké chvíli, když přijížděli k houštině, chytil náhle kočího za rameno a šeptá bázlivě:

„Vidíš, vidíš? Tamhle nalevo za stromem!“

Kočí chce se dát do smíchu uděšenému lokajovi, ale vtom mu úsměv utuhl v tváři. Od stromu vyskočil chlap jako hora, pistoli v ruce a míří na kočího.

„Stát!“ křičelo to chlapisko. „Stát, nebo střelím!“

Kočí strhl koně nazpět. Kočár se zapotácel. Uvnitř hraběnka vzkřikla leknutím, hrabě honem sáhl za kožený polštář, kde měl schovánu pistoli. Ale než mohl kohoutky natáhnout, ukázala se v okénku kočáru hlava rozcuchaných vlasů a namířená pistole. Hraběti ruka klesla a on zaleknutý odklonil se dozadu k hraběnce, která se chudáček choulila v koutku kočáru. Ten chlapík venku jediným trhnutím otevřel dveře kočáru a povídá:

„Teď jen ven z kočáru, pane hrabě! Čekáme tu na vás už od večera – a dočkali jsme se. Vy po nás pasete, my po vás. Nebojte se, vám se nic nestane. Chceme spravedlnost.“

Hrabě vidí nezbytí, leze z kočáru, ale hraběnka strachy ani hnout se nemůže. A vidí hrabě, před ním u kočáru stojí chlapík nevysoké postavy, ale pěkně ulehlý, oči mu planou. Zbojník. Za ním několik statných chlapců, dva z nich vzali si na starost koně, kočího a lokaje.

Hrabě Pražma nebyl z bázlivých. Viděl, že se bránit nemůže, ale přesto zeptal se tvrdým hlasem zbojníka:

„Kdo jsi ty, že na mne tu v lese za noci spravedlnosti vyžaduješ? Chceš-li, aby se ti jí dostalo, přijď na zámek, tam si můžeš stěžovat!“

„Oho, pane hrabě, tak by to nešlo. Tam byste mne nevyslyšel. A chcete-li znát moje jméno? Vězte tedy, jsem já Ondráš Šebesta, janovického fojta syn.“

„Má asi táta z tebe radost, že ses dal na zboj!“

„Má či nemá, o to nejde. Ale já se k těm chlapcům přidal, protože po dobrém jsem se spravedlnosti nedovolal. Marně bych byl žaloval.“

„Na koho?“

„Na frýdeckého správce, chcete-li vědět. A co udělal? Tatíka mého málem k smrti ubili jeho drábové, i matku mou pronásledoval, až to životem zaplatila, a sestru jsem musel v lesích skrýt, aby mu do rukou nepadla.“

„Vyšetřím všecko a potrestám!“

„Ne, ne! Třeba bych marně čekal. A třeba by se z toho šelma správce vykroutil. Jinak bude. Proto tu čekáme, proto jsme vás, pane hrabě, chytili.“

A Ondráš pověděl hraběti, co bude – a tak se také stalo. Hraběte Pražmu s lokajem nechali si zbojníci jako rukojmí v lese, Ondráš sedl si k hraběnce do kočáru, místo lokaje sedl ke kočímu jeden ze zbojníků a už se jelo. Po cestě smluvil Ondráš s ustrašenou hraběnkou, co se má stát, aby panu hraběti nebylo ublíženo.

Když přijeli do frýdeckého zámku, kázala hraběnka správce zavolat. Ten přišel a zjevit se mohl, když místo hraběte spatřil v kočáře Ondráše. Chtěl hned lidem poroučet, ať zajmou toho v kočáře i toho na kozlíku. Ale hraběnka zabránila. Ondráš jí pomohl z kočáru, a jak hraběnka nařídila, musel tam k němu správce přisednout. Potom dráb na příkaz hraběnčin musel lavici přinést, na níž dával správce sedláky vyplácet, také lískovku k tomu, kterou je vypláceli. Když ty věci naložili do kočáru, povídá Ondráš kočímu:

„A teď jen práskni do koní a jeď hezky zčerstva! Nepřijedeme-li záhy do lesa, budou mí chlapci myslet, že jste nás tu zdrželi, a zle bude s panem hrabětem.“

I hraběnka přikazovala kočímu, ať jede honem. Měla chudinka strach o manžela. A tak vskutku kočí pobízel koně, jak mohl. Po cestě správce, třeba stísněný, přece dorážel řečí na Ondráše, aby pověděl, co chce. Ale Ondráš mlčel a jen se uškleboval. Tu už správce jímalo nedobré tušení a nemýlil se.

Když přijel Ondráš se správcem do lesa ke zbojníkům, u nichž zajatý hrabě čekal, vyndali lavici z kočáru i s lískovkou, potom Ondráš vyskočil a správce zkroušeného vytáhl.

„Tu ho máme, pane hrabě,“ povídá Ondráš. „A teď budem soudit. Vám náleží nad ním právo, brát vám je nechci. A tak se jenom ptám: co zaslouží ten hanebník za všecko svoje zacházení s poddanými, za to, že moje matka jeho vinou o život přišla, že mého otce div neubil a mou sestru pronásledoval? Oko za oko, zub za zub, praví Písmo. Ale já jeho života nežádám. Jako on jiným dělal, tak i jemu buď oplaceno. Zaslouží-li, aby tu na té zámecké lavici lískovkou dostal vyplaceno?“

Hrabě vida, že čeká Ondráš na jeho odpověď, nemohl jinak než přikývnout. A už na znamení Ondrášovo dva silní chlapci uchopili správčíka na smrt ulekaného, na lavici položili a přivázali. Potom vzal jeden ze zbojníků lískovku a začal sázeti správci výprask. Zkusil zlý správce na své kůži, čeho tak často sedlákům uštědřoval. Dostal nepočítaných; křičel tak dlouho, dokud neomdlel. Teprve potom přikázal Ondráš ustati. Odvázali správce, vzkřísili jej studenou vodou a naložili do kočáru. Hrabě přisedl k němu, lokaj na kozlík.

