Sido

Colette

Přeložil Karel Toman

Znění tohoto textu vychází z díla Sido tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Fr. Borový v Praze v roce 1931.

Text díla (Colette: Sido), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 25. 4. 2025.

I
„Sido“

„A proč bych zapírala svou vesnici? Ani pomyšlení. Tys nějak pyšná, má zlatá Minko, že bydlíš od svatby v Paříži. Nemohu se ubránit smíchu, když vidím, jak všichni Pařížané jsou pyšní, že bydlí v Paříži: ti praví, protože v tom spatřují šlechtický titul, i ti nepraví, protože se domýšlejí, že postoupili o stupínek výš. Podle toho bych se mohla chlubit, že moje matka se narodila na bulváru Bonne-Nouvelle! Ty se naparuješ jako veš, že máš muže Pařížana. A když říkám Pařížan… Praví rodilí Pařížané nemají tak výraznou tvář. Jako by jim Paříž brala všechnu výraznost!“

Odmlčela se a zvedla tylovou záclonu, jež zastírala okno:

„Podívejme se! Slečna Théveninová slavnostně vodí po všech ulicích svou pařížskou sestřenici. Ani nemusí říkat, že panička Quériotová je z Paříže: samá ňadra, malé nohy a příliš křehké kotníky na tak těžké tělo; na krku dva nebo tři řetězy, vlasy velmi pečlivě načesané… I bez toho bych věděla, že panička Quériotová je kasírkou ve velké kavárně. Pařížská kasírka si parádí jen hlavu a poprsí, to ostatní se neukazuje. Taky dost nechodí a tloustne. V Paříži uvidíš mnoho takových kadeček.“

Tak mluvila kdysi má matka, když jsem já sama ještě byla mladičká žena. Ale ona už dávno před mou svatbou dávala venkovu přednost před Paříží. Zapamatovala jsem si z dětství různé výroky, nejčastěji klatby, jež vrhala s neobyčejným důrazem. Kde brala tu jistotu, tu šťavnatost, když ani třikrát do roka nevyšla ze svého okresu? Odkud měla ten dar všechno přesně vystihnouti a proniknouti, tu formu, jež měla ráz úředního nálezu?

Jak bych po ní neměla lásku k venkovu, nerozumí-li se venkovem toliko místo nebo krajina daleko od hlavního města, nýbrž duch kasty, závazek mravní čistoty, hrdost na staré vážené sídlo (ze všech stran uzavřené, v němž však možno kdykoliv otevříti vzdušné komory a plný seník) i jeho páni, stvoření k obrazu a podobenství svého domu.

Jako pravá venkovanka se má roztomilá matka „Sido“ v duchu často dívala na Paříž. Pařížská divadla, módy a pařížské slavnosti nebyly jí ani lhostejny, ani cizí. Měla-li je ráda, tož leda tak, že v její útočné lásce bylo trochu mračivé koketnosti, strategického blížení a válečného tance. Ten drobet Paříže, jehož si dopřála vždycky asi za dva roky, stačíval jí pak na delší čas. Pak se k nám vracela s nákladem čokolády, exotického zboží a zbytků látek, ale hlavně s programy divadel a s fialkovými voňavkami, a líčila nám krásy Paříže, kde ji všechno zajímalo, neboť se ničemu nevyhýbala.

Za ten týden viděla novou mumii, navštívila rozšířené muzeum, nový obchodní dům, slyšela tenora a byla na přednášce o birmanské hudbě. Přivezla laciný plášť, obyčejné punčochy a drahé rukavice. Především však nám přivezla své šedé kmitavé oči a růžovou pleť, jež únavou temněla; vracela se nedočkavá a starostlivá o všecko, co v její nepřítomnosti pozbývalo tepla a chuti k životu. Ani nepozorovala, že jsem nebyla mocna slova, když jsem při takovém návratu cítila z jejího kožichu cudnou ženskou kaštanovou vůni, která neměla nic společného s nízkým tělesným svůdnictvím.

Stačil pohyb, stačil pohled, a už zase byla ve všem doma. Jaká obratnost v rukou! Přestřihovala růžové stužky na sáčcích s bonbony, vybalovala zámořské lahůdky a pečlivě zase skládala černé napouštěné papíry, jež bylo cítit lodní koudelí. Mluvila, volala na kočku, pokradmu si prohlížela přepadlého otce, sahala na mé dlouhé copy a čichala k nim, aby se přesvědčila, zda jsem si kartáčovala vlasy… Jednou, když rozvazovala svištivý zlatý dracoun, všimla si, že na gerániu za oknem, přitisknutém ke sklu, visí pod tylovou záclonou nalomená větvička, ještě zelená. Dracoun sotva odvázaný se dvacetkrát ovinul kolem narovnané větvičky, podepřené proužkem tuhého papíru… Vzrušilo mne to a myslela jsem, že se chvěji žárlivostí, ale byla to jen básnická rezonance, probuzená kouzlem účinné pomoci se zlatou pečetí…

Typem venkovanky nebyla, k tomu jí scházela jediná vlastnost: pomluvačnost. Žil v ní silný kritický smysl, měnivý, teplý a veselý jako mladá ještěrka. Letmo zachytila význačný rys nebo kaz, vrhla světlo na skryté krásy a září pronikala malá srdce.

„Jsem červená, viďte?“ říkávala, když si byla na někoho posvítila.

Byla opravdu červená. Pravé věštky, když proniknou cizí duší, sotva dýchají. Někdy po všední návštěvě zůstala seděti ve velkém vycpaném zeleném křesle, zrudlá a malátná.

„Ah, ti Vivenetovic…! To jsem unavena… Ti Vivenetovic, můj bože!“

„Co ti udělali, maminko?“

Přišla jsem ze školy a zarývala jsem drobné zuby do rohlíků, do patky čerstvého chleba, pomazaného máslem a malinovým želé…

„Co mně udělali? Přišli. Co jiného a co horšího mohli udělat? Dva mladí manželé na svatební návštěvě a s nimi stará Vivenetka… Ah, ti Vivenetovic!“

Více mi neřekla, ale to ostatní jsem slyšela později, když přišel domů otec.

„Ano,“ povídala matka, „manželé, kteří jsou čtyři dni spolu! To je neslušnost! Manželé, kteří jsou čtyři dni spolu, ti se neukazují, nevláčejí se po ulicích, neroztahují se v salonech a nevystrkují se všude i s jeho nebo s její matkou… Ty se směješ? Ty vůbec nemáš takt. Já se ještě červenám, že jsem viděla tu mladou ženu, vdanou čtyři dni. Ona se aspoň ostýchala. Vypadala, jako by jí koukala spodnička, nebo jako by seděla na čerstvě natřené lávce. Ale on, její muž… Hrůza. Palce jako vrah a dvě malinká očka na číhané vzadu v jeho dvou velkých očích. Náleží ke druhu mužů, kteří mají paměť pro čísla, kteří lžou a při tom se bijí v prsa, a kteří mají odpoledne žízeň, což je příznak špatného žaludku a hašteřivé povahy.“

„Bum!“ tleskal otec.

Brzy přišla řada na mne, když jsem žádala o dovolení nosit krátké letní punčochy.

„Kdypak přestaneš chtít všecko dělat jako Antonínovic Mimi, když sem přijede k babičce na prázdniny? Antonínovic Mimi je z Paříže, a ty jsi zdejší. Ať si pařížské děti v létě ukazují své špejle bez punčoch a v zimě hodně krátké kalhoty a ubohá červená stehýnka. Pařížské matky, když jim děti křehnou zimou, mají na všechno jeden prostředek: otočí jim jednou okolo krku bílý čínský šátek. Když mrzne velmi silně, dají jim ještě čapku, která se k němu hodí. A pak se krátké punčochy nezačínají nosit v jedenácti letech. Když máš taková lýtka? Vždyť bys vypadala jako tanečnice na provaze, jen mít ještě v ruce misku na vybírání peněz.“

Tak mluvila a nikdy nehledala slov a neodkládala zbroj. Zbroj říkám dvěma dvojicím jejích „skel“ a kapesnímu noži, někdy to byl také kartáč na šaty, zahradnické nůžky, staré rukavice, a leckdy proutěné žezlo, na konci širší jako pálka, jemuž se říká vyprašovač a vyklepávají se jím záclony a povlaky. Matka dělala všecko po svém, uznávala jen takové významné dny, jež se na venkově oslavují důkladným úklidem, praním a ukládáním vlněných šatů a kožišin. Neměla však ráda ani hluboké skříně ve zdi, ani umrlčí kafrový prášek, místo něhož také dávala kousky nakrájených doutníků, za kouřené hlavičky otcových pěnovek a veliké pavouky, které zavírala do skříně, jež byla skrýší stříbrných molů a bohatým lovištěm.

Byla čilá a stále samá práce, nebyla však příliš horlivá hospodyně; byla čistotná, jasná, někdy mrzutá, ale na hony daleko od samotářské posedlosti, která počítá ubrousky, kostky cukru a plné láhve. Když s hadrem v ruce dohlížela na služku, která zdlouhavě čistila okna a smála se na souseda, bývalo slyšeti její nervózní křik, netrpělivé volání po svobodě.

„Když dlouho pozorně čistím své čínské šálky,“ říkávala, „cítím, že stárnu…“

Svědomitě vytrvala při práci až do konce. Pak překročila dva stupně u našeho prahu a byla v zahradě. Hned byla ta tam její mrzutá podrážděnost a hněv. Vše, co roste a kvete, působilo na ni jako protijed, a měla svůj zvláštní způsob, jak brala růže za bradu a dívala se jim přímo do obličeje.

„Podívej se,“ řekla, „jak je tahle maceška podobná anglickému králi Jindřichu VIII. s těmi vousy dokola. Nemám ani tuze v lásce ty rejtarské tváře žlutých a fialových macešek…“

* * *

V mé rodné čtvrti sotva by byl napočítal dvacet soukromých domů se zahradou. Nejhůře obdařené měly dvůr vysázený a krytý révou nebo i bez ní. Každá fasáda skrývala hlubokou „zadní zahradu“, spojenou s jinými takovými zahradami společnou zdí. Ty zadní zahrady udávaly ve vsi tón. V nich se žilo v létě, v nich se pralo; v zimě se tam štípalo dříví, něco se tam dělalo v každou roční dobu, a děti, hrající si pod kolnami, lezly tam po žebřinách odstrojených vozů.

Zahrady, jež sousedily s naší, neměly práva na tajnosti: naši „hořejší zahradu“ i naši „dolejší zahradu“ chránil svah půdy, vysoké staré zdi a stromová stěna. Ozvučné úbočí svahu odráželo zvuky a ze zelinářského ostrůvku v rámci stavení nosilo zprávy do „libosadu“.

Z naší zahrady jsme slýchali na jižní straně Mitona, jak kýchá a ryje a mluví se svým bílým psem, kterému 14. července natíral hlavu modře a zadek červeně. Na severní straně si stará Adolfka zpívala krátkou písničku a při tom vázala do kytic fialky, určené na oltář našeho kostela, do něhož uhodilo a který už nemá zvonici. Na straně východní ohlašoval žalostný zvonek, že k notáři jde nějaký klient… Co mi budete povídat o venkovské nedůvěřivosti? Krásná nedůvěřivost! Naše zahrady si řekly všecko.

Oh, v našich zahradách se žilo líbezně a ušlechtile! Mezi zelinářskou zahradou a „květinářskou“, mezi keři a drůbeží byla jen samá zdvořilost a vlídnost! Co zlého mohlo přijíti přes špalír u společné zdi a po prejzech stmelených lišejníkem a planoucím rozchodníkem, jež byly bulvárem kocourů a koček? Na druhé straně, na ulici, zevlovaly rozpustilé děti, hrály kuličky a ve stružce si podkasávaly sukně; sousedé hlídali jeden druhého a za každým, kdo šel mimo, hodili nadávku, úsměšek nebo nějakou slupku, muži kouřili mezi dveřmi a plivali… Průčelí našeho domu, šedé jako železo, otvíralo své zašlé okenice jen při mých neobratných škálách, nebo bylo slyšeti ven, jak štěká pes, když někdo zvonil, a jak zpívají čížkové v kleci.

Snad chtěli naši sousedé ve svých zahradách napodobiti ticho naší zahrady, v níž se nepraly děti, v níž hlasy lidí i zvířat zněly mírně, zahrady, ve které žil třicet let muž se ženou a nikdy na sebe nekřičeli…

Bývaly za těch dob veliké zimy a žhavá léta. Později jsem poznala léta, která, když zavru oči, mají barvu okrové země, rozpukané mezi stébly obilí, a pod obrovským okolíkem divokého pastináku šedou nebo modrou barvu, jako moře. Ale žádné léto mimo léta mého dětství mi nepřipomíná šarlatový kakost a plamenný stvol náprstníků. Žádná zima není bělostnější na pozadí oblohy vystlané břidlicovými oblaky, jež předpovídaly pořádnou vánici, pak oblevu svítící tisíci krůpějí a kopinatých pupenců… To nebe těžce leželo na zaváté střeše seníku, na holém ořechu a na korouhvičce a kočky pod ním věšely uši…

Sníh, jenž dříve padal tiše a kolmo, snášel se nyní ze strany, jak jsem si vykračovala po zahradě a chytala do úst poletující vločky a nad zakuklenou hlavou zněl mi zesláblý šum dalekého moře… Matka vycítila, co se děje, vyšla na terasu, podívala se na čas a volala:

„Bouřka od západu! Utíkej! Zavři vyhlídky na půdě…! Vrata u kolny na vozy…! A okno v zadním pokoji!“

Já, zanícený plavčík na rodné lodi, jsem letěla a klapala dřeváky, plná okouzlení, když z hlubin té bílé a tmavomodré hvízdavé zmatenice vyšlehl rychlý blesk, ozvalo se krátké zahřmění, dvě děti západu a února, jež společně zaplnily nebeskou propast. Nutila jsem se do strachu, chtěla jsem věřiti, že je konec světa.