„Tak, pane hrabě,“ loučil se Ondráš, „jste volný, jeďte spánembohem. Soud je vykonán. A svému správci řekněte, ať je lidštější, ať netýrá poddané, nebo se mu povede hůř!“

Zabouchl Ondráš dvířka kočáru, kočí práskl do koní a jeli na Frýdek.

Tak se Ondráš pomstil správci. –

Ondrášova chasa i nadále se zdržovala ve slezských horách, mstila křivdy na lidu páchané, spadeno měla na zlé pány a na jejich zlé úředníky.

Nejvyšší hejtman země slezské uložil hraběti Pražmovi z Bílkova, pánu na Frýdku, aby tu loupežnou chasu přemohl a hlavně aby zajal Ondráše. Hrabě svolal myslivce a hajné, k nim se přidal ozbrojený lid ze zámku i panských dvorů a začala se honba po lesích a po horách na lidskou zvěř. Ale ať dělali, co chtěli, Ondráše ani jeho chasu dostat nemohli. Zbojníci měli tak znamenité skrýše, že je nikdo vypátrat nemohl. Říkalo se, že je podporují a také schovávají lidé ve vsích a na samotách, ale nikdo to dokázat nemohl. Kolikrát se hraběcím lidem zdálo, že dostanou některé z té bandy, dokonce i Ondráše; viděli ho zdaleka a rychle obklíčili to místo, ale když se potom stáhli dohromady, zbojník byl pryč, jako by se byla zem pod ním propadla. Nejchytřejší a nejodvážnější ze zbojníků Ondrášových byl Juráš, rodem ze Slezska. A ti dva Slezané Ondráš a Juráš postavou by nebyli nahnali lidem strachu; byli oba malí, zjevu nepatrného, říkali jim proto Ondrášek a Jurášek. Ale báli se jich lidé jako živého ohně.

Hrabě Pražma se vším úsilím pronásledoval zbojníky; nařídil, aby v každé obci, ke které se ta divoká chasa přiblíží, hned bylo zvoněno na poplach; jak by to v sousedních obcích, směrem k Frýdku uslyšeli, měli také začít zvonit, tak aby zvoněním se donesla zpráva až do Frýdku, odkud by se pronásledovatelé ihned vydali za zbojníky. Všecko to nic platno nebylo, Ondráše ani jeho zbojníků nechytili, ti dál provozovali loupežné řemeslo jako na posměch hraběti, který musel konečně zemskému hejtmanu oznámit, že na svůj úkol nestačí.

Zemský hejtman si umínil, že musí zbojníky dostat. Docílil, že na Ondráše a jeho lidi vytáhlo vojsko. Byl to pluk dragounů, který tehda ležel v sousedním Opolsku a Ratibořsku. Ten vytáhl na Frýdecko s příkazem, že zbojníky schytat musí. Ten, kdo se zmocní Ondráše, měl dostati vyplaceno sto zlatých ve zlatě.

Některé zbojníky vojsko pochytalo, jiní vidouce, že jde do tuhého, spasili se útěkem přes hranice, ale Ondráše pronásledovatelé dostat nemohli. Zmocnili se ho teprve zradou. Jeho společník Juráš jej zradil. Pověděl vojákům o skrýši Ondrášově, sám je tam přivedl a spícího Ondráše ranou do hlavy zabil. Potom dostal odměnu zrádcovu a odešel do hor.

To se stalo roku 1715. Ale zbojnictví konec nebyl. Juráš zradil svého pána a přítele proto, že sám chtěl být pánem. Po nedlouhé době shromáždil na horách rozprchlé zbojníky, přidali se k němu i noví a Juráš se svou chasou řádil na Frýdecku dál. Nedlouho. Chytili ho záhy a propadl hrdla.

To byl konec zbojnictví ve Slezsku, které provozovali se svou chasou Ondráš a Juráš.

O černé kněžně od Těšína

V pověstech lidu v Těšínském Slezsku žije dobrotivá paní, kterou nazývali „černou kněžnou“. Byla to osoba skutečná, manželka těšínského knížete Václava, Kateřina Zdeňka, která po smrti manžela svého provdala se po druhé za hraběte Forgáče ze slovenského Trenčína. Ale od Těšínska neodloučila se tím nadobro; ráda na Těšínsku, kde už tehdy, od r. 1579, panoval syn její Adam Václav, pobývala na svém loveckém zámku v Marklovicích blízko Těšína. Vypravují o ní, jak byla dobrá ke svému lidu poddanému.

V Marklovicích u lesa měl chalupu člověk chudobný, při chalupě blízko kus pole, to mu dávalo živobytí. Jednou z jara, když bylo osení pěkně vzrostlé, našel chuďas pole zdupané, obilí zničeno. Věděl, kdo asi byl tím škůdcem: zvěř z panských lesů. Slzy lítosti a zlosti vstoupily tomu člověku do očí při pohledu na zpustošené pole. Pěstí zahrozil k lesu, zavolal:

„Běda ti, dostanu-li tě; bude to poslední tvoje hodinka!“

Chystal se, že si v noci škůdce vyčíhá. V lese u Marklovic žila černá zvěř, ta vycházela za noci na pole a působila tam velikou škodu. To věděl ten člověk, a když se začalo toho dne stmívat, ukryl se s puškou na kraji lesa u svého pole v roští. Měsíček vyšel a poléval kraj modravým světlem. Netrvalo dlouho, z lesa vyšel veliký divoký kanec a hnal se rovnou do pole. Ten člověk nemeškal, přiložil pušku k líci, zamířil, stiskl kohoutek, rána zahřměla a zlý kanec se svalil. Tu střelec vyskočil z roští a hnal se ke zvěři. Viděl, že byla rána dobrá; kanec byl mrtev. Bylo třeba jej odklidit. Ale kam teď s ním?

Ale nežli si ten člověk rozmyslil, co se zastřeleným kancem, vyrazili z lesa dva hajní, kteří tam náhodou byli nablízku, chytili toho střelce, hned mu ruce svázali a hnali jej na zámek.

„Uvidíš, chlape bídná,“ volal hajný, „co je to po panské zvěři střílet. S pytláky se okolky nedělají.“

Ten ubožák věděl dobře, co čeká pytláka přistiženého. Na pytlačení byl tehda trest smrti.

Ale bránil se, že on jen za tu velikou škodu se mstil, kterou mu kanec na poli způsobil.

„To neplatí,“ hajný na to, „ty panskou zvěř střílet nesmíš. Na tvou obranu v zámku nedají.“

Také nedali. Na zámku hned byl ten člověk uvržen do vězení, ani ho poslouchat nechtěli. Řekli mu, že soud bude krátký a on že bude viset.

Někdo z lidí, kteří viděli, jak toho ubožáka k zámku vedou, běžel to povědět jeho ženě. Ta div neomdlela leknutím, ale potom se vzpamatovala, a že půjde za muže prosit. Hned časně ráno běžela na zámek. V bráně ji zadrželi, nechtěli ji dál pustit, když říkala, že chce ke kněžně. Naštěstí byla kněžna v nádvoří, chystala se někam odejet. Zavolala, co se děje, a když zvěděla, kázala, aby k ní ženu přivedli. Ubohá žena padla před kněžnou na kolena a s pláčem prosila za život mužův. Kněžna ještě o ničem nevěděla. Vyptala se tedy svých lidí, co se stalo, a kázala přivésti toho člověka z vězení.

„Proč jsi to zvíře zastřelil?“ ptala se kněžna.

A tu pověděl ten člověk všecko, jak mu zvěř zničila pole, z něhož bere obživu. Potom se kněžna obrátila k svým lidem a ptala se na cenu kance. Řekli jí, že tři tolary.

„Jak byste odhadli škodu, kterou černá zvěř na jeho poli působí?“ ptala se kněžna dále.

Chtěli vědět, kolik pole měří a čím je oseto, a když jim ten člověk pověděl, spočítali, že ročně na tisíc zlatých škody zvěř ta nadělá.

„Teď tedy poroučím,“ řekla kněžna, „aby mu nahrazena byla škoda taková za deset let. A tobě trest smrti promíjím, protože jsi bránil svého majetku. Ale trestu přece neujdeš: zaplatíš za kance tři tolary.“

Snadno bylo tomu člověku zaplatit tu pokutu, když dostal deset tisíc zlatých. On i žena nepřestávali děkovati kněžně a velebili její dobrotu. –

„Černá kněžna“ zůstala až do smrti dobrou matkou svého lidu, a když se s tímto světem rozloučila, oplakávali ji upřímně všichni poddaní. V závěti své ustanovila kněžna pro sebe zvláštní pohřeb. Rakev s jejím tělem naložena byla na prostý vůz, do něhož zapřaženy dva páry volů. Ti vyvedeni byli ze zámecké brány a ponecháno jim potom, aby šli, kam chtějí. Kde se pak zastavili, tam byl vykopán hrob a do něho rakev vložena. Tak splněno znění závěti.

Nad hrobem kněžniným vystavěn byl záhy kostelík, také tam založena byla osada, jež dostala jméno Kostelec. Říkali, že se v tom kostelíku na oltáři zjevuje „černá kněžna“ a také v zámku marklovickém prý ji vídali obcházet se svazkem klíčů u pasu. –

V Těšíně mají dodnes památku po „černé kněžně“; je to hřbitovní kostelík sv. Trojice nedaleko náměstí, založený kněžnou Kateřinou Zdeňkou r. 1594 na paměť zlého moru, který v Těšíně zuřil.

O vojsku v Čantorii

O vrchu Velké Čantorii, přes nějž na Těšínsku vede nyní hraniční čára mezi Československem a Polskem, taková je pověst jako o Blaníku i některých jiných vrších a skalách v Čechách a na Moravě; dříme prý tam vojsko, které jednou ve zlých časech vyjde národu svému na pomoc, až bude nejhůř.

Přišel kdysi do kovárny ve vsi pod Čantorií neznámý pán a objednal si tři sta podkov. Smluvili se, kdy budou podkovy hotovy, a pán slíbil, že toho dne přijde pro kováře. Vskutku také přišel. Kovář naložil podkovy na ruční vozík a jel s pánem na Čantorii. Tam byl vchod do skály, kovář vjel za pánem dovnitř, do velké síně, kde jako ve stáji stáli řadou koně, na nich seděli vojáci. Všecko spalo. Jen občas hrábl některý kůň kopytem o kamennou dlažbu, jinak bylo ticho.