Za nejhoršího rachotu skláněla se matka nad velkou lupu v měděném obroučku a žasla, počítajíc větévky krystalů v sněhu, jejž západ zahnal na naši zahradu…

* * *

Ó kakosty, ó náprstníky… Náprstníky, spalované sluncem v lesním mlází, kakosty, hořící po celém okraji terasy, vaším odleskem zčervenaly mé dětské tváře. Neboť „Sido“ měla v zahradě ráda rudou a růžovou barvu, krvavé děti růžového keře a kohoutku, hortenzie a slzičky i koniklec, třebaže jeho květu s červeným žilkováním vyčítala, že jí připomíná telecí osrdí… S východem se spolčovala nerada, říkala: „Dohodnu se s ním.“ Stále však byla plna podezření a ze všech hlavních i vedlejších světových stran nejvíce hlídala tuto zrádnou studenou stranu, jejíž hry jsou vražedné. Svěřovala mu oddenky konvalinek, některé begonie a slézové krokusy, strážce chladných soumraků.

Až na jeden holý kout, až na skupinu bobkových višní, nad něž čněl strom junkobiloba – jeho listy podobné rejnoku dávala jsem kamarádkám ve škole a ty je sušily mezi listy atlasu – živila se celá zahrada žlutým světlem, červeně a fialově kmitajícím, nedovedla bych však říci, zda ta červená a ta fialová barva souvisela a ještě souvisí s citovým štěstím či se zrakovým oslněním. Léta sálající z horkého žlutého písku, léta pronikající pletenou slámou mých širáků, léta téměř bez nocí… Neboť jsem už tak milovala svítání, že mi ho matka dopřávala za odměnu. Budívala mne v půl čtvrté, a já jsem chodila s prázdným košíkem na každé ruce na zelinářská pole, jež našla útulek na úzkém pruhu země u řeky, chodila jsem na jahody, na černý rybíz a na chlupatý angrešt.

V půl čtvrté všecko spalo v rajské modři, vlhké a neurčité, a když jsem sestupovala po písčité cestě, sedala mi těžká mlha nejprve na nohy, pak na drobné urostlé tělo, až dostoupila ke rtům, k uším a ke chřípím, citlivějším než celé ostatní tělo… Chodila jsem sama, ta bezbožná krajina nebyla nebezpečná. Na té cestě, v tu hodinu jsem poznala svou vlastní cenu, stav nevýslovné milosti a splynutí s prvním vánkem, s prvním ptákem a se sluncem ještě oválným, znetvořeným při líhnutí…

Při loučení mi matka dávala nejkrásnější zlatá jména; dívala se za mnou, jak běžím k řece a jsem stále menší a menší, já, její dítě a její dílo – ona říkávala „arcidílo“. Byla jsem snad hezká; matka a mé podobizny z té doby nepodávají vždy stejné svědectví… Byla jsem hezká, že jsem byla mladá a že svítalo, že jsem měla modré oči ztemnělé zelení, světlé vlasy, a česala si je až po návratu z ranní výpravy a že jsem byla probudilé děvče, vynikající mezi ospalými dětmi.

Vracela jsem se, když zvonilo na ranní. Dříve jsem se však najedla podle chuti, dříve jsem se proběhla po lesích jako pes, který loví sám, a napila se vody z dvou skrytých pramenů, jež jsem zbožňovala. Jeden vyvěral ze země křišťálovým tryskem, bylo to jako vzlyk, a sám si razil cestu pískem. Ochabl, sotva se zrodil, a ztrácel se do země. Druhý, skoro neviditelný pramen klouzal v trávě jako had a tajně se rozléval prostřed palouku, kde ho prozrazovaly jen narcisy, jež kvetly kolem něho. První pramen měl chuť jako dubový list, druhý jako železo a lodyha hyacintu… Pouhá zmínka o nich probouzí ve mně touhu, aby mi v poslední chvíli jejich lahoda naplnila ústa, a abych vzala s sebou na onen svět ten imaginární doušek…

* * *

Mezi hlavními světovými stranami, jimž matka projevovala svou zdvořilost většinou botanicky a do nichž přímo volala nebo odpovídala, což v saloně znělo jako vzrušené samomluvy – mezi Cèbem a ulicí Viničnou, mezi starou Adolfkou a panem de Fourolles sousedilo s námi ještě pásmo vedlejší, méně určité a ne tak blízké, a dorozumívalo se tlumenými zvuky a signály. Má dětská fantazie a domýšlivost kladla náš dům do středu růžice, kterou tvořily zahrady, větry a paprsky, a jejíž každá výseč pociťovala vliv mé matky.

Ač jsem mohla lézti, kdy se mi zachtělo, po mříži, po zdi, po nakloněném přístřešku, radost a jistotu jsem pociťovala teprve zase dole na zemi, na písku v zahradě. Neboť když se matka zeptala: „Kde jsi byla…?“ a příslušně svraštila obočí, pak se jí opět vrátil její pokojný, její zářivý zahradní výraz obličeje, daleko krásnější než její starostlivý obličej domácí. Z její vladařské moci a péče rostly ty zdi do výšky, a neznámé krajiny se objevily na místě zahrad, jež jsem lehko přeběhla, skákajíc se zdi na zeď a z větve na větev. A bývala jsem svědkem známých výjevů:

„To je váš hlas, Cèbe?“ křičela matka. „Neviděl jste mou kočku?“

Pošinula si do týla veliký širák ze žluté slámy, jenž jí sahal až na záda a pod krkem se připínal páskem hnědé dykyty, hlavu naklonila vzad a obrátila k nebi své šedé nebojácné oči, svou hnědošedou tvář. Doletěl její hlas ke kohoutu na střeše, k sokolu ve výši, k poslednímu listu na ořechu nebo k vikýři, jenž časně ráno pohlcoval sovy…? Ó překvapení, ó jistoto… Z oblaku po levé straně ozval se nastydlý prorocký hlas: „Ne-e, paní Cole-e-ttová!“ a zdálo se, že se těžce prodírá prstenci vousů a chuchvalci mlhy a dýmajícím chladem. Nebo také:

„A-ano-o, paní Cole-e-ttová,“ zpíval hlas nakyslého anděla, který asi seděl na vřetenovité oblačné rase, plující v ústrety novému měsíci. „Slyšela-a vá-á-s… Bě-ě-ží pod beze-e-m…!“

„Děkuji!“ volala matka nazdařbůh. „Jste-li to vy, Cèbe, vraťte mi ten kolík na rozsazování a šňůru! Potřebuji to, chci vysazovat salát. Ale opatrně, jsem u hortenzií!“

Přiletěl kolík, obtočený desetimetrovým provázkem, jako by jej přinesl sen nebo čarovné vytržení, jako sabatová hříčka, a padl matce k nohám…

Jindy chtěla obětovati nižším neviditelným duchům oběť čerstvou. Věrně dle obřadu zvrátila hlavu vzad a ptala se nebes:

„Kdo chce mé tmavé fialky?“

„Já, paní Cole-e-tová-á!“ odpovídal od východu plačtivý ženský hlas, jejž bylo těžko poznati.

„Tu máte!“

Vyletěla kytička zavinutá v zelený límec a plačtivý východ ji vděčně přijal. „Ty voní! Takové já nikdá-á nebudu mí-ít.“

„Ovšem,“ pomyslela jsem si. A chtělo se mi dodati: „Záleží na podnebí…“

* * *

Když ráno vstala, někdy ještě přede dnem, dívala se matka na hlavní světové strany, neboť jim přičítala neobyčejný význam v dobrém i ve zlém. Kvůli ní, ze staré něžnosti se ráno ptám ještě v posteli: „Odkud jde vítr?“ Načež dostanu odpověď: „Je pěkně… V Palais-Royal je plno vrabců… Je ošklivo… Jinak být nemůže.“ Nyní musím hledati odpověď v sobě, pozorovati směr mraků, mořský šum krbů a osvěžiti si pleť západním vánkem, vlhkým, organickým a složitým. Někdy také ve své nenávisti vyzraji na nepřátelský východní vítr, na suchý mráz a jeho severního bratránka. To dělala matka, všechny zelené bytůstky ohrožované dubnovým počasím zavinovala do papírových kornoutů a říkala: „Bude mrznout, kočka tancuje.“

Uchovala si jemný sluch, a byl jí dobrý, chytala znamení i ze vzduchu.

„Něco přichází od Moutiers, poslouchej!“ říkala.

Ukazováček držela vzhůru a stála mezi hortenziemi, pumpou a růžemi. Tam byl střed jejího pozorování, nejnižší plot byl na západní straně.

„Slyšíš…? Odnes židli, knihu a klobouk: v Moutiers prší! Sem to přijde až za dvě nebo za tři minuty.“

Natahovala jsem uši „k Moutiers“; zaléhal sem rovnoměrný šum kapek padajících do vody a mdlý zápach rybníka probodávaného deštěm a houpajícího se na zelenavém bahně… A čekala jsem chvilku, až sladké kapky letního lijáku potvrdily na mých tvářích a na mých rtech neomylnost té, které jediná bytost na světě – můj otec – říkala „Sido“.

Ještě vídám znamení, jež její smrtí pozbyla kouzla. Jedno souvisí se zvěrokruhem, druhé je čistě botanické: jiná se řídí dle větru, dle proměn měsíce a dle podzemních vod. Pro ta znamení se matce protivila Paříž, neboť jim bylo volno jen na čistém vzduchu naší krajiny, tam byla účinná a tam rozhodovala.

„Kdybych měla žít v Paříži,“ svěřila se mi, „musela bych tam mít pěknou zahradu. A potom… V takové pařížské zahradě bych ti nemohla natrhat a našít na kousek kartonu ten veliký vousatý oves, jenž je tak citlivý barometr.“

Podnes si vyčítám, že jsem do jednoho poztrácela ty venkovské barometry; ovesná zrna s dlouhými vousy jako mořští ráčci, připjatá na tuhý papír, otáčela se nalevo, napravo, předpovídajíce sucho nebo vlhko. „Sido“ neměla sobě rovné, když se rozebíraly a počítaly slídově lesklé slupky cibule.

„Jeden… dva… tři obaly! Tři obaly na cibuli!“

Brejle nebo skřipec si položila do klína a zamyšleně mluvila: „To je znamení, že bude tuhá zima. Dám obalit pumpu slámou. Želva se už taky zahrabala do země. A veverky v okolí Guillemette pobraly spousty ořechů a lískových oříšků, aby měly zásoby. Veverky vždycky všecko vědí.“

Když někdo v novinách předpovídal oblevu, matka pokrčila rameny a opovržlivě se zasmála:

„Obleva? Pařížští meteorologové mne nebudou učit! Podívej se kočce na nohy!“

Zmrzlá kočka skutečně měla nohy pod sebou, že je nebylo ani viděti, a oči zavřené.

„Před mrazíkem, jenž dlouho netrvá,“ pokračovala „Sido“, „se kočka svine jako turban, nos položí tam, kde se počíná ocas. Před velkým mrazem chrání si přední tlapky a složí je jako do rukávníku.“

Květiny v hrncích opatrovala celý rok, měla je narovnány na zelených dřevěných stupních, vzácné kakosty, zakrslé růže, krásně pruhované tavolníky a několik „tučných rostlin“, chlupatých a jako krabi zavalitých pichlavých kaktusů… Teplý kout mezi zdmi chránil od ostrých větrů její pokusné sbírky, hrnky z červené hlíny, v nichž jsem neviděla nic jiného než lehkou spící zemi.

„Nesahej na ně!“

„Vždyť tu nic neroste!“

„Co ty o tom víš? Rozhoduješ o tom ty? Cti, co je napsáno na dřevěných tabuličkách v každém hrnku! Tady jsou semena modrého vlčího bobu; tady cibule holandského narcisu; tady semena židovské jahody; tady sazenice ibišku – nech ji, není suchá! – a tady jsem nasázela semena hrachoru vonného, jeho květy mají uši jako malí zajíčkové. A tady… a tady…“

„A tady…?“

Matka si pošinula klobouk do týla, hryzla řetízek svého lorňonu a říkala otevřeně:

„To mě mrzí… nevím už, jsou-li tu krokusové cibule, které jsem zasadila, nebo kukla nočního pavího oka…“

„Já tam hrábnu, a hned budeme vidět.“

Mou ruku zadržela rychlejší ruka – že ji neodlili, nenamalovali, nevycizelovali! – tu ruku měla „Sido“ zhnědlou, a brzo plnou vrásek z domácích prací, ze zahrady, ze studené vody a ze slunce, a na ní dlouhé pěkné zúžené prsty s krásnými oválovými vypouklými nehty…

„Za nic na světě! Je-li to kukla, zemře, jak na ni přijde vzduch; je-li to krokus, zahubí světlo jeho bílý výhonek, a pak abych začínala znovu! Rozumíš mi? Ani se jich nedotkneš, viď?“

„Ne, maminko…“

V té chvíli mizela její tvář, zanícená vírou a všeobecnou zvědavostí, pod jinou starší tváří, odevzdanou a něžnou. Věděla, že já také nebudu odporovati touze po vědění a že dle jejího příkladu budu hrabati hlínu v květináči, dokud nepoznám, co se v něm skrývá. Věděla, že jsem její dcera, že nemyslím na naši podobnost a že již jako dítě hledám, co vzrušuje, co zrychluje údery srdce, co zastavuje dech: samotářské opojení hledače pokladů. Poklad není jen, co dřímá v zemi, ve skále nebo ve vodě. Sen o zlatě a drahém kamení není nic jiného než ubohý přelud: záleží jediné na tom, abych objevila a vynesla na denní světlo, čeho přede mnou lidské oko nespatřilo…

Chtěla jsem se tedy v pokusné zahrádce potají podívati, jak se dere k světlu drápek z dělohy semene a šlahoun, jejž vyhání jaro z pošvy… Zkřížila jsem slepý záměr tmavohnědé kukly a ze zdánlivé smrti jsem ji uvrhla do věčné nicoty.

„Nerozumíš… Nemůžeš rozumět… Jsi jen malá zabíječka a je ti osmnáct let… deset let… Nerozumíš ještě ničemu z toho, co chce žíti…“

Nebývala jsem jinak trestána za své špatné skutky. Tento trest však mi byl dosti krutý.

„Sido“ nedovolovala ničiti květiny. Ona, která by se byla rozdala, přece jen někdy odepřela, když si k ní někdo přišel pro květy na rakev nebo na hrob. Zatvrdila se, škaredila se a zlobně odpovídala „ne“.