Pán přikázal kováři, aby ty koně okoval. Kovář se dal do práce. Šlo mu to rychle, ale přece to nebylo tak hned hotovo. Když konečně přikoval kovář poslední podkovu, objevil se pán a ptal se, co chce kovář za podkovy a za okování. Kovář mu na to, že to ponechává na pánovo uznání. Tu mu pán nasypal do pytle koňského hnoje, obrátil se a beze slova odešel někam dále dovnitř. Kovář zůstal jako omráčený nad takovou odměnou. Když se vzpamatoval, chtělo se mu křičet, ale bál se tu v podzemní síni mezi spícími vojáky, bál se běžet za pánem, a tak jen potichu klel, že se dal napálit. Vysypal hnůj z pytle, hodil pytel na vozík a vyjel ze skály.

Teď po cestě domů proklínal hlasitě pána, který jej tak šidil. Napadlo ho vysypat ještě zbytky hnoje z pytle. Zastaví se, vezme pytel a obrací jej na ruby. A hle, vidí, že tam zůstalo trochu – ryzího zlata. Nechal vozík vozíkem a s pytlem v ruce uháněl na Čantorii, tam, kde byla otevřená skála.

Ale když kovář přišel ke skále, po otvoru ani památky. A pána také nikde nenašel. Tak si jen vyčítal, že se s tím hnojem tak ukvapil. Zbylo mu sice trochu zlata, i tím si pomohl, ale co ho mohl mít, kdyby byl hnůj z pytle nevysypal! –

Každého roku o svatém Janě prý v Čantorii zabubnuje bubeník. Vojáci se probouzejí a ten, který zrovna stojí na stráži, zeptá se:

„Už půjdeme?“

Tu vůdce odpovídá:

„Ještě ne, čas ještě nepřišel.“

Vojsko z Čantorie upadá zase ve spánek celoroční.

Čas, na který vojáci v Čantorii čekají, nastane, až se přiblíží doba poslední bitvy. Ta prý se strhne na Těšínsku „mezi třemi hruškami“. Jedna z těch hrušek stojí na výšině u Těšína, druhá u Frýdku, třetí až v Pruském Slezsku. A bude ta bitva strašlivá: Těšín jezdci-vojáci na kopytech svých koní roznesou, krve tolik poteče, že by stačilo hnát mlýn na tři složení. Až se ta bitva skončí, bude také konec všem válkám na zemi, všemu tomu strašnému vraždění a duha věčného míru sklene se nad naším světem. Kéž by bylo!

O hadu zlatohlavci na Godule

Na vrchu Godule v Těšínském Slezsku sídlí prý král hadů; pro zlatou korunku na hlavě říkají mu zlatohlavec. Není zlý, leda je-li podrážděn. Čas od času slézá zlatohlavec z hory k potůčku; tam složí na břehu zlatou korunku do trávy a sjede do vody, aby se vykoupal.

Na hadí korunku z nejčistšího zlata měl by leckdo zálusk. Ale nepodaří se mu hada o ni oloupit, jako se kdysi nepodařilo tomu ovčákovi, který se k tomu namanul, když se zlatohlavec koupal. Zlatá korunka leskla se v trávě a ovčáka hned napadlo, aby ji vzal. Přiskočil, korunku sebral a uháněl pryč. Ale zlatohlavec v potoce dobře zpozoroval krádež. Vylezl z vody a takový pískot ze sebe vyrazil, že se všude rozléhalo.

Na to pískání najednou oživla půda kolem. K zlatohlavci pospíchali ze všech stran hadi, veliké hejno jich bylo, a syčíce hnali se se svým králem za ovčákem. Ten utíká, co může, ale s hrůzou slyší, že se ten strašlivý sykot k němu stále blíží.

Cítil ovčák, že už dlouho nevydrží ten šílený běh, a tak mu jiného nezbylo, než že tu zlatou korunku hodil za hlavu. To ho zachránilo. Zlatohlavec vida, že korunka dopadla na zem, zastavil se a všichni jeho s ním. Potom dva nejstarší z hadů uchopili korunku a posadili ji svému pánu na hlavu. Zlatohlavec vracel se do hor a jeho poddaní se rozlezli kolem.

Ovčák pověděl lidem o své příhodě a nikdo už nezatoužil po koruně hada zlatohlavce.

O zvonu ve Fryštátě

Neměli nikde ve Slezsku takového zvonu, jako byl ten, který visel na věži farního kostela ve Fryštátě. Když jej rozhoupali, slyšet bylo jasný jeho zvuk široko daleko, až prý do Těšína. A byl ten zvon starší než město Fryštát samo. Tam, kde dnes je vesnice Staré Město řečená, bývala už před dávnými a dávnými lety bohatá obec. V té obci si pořídili kostelní zvon, jakým se nikde v zemi chlubit nemohli. Věnovali na něj mnoho peněz, zvonaři stříbro dali, aby je do zvonoviny přimísil. A zvuk toho zvonu byl vskutku lahodný, dojímavý.

Zlá pohroma přišla na tu obec. Vypukl tam prostřed léta, za suchého počasí požár; dřevěné příbytky hořely jako sláma a plameny přeskakovaly ze stavení na stavení. Marné bylo hašení: do večera všecka obec lehla popelem. I kostel shořel, a když se vzňaly trámy na věži, která hořela jako obrovská svíce, uvolněný zvon spadl. Brzy se i věž zřítila. Škoda požárem způsobená byla nesmírná. Lidé jen málo zachránili, všechna stavení byla na prach shořelá. Pláč a nářek se ozýval po celém spáleništi.

Nikdo už nechtěl znova si stavět příbytek na tom nešťastném místě, založili tedy jinde novou obec, nynější Fryštát. Zmohli se zase pilnou prací a obec vzkvétala. I nový kostel si postavili a nové zvony na věž si pořídili. Tam, kde stávala kdysi obec, již požár zničil, bylo potom pastvisko. A tu prý jednou, po dlouhém čase páslo se tam stádo vepřového dobytka. A pastýř, jak tak kolem stáda obchází, vidí, že svině vyryla hluboký dolík a že se v něm něco leskne. Byl to zvon, ten krásný zvon ze shořelého kostela. Nerozlil se při požáru, jak myslili lidé, ale zaryl se hluboko do země. Pastýř oznámil svůj nález ve Fryštátě, zvon byl vykopán, a že jej shledali neporušeným, převezli jej do města a zavěsili na věži farního kostela. Znova se potom rozléhal stříbrný zvuk velikého zvonu širým krajem.

Tehda sídlila v těšínském hradě princezna, té se zvuk fryštátského zvonu tak líbil, že sedávala u okna a poslouchala, dokud jen ve Fryštátě tím zvonem vyzváněli. Ale nestačilo jí to. Toužila míti zvon blíž a chtěla jej pro těšínský hradní kostel. Vzkázala starším města Fryštátu, aby jí zvon prodali, že jim dá za něj, co budou chtít. Fryštátští se zpěčovali prodati zvon, který byl jejich pýchou, ale nemohli to přece jen tak odříci princezně, aby si ji nerozhněvali. Usmyslili si tedy, že řeknou takovou cenu, kterou nebude chtít princezna zaplatit. I určili si za zvon tolik tolarů, co by se jimi vysázela řádka z Těšína do Fryštátu. A princezna na to přistoupila. Nezbylo tedy než vydati zvon princezně.

Neradi snímali Fryštátští krásný zvon ze své věže; v lítosti utěšovalo je jen to, že dostanou tolik peněz. Budou moci dáti si ulíti nový zvon, a ještě jim hodně zbude na zvelebení města. Odvezli zvon do Těšína na hrad a naložili tam tolary, které jim byly vydány.

Fryštátský zvon složen byl pod věží na těšínském hradě a připraveno všechno, aby mohl být druhého dne vytažen na věž a tam zavěšen. Ale časně ráno shledali lidé na hradě, že zvon zmizel. Neuměli si to nijak vysvětliti. Jen to bylo jisto, že zvon nikdo v noci z hradu odvézti nemohl; bylať brána zavřena a v nádvoří byly stráže.

Když ohlásili princezně, co se stalo, rozkázala, aby posel dojel do Fryštátu tu věc starším obce oznámiti. Ale ten posel potkal se ve bráně s poslem, kterého poslali Fryštátští, aby princezně oznámil divnou věc, že se zvon přes noc ocitl na věži kostela fryštátského. Tu poznala princezna, že to mohlo být způsobeno jen zázračnou mocí, a vzkázala proto Fryštátským, aby si zvon nechali doma, že ani tolary od nich nechce nazpět. Z toho byla ve Fryštátě veliká radost.

Jen jedinou věc si princezna vymínila, aby byla zazděna okna na věži fryštátského kostela proti Těšínu. Nechtěla již, aby ji zvuky zvonu tak podivně vábily.

O zakletém lichváři v Klimkovicích

Před dávnými lety žil v Klimkovicích člověk, ten získal jméno tím, že půjčoval peníze na vysoké úroky. Lichvařil. Jeho jmění rostlo rychle; že byl také lakomý až hrůza, byl z něho brzy veliký boháč. Schovával peníze do železné truhlice, a než umřel, byla truhlice plná dukátů; jinak svého jmění neužil.

Po lichvářově smrti dědicové sháněli truhlici; věděli, že je tam veliké bohatství. Nikde nemohli truhlici najít. Až jeden vzpomněl, nebude-li ve sklepě. A tam také vskutku byla. Ale seděl na té truhlici veliký strakatý kohout. Lekli se dědicové a nikdo z nich neměl odvahy přiblížiti se k truhlici.

Tu najednou kohout zakokrhá a potom povídá lidským hlasem:

„Ten z vás by mne mohl vysvobodit, kdo by si troufal ty peníze do roka utratit.“

Takové množství peněz, plnou truhlici dukátů netroufal si utratit nikdo. Dědicové stáli tu zaraženi. A tu se kohout zase ozval:

„Běda! Marné je všecko mé doufání. Nikdo už mne nevysvobodí. Jsem proklet na věky!“

V tom okamžení ozval se rachot a železná truhlice i s kohoutem se propadla do země. Dědicové přišli o jmění. Ten strakatý kohout byl duch zemřelého člověka, který pro lichvu a lakomství byl zaklet.

O pokladě u Jablunkova

Povídají, že na Kostělkách u Jablunkova je schovaný poklad. A kdo ho tam schoval? O tom pověst takto vypravuje:

Dal se jednou jeden Slezák mezi zbojníky. Byl to silný chlap, chytrý a odvážný. A tak v tom zbojnickém řemesle nedobrém vynikl, peněz z něho měl naloupených dost a schovával si je. Našel si pro ně dobré místo, takové, aby mu žádný na ně nepřišel. Daleko po kraji ten Slezák chodil na zboj, až do Uher se dostal. A tam ho jednou chytili. Jaké se zbojníkem okolky? Odsoudili ho hrdla, šibenice byla pro něj přichystaná.