„Vždyť je to pro nebohého pana Enferta, který zemřel včera v noci! Nebohá paní Enfertová je chudinka, chtěla by, aby její manžel měl na poslední cestu květiny, že by v tom byla její útěcha. A vy máte tak krásné růže mechovky, paní Colettová…“

„Mé mechovky! To je hrůza! Na nebožtíka!“

Pak se uklidnila a říkala:

„Ne. Protože zemřel pan Enfert, nemůže nikdo odsoudit mé růže k smrti.“

Malému děcku však ráda obětovala nejkrásnější květ, děcku, které ještě neumělo mluvit, jako ten chlapeček, se kterým se jednou přišla do naší zahrady pochlubit jedna východní sousedka. Matce se nelíbilo, že je děťátko tak těsně zavinuto, sundala mu čepičku a zbytečný vlněný šátek a blaženě se dívala na bronzové kudrnaté vlasy, na tváře, na veliké přísné černé oči desítiměsíčního chlapce, který byl skutečně krásnější než jiní chlapci v deseti měsících. Dala mu bílou růži s nádechem do červena a on ji čiperně chytil, strčil do úst a cucal, pak mačkal její květ v silných ručkách a rval z něho plátky, rozpuklé a zardělé jako jeho vlastní rty…

„Počkej, ty ošklivý!“ volala mladá matka.

Ale moje matka očima i slovy schvalovala, jak kluk zřídil růži, a já jsem mlčela a žárlila…

Nikdy také nechtěla půjčovati kakosty, pelargonie, lobelie, zakrslé růže a tavolníky na oltáře o Božím těle, neboť se, ač byla v kostele křtěna a oddána, vyhýbala katolickým dětinským okázalostem. Mně dovolila choditi na katechismus, když mi šlo na dvanáctý rok, a zpívati při požehnání.

Prvního května jsem jako mé družky z katechismu položila před oltář Panny Marie lilie, heřmánek a růže a když jsem přišla domů, pyšnila jsem se „posvěcenou kytkou“. Matka se smála svým neuctivým smíchem, dívala se na mé květiny, jež vábily chrousty do salonu až pod lampu, a řekla:

„Myslíš, že nebyly posvěceny už předtím?“

Nevím, proč jí všechny náboženské obřady byly cizí. Snad jsem to měla vypátrat. Moji životopisci, kterým o sobě mnoho nepovím, líčí ji brzo jako venkovskou selku, brzo zase o ní mluví jako o „svérázné bohémce“. Jeden z nich ji k mému úžasu dokonce obviňuje, že psala knížky pro mládež!

Ale tato Francouzka prožila dětství v kraji Yonneském, dívčí léta v Belgii mezi malíři, novináři a hudebními virtuosy, pak se vrátila na Yonnu a tam se dvakrát provdala. Odkud, po kom podědila tu selskou citovost, tu hlubokou lásku k venkovu? Nemohu říci. Líčím ji, jak nejlépe dovedu. Oslavuji vrozený jas, jenž v ní zastiňoval a často zhasínal dojmy ze styku „s lidským průměrem“. Viděla jsem, že věšela na třešni strašáka, aby plašil kosy, neboť náš nastydlý mírný soused Západ, rozkýchaný vždy po sériích, nikdy neopomenul přestrojiti své třešně za staré tuláky a rybízovým keřům nasaditi odřený klobouk. Za několik dní jsem nalezla matku pod stromem, napjatou a nehybnou, hlavu měla obrácenu k nebi, z něhož vypudila všechna lidská náboženství…

„Pst…! Dívej se…“

Černý kos se zeleným a fialovým kovovým třpytem zobal třešně, pil jejich šťávu a trhal růžové maso…

„Ten je krásný…!“ šeptala matka. „A vidíš, jak si pomáhá nohou? A vidíš ty pohyby hlavy a tu domýšlivost? A jak kroutí zobákem, aby dostal ven pecku? A všimni si, že se vrhá jen na nejzralejší…“

„Ten strašák, maminko…“

„Pst…! Strašák mu nepřekáží…“

„Ale co třešně, maminko…!“

Matčiny dešťové oči se vrátily na zemi:

„Třešně…? Ah ano, ty třešně…“

Očima jí šlehlo jakési smavé šílenství, pohrdání všemi věcmi, tančivé opovržení, jež po mně bujně šlapalo jako po všem ostatním… Byla to jen chvilka – nebyla však jediná. Nyní, kdy ji lépe znám, chápu ty záblesky v jejím obličeji. Myslím, že šlehaly z potřeby uniknouti všemu a všem, z rozmachu k výšinám, k zákonu, jejž psala ona sama jen pro sebe. Mýlím-li se, nechte mne mýlit.

Pod tou třešní se zase vrátila mezi nás, plna starosti a lásky, přišla domů k dětem a k muži, zase byla dobrá, rozšafná a odevzdaná ve svém všedním životě:

„Pravda, ty třešně…“

Napasený kos uletěl a strašák kýval ve větru prázdným kloboukem.

* * *

„Viděla jsem,“ povídala mi, „tak jako s tebou mluvím, viděla jsem padat sníh v červenci.“

„V červenci!“

„Ano. V takový den jako dnes.“

„Jako dnes…“

Opakovala jsem konec jejích vět. Měla jsem již hlubší hlas, než byl její, ale napodobila jsem její způsob. Napodobím ji posud.

„Ano. Jako dnes,“ řekla matka, foukajíc na lehoučké stříbrné vlákno ze srsti havanské čuby, kterou česala. Vlákno jemnější než předené sklo se neslo jemně vzhůru lehkým proudem vzduchovým, doletělo až ke střeše a zmizelo v záplavě světla…

„Bylo krásně,“ začala zase matka, „krásně a příjemně. Nastala náhlá změna větru, kus bouřky, kterou ta změna přinesla a zahnala ovšem na východ; padaly drobné ledové kroupy, potom hrubý sníh, hustý a těžký. Růže byly pokryty sněhem, zralé třešně a rajská jablka pod sněhem… Rudé kakosty se ani neochladily a sníh na nich tál, hned jak dopadal… Takové kousky umí tam ten…“

Ukazovala loktem a hrozila bradou pyšnému sídlu, neviditelné soudné stolici svého nepřítele východního větru, jež jsem hledala za teplými bílými oblaky krásného léta, letícími v dáli…

„Viděla jsem jiné věci!“ mluvila zase matka.

„Jiné věci…?“

Nepotkala snad někdy – cestou na Bel-Air nebo na silnici z Thury – svého ledového nepřítele v lidské podobě?

„Byla jsem s útěžkem, nosila jsem tvého bratra Leona a projížděla jsem v kočáře naši kobylu.“

„Tu kobylu, co máme teď?“

„Ovšem, právě tu. Je ti teprve deset let. Což myslíš, že lidé mění koně jako košili? Naše kobyla byla tenkráte překrásný kůň, trochu mladý, a někdy jsem nechávala s ním jezdit Antonína. Ale sedala jsem do kočáru, aby byl jistější.“

Pamatuji se, že jsem se chtěla ptáti, kdo měl být jistější. Ale nezeptala jsem se, líbila se mi ta nejasnost a dvojsmyslnost: proč by nemohl být jistější kočár, když v něm seděla matka?

„… Víš, když slyšel můj hlas, byl pokojnější…“

Ovšem, velmi pokojný a pohodlně rozložený se svým modrým povlakem mezi dvěma nádhernými svítilnami, jež věnčil z mosazi vyřezávaný jetelový list… Obraz pokojného kočáru… Jak by ne!

„Bože, jak teď vypadáš hloupě, děvče…! Posloucháš mne?“

„Ano, maminko…“

„Tak, ujeli jsme hezký kus cesty, a tehdy byla vedra! Byla jsem ohromná, a protížila jsem se. Vzpomínám si, že jsme domů jeli krokem a že jsem si nařezala kvetoucích kručinek… Dojeli jsme zrovna nahoru ke hřbitovu – ne, strašidla tu nevystupují – když se najednou přižene mrak, pravý jižní mrak, světle kaštanový se rtuťovou obrubou kol dokola, letí po obloze, pořádně zahřímá, a už se z něho leje jako ze sudu! Antonín leze dolů a chce natáhnout boudu, aby na mne nepršelo. Říkám mu: ‚Nechte toho, hlavní je, abyste držel koně u huby: budou-li padat kroupy, splaší se, než natáhnete boudu.‘ Drží koně, a ten trochu tancuje na jednom místě, ale já jsem na něj mluvila, víš, jako by ani nepršelo ani nehřímalo, mluvila jsem na něj, jako jsem mluvívala za pěkného počasí, a když jsme jezdili krokem. A můj nešťastný hedvábný slunečník dostal neuvěřitelnou sprchu… Když se mrak přehnal, seděla jsem v sedací koupeli, Antonín byl promočen a bouda plná vody, plná teplé vody, vody, která měla osmnáct až dvacet stupňů. A víš, co jsme našli, když Antonín chtěl boudu vyprázdnit? Malinké živé žáby, aspoň třicet žabek, jež sem zanesl vzduchem rozmar jižního větru, teplá smršť, tornádo, který běhá po zemi jako šroub, sebere a nese na sto mil daleko vír písku, semen a hmyzu… To jsem já viděla, ano!“

Mávala železným hřebenem, jímž pročesávala srst havanské čuby a angorských koček. Nic se nedivila, že takové vzácné meteorologické zjevy na ni čekaly na cestě a ukázaly se jí zblízka.

Uvěříte bez mučení, že když „Sido“ poručila, před zrakem mé duše se zvedl jižní vítr točitý jako šroub, a nesl vír semen, písku a mrtvých motýlů z Libyjské pouště. Jeho nepořádnou hlavu bylo těžko rozeznat, zmítala se a střásala dolů vodu a déšť vlahých žab… Posud jej mohu viděti.

„Ale že vypadáš dnes hloupě, děvče…! Ostatně jsi o mnoho hezčí, když vypadáš hloupě. Škoda, že se ti to stává málokdy. Máš už stejnou chybu jako já, příliš mnoho výraznosti. Nemohu-li najít náprstek, vypadám vždycky, jako bych byla ztratila nejdražšího příbuzného… Když dostaneš hloupý výraz, máš větší oči, pootevřená ústa a jsi mladší… Nač myslíš?“

„Na nic, maminko…“

„Nevěřím ti, ale dobře jsi to zahrála. Opravdu, velmi dobře, děvče. Ty jsi zázrak roztomilosti a pitomosti!“

Chvěla jsem se a červenala při té pichlavé chvále, pod jejím pronikavým pohledem a při zvuku jejích vysokých a ostrých posledních slabik. Říkala mi „děvče“, jen když chtěla dáti větší důraz kritice nebo důtce… Ale její hlas a pohled se rychle měnil:

„Ty moje zlato! Není pravda, ty nejsi hloupá ani hezká, jsi jen má holčička, nad kterou nemám…! Kam jdeš?“

Takový smířlivý obrat mě povzbudil, jako se děje všem nestálým povahám, a když mě ještě políbila, s lehkým srdcem jsem hleděla uklouznout.

„Nechoď daleko v tuhle dobu! Slunce zapadne za…“

Nedívala se na hodinky, nýbrž jak je slunce vysoko nad obzorem, a na květy tabáku nebo durmanu, jež celý den dřímaly a k večeru se probouzely.

„… za půl hodiny, bílý tabák už voní… Donesla bys k Adrienně Saint-Aubinové naše oměje, orlíčky a zvonky a vrátila bys jí Revue des Deux-Mondes…? Vezmi si jinou stužku, vyber si nějakou bleděmodrou… K tvé pleti se dnes hodí bleděmodrá barva.“

Až do svých dvaceti dvou let jsem nosila tu širokou stuhu okolo hlavy, matka říkala „à la Vigée-Lebrun“, a měla-li jsem si vzíti jinou stužku a někomu nésti květiny, znamenalo to, že jsem ten den a tu hodinu v matčiných očích zvlášť hezká a že je na mne hrdá. Se stuhou v podobě motýla na čele a s vlasy po spáncích brala jsem květiny, jak je „Sido“ řezala.

„Nyní jdi! Tmavé orlíčky dej Adrienně Saint-Aubinové. Ty ostatní někomu ze sousedství, komu chceš. Na východě někdo stůně, stará Adolfka… Zajdeš-li k ní…“

Ani nedomluvila, jak jsem odskočila, k zápachu a k nemoci jsem pociťovala odpor jako zvíře… Matka mne držela za cop a na jejím obvyklém obličeji se najednou ukázal divoký obličej, neovládaný, nevlídný a nelidský. Šeptala:

„Mlč…! Vím… Já také… Nesmí se to však říkat! Nikdy se to nesmí říkat! Jdi… Jdi už. Ty sis v noci zase natočila vlasy na čele, viď, frajerko? Ale…“

Pustila oprať mých vlasů a popošla kousek, aby na mne lépe viděla:

„Jdi a ukaž jim, co umím!“

Mohla však radit co chtěla, k nemocné na východě jsem nešla. Přes ulici jsem přešla jako přes brod, skákajíc po hrbolatých kamenech, a zastavila jsem se až u podivné matčiny přítelkyně, u „Adrienny“.

Děti a synovci, kteří po ní zbyli, nemají na ni živější vzpomínky než já. Byla živá, číhavá i ospalá, pod kudrnatými vlasy měla krásné žluté cikánské oči a chodila po světě s jakýmsi divokým lyrismem, s ustavičnou tuláckou touhou. Její dům se jí podobal nespoutaností a půvabem, jež jsou cizí spořádaným bytostem a zvládnuté přírodě. Růže a glyciny v její zahradě, aby unikly vlhkému pohřebnímu přítmí, šplhaly po tisech, pracně se dobývaly na slunce a vyčerpaly zásobu sil mateřských prutů, natažených jako nazí plazové… Tisíce růží, skrytých ve vrcholcích stromů, kvetlo mimo dosah, mezi glycinami s dlouhými krůpějemi květů a purpurovými bignoniemi, vítěznými nepřáteli vysílených plamínků…

V horkých denních hodinách se Adriennin dům dusil pod takovou kšticí. Vklouzla jsem do něho vždy jako kočka, s jistotou, že tam najdu hromady knih, časně ráno nasbírané houby, polní jahody, zkamenělé lastury, a byl-li jejich čas, šedé lanýže puisayeské. Ale kočka váhá a stojí zaražena před kočkovitější kočkou. Blízkost Adrienny, její lhostejnost, zářivé a dobře skrývané tajemství na dně jejích žlutých zřítelnic působily ve mně trapný zmatek, jemuž jsem snad správně rozuměla. Schválně mne přezírala s jakýmsi divokým uměním a její cikánská, její naprostá lhostejnost mne urážela jako neobvyklá drsnost.

Když má matka a Adrienna kojily, jedna dceru, druhá syna, jednou si žertem vyměnily kojence. Adrienna mi leckdy řekla se smíchem: „Tebe jsem kojila svým mlékem…!“ Červenala jsem se  tak zmateně, že se matka mračila a pátrala v mém obličeji, proč se červenám. Jak zatajiti tomu jasnému pohledu, ocelově šedému a hrozivému, obraz, jenž mne mučil: snědý prs Adriennin a jeho tvrdý fialový hrot…

Když jsem se zapomněla u Adrienny mezi vratkými pilíři knih – vedle jiných tam byl úplný soubor všech ročníků Revue des Deux-Mondes – mezi nesčíslnou spoustou svazků staré lékařské knihovny, jež bylo cítiti sklepem, mezi obrovskými lasturami, napolo suchými léčivými bylinami, mezi zkyslým kočičím žrádlem, mezi psem Koroptvákem a černým kocourem s bílou hubou, který se jmenoval Colette a jedl čokoládu v kuse, lekla jsem se při zavolání, přicházejícím přes tisové ploty, zavalené růžemi, a přes skomíravé túje, jež rdousili hadi glycin… V našem domě se ukázala v některém okně matka a volala mě jménem, jako by křičela na poplach, že u nás hoří nebo že jsou tam zloději… Podivno, čím se provinilo dítě, jemuž se nedalo nic vytknout: běžela jsem a chystala jsem si výraz obličeje, abych vypadala nenuceně, udýchaně a hloupě…

„Tak dlouho u Adrienny?“

Ani slova více, ale ten přízvuk! Takový bystrozrak, taková žárlivost v „Sido“ a takový zmatek ve mně víc a víc ochlazovaly přátelství obou žen, čím jsem byla větší. Nikdy se nepohádaly, a nikdy se o tom nemluvilo mezi matkou a mnou. Co bychom byly mluvily? Adrienna byla opatrná, ani mne k sobě nelákala, ani nezdržovala. Nezačíná vždycky láskou, kdo si chce někoho získati. Bylo mi deset jedenáct let…

Teprve po dlouhé a dlouhé době jsem spojovala s představou prvotního okouzlení nepříjemnou vzpomínku, jistou vášnivou vřelost a čarovnou výstřednost té lidské bytosti a jejího domova.

„Sido“ i mé dětství byly šťastny uprostřed vzdušné hvězdice o osmi ramenech, z nichž každé mělo jméno některé hlavní nebo vedlejší světové strany. Můj dvanáctý rok viděl přicházet neštěstí, viděl odchody a loučení. Matka se již tolik nevěnovala zahradě a svému poslednímu dítěti, denně ji volaly nové neokázalé úkoly.

* * *

Ráda bych byla doprovodila tyhle stránky fotografií. Byla bych však potřebovala „Sido“ stojící v zahradě, mezi pumpou, hortenziemi, jasanem visutým a prastarým ořechem. Tam jsem ji zanechala, když jsem se musela rozloučiti se štěstím a se svým prvním mládím. Tam jsem ji také na okamžik pokradmu zahlédla z jara roku 1928. Věřím, že na témž místě posud plna vnuknutí a s hlavou vztyčenou svolává a sbírá šumy, vánky a předpovědi, jež se k ní věrně blíží po osmi cestách větrné růže.

II
Kapitán

Připadá mi nyní podivné, že jsem ho znala tak málo. Má pozornost a láska se upínala k „Sido“ a jen z roztržitosti na ni někdy zapomínala. Stejně bylo s mým otcem. Pozoroval „Sido“. Když o tom přemýšlím, myslím, že ona ho také špatně znala. Spokojovala se tím, co bylo nápadné a zřejmé: miloval ji nesmírně – chtěl ji obohatiti a přivedl ji na mizinu – a ona ho milovala stálou láskou, ve všedních věcech života na něj nedbala, ale respektovala všechna jeho rozhodnutí.

Při tom, co bilo do očí, se povaha mužova projevovala jen jednou za čas. Co jsem o něm věděla, když jsem byla dítě? Že umí stavěti báječné domečky s okny a zasklenými dveřmi, a také lodi. Že zpívá. Že rozdává – a má schovány – barevné tužky, bílý papír, pravítka z palisandrového dřeva, zlatý prášek a veliké bílé oplatky na zalepování, jež jsem jídala po plných hrstech… Že se svou jednou nohou plave rychleji a lépe než jeho soupeři všema čtyřma…

Věděla jsem však také, že se o děti, aspoň jak se zdálo, mnoho nestará. Píši „jak se zdálo“. Mnoho jsem se od té doby napřemýšlela o podivné plachosti otců v poměru k dětem. Obě starší matčiny děti z prvního manželství působily mu rozpaky – dcera byla samý román, nevěděla, čí je, a v hlavě jí strašily postavy z knih; syn byl hrdý a v nitru citlivý. Otec ve své prostotě věřil, že se dítě získá dary… U svého vlastního syna, „lazzarona“, jak říkala matka, nechtěl viděti bezstarostnou hudební fantazii, kterou měl hoch po něm. Zato měl o mně veliké mínění. Ještě jsem byla malá, když se otec počal dovolávati mého kritického smyslu. Později jsem bohudík už nebyla tak přemoudřelá. Ale pamatuji se, jak byl radikální ten desetiletý soudce…

„Něco ti přečtu, poslouchej,“ říkal otec.

Poslouchala jsem přísně. Byl to krásný kus řečnické prózy nebo óda, lehké verše slavnostního rytmu a rýmu, zvučné jako horská bouře…

„Co?“ ptal se otec. „Myslím, že tentokrát…! Nuže, mluv!“

Vrtěla jsem hlavou, světlými copy, širokým odpudivým čelem i bradou malou jako kulička, a pronesla jsem svůj odsudek:

„Stále tuze mnoho přídavných jmen!“

Tu otec vybuchl, drtil mne a tupil, že jsem jen prach, hmyz a domýšlivá veš. Ale hmyz mluvil nezmaten dále:

„Řekla jsem ti to už předešlý týden při Ódě na Pavla Berta. Tuze mnoho přídavných jmen!“

Jistě se mi asi za zády smál a snad se i pyšnil… Ale v první chvíli jsme se měřili rovný s rovným a již kolega s kolegou. On je ve mně, o tom není pochyby, on je ve mně, když mi zvlhnou oči při hudbě nebo při tanečním představení – při slovech ne, nikdy ne při slovech! On se dral na světlo a k novému životu, když jsem neznáma světu začínala psáti, a dostalo se mi za to čísi velmi kyselé pochvaly – jistě také velmi užitečné:

„Že bych si byl vzal za ženu poslední z lyrických básnířek?“

Nyní vím, že se ve mně mísí a vrství otcův lyrismus s matčiným humorem a vznícenou původností, jsem pyšná a šťastná poznáním, co mám od kterého z nich, a věru se nemusím stydět.

Ano, my děti jsme otci překážely všechny čtyři. Což je tomu jinak v rodinách, kde muž je stále okouzlen svou družkou, i když mine věk lásky? Stále jsme vadily důvěrné samotě ve dvou, jež byla otcovým snem… Vychovatelský smysl snad sbližuje otce s dětmi. Kde není lásky, která je mnohem vzácnější, než se obecně myslí, poutá muže k synům hrdost, že je něčemu naučí. Ale Julius-Josef Colette, člověk vzdělaný, se učeností nechlubil. Kvůli „Ní“ se z počátku rád zablýskl, ale s rostoucí láskou nechal všeho, už ani netoužil oslňovati „Sido“.

Rovnou bych mohla jíti do kouta v zahradě, kde kvetly sněženky. Po paměti bych nakreslila růži i mřížku, po níž se popínala, i díru ve zdi, vyšlapaný schod. Otec má stále neurčitý střídavý výraz tváře. Stále sedí ve veliké ripsové lenošce. Dvě oválná zrcadla rozevřeného skřipce mu svítí na prsou a jeho zvláštní ohrnutý červený ret přečnívá trochu knír tratící se ve vousech. Tady je vrostlý navždy.

Jinde však přechází a kmitá se, zakrýván a oddělován mraky, viditelný jen částečně. Jeho bílá ruka mi neujde, zejména ne od té doby, co jako on neudržím napjatý palec a co mé ruce zuřivě mačkají, kroutí a drtí papír jako jeho ruka. A ten hněv… Nebudu mluviti o svých hněvech, jež mám po něm. Jen ať se někdo jde podívat na Saint-Sauveur, jak tam otec svou jednou nohou zřídil rám mramorového krbu…

Zkoumám, jaký mám v sobě podíl po otci a jaký je díl matčin. Kapitán Colette nelíbal dětí: jeho dcera říká, že líbáním uvadají. Líbal-li mne málo, zato mne vyhazoval do výšky až ke stropu, a já jsem se odrážela rukama i nohama a křičela jsem radostí. Měl velikou sílu ve svalech, chránil ji a skrýval jako kočka a nepochybně ji udržoval střídmostí, kterou naši Dolní Burgunďané nemohli pochopiti: jeho jídlo bylo chléb, káva, hodně cukru, půl sklenky vína, spousta rajských jablek, oberžinky… Když mu bylo sedmdesát pryč, dal si říci a jídal kousek masa jako medicínu. Ten muž z jihu, který sedal doma, měl pleť celou bílou a nikdy neztloustl.

„Taliján…! Člověk s nožem!“

Tak na něj dorážela matka, když se na něj zlobila nebo když se projevila výstřední žárlivost jejího věrného milovníka. Také, třebaže nikoho nezabil, můj otec, který pohrdal střelnou zbraní, stále nosil v kapse nůž s kostěnými střenkami a s dobře zapadajícím želízkem.

Když po jižním způsobu na oko bouřil hněvem, bručel a velkolepě klel, toho jsme nedbali. Ale jak jsem se jednou lekla, když jsem slyšela melodický hlas jeho opravdového vzteku! Bylo mi jedenáct let.

Má záhadná nevlastní sestra se vdala podle svého, tak nešťastně a tak smutně, že už neměla jiné naděje než smrt: snědla nějaké prášky a soused to přišel říci matce. Otec a sestra se nesblížili ani za těch dvacet let. Když však otec viděl, jak „Sido“ trpí, nekřičel, jen řekl s líbezným důrazem:

„Jděte říci manželovi mé dcery, doktoru R…, že když ji nezachrání, dnes večer bude po něm.“

Jaká roztomilost! Byla jsem nadšena. Krásný, plný, hudebný hlas jako zpěv rozhněvaného moře! Kdyby nebyla „Sido“ trpěla, bývala bych tancovala až do zahrady a vesele čekala na spravedlivou smrt doktora R….

* * *

Co kdo nezná, nepochopí… „Ta tvá nenapravitelná veselost!“ volávala matka. Nebyla to výčitka, ale podivení. Myslila, že je veselý, když zpívá. Ale já, která hvízdám, když je mi smutno, která skanduji tepot horečky nebo slabiky zhoubného jména v nekonečných variacích jednoho tématu, já bych chtěla, aby byla pochopila, že největší urážkou je soucit. My s otcem neuznáváme soucit. Naše hranatost jej odmítá. Nyní je mi otce líto, neboť vím, že spíše než vše jiné dovedl býti vědomě smuten a nikdy se neprozraditi.

Vídala jsem ho někdy veselého, až na to, že nás často rozesmál, že pěkně vypravoval, že uchvácen svým rytmem udatně „básnil“, a až na tu melodii, jež z něho stoupala? Jeho píseň chodila s ním, předcházela ho a chránila.

„Paprsky zlaté, vlahé vánky…“

pobroukával si v chůzi po naší liduprázdné ulici. Tak snad „Ona“ nepozná, slyšíc ho přicházeti, že nájemce v Lamberts, ten nestyda Laroche, nechtěl platiti nájem ze statku a že nějaký nastrčený panák toho Laroche půjčil otci potřebnou sumu na sedm procent a na šest měsíců…

„Jakým to kouzlem jsi mne omámila?
Když vidím tě, vím, že svým úsměvem…“

Kdo by byl řekl, že ten baryton, stále ještě mrštný i o berle a o holi, posílá před sebou píseň jako bílý dech v zimě, aby od něho odvrátila pozornost…

Zpívá si: „Ona“ se ho snad zapomene dnes zeptat, vypůjčil-li si na svou penzi amputovaného důstojníka dva tisíce franků. Když zpívá, „Sido“ bezděky naslouchá a nevyrušuje ho…

Spustí-li v ulici u chudobince poněkud hlasitě gruppetto, závěrečnou fermatu a rozmarné fioritury, pohoršená matka vyjde na práh a s úsměvem volá:

„Ale Colette…! Na ulici…!“

… a snad po nějakém lidově šťavnatém vtipu, prohozeném k některé mladé sousedce, svraští „Sido“ své řídké giocondské obočí a zažene bolestný refrén, jenž se jí dere na rty: „Bude nutno prodati la Forge… prodati la Forge… také la Forge, můj bože… všecko bude pryč…“

Veselý? A proč by vlastně býval byl veselý? Chtěl žíti v ovzduší vřelého uznání, jako v mládí chtěl slavně zemříti před očima lidí. Jsa odkázán na vesnici a na rodinu a pln veliké lásky, jež ho omezovala, svěřoval se upřímně cizím lidem a přátelům v dálce. Jeden jeho spolubojovník ještě žije, plukovník Godchot, opatruje jeho dopisy a vypravuje, co kdy řekl kapitán Colette… Podivné mlčení člověka, který rád mluvil: o svých válečných činech nepovídal nic. Plukovníku Godchotovi dali zprávu o „výrocích“ mého otce dva muži od prvního pluku zuavů, kapitán Fournès a voják Lefèvre. Roku osmnáct set padesát devět… Válka italská… Můj otec, kterému bylo devětadvacet let, byl raněn před Melegnanem, koule mu utrhla levou nohu. Fournès a Lefèvre se vrhnou k němu, odnesou ho: „Kam vás máme položit, kapitáne?“

„Doprostřed náměstí, pod prapor!“

Nikomu ze svých se o tom ani nezmínil, také ne o té chvíli, kdy čekal, že zemře za hřmění děl mezi muži, kteří ho mají rádi. Nám nikdy neřekl, jak ležel vedle „svého starého maršála“ (Mac-Mahona). Se mnou nikdy nemluvil o mé jediné dlouhé a těžké nemoci. Ale jsou tu jeho dopisy (dovídám se to za dvacet let po jeho smrti), jež na každé řádce mluví o mně a o mém utrpení…

Pozdě, pozdě… To říkají nedbalci, děti a nevděčníci. Ne že bych se cítila více vinna než jiné „dítě“, naopak. Snad jsem však měla, dokud byl živ, přemáhati jeho posměvačnou důstojnost a dělanou frivolnost. Což jsme nestáli oba za to, abychom se hleděli navzájem lépe poznati?