A když toho Slezáka pod šibenici přivedli, stál tam prostřed vojáků na žebříku, ruce měl svázané, oprátku na krku. Rozhlédl se kolem po lidech, kteří tam stáli, aby viděli, jak budou zbojníka věšet, a najednou zavolal:

„Slyšíte? Je tu někdo od Jablunkova?“

Stál tam mezi lidem nějaký komorník z Boconovic, Mach se jmenoval, a ten se přihlásil:

„Já jsem tamodtud. A co je?“

Tu volal zbojník:

„Poslyš, člověče! Já tam u vás poklad zanechal, peněz dost. Víš-li, kde jsou Kostělky, tam hledej a najdeš tabuli kamennou okrouhlou, tu když vyzvedneš, najdeš pod ní poklad. Abys šel najisto, povím, jak ten kámen najdeš – –“

Nedomluvil zbojník. Kat podtrhl žebřík a odsouzenec se houpal na šibenici.

Ten boconovský Mach pamatoval si poslední slova zbojníkova, a když potom přišel do Slezska, vydal se na Kostělky, aby ten poklad našel. Hledal kamennou tabuli, hledal, po lese chodil křížem krážem, ale marné bylo. Kamene, pod nímž zbojník schoval poklad, nenašel. Třináct let prý pátral po pokladě na Kostělkách, a přece naň nepřišel. A když docházelo třinácté léto, umřel.

Dodnes nikdo na tu kamennou tabuli na Kostělkách ještě nepřišel.

O loupežnících na Cvilíně

Na cestě z Opavy ke Krnovu nade vsí Úvalnem spatřují se zříceniny Cvilína. Býval to kdysi pevný hrad, ale pobořen byl nejspíše ve válce třicetileté a už se k staré slávě nevzpamatoval. Zůstal ve zříceninách, opuštěn. Že byly pod ním rozsáhlé sklepy a prý i tajné chodby daleko vedoucí, hodil se v pozdějších dobách za útulek loupežné chase, která v tom kraji řádila a přepadala hlavně ty, kdo se ubírali silnicí pod hradem. Je o těch loupežnících pověst taková:

Mladý kupec z Opavy vyhlédl si nevěstu, dceru krnovského kupce, vzali se a měli v Krnově slavnou svatbu. Nevěstin otec vystrojil hostinu v sále hostince a tam hlučně hodováno. Pozdě navečer vyjeli mladí manželé z Krnova domů, zanechali svatební hosti v nejlepší zábavě.

Když se ženichův vůz blížil vesnici Úvalnu, ozvala se pojednou z lesa rána z pušky a kočí skácel se z kozlíku mrtev. Koně se začali plašit, ale vtom už vyskočilo z houští několik ozbrojených mužů, z těch jeden chytil koně u huby a přinutil je, aby stáli tiše. Byli to loupežníci. Ženich byl odvážný člověk, vytáhl honem pistoli a střelil po nejbližším loupežníkovi. Zastřelil jej, ale hned nato byl chycen a svázán. To udělali loupežníci i nevěstě, která strachy polomrtvá se choulila na sedadle vozu. Mladí manželé přinuceni sestoupit z vozu. Co bylo ve voze, loupežníci vybrali, koně vypřáhli a odvedli, vůz na silnici převrhli. Také prohledali ženicha, vzali mu peníze, které si jako věno od tchána odvážel, a odvedli jej potom s mladou jeho ženou na hrad a tam uvrhli do temného sklepení. Tak se těm mladým lidem den radosti změnil v den neštěstí a hrůzy.

Zatím bylo veselo při svatební hostině v Krnově. Hudba hrála, hosté dali se do tance. Naléváno vína a zábava byla stále hlučnější. Přišla nějak řeč na ženskou bázlivost a někteří mladí muži tropili si z ní úsměšky. Tu najednou přistoupila ke stolu dcerka hostinského, nevěstina kamarádka, statečné děvče, a povídá:

„Nic vy se ženským nevysmívejte! Však je na vás, abyste nás chránili. Ale vím, že se mezi vámi najdou také baby.“

„Oho, oho!“ bránili se křikem muži, ale rázná dívka je umlčela. Řekla jim:

„Nu, máte-li kuráž, můžete ji dokázat. Kdo z vás se teď sebere a dojde na Cvilín?“

Chlapci byli zticha. Udiveně hleděli na dívku, která tu stála s jiskřícíma očima, s odhodlanou tváří. Ptala se znova:

„Kdo tedy půjde na Cvilín se mnou? Vidíte, teď jste zticha, když máte dokázat hrdinství. Abyste však věděli: není to žert. Když se nikomu z vás nechce, půjdu sama, abych vám dokázala, že jsou mezi muži větší strašpytlové nežli mezi ženami. Uvěříte mi, že jsem tam byla, když vám přinesu větévku z jeřábu, který roste na přední hradbě pustého hradu. Víte, že tu nikde v okolí jeřáby nejsou.“

To řekla dívka a pospíchala ze sálu. Hosté zůstali chvíli zaraženi, ale potom si řekli, že děvče jen tak žertovalo. A že se jistě neodváží v temné noci ke hradu, o němž se říká, že tam loupežníci přebývají.

Ale statečná dívka provedla svůj úmysl. Sebrala v kuchyni ostrý nůž, vzala přes sebe veliký šátek a pospíchala k Cvilínu. Dostala se až ke hradu, ale když byla pod hradbami, zahlédla ve zříceninách světlo, zaslechla hrubé hlasy a ženský nářek. S hrůzou poznala, že to hlas její přítelkyně, a domyslila se, že loupežníci přepadli mladé manžele. Bylo třeba rychle jednat, chtěla-li zachrániti zajaté. Nepozorovaně dostala se k jeřábu, utrhla větvičku, schovala si ji a chvátala rychle od hradu.