* * *

Byl básník a člověk městský. Venkov, kde má matka byla jako ryba ve vodě a z každého dotyku země nabývala nových sil, tísnil otce, který se tam cítil vyhnancem.

Mnohdy nás pohoršoval jeho zájem o veřejné věci, jenž ho obracel k vesnické politice, k městské radě, nebo jeho kandidatura do generální rady, schůze a obvodní výbory, v nichž lidskému hlasu odpovídá hluk lidí. Nespravedlivě a bez příčiny jsme se na něj hněvaly, že není jako my, a pyšnily jsme se svou blaženou samotou.

Nyní vím, že kvůli nám pořádal výlety jako lidé z měst. Starý modrý kočár zavezl rodinu, potraviny a psy až k rybníku Moutiers, Chassaing nebo k hezké vodě v lese Guillemette, jenž náležel nám. Smysl pro neděli, potřeba měšťáka míti jeden den v týdnu svátek, projevovaly se u otce tím, že se vyzbrojil udicemi a skládacími židličkami.

Na břehu rybníka se pokoušel o veselou náladu, to však nebyla jeho veselá nálada z týdne; žertovně otvíral láhev vína, dopřál si hodinu chytat ryby na udici, četl a chvíli spal a my jsme se nudili, lehkonozí lesní tvorové, zvyklí běhati v kraji po svých, a při studeném kuřeti se nám stýskalo po našem krajíci čerstvého chleba, po česneku a sýru. Volný les, rybník a hluboká obloha budily v otci nadšení, ale asi jako vznešená dekorace. Čím více deklamoval

o modrém Titarésu a o stříbrném zálivu,

tím jsme byli zamlklejší – oba hoši a já – neboť již tenkrát jsme neprojevovali svou lásku k venkovu jinak než mlčením.

Snad jen matka, sedící u rybníka mezi manželem a divokými dětmi, pociťovala melancholické štěstí, že všichni její nejmilejší leží vedle ní v jemné sítinovité trávě, pročervenalé vřesem… Daleko od dotěrného zvonku, daleko od dodavatele bojícího se o peníze, daleko od lstivých hlasů, břízy a duby krásného údolí chránily – až na nevěrnou starší dceru – její potomstvo a trápení. Vítr pobíhající po vrcholech stromů málokdy se dotkl vody. Klobouky růžových májovek vyrážely z lehké stříbrošedé země, živitelky vřesu, a matka mluvila o tom, co my dvě jsme měly nejraději.

Vypravovala o bývalých zimách a o divokých kancích, o vlcích, kteří se posud objevují v la Puysaie a v la Forterre, a o hubeném vlku, který v létě běžel pět hodin za jejím kočárem. „Kdybych byla věděla, co mu dát jíst… Snad by byl jedl chleba… Na každém vršku si sedl a nechával kočár stále napřed tak o padesát metrů. Když ho ucítila, kobyla zuřila a div že se sama na něj nevrhla…“

„Neměla jsi strach?“

„Strach? Ne. Ten chudák veliký šedý vlk, vyzáblý a hladový pod olověným sluncem… Ostatně byl se mnou můj první muž. Můj první muž také jednou na honě viděl lišku, jak topí blechy. Liška držela v hubě chumáč trávy a pomalu, pomaloučku lezla pozpátku do vody, až po čumák…“

Byla to prostá slova, mateřská naučení, jaká dává svým mláďatům vlaštovka, zaječí matka a kočka… Rozkošné příběhy, z nichž si otec pamatoval jen slova „můj první muž“ a upíral na „Sido“ ty modrošedé oči, v nichž se nikdy nikdo nevyznal… Co mu také bylo po lišce, po konvalinkách, po jahodách a po hmyzu? Miloval je v knihách, říkal nám jejich vědecké názvy a venku se s nimi setkával a nepoznával je… Růží mu byl každý rozvitý plný květ, vyslovoval „ruže“, krátké u, jako u nich doma, a přitom jako by držel mezi palcem a ukazováčkem neviditelnou „ruži“…

Konečně se na naši neděli v přírodě snášel večer. Z pěti jsme často zbývali jen tři: otec, matka a já. V ztemnělých valech okolních lesů zmizeli oba kostnatí čahouni, mí bratři.

„Dohoníme je na zpáteční cestě,“ říkal otec.

Matka však vrtěla hlavou: její chlapci se vraceli jen polními pěšinami, přes močálovitá modrá luka; rovnou přes pískovny a ostružiny a skákali do zahrady přes zeď… Smířila se s tím, že je najde doma trochu poškrabané, trochu rozedrané; sebrala z trávy zbytky jídla, několik čerstvých hub, prázdné sýkorčí hnízdo, papírovitou houbu s přepážkami, dílo vosí osady, kytici polních květin, křemeny s otiskem zkamenělých lastur a širák „maličké“ a otec, ještě čilý, vyskočil do kočáru jako bahňák.

Matka hladila černou kobylu a strkala jí do žlutých zubů mladé výhonky a otírala pracky ubrouzdaného psa. Nikdy jsem neviděla, že by se otec dotkl koně. Nikdy se zvědavě nepřiblížil ke kočce, nesehnul se ke psu. Nikdy ho pes neposlechl…

„Alou, nahoru!“ poroučel Moffinovi krásný hlas kapitánův.

Pes však stál u stupátka kočáru, lhostejně šlehal ocasem a díval se na matku…

„Nahoru, ty zvíře! Na co čekáš?“ poroučel otec znovu.

„Čekám na rozkaz,“ zdál se mluviti pes.

„Ej, hop!“ zavolala jsem na něj.

Nenechal se dvakrát pobízet.

„To je zvláštní,“ poznamenala matka.

„To dokazuje jen, jak je ten pes hloupý,“ dodal na to otec.

My však jsme tomu nevěřily, a otec se v nitru cítil pokořen.

Kytka žlutých kručinek se pyšnila vzadu v boudě starého kočáru jako paví ocas. Když jsme přijížděli ke vsi, otec začal defenzivně prozpěvovati a my jsme nepochybně měly přešťastný obličej, neboť šťastný obličej znamenal u nás nejvyšší vzájemnou zdvořilost… Což všechno kolem nás, to večerní stmívání, let oblaků na nebi a první neklidná hvězda, nebylo stejně vážné a stejně rozechvělé jako my? Muž odloučený od živlu, v němž se kdysi pohyboval, hořce dumal…

Hořce – tím jsem si nyní jista. Teprve, když už ho dávno není, jeví se nám člověk ve své pravé podobě. Zemře – dozrává, jeho obraz se ustálí. „To jsi ty? Hleďme… Nerozumívala jsem ti.“ Nikdy není pozdě, neboť jsem prohlédla, co mi kdysi v mládí bylo skryto: můj skvostný otec, plný života, nosil v sobě hluboký smutek invalidů. Nám nikdy skoro ani nepřišlo na mysl, že nemá nohu, uřízli mu ji ve stehně. Co bychom byli říkali, kdyby byl náhle začal chodit jako všichni ostatní?

Ani matka ho neznala jinak než o berlách, čilého a zářícího zamilovanou vyzývavostí. Ale kromě jeho vojenských činů nevěděla, jaký byl člověk, než ho poznala, ten krásný tanečník z vojenské školy a statný poručík, jako vysoustruhovaný z nejtvrdšího dubového jádra. Když se na něj dívala, nenapadlo jí, že se ten zmrzačený muž kdysi vrhal do všech odvážných kousků. Hořce se v něm rozpínalo k letu, co v něm bylo nejsmělejšího, když sedával vedle „Sido“ se sladkou písní na rtech.

Láska, a nic jiného… Zůstala mu jen ona. Kolem nich vesnice, pole, lesy – poušť… Vzpomínal, že jeho přátelé a druhové v dálce stále pokračují. Jednou se vrátil z Paříže domů se zamženýma očima, protože mu Davout d’Auerstaedt, nejvyšší kancléř Čestné legie, sňal červenou stužku a místo ní mu připjal rozetu.

„Nemohl jsi mne o ni požádat, brachu?“

„O stužku jsem taky nežádal,“ nenuceně odpověděl otec.

Ale když o tom vypravoval, selhával mu hlas. Odkud prýštilo jeho pohnutí? Nosil v knoflíkové dírce tu krásně rozvitou rozetu. Hned při vjezdu do vesnice vypjal prsa, paži položil na opěradlo své berly a pyšnil se v našem starém voze, když jsme potkávali první chodce gerbaudeské. Snad snil o divizionářích, kteří si vykračují bez hole a projíždějí se na koních, o Févrierovi, Désandréovi – o Fournèsovi, který mu kdysi zachránil život a stále mu jemnocitně říká „můj kapitáne“… Snad se mu zjevovaly Učené společnosti, snad viděl politiku tribuny, vábivou algebru… Vidění mužných radostí…

„Ty jsi tak lidský!“ říkala mu někdy matka a byl v tom přízvuk nevysvětlitelného podezření.

A aby ho tuze neranila, dodávala:

„Ano, rozumíš, ty natahuješ ruku, když chceš vědět, zda prší.“

* * *

Anekdoty míval peprné. Matčina přítomnost mu zarazila na rtech historku z Toulonu nebo z Afriky. Ona, tak živá v řeči, se před ním ostýchavě mírnila. Ale někdy se v roztržitosti, když ji uchvátil nějaký známý rytmus, přistihla, že trylkuje „troubení“, jejichž texty přešly beze změny z armád císařských na armády republikánské.

„Jen dál, jako doma!“ řekl otec za plachtou Tempsu.

„Oh…!“ zarazila se matka. „Jen když neslyšela maličká!“

„Co se týče maličké,“ řekl na to otec, „na tom nezáleží…“

A díval se na vyvolenou bytost vyzývavým pohledem svých podivuhodných modrošedých očí, jenž nikomu nezradil jeho tajemství, ale často říkal: „Já něco vím.“

Zkouším někdy, jsem-li sama, dívati se jako otec. Dařívá se mi to dosti dobře, zvláště když bojuji s tajnou mukou. Urážeti pána a velitele a vzdorovati mu je ulehčením: „Snad na tebe zemru, ale věř mi, dám si na čas…“

„Co se týče maličké, na tom nezáleží…“ Hleďte, jaká nevinnost, a jak visel na své lásce, na své jediné lásce! Líbila jsem se mu, ale nevyznal se ve mně. Ponenáhlu ztrácel pozorovací dar a schopnost srovnávati. Nebylo mi více než třináct let, když jsem zpozorovala, že otec přestává viděti v pozemském smyslu slova už i „Sido“…

„Zase nové šaty?“ divil se. „U sta hromů, Madame!“

Zaražená „Sido“ mu nevesele odporovala:

„Nové? Poslyš, Colette… Kam jsi dal oči?“

Držela ve dvou prstech nějaké obnošené hedvábí, límec s žetovými ozdobami…

„Tři roky, Colette, slyšíš mne? Je tři roky starý…! A ještě nedosloužil!“ dodala rychle a pyšně. „Když se dá barvit na modro…“

On však již neposlouchal. Šel žádostivě za ní, za jejími copy a za živůtkem s tylovými ryši, vystřiženým v podobě srdce. Když stárnul, už ani nechtěl strpěti, aby špatně vypadala, aby byla nemocna. Říkal jí: „Jen pojď, jen pojď!“ Jako koni, kterého on jediný směl uhnati. A ona šla…

Nikdy jsem je nepřekvapila při polibcích. Odkud tolik stydlivosti? Jistě od „Sido“. Otec by nebyl dělal velké cavyky… Stále ji sledoval, naslouchal jejímu živému kroku a zastavil ji:

„Zaplať!“ nařizoval, ukazuje na svou nezarostlou tvář nad vousy. „Nebo se nesmí dál.“

Chvatně „platila“ polibkem ostrým jako bodnutí a utíkala popuzena, když mí bratři nebo já jsme ji viděli „platit“.

Jednou jedinkrát, v létě, jednoho dne, když matka odnášela ze stolu kávový podnos, viděla jsem otcovu šedivou hlavu i ret tisknoucí se k matčině ruce s takovou bouřlivou vroucností mládí – místo aby vymáhal mýto –, že „Sido“ beze slova odešla a já jsem byla celá červená. Byla jsem ještě malá, všetečná a starala jsem se ve třinácti letech o všecky věci, jejichž neznalost trápí a poznání pokořuje. Bylo dobře, že jsem viděla a uložila si v paměti ten celý obraz lásky: hlavu starého již muže, sklánějící se s políbením k drobné, půvabné a vrásčité ruce ženy hospodyně.

Dlouho se bál, aby nezemřela dříve než on. To je myšlenka společná milencům a manželům, kteří se mají rádi, to je sobecké přání, prosté všeho soucitu. „Sido“ často mluvívala o mém otci, a jak stála vysoko nad námi!

„Nesmím zemříti dříve než on. To rozhodně nesmím. Kdyby se stalo a zemřela bych, víš, že by se zabil, že by ztratil hlavu? Znám ho…“ a vypadala přitom jako dívka.

Hleděla zamyšleně do uličky Châtillon-Coligny nebo na ohrazený čtverec zahrady.

„Jsem proti němu ve výhodě, rozumíš. Jsem jen žena. Žena, když překročí jistý věk, už skoro nikdy neumírá z vlastní vůle. A pak ještě mám vás. On vás nemá.“

Neboť věděla všecko, i v čem je její veliká přednost. Viseli jsme na ní jako hrozen, otec vážil tolik jako my, a o něj opřít jsme se nemohli.

Byla nemocna, a on často sedal u jejího lůžka. „V kolik hodin, kolikátého budeš zdráva? Jestli se však neuzdravíš! Udělám brzo krátký konec!“ Nemohla snésti tu mužovu myšlenku, jeho hrozbu, jeho nemilosrdné nároky. Chtěla mu uniknouti a obracela hlavu na polštáři hned na tu hned na onu stranu, jako později, když chtěla setřásti poslední pouta.

„Můj bože, Colette, ty jsi horký!“ naříkala. „Tebe je plný pokoj. Muž nepatří k posteli nemocné ženy. Jdi ven! Jdi se podívat, mají-li u kupce pomeranče… Jdi k panu Rosimondovi a popros ho, aby mi půjčil Revue des Deux-Mondes… Ale choď pomalu, je před bouřkou, nebo přijdeš domů celý zpocený…!“

Poslechl a jak se opíral o berlu, vystoupilo mu rameno.

„Vidíš?“ ukazovala za ním matka. „Vidíš, když stůňu, vyhlíží jako hastroš.“

Pod oknem si naladil hlas, aby ho slyšela:

„Na tebe myslím, tebe vidím všude
a zbožňuji tě v každý čas,
na tebe myslím v ranní záři rudé,
na tebe myslím, když den zhas.“

„Slyšíš ho? Slyšíš ho…?“ mluvila horečně.

Rázem však jí zjasnila celý obličej povýšená zlomyslnost; a vyklonila se z lože:

„Tvůj otec? Chceš vědět, co je tvůj otec? Tvůj otec je král mistrů pěvců!“

Uzdravila se – vždycky se uzdravila. Když jí však odňali prs a za čtyři roky druhý, otec k ní pojal strašnou nedůvěru, ač se po každé zase uzdravila. Pro rybí kost, jež matce uvázla v krku a nutila ji do silného kašle, až se jí do tváří nahnala krev a oči se jí zalily slzami, otec uhodil na stůl, že se jeho talíř rozletěl na kousky, a zuřivě křičel:

„Kdy už přestaneš?“

Dobře mu rozuměla a mírně a soucitně ho konejšila laskavými slovy a přeletavými pohledy. Mluvím-li o ní, vždycky říkám „přeletavé pohledy“. Když byla na rozpacích, když měla říci nějakou něžnost nebo byla nucena lháti, klopila víčka a její šedé zornice se prudce zmítaly. Ten zmatek, ten marný útek zornic, pronásledovaných mužským pohledem modrošedým jako krájené olovo, to bylo vše, co mi bylo odhaleno z vášně, která po celý život spojovala „Sido“ a kapitána.

* * *

Před deseti roky jsem zazvonila u dveří paní B…, kam mne přivedl přítel; paní B… se z povolání zabývá obcováním s „duchy“. Nazývá tak, co zůstalo v naší blízkosti po zemřelých, zejména po těch, kteří nám byli blízci krví a láskou. Neočekávejte, že jsem vyznavačka nějaké víry nebo že horlivě chodím k vyvoleným, kteří snadno dovedou čísti neviditelné. Pouhá stále stejná zvědavost vodila mne, lhostejno kam, k paní B…, k „ženě se svící“, k počítajícímu psu, k růžovému keři s jedlými plody, k doktoru, který mi do krve přidá lidskou krev – což si mohu všechno pamatovat? Až mne ta zvědavost opustí, ať mne pochovají, pak už nebudu existovati. Tak se posledně má zvědavost upoutala na velikého ocelově modrého brouka, jichž je v Provenci plno, když kvetou slunečnice, z července do srpna. Trápilo mne, že neznám jména toho válečníka v brnění, a říkala jsem si: „Bodá či nebodá? Je to pouze nádherný samuraj bez meče?“ Ulehčilo se mi, když jsem byla zbavena nejistoty. Podivný hrbolek na prostředním článku prstu mi dokazuje, že modrý bojovník je skvěle vyzbrojen a hned tasí.

U paní B… mne příjemně překvapil moderní byt prozářený sluncem. V kleci na okně zpívali ptáci, ve vedlejší místnosti se smály děti. Příjemná baculatá žena s bílými vlasy mi řekla, že jí není zapotřebí ani temnosvitu ani jiné sugestivní dekorace. Vyžádala si jen malou chvíli na rozjímání a přitom držela mou ruku ve svých.

„Chcete mi dávati otázky?“ optala se mne.

Seznala jsem, že nedychtím a nehořím po nějakém zásvětí, že nemám nemírných přání, a nedovedla jsem nic říci než nejvšednější slovo:

„Vy tedy vídáte nebožtíky? Jak vypadají?“

„Jako živí,“ upřímně odpověděla paní B…, „na příklad za vámi…“

Za mnou bylo sluncem ozářené okno a klec s čížky.

„… za vámi sedí duch staršího muže. Je zarostlý skoro bílým nestříhaným plnovousem. Šedivé, dosti dlouhé vlasy má sčesány dozadu. Obočí… no ne, obočí… jedna houština… a pod ním oči, ale jsou to oči…! Malé, ale tak zářivé, že je nesnesete. Nevíte, kdo by to mohl býti?“

„Vím. Velmi dobře.“

„Jistě je to duch, který je na svém místě.“

„?“

„Na svém místě, ve světě duchů. Stará se o vás velice… Nevěříte?“

„Jaksi pochybuji…“

„Ano. Nyní se o vás velice stará.“

„Proč nyní?“

„Protože představujete, čím by on býval tak rád byl na zemi. Jste právě tím, čím on si přával býti. A nemohl.“

O jiných podobiznách, jež mi kreslila paní B…, nebudu mluviti. Všechny měly v mých očích nějakou cenu pro podrobnosti, jejichž výraznost a tajemství mě uchvacovaly jakýmsi záhadným kouzlem. O jednom duchu, v němž jsem podle každého tahu poznávala svého staršího nevlastního bratra, řekla soucitně: „Jakživa jsem neviděla tak smutného nebožtíka!“

„A nevidíte,“ řekla jsem trochu žárlivě, „starší ženu, která by mohla býti moje matka?“

Dobrácký pohled paní B… bloudil okolo mne:

„Ne, na mou věru ne,“ řekla nakonec…

A připojila živě, jako by mě chtěla potěšiti:

„Snad právě odpočívá? To se stává… Jste její jediné dítě?“

„Mám ještě bratra.“

„Tu to máme!“ řekla dobrácky paní B…. „Nejspíše se asi teď zabývá jím. Víte, duch nemůže býti všude zároveň…“

Ne, to jsem nevěděla. Dověděla jsem se ještě při té návštěvě, že styk s nebožtíky se řídí podle pozemského světla a podle vrozené veselosti. „Jsou jako živí,“ tvrdí paní B…, klidná ve své víře… Proč by ne? Jako živí, až na to, že jsou mrtvi. Mrtvi – a to je vše. Proto se také divila, že můj starší bratr je takový „smutný nebožtík“. Tak jsem ho vídala já – tak ho nepochybně viděla ona skrze mé průzračné tajemství – byl opravdu velmi smutný a samá rána po své žalostné poslední cestě a stále plný starosti a únavy…

A můj otec… „Jste právě tím, čím on si přával býti a za svého života nemohl.“ Ano, mám o čem sníti, čím se vzrušovati. V nejhořejší příhradě naší knihovny vidím opět řadu svazků v měkké vazbě s černým plátěným hřbetem. Dobře nalepené plochy mramorovaného papíru a tuhost kartonu svědčily o dovednosti mého otce. Ale názvy psané gotickým písmem mne nelákaly, stejně jako nálepky s černými čtverečky neuváděly autora. Cituji zpaměti: Má vojenská tažení, Poučení z roku 1870, Vysoká geodezie, Algebra snadno a rychle, Maršál Mac-Mahon, jak ho viděl jeden z jeho spolubojovníků, Z vesnice do sněmovny, Zuavské písně (verše)… Už si ani nevzpomínám.

Když otec zemřel, z knihovny se stala ložnice a knihy zmizely z příhrad.

„Pojď se podívat,“ volal mě jednou starší bratr.

Sám mlčky nosil, rovnal a otvíral knihy, hledaje vůni prožraného papíru, dech ztuchliny, v níž ožívá prchlé mládí, a vůni suchého tulipánu, ještě barevně pruhovaného jako achát.

„Pojď se podívat…“

Dvanáct svazků v lepenkové vazbě nám svěřovalo své tajemství, o něž jsme dlouho nedbali. Svazky o dvou stech, třech stech stran, o sto padesáti stranách; krásný rýhovaný žlutavý papír nebo bílý „školní“ s pečlivě oříznutým okrajem, sta a sta nepopsaných stránek… Pro otce to bylo dílo, zračil se v něm klamný sen o spisovatelské kariéře.

Tolik bylo těch stránek, jež jsme respektovali z bázlivosti nebo z nedbalosti, že jsme nikdy nedošli až na konec. Bratr na ně psal recepty, matka jimi ovazovala hrnky se zavařeninami, její vnučky je vytrhávaly a čmáraly po nich, ale rýhované sešity neznámého arcidíla jsme nevyčerpali. A matka se o to snažila s ničivou vášnivostí: „Jakže? Ještě tam jsou? Balím do nich kotlety… Dávám je do zásuvek na dno…“ Nebyla to nevážnost, nýbrž palčivá lítost a bolestná potřeba zničiti důkaz nemohoucnosti…

Já sama jsem čerpala z tohoto nehmotného dědictví při svých začátcích. Zalíbilo se mi snad tenkráte psáti na krásném hladkém papíře a plýtvati jím? Měla jsem odvahu svým velikým kulatým písmem pokrýti neviditelnou kurzivu, jejíž zářivou jemnost mohla čísti jediná bytost na světě. To zářivě jemné písmo proslavilo jedinou s láskou napsanou a podepsanou stránku, stránku s věnováním:

Drahé duši
její věrný manžel:

JULIUS-JOSEF COLETTE.

III
Divoši

„Divoši… Divoši…“ říkala. „Co mám dělat s takovými divochy?“

Potřásala hlavou. V její bezmocnosti bylo něco, čemu sama chtěla, rozvážená povolnost a snad také vědomí odpovědnosti. Dívala se na své dva hochy, nevlastní bratry po otcích, a zdáli se jí krásní. Zvláště starší, kaštanový s tmavomodrýma očima, sedmnáctiletý, s rudými ústy, jež se usmívala jen na nás a na některé hezké dívky. Ale brunet, když mu bylo třináct let, také nebyl ošklivý pod vlasy, jež byly nestříhány a padaly mu až k šedomodrým očím, jaké měl náš otec…

Ti dva lehkonozí kostnatí divoši bez zbytečného masa, střídmí jako jejich rodiče, raději než maso jedli černý chléb, tvrdý sýr, salát, čerstvá vejce, koláč s pórkem nebo s dýní. Střízliví a zdrželiví – praví divoši…

„Co mám s nimi dělat?“ vzdychala matka.

Byli tak mírní, že je nikdo nemohl uraziti nebo rozdvojiti.

Starší poroučel, druhý spojoval horlivost s fantazií, jež ho odlučovala od světa. Starší však věděl, že začne studovati lékařství, kdežto druhý nevědomky toužil, aby pro něj nikdy nic nezačínalo kromě zítřejšího dne, kromě chvíle úniku z pout civilizace a kromě úplné volnosti snu a mlčení… Touží tak posud.

Hrávali si? Málokdy. Hráli si, rozumíte-li hrou, když ze zářivého vesnického všehomíra nechtěli nic jiného než květ, vše nejlepší, nejosamělejší, nepošlapané, vše, čím se mládne a co se věčně znovu počíná stranou od člověka. Nikdy je nikdo neviděl přestrojené za Robinsony nebo za dobyvatele, ani jako herce v nějakém improvizovaném kuse. Mladší, když ho jednou vzala mezi sebe společnost chlapců posedlých tragédií, přijal u nich jen jednu němou úlohu: úlohu „blbého syna“.

Musím se jako všichni, kdo stárnou, vraceti k vypravování své matky, zachvátí-li mne nedočkavé pokušení zmocniti se tajemství bytosti navždy zničené. Přečísti tajné písmo jeho bouřlivého mládí, ustavičně v sobě ztraceného a ze sebe se obrozujícího; ukázati pomocí neznámé milosti, prstem ukázati na výběžek, z něhož spadl na hladinu lidského moře, slabikovati jméno nepříznivých hvězd…

Dala jsem sbohem mrtvému, staršímu, který neměl soupeře; ale utíkám se k matčinu vypravování a ke vzpomínkám z raného dětství, když chci věděti, jak se utvářel šedesátník se šedivými kníry, který se ke mně plíží se soumrakem, otvírá mé hodinky a dívá se na kmitavou ručičku minutníku – ze zmačkané obálky vystřihne cizí poštovní známku – vdechuje dlouze, jako by se mu přes celý den bylo nedostávalo dechu, proud hudby z Columbie, nepromluví slova a zmizí…

Ze šestiletého chlapce, který odešel s žebravými hudebníky, když táhli naší vesnicí, je ten šedivějící muž. Šel za jednookým klarinetistou až do Saints – čtyři kilometry – a když se vrátil, matka ho už dávala hledati v okolních studnách. S dobrotou poslouchal výčitky a nářky, neboť se zlobil málokdy. Když byl konečně hotov s mateřskými strachy, šel k pianu a věrně zahrál všechny klarinetistovy kousky a obohatil je velmi správnými, prostými drobnými harmoniemi.

Tak tvořil melodie z jarmarečního života jako Quasimodo a z každé hudby, kterou zachycoval jako vzdušné poselství.

„Bude nutno,“ říkala matka, „aby se učil technice a harmonii. Je ještě nadanější než jeho starší bratr. Mohl by z něho býti umělec… Kdo ví?“

Také věřila, když mu bylo šest let, že dokáže něco pro něho – nebo proti němu. Takový tichý hošíček…! Co mu mohla vytýkati kromě toho, že rád utíkal z domova? Byl drobné postavy, živý, velmi vyrovnaný a podivuhodně přestával býti doma. Kde ho najíti? Zamilovaná hřiště obyčejných malých chlapců ani ho nespatřila, že by šel mimo, na kluzišti také ne, ani na velikém závodišti, ušlapaném dětskými nohami. Spíše byl v sešlé zámecké lednici, zkomolené to podzemní místnosti, staré čtyři staletí, nebo na městské věži s orlojem na Tržišti, nebo se připojil k ladiči pian, který přicházel z okresního města jednou za rok věnovat péči čtyřem „nástrojům“ naší vesnice. „Jaký nástroj máte?“ „Paní Valléová si chce vyměnit nástroj…“ „Nástroj slečny Philipponové je celý udřený!“

Přiznám se, že slovo „nástroj“ mimo jiné představy v mé paměti také vyvolává obraz mahagonového kusu nábytku, chovaného v přítmí venkovských salonů, vzpínajícího bronzová ramena a zelené svíce…

Ano, takový tichý hošíček, který nic nežádal, leda jednou večer…

„Já bych chtěl za pětník sušené švestky a za pětník oříšky,“ povídal.