Ale uvolněný kámen z hradby spadlý upozornil loupežníky, že se k nim někdo dostal. Statečná dívka v malé chvíli zaslechla za sebou křik a hluk. Honili ji. Že byla daleko před nimi a uměla dobře utíkat, zdálo se, že jim unikne. Tu vůdce loupežníků, který zůstal v hradě, v tušení, že jeho lidé dívky nedostihnou, vsedl na koně a hnal se za nimi. Předhonil je a brzy doháněl i dívku. Když ji dohnal, seskočil z koně a chtěl ji uchopiti. Ale statečná dívka bodla jej nožem, že těžce zraněn se svalil. Nato dívka vyskočila na koně a hnala se ke Krnovu. Loupežníci viděli, že je honba marná, a vrátili se.

Dcera hostinského přiběhla domů, jeřábovou větévku hodila v sále na stůl a všecka udýchána vyprávěla chvatně svou příhodu. Všecko se zvedlo, pospíchali ze sálu, strojili se na loupežníky. Sehnáni nakvap ozbrojení lidé a chvátali za dívkou na starý hrad. Vedli si v lese zticha, chtěli loupežníky překvapit. Ale když se dostali do zřícenin, po loupežné chase ani památky. Jen ženicha s nevěstou našli – ale mrtvé. Svatební jejich den byl jim i dnem úmrtním. –

Krnovští hned druhého dne začali pronásledovati loupežníky, kteří tak hrozným činem zlekali celý kraj. Ale ti poznali, že jim hrozí nebezpečí, a vystěhovali se ze cvilínských zřícenin někam daleko. –

Po roce se v tom krnovském hostinci zase slavila svatba. Zase tam tancovali v přízemním sále a mezi tanečnicemi byla i hostinského dcera. Po nějaké chvíli objevil se mezi tanečníky neznámý člověk, urostlý, snědé tváře a jiskrných očí, pěkně ustrojený. Bral děvčata k tanci a vytáčel je vesele. Přišel i pro hostinského dceru a ta si libovala dobrého tanečníka. A ten, když s ní třetí kolo tančil, zamířil ke dveřím na dvůr vedoucím, a než se dívka vzpamatovala, vytančil s ní ven. Myslela, že je to žert. Ale na dvoře stál osedlaný kůň, k tomu se cizinec přitočil, vyšvihl se do sedla a silnou rukou vyzvedl děvče k sobě. Potom pobídl koně a vyrazili ze vrat. Děvče vidělo, že je zle, ale vyprostit se nemohlo, tak je ten člověk pevně držel.

Hnali se k mostu přes Opavici. A tu na mostě seděl nějaký žebrák schoulený, kůň se ho lekl, uskočil stranou, přerazil chatrné zábradlí a zřítil se z mostu. Voda vysoko vystřikla a kůň s cizincem a dívkou padali do hlubiny. Ale dívce podařilo se vyprostit se z cizincovy náruče, a že uměla plovat, zachránila se. Jejímu uchvatiteli zůstaly nohy v třmenech a on utonul i s koněm.

Druhého dne vylovili koně i s jezdcem. Byl to vůdce loupežníků, kterého statečná dcera hostinského před rokem tak nožem poznamenala. Chtěl se jí pomstít a přišel nepozván k tanci. Ale statečné děvče uniklo mu po druhé a navždy.

O hoře Pradědu

Nejvyšší vrchol pohoří Hrubého Jeseníku je Praděd na hranicích, které dělily Moravu od Slezska. Na něm stojí rozhledna, na způsob starodávné hradní věže z netesaného kamení zbudovaná, z jejíž horní plošiny je překrásný rozhled po Hrubém i Nízkém Jeseníku a do širého kraje moravského i slezského.

Jako o jiných vrších Jeseníků, tak i o Pradědu vypravuje si lid pověsti. Jedna z nich je o původu Praděda.

Před dávnými lety pásal prý mladý ovčák stádo na horské louce v Jeseníku. Byl chudý, ale byl se svým osudem spokojen. Nepřišel nikdy k bohatým lidem, a tak nevěděl nic o pohodlném, blahobytném živobytí. Až po čase, kdy si tam jednou nějaké panstvo zajelo do hor pro osvěžení a setkalo se s ovčákem, poznal on rozdíl mezi bohatými a chudými. A běda! Začal bohatým lidem závidět. Už nebyl tak spokojen, jako býval. Smuten sedával na pastvě u velkého stáda a myslel stále, jak by bylo hezké, kdyby byl bohat.

Sedí tak jednou ovčák na kameni v myšlení zabrán a tu slyší, jak někdo za ním hlubokým hlasem volá jeho jméno. Trhl sebou leknutím a obrátil se po hlase. Tu vidí, že se země otevřela a z ní že vystupuje stařec obr. Hlava velikánská, dlouhé vlasy má a vousy šedé jako skála.

Stařec vystoupil ze země, stál tam u louky vysoko vztyčen a znova zavolal uleknutého ovčáka jménem. Ovčák přemohl bázeň a zeptal se:

„Čeho si žádáš, pane?“

„Chci, abys mi dal nejlepší ovci ze svého stáda. Ale nechci to zadarmo.“

Mladý pastýř se rozmýšlel, vybral nejlepší ovci a přivedl ji starci. Ten ji vzal a řekl:

„Odměním se ti. Pojď se mnou!“

Ovčák se rozmýšlel opustit ovce, ale že byl žádostiv odměny, sebral se a šel za starcem do lesa. Tam přišli brzy ke skále, ta vypadala jako zavřená brána nějakého zámku. A vskutku řekl stařec:

„Tu je můj zámek. Vejdi za mnou!“

Skála se otevřela a ovčák udiven vkročil za starcem do prostranné chodby. Tou se dostali do klenuté skalní síně, kde bylo kolkolem bohatství stříbra a zlata, až oči přecházely.