„Krámy jsou zavřeny,“ řekla mu na to matka. „Spi, dostaneš je zítra.“

Druhý den večer hodný hošíček žádal zase. „Já bych chtěl za pětník sušené švestky a za pětník oříšky.“

„A proč sis je nekoupil za dne?“ vyhrkla rozmrzelá matka. „Jdi si lehnout!“

Po pět večerů, po deset večerů se opakovalo vždy totéž zlobení, a matka dokázala, že je zvláštní matka. Nenasekala umíněnci, který snad čekal výprask nebo jen počítal, že matka vybuchne, že se ozvou vyčerpané nervy, nadávky, že bude v noci rámus a že on bude moci jít spat později…

Za nějaký čas jednou večer si nasadil obvyklou tvář paličatého děcka a mírně naladil hlas:

„Maminko…?“

„Copak?“ řekla maminka.

„Maminko, já bych chtěl…“

„Tady je máš,“ řekla.

Vstala, z nevyzpytatelné skříně ve zdi u krbu vyndala dva sáčky veliké jako dítě v peřince, položila svému hošíčkovi na každou stranu jeden a dodala:

„Až nebudeš mít, koupíš si nové.“

Díval se na ni zdola, uražený a bledý pod černými vlasy.

„Je to pro tebe, ber si,“ pobízela matka.

On první ztratil hlavu a vyhrkly mu slzy.

„Ale ne… ne… já je nerad!“ škytal plačtivě.

„Sido“ se k němu pátravě nachýlila, jako se skláněla k proklubávajícímu se vejci, k neznámé růži, k poslu z druhé polokoule.

„Ty je nerad? Copak jsi tedy chtěl?“

Byl neopatrný a přiznal se:

„Chtěl jsem si o ně říkat.“

* * *

Každé tři měsíce, kdy se ve dvě hodiny ráno vypravovala na cestu do Auxerre naším kočárem, skoro vždy ustoupila matka žadonění svého nejmladšího dítěte. Privilej, že jsem se narodila poslední, na dlouho mi uchovávala hodnost nejmladšího dítěte a místo v lůně našeho kočáru. Přede mnou však tam býval po deset roků ten vyhýbavý hošíček, který se tak měl k světu. V okresním městě zmizel, neboť uměl vyzráti na každý dohled. Zmizel tam i onam, do katedrály, do věže s hodinami a zejména někam ve velkém obchodě, zatím co tam balili homole cukru, pět kilo čokolády, vanilku, skořici, muškátový ořech, rum na grog, pepř a bílé mýdlo. Matka vyrazila liščí křik:

„Ha…! Kde je?“

„Kdo, paní Colettová?“

„Můj hošíček! Neviděli jste ho jít ven?“

Nikdo ho neviděl jít ven, a že tam nebylo studen, hledala ho matka v kádích s olejem a v sudech s lákem. Tentokrát nehledali dlouho. Byl u stropu. Nahoře na točitém litinovém pilíři, jejž objímal stehny i nohama, jako kdo leze na kokosové palmy, naslouchal a točil kolečky ohromných nástěnných hodin, upevněných na hlavním trámě.

Když se obyčejným lidem narodí výjimečné děti, často se stává, že jim zaslepení rodiče chtějí rychle pomoci k „lepšímu“ postavení třeba i bitím. Moje matka považovala za přirozenou věc, ne-li za povinnost, roditi zázračné děti, říkala „kdo chce kam, pomozme mu tam“ a sama sebe utvrzovala ve své víře:

„Achilles bude lékařem. Leo se musí věnovat hudbě. A to děvče…“

Vraštila čelo, pátrala v oblacích a mne si nechala na později.

Podivno, nikdy se nemluvilo o budoucnosti mé starší již dospělé sestry, která nám byla cizí, která byla cizí všem a úmyslně žila osaměle mezi vlastní rodinou.

„Julie je divoch jiného druhu,“ vzdychala matka. „V ní se nikdo nevyzná, ani já ne…“

Klamala se, a my jsme ji často zklamali. Nepozbývala však mysli a obklopovala nás novou aureolou. Nikdy by se nebyla smířila s tím, aby se její druhý syn nevěnoval hudbě, neboť ještě v leckterém jejím dopise z konce života čtu: „Nevíš, má-li Leo trochu kdy, aby hrál na piano? Nesmí zanedbávati tak neobyčejné nadání; v tom nepovolím…“ Když matka psala takové dopisy, bylo bratrovi čtyřiačtyřicet let.

Ať říkala, co chtěla, on se hudbě nevěnoval, pak nechal lékárnického studia a potom postupně všeho – všeho, co nebyla jeho sylfí minulost. Pro mne se nezměnil: je sylfa, které je třiašedesát let. Je jako sylfa připoután jen k rodnému místu, k nějakému hřibu ochránci, k nějakému střechovitě prohnutému listu. Je známo, že sylfy mnoho nepotřebují a pohrdají hrubými lidskými šaty: má sylfa často běhá bez kravaty a s dlouhými vlasy. Zezadu vypadá jako začarovaný kabát, který bloudí světem.

Ze všech zaměstnání si vyvolil skromné zaměstnání písařské, protože poutá ke stolu pouze jeho klamnou lidskou podobu. Vše ostatní je v něm volno, zpívá, naslouchá hudbám, komponuje a zalétá zpět do minulosti k šestiletému chlapci, který otvíral kdejaké hodinky, lezl do věže k městským hodinám, sbíral epitafy, bez únavy šlapal po měkkém mechu a od narození hrál na piano… Lehko ho najde, vezme na sebe jeho čilé drobné lehké tělo, jež nikdy na dlouho nesvlékl a toulá se vysněnou říší, v níž je všechno stvořeno k obrazu a podobenství dítěte, které vítězně přečkalo šedesát let.

* * *

Jaká škoda, že není nezranitelných dětí! Tohle dítě, chce-li srovnávati svůj přesný sen s nevěrnou skutečností, někdy ke mně přicházívá celé ztrápené…

Přivedl ho ke mně jeden deštivý večer, zahánějící vodu a tmu pod arkády v Palais-Royal. Neviděla jsem ho již řadu měsíců. Promoklý si u mne sedl k ohni, roztržitě si bral, čím se tak podivínsky živí – plněné bonbony, sladké koláče, ovocnou šťávu – otevřel mé hodinky, pak budíčka a dlouho naslouchal a neříkal nic.

Jen pokradmu jsem se dívala do jeho dlouhé tváře, na bělavý knír, na modré oko otcovo, na silnější nos naší matky „Sido“ – na tahy, jež žijí dále, spojeny osnovou kostí, na neznámé svaly záhadného původu… Dlouhá mírná tvář, ozářená ohněm, mírná a bezbranná… Ale dětské zvyky a způsoby – zdrželivost, skromnost, volnost – jsou mezi námi stále tak mocné, že jsem se bratra na nic neptala.

Když si osušil truchlivá promoklá křídla, jimž říkal plášť, kouřil a mhouřil oči a mnul si suché ruce, červené, že si v žádnou roční dobu nezvykly na teplou vodu ani na rukavice, a promluvil:

„Poslyš…“

„Copak?“

„Byl jsem tam, víš?“

„Ale jdi? Kdypak?“

„Přicházím odtamtud.“

„Ah!“ řekla jsem udiveně. „Ty jsi byl v Saint-Sauveuru? Jak ses tam dostal?“

Podíval se na mne jako neviňátko:

„Karel Faroux mne svezl autem.“

„Chlapíku…! Je to hezké v tuhle dobu?“

„Ujde to,“ řekl krátce.

Vdechl nosem, zasmušil se a mlčel. Dala jsem se zase do psaní.

„Poslyš…“

„Copak?“

„Byl jsem tam ve Skalách, víš?“

Jako had za sklem vstala v mé paměti cesta se žlutým pískem.

„Ale…? Jak to tam vypadá? A les nahoře? A ten pavilonek? Náprstníky… kapradiny…“

Bratr zahvízdl.

„Konec. Všecko pořezali. Už tam není nic. Všecko srovnali se zemí. Je vidět hlínu… Je vidět…“

Proťal vzduch ostrou dlaní a zasmál se rameny dívaje se do ohně. Respektovala jsem ten smích a nenásledovala jsem ho. Ale stará uražená sylfa se třásla a nemohla déle mlčeti. Využil pološera, zarudlého ohně.

„To není všechno,“ šeptal. „Byl jsem také na Paštikovém dvoře…“

Naivní jméno teplé terasy sešlého zámku, klenby věkem prořídlých růžových keřů, stíne, vůni kvetoucího břečťanu na saracénské věži, nepoddajná zarudlá křídla mřížové branky Paštikového dvora, pojďte ke mně…

„Co dále, brachu, co dále?“

Bratr se zabral do sebe.

„Hned,“ řekl velitelsky. „Začněme od začátku. Přijdu do zámku. Je stále útulkem starých lidí, protože to chtěl Viktor Gandrille. Dobrá. Nic nenamítám. Vejdu do parku dolejším vchodem vedle paní Billettové…“

„Jakže, paní Billettová? Ta je přece nebožka jistě už aspoň čtyřicet let!“

„Možná,“ řekl bezstarostně bratr. „Ano… Tedy mi řekli jiné jméno… nemožné jméno… Když si ti lidé myslí, že si budu pamatovat jména, která neznám…! Vejdu tedy dolejším vchodem, jdu lipovou alejí nahoru… Hleďme, psi neštěkali, když jsem otevíral vrátka…“ prohodil podrážděně.

„Poslouchej, kamaráde, to už nemohou být ti psi… Považ…“

„Dobrá, dobrá… To je maličkost a nic neznamená… Nebudu ti povídat o bramborech, jež tam ti lidé nasázeli na místě narcisů a máků… Nebudu také povídat,“ pokračoval nesnášelivým hlasem, „o drátech kolem trávníků, o pleteném drátě… je to snad pro krávy… Krávy…!“

Houpal si koleno v sepjatých rukách a pohvizdoval si po umělecku, což mu slušelo jako cylindr.

„To je všecko, brachu?“

„Hned!“ opakoval urputně. „Jdu nahoru ke kanálu – smím-li,“ řekl s říznou vybraností, „nazývati kanálem tu smrdutou louži, tu omáčku z komárů a kravského lejna… Nechme to. Jdu tedy na Paštikový dvůr, a…“

„A?“

Usmál se mstivě a ani mne neviděl.

„Přiznám se, že mne hned zvlášť netěšilo, že z prvního dvora – před mříží, za koňskými stájemi – udělali jakési humno na sušení prádla… Ano, přiznám se…! Ale toho jsem si tuze nevšímal, protože jsem čekal na ‚scénu u mříže‘.“

„Jaká scéna u mříže?“

Netrpělivě luskl prsty.

„Nu tak… Vidíš kliku u vrátek?“

Jako bych ji brala do ruky – hladké otřelé tmavé železo – viděla jsem ji skutečně.

„Dobrá. Odjakživa, když jí takhle otočíš –“ naznačil to – „a pustíš vrátka, sama se otevrou vlastní tíhou, a když se otvírají, dělají…“

„Í-í-í-an…“ zazpívali jsme jedním hlasem ty čtyři tóny.

„Ano,“ řekl bratr, horečně houpaje levým kolenem. „Otočil jsem klikou… Pustil jsem vrátka… Naslouchal jsem… Víš, co provedli ti lidé?“

„Ne…“

„Ti lidé namazali vrátka,“ řekl mrazivě.

Odešel hned nato. Jiného mi neměl co říci. Přehodil přes sebe vlhké netopýří blány svého širokého pláště a šel, ochuzen o čtyři tóny, aby příště marně pátral svým hudebním sluchem po nejrozkošnějším daru, věnovaném jedinému divokému dítěti, které ho bylo hodno, po daru, na nějž se skládaly staré veřeje, zrnko písku a rez.

* * *

„Jak vypadá na účtu Mérimée?“

„Visí půl franku.“

„Podívejme se!“ divil se starší.

„Ano,“ povídal mladší, „ale zato já visím tři franky.“

„Za koho?“

„Za Victora Huga.“

„Za kterou knihu?“

„Za Písně z ulic a lesů a nevím zač ještě… Ah, ten velbloud!“

„A tos to ještě asi jistě četl hopem!“ jásal starší. „Zaplať ty tři franky!“

„Kde bych je sebral? Nemám ani vindru.“

„Řekni mamince.“

„Oh…“

„Řekni tatínkovi. Řekni, že je to na cigarety a že to chceš, aby maminka nevěděla – on ti je dá.“

„A když nedá?“

„Zaplatíš pokutu. Pět sous z prodlení!“

Ti dva divoši, kteří četli, jako kdysi čítávali čtrnáctiletí a sedmnáctiletí mládenci, to jest výstředně a bláznivě, ve dne v noci, v korunách stromů, na senících, dali do klatby slovo „mignonne“, miláček, jež vyslovovali „minionne“, a strašlivě se přitom tvářili a dělali, jako by se jim obracel žaludek. Každé odsouzené slovo „mignonne“, jež nalezli v nové knize, neslo do kasičky dva sous. Zato „panenská“ kniha vynesla čtenáři půl franku. Smlouva trvala již dva měsíce a za peníze, jež by zbývaly na konci pololetí, chtěli si vyhodit z kopýtka, koupit sítě na motýle a košík na ryby…

Moje mládí – osm roků – mne vylučovalo z kombinace. Podle mých bratrů bylo tuze málo dní, kdy jsem neseškrabovala a nejedla slzy ze svíček, a oba hoši mi stále říkali „Kozačka“. Ale uměla jsem říkati „minionne“ a strašlivě se přitom tvářit a dělala jsem, jako by se mi chtělo vrhnout, a naučila jsem se oceňovati romanopisce podle nových zákonů.

„Dickens nese hodně,“ řekl jeden divoch.

„Dickens by neměl hrát,“ škaredil se druhý, „je to překlad. Překladatel nás okrádá.“

„Tedy Edgar Poe taky nehraje?“

„Mhm… Podle zdravého rozumu by se měla vyloučit i dějepisná díla, ta ‚platí‘ zcela jistě půl franku. Revoluce není ‚mignonne‘ – bůů! – Charlotta Cordayová není ‚mignonne‘ – bůů! – Měl by se vyloučit Mérimée, aspoň jako autor Kroniky Karla IX.“

„A co uděláš s Královniným náhrdelníkem?“

„Hraje. To je čistý román.“

„A Balzacovy knihy o Kateřině Medicejské?“

„Mluvíš jako dítě. Hrají.“

„To ne, brachu, dovol…!“

„Brachu, dovolávám se tvé poctivosti… Mlč. Po ulici někdo jde.“

Nehádali se nikdy. Nataženi na hřebeni zdi pekli se na odpoledním slunci a hovořili ohnivě a bez urážek a mně dopřáli kousek místa na mírně nakloněné kamenné plotně. Odtud jsme mohli přehlédnouti ulici Viničnou, opuštěnou uličku, vedoucí do zelinářských zahrad, rozsetých po údolí Svatého Jana. Při sebevzdálenějším zvuku kroků mí bratři chytře mlčeli, skrčili se a přilepili se ke zdi a natahovali krk nad dědičným nepřítelem – svým bližním…

„To nic není, Chebrier jde do zahrady,“ hlásil mladší.

Na chvíli zapomněli, o čem dříve hovořili, a nechali na sebe padati dosud teplé vlny šikmého světla. Na hrbolatých křemenech se ozvaly jiné kroky, jasné a rychlé. Na ulici zaplál šeříkový živůtek, houština zkadeřených měděných vlasů.

„Hů, zrzavá!“ vydechl mladší. „Hů, zrzi zrzi!“

Bylo mu teprve čtrnáct roků, a nepřál „holkám“, které ho oslňovaly tuze ostrým jasem.

„To je Flora Chebrierová, jde za otcem,“ řekl můj starší bratr, když dole na ulici pohaslo zlato i šeřík.

Mladší, ležící na břiše, opřel si bradu o založené ruce. Opovržlivě mžoural očima a nadýmal tváře, jež měl kulaté a nafouklé jako drobní Aiolové na starých námořních mapách…

„To je zrzoun! Rudokožka! Hoří, hoří!“ křičel s neomaleností žárlivého školáka.

Starší pokrčil rameny.

„Nerozumíš blondýnám,“ řekl. „V mých očích je přerozkošná, abys věděl, pře-, pře-, přerozkošná, très mignonne…“

Drsný smích klučíka, kterému se měnil hlas, uvítal proklínané slovo, s nímž se mazlil zasněný hlas staršího, svůdce s tmavomodrýma očima. Začali se strkati na zdi, cvoky střevíců drhly o kameny a spletená těla dopadla měkce na kyprou zemi pod meruňky. Hned se však umoudřili a pustili se.

Nikdy se neprali a nenadávali si. Snad už věděli, že ta kštice ryšavých vlasů a ten šeříkový živůtek, dostupné zázraky, nesmějí se míchati do jejich společných her, do jejich zvláštních cudných rozkoší. Svorně zamířili ke korkovým „výkladcům“ se schnoucími otokárky, k vodotrysku, jejž sami sestrojili, k přístroji vlastní soustavy na destilaci máty luční, rozmarnému to aparátu, jenž destilací zbavoval produkt mátové vůně, ale ponechával mu zápach močálu…

* * *

Jejich bujnost nebývala vždycky nevinná. Věk, jemuž říkají nevděčný, v němž se dětská těla bolestně vytahují, vyžaduje obětí. Mým bratrům bylo třeba oběti. Vybrali si kamaráda z gymnázia, který přijížděl na prázdniny do sousedního okresu. Matouš M… neměl vad ani velkých předností. Byl družný, dobře oblečený, trochu více blondýnovitý a pouhý pohled na něj budil v mých bratrech podráždění, podobné podráždění těhotných žen. Vášnivě lnul k těm dvěma pyšným divochům v plátěných střevících, v kloboucích ze sítí, pohrdajícím jeho kravatami. Starší měl jen tvrdá slova pro „syna kancelisty“ a mladší, který ho napodobil a vždy přeháněl, natrhl a roztřepil si kapesník a vyhrnul si už dost krátké kalhoty na uvítanou Matouše M…, který v rukavičkách přijel na tricyklu.

„Přivezl jsem partituru Johančiny svatby,“ volala zdaleka oddaná oběť, „a německé vydání Beethovenových Symfonií pro čtyři ruce!“

Zamračený starší bratr, barbar zdravých tváří, měřil vetřelce, všední dítě spokojených lidí, které v sobě nenosilo ani touhu po samotě ani nesnášelivost, které se mátlo pod jeho pohledem a žebronilo:

„Chceš se mnou trochu hrát na čtyři ruce?“

„S tebou ne – bez tebe ano.“

„Budu obracet listy, pojď…“

Trpěli oba, že se k sobě nehodí, jeden poddaný, druhý nevysvětlitelně zlomyslný a výbušný, ale Matouš M…, trpělivý jako odstrkovaná manželka, neúnavně přicházel zase.

Jednoho dne se divoši hned po obědě pustili někam daleko a vrátili se až večer. Byli unaveni, podrážděni a vrhli se uřícení na starou rypsovou pohovku.

„Odkud jste přišli v takovém stavu?“ zeptala se matka.

„Zdaleka,“ odpověděl mírně starší.

„Byl tady Matouš a divil se, že nejsi doma.“

„To je chlapec, který se diví všemu…“

Když byli se mnou sami, bratři začali mluvit. Nečekala jsem to, a pak mne již vychovali, abych nic nevyzradila. Dověděla jsem se, že byli ukryti v lese nad silnicí ze St.-F… a neprozradili se, když Matouš jel mimo. Neměla jsem dosti zájmu o podrobnosti, k nimž se stále vraceli:

„Když jsem slyšel zvonek jeho tricyklu,“ začínal mladší.

„Já jsem jej slyšel z větší dálky než ty…“

„Jistě ne! Pamatuješ se, jak nám zastavil zrovna pod nosem a utíral si pot?“

Rozmlouvali skoro šeptem, leželi, dívajíce se do stropu. Starší se rozčilil:

„Ano… To zvíře koukalo nalevo i napravo, jako by nás větřilo…“

„To je silné, brachu, což? Není to zvláštní? Nezastavili jsme ho my, že jsme se na něj dívali, co myslíš? Vypadal nejistě, celý tento…“

Oči staršího potemněly:

„To je možné… Měl tu skotskou kravatu… Vždycky se mi zdálo, že ta kravata bude příčinou neštěstí…“

Skočila jsem jim do řeči, dychtíc po vzrušení:

„A co pak? A co pak? Jaké neštěstí?“

Oba na mne vrhli nejmrazivější pohled:

„Čípak je ta žába? Co chce s tím svým neštěstím?“

„Vždyť jsi sám řekl…“

Zvedli se, usedli a shovívavě se posmívali:

„Nic se nestalo,“ řekl konečně starší. „Co se mělo státi? Nechali jsme Matouše jeti dále a měli jsme psinu.“

„To je všecko?“ řekla jsem zklamaně.

Mladší vyskočil, tancoval na místě a už se nezdržel:

„Ano, to je všecko. Nemůžeš to pochopit! Leželi jsme tam, měli jsme ho u samé brady. Byl tam, jeho kravata, pěšinka na straně, manžety a blýskal se mu nos! Ah, panebože, to bylo ohromné!“

Obrátil se k staršímu, přátelsky se o něj otřel nosem:

„Snadno jsme ho mohli zabít, ne?“

Starší, strnulý, s očima zavřenýma, neodpověděl.

Žasla jsem: „A vy jste ho nezabili?“

Můj úžas je zřejmě vyvedl z tmavého lesa, v němž se nedávno ukryti na čekané třásli vražednou rozkoší, neboť se dali do smíchu, a zase z nich byly děti, což jsem způsobila já.

„Ne,“ řekl starší, „nezabili jsme ho. Sám nevím proč…“

Rozveselen spustil své zamilované improvizace, míchanici rytmických slov, tryskající ve chvílích, kdy se duch studenta, omrzelého prací, bezděky upíná k výrazným slovům a stírá jejich smysl. Můj tenký hlas opakoval po něm – nyní už jen já jediná mohu prozpěvovati dle zvuků polky, že

„tabletka
benzo-naftolu
zbaví vás
snadno a rychle
bolestí hlavy!

Tabletka
benzo-naftolu
zbaví vás
snadno a rychle
zánětu drdolu!“

Více než ten terapeutický galimatyáš se mi líbila, ne-li melodií, aspoň textem tato známá kočičina:

„Lékárníka Frágnera,
Frágnera
balšám proti bolestem
není žádná pověra.
Natřeš-li se z večera,
ráno bude po bolesti,
lesti,“ atd.

Toho večera můj bratr, ještě rozjařený, zpíval v novém znění Serenádu Severa Torelliho:

„Slyš, brunetko, my nezabili
si Matouše dnes k večeři,
jen ať je živ a s měsícem
ať dále soupeří…“

Mladší tancoval okolo něho jako Lorenzaccio při svém prvním zločinu. Zastavil se a roztomile mi sliboval:

„Zabijeme ho příště.“

* * *

Má nevlastní sestra, nejstarší z nás všech – cizinka, příjemně ošklivá s očima Tibeťanky – se zasnoubila, když už měla namále, že zůstane na ocet. Neodvážila-li se matka překaziti ten špatný sňatek, netajila se, jak o něm smýšlí. Po všech ulicích a na všech místech se mluvilo jen o sestřině svatbě.

„Julinka se bude vdávat?“ ptali se matky. „To je událost!“

„Neštěstí,“ opravovala „Sido“.

Někteří měli smělost ke kyselé poznámce:

„Vida, Julinka se bude vdávat! To je něco neočekávaného! To je skoro nenadálé!“

„Není,“ odpovídala „Sido“ bojovně, „to je zoufalé. Kdopak udrží dceru, když je jí pětadvacet let?“

„A koho si vezme?“

„Oh, můj bože, trhana z ulice…“

V nitru měla lítost ze života své samotářské dcery, která se krmila sny a zuřivou četbou. Mí bratři se dívali na „událost“ spatra a vlastníma očima. Rok lékařského studia v Paříži nezkrotil staršího, který byl pyšný a skvělý a jejž urážel pohled žen, když po nich netoužil. Slova „svatební průvod“, „večerní úbor“, „svatební hostina“ padala na ty dva divochy jako kapky roztavené smoly…

„Já nepůjdu na veselku!“ bránil se mladší, bledý rozhořčením a stále odbojnicky zježený. „Já se s nikým nepovedu! Nevezmu na sebe dlouhý kabát!“

„Půjdeš sestře za mládence,“ vysvětlovala matka.

„Ať se nevdává! Proto, že si chce někoho brát… Chlapa, z něhož páchne vermut! Taky byla vždycky živa bez nás, nepotřebuje nás ani, když se chce vdávat!“

Starší, náš krasavec, tolik nemluvil. Tvářil se však jako ten, kdo přeskakuje zdi, jeho pohled měřil překážky. Bývaly těžké dny, výčitky, jež můj starostlivý otec, vyhýbající se navoněnému vetřelci, nemohl utišiti. Potom se zdálo, že oba hoši souhlasí se vším. Ba měli nápad, že opatří ke mši hudbu, a „Sido“ samou radostí po několik hodin si ani nevzpomněla na svého zetě „trhana“.

Naše piano firmy Aucher putovalo do kostela, mísilo svůj pěkný, trochu suchý zvuk s mekotem harmonia. V prázdném uzamčeném kostele cvičili divoši „Suitu“ z Arelatky, nějakého Stradellu, nějakého Saint-Saënsa, určeného pro svatební slavnosti.

Matka teprve později přišla na to, že její synové budou moci jen chvilku stát sestře po boku, neboť jich bude třeba u klavíru. Pamatuji se, že hráli jako andělé a hudbou ozářili vesnickou mši a chudý kostel bez věže. Já jsem se pyšnila, hrdá na svých jedenáct roků, svými vlasy drobné Evy a růžovými šaty, se vším náramně spokojená kromě podívané na sestru, která se chvěla nervovou slabostí, nepatrná a bledá ve spoustě bílého hedvábí a tylu, a k neznámému člověku obracela svou podivnou mongolskou mdlobnou tvář, tak odevzdanou, že jsem se styděla…

Hostina se skončila hudbou k tanci a jen se ozvala, oba hoši se třásli jako mladí koně. Mladší, který měl trochu špičku, zůstal. Starší však to déle nesnesl a zmizel. Skočil do naší zahrady přes zeď z ulice Viničné, pobíhal kolem zavřeného domu, až rozbil okno; matka ho našla spícího, když se vrátila domů znavená a smutná, odevzdavši do rukou mužových zděšenou a horečnatou dceru.

Vypravovala mi později o tom prašném letním úsvitu, o svém prázdném a jako vyloupeném domě, o své neradostné únavě, o svých šatech s „předkem“ zdobeným perlami, o nepokojných kočkách, jež přivedla domů noc a matčin hlas. Řekla mi, že našla svého staršího chlapce spícího, ruce měl přes prsa, ústa svěží a oči zavřené a byl vtělená přísnost čistého divocha.

„Jen považ, vyrazil tabuli v okně, aby byl sám, daleko od těch upocených lidí, aby mohl spát a dát se ovívat nočním vánkem! Bylo někdy na světě tak moudré dítě?“

Toho mudrce jsem stokrát viděla lézti oknem, když někdo nečekaně zazvonil. Se šedinami, brzo zestárlý prací, zase nalezl pružnost svých jinošských let ke skoku do zahrady a jeho dcerky se smály, když ho viděly. Záchvaty mizantropie, i když se jim bránil, hlodaly mu v tváři. Snad mu, zajatci, vlastní síň připadala den ze dne těsnější a snad si vzpomínal, jak kdysi prchal, aby se dostal do dětské postele, na níž spal polonahý, cudný, rozkošnicky sám.

Ediční poznámka

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých a interpunkci.

Redakce MKP

Colette
Sido

Překlad Karel Toman

Ilustrace na obálce Oleksandra Klestova / Shutterstock.com

Korektura Tereza Česáková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 25. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4549-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4550-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4551-6 (prc)