„Naber si tuhle dukátů do kapes,“ stařec vybízel ovčáka, „tvá ovce bude dobře zaplacena, ale chraň se vzít co jiného!“

Sotva dořekl stařec-obr, zmizel. Ovčák stál užaslý prostřed toho bohatství. Ale vzpamatoval se, sehnul se k hromadě zlatých peněz a začal si jimi plnit kapsy. Když už se mu jich víc do kapes nevešlo, litoval, že nemá, kam by ještě nějaké dal. Zmocnila se ho žádostivost zlata. Vidí tam stát vedle krásný zlatý svícen; napadlo ho, ten že by mohl pod halenou dobře ukrýt. Honem se shýbl, chopil se svícnu a schoval jej při sobě. A teď ven!

Dívá se ovčák, kudy ze síně, ale východu nikde nevidí. Přišel přece do té síně z chodby, a teď toho vchodu vidět není. Marně obchází polekaný ovčák kolem, marně pátrá po východu ukrytém. Jen tvrdá skála všude. Hrozná úzkost se ovčáka zmocnila. Viděl, že je za živa pohřben ve skalním nitru země. Začal křičet, v zoufalství pobíhal kolem a pěstmi tloukl do stěn neprostupných.

Všecko bylo marno. Konečně klesl vysílený ovčák u hromady peněz a zticha naříkal:

„To jen proto se mi stalo, že jsem byl tak žádostiv bohatství. Co je mi platno zlato, když tu zahynu?“

Tu najednou zjevil se v síni stařec-obr. Rozhněvaný byl, zle se na ovčáka mračil. A zavolal, jako když hrom rachotí:

„Nebyls spokojen s tím, co jsem ti dal. Lakota tě svedla. Sám ses potrestal.“

V tu chvíli se zablesklo, hrom zaburácel, ovčák omdlel.

Když přišel k sobě, viděl, že leží na vrchole neznámé hory. Daleko od něho na svahu páslo se jeho stádo.

Ta hora vyrostla na místě, kde stařec zavedl ovčáka pod zem. Vrchol její vypjal se nejvýš v celém tom horstvu.

Ovčák poznal, že má kapsy prázdné; přišel o zlato, ale byl rád, že život zachránil.

Nová hora dostala po obru-starci jméno Praděd.

Doslov

Tato kniha pověstí přimyká se látkou i jejím zpracováním k oběma dříve vydaným svazkům „Českých pověstí“. Také pro tuto knihu pověstí moravskoslezských čerpal jsem látku ze spisů starších i novějších, třebaže nebyl výběr tak hojný jako při pověstech českých.

Ze starších sbírek byly to zvláště knihy B. M. Kuldy, A. Mikšíčka, Mat. Václavka. Kdežto Kulda a Václavek přidržovali se dojista původního znění lidového podání, uvádí Mikšíček pověsti své v obšírném zpracování, hovějícím vkusu tehdejších čtenářů dospělých. Přitom sledovati možno, že se opíral Mikšíček často o dřívější zpracování pověstí. Nasvědčuje tomu zejména téměř doslovné znění textu Mikšíčkova a textu např. Hebrova (v němec. díle „Mährens Burgen und ihre Sagen“, „Moravské hrady a jejich pověsti“) z r. 1848. Zajímavo je, že jsem našel některé látky shodné i v jiné německé knize „Beiträge zur Volkskunde der Deutschen in Mähren“ – „Příspěvky k lidovědě Němců na Moravě“ – od Vilibalda Müllera (1893), kde v oddílu pohádek a pověstí jsou některé jistě českého původu, jiné z krajů národnostně smíšených; spisovatel knihy této pronáší v úvodě dokonce podivnou domněnku, že pověst o Ječmínkovi má vlastně původ v německém dávnověku.

Některé látky pověstí moravských mohl jsem čerpati ze spisu „Naše Horácko jindy a nyní“ od J. Dufka, jiné ze sbírky K. Kallába „V tajemných zátokách Svratky“, jiné z „Vlastivědného sborníka župy olomoucké“. V pořadu pověstí postupoval jsem Moravou počínaje Horáckem od kraje ke kraji. Jen posledními dvěma pověstmi „O veselé rychtářce“ a „O choleře“, které jsem dodatečně získal od p. řed. Jiřího Puchnara, vrátil jsem se do západní Moravy.

Látky slezských pověstí poskytlo mi hlavně dílo Fr. Slámy „Vlastenecké putování po Slezsku“, k pověsti o Ondrášovi doplnil mi látku laskavě p. dr. Jan Petrus, spisovatel knihy „Ze slezských luhů“. Všech zmíněných autorů tuto vděčně vzpomínám, odevzdávaje knihu moravskoslezských pověstí do rukou čtenářstva.

A. W.

V Praze 31. března 1933

Ediční poznámka

V souladu s naší ediční praxí a v zájmu zpřístupnění díla současnému čtenáři jsme upravili pravopis textu podle nyní platných pravidel. Zejména jsme aktualizovali psaní velkých písmen (tábor, pražan ve smyslu příslušníků směru husitského hnutí m. Tábor, Pražan, místní pojmenování U Bílé studně m. U bílé studně apod.), interpunkci (zvl. užití čárek v souvětí) a užití předložek z/ze ve 2. pádě.

Redakce MKP

Adolf Wenig
Moravskoslezské pověsti

Ilustrace v knize a na obálce Josef Wenig

Korektura Lukáš Borčický

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4546-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4547-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4548-6 (prc)