Podivná mezihra

Eugene O’Neill

Přeložil Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Podivná mezihra tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Dilia v Praze v roce 1963.

Text díla (Eugene O‘Neill: Podivná mezihra), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 4. 2025.

OSOBY

CHARLES MARSDEN

PROFESOR HENRY LEEDS

NINA LEEDSOVÁ, jeho dcera

EDMUND DARRELL

SAM EVANS

PANÍ AMOS EVANSOVÁ, Samova matka

GORDON EVANS

MADELINE ARNOLDOVÁ

SCÉNY

Část první

Dějství první: Knihovna v domě Leedsových v malém univerzitním městě Nové Anglie – odpoledne za pozdního léta.

Dějství druhé: Tamtéž na podzim následujícího roku. Večer.

Dějství třetí: Jídelna v usedlosti Evansových v severní části státu New York – na jaře příštího roku.

Dějství čtvrté: Tamtéž jako dějství prvé a druhé. Podzim téhož roku. Večer.

Dějství páté: Obývací pokoj v malém domě najatém Evansem v přímořském předměstí blíže New Yorku. Duben následujícího roku. Ráno.

Část druhá

Dějství šesté: Tamtéž asi o rok později. Večer.

Dějství sedmé: Obývací pokoj Evansova bytu na Park Avenue. Téměř po jedenácti letech. Rané odpoledne.

Dějství osmé: Úsek na zádi Evansovy jachty, zakotvené blíže cílové linie u Poughkeepsie. Po deseti letech. Odpoledne.

Dějství deváté: Terasa, na Evansových pozemcích na Long Islandu. Několik měsíců potom. Pozdní odpoledne.

PRVNÍ ČÁST

PRVNÍ DĚJSTVÍ

Scéna:

Knihovna v domě profesora Leedse v malém univerzitním městě Nové Anglie. Nalézá se v přední části domu a její okna vedou na pruh trávníku mezi domem a klidnou ulicí zastavěnou výhradně obytnými domy. Je to malý pokoj s nízkým stropem. Nábytek v něm byl vybrán se zálibou pro zařízení ve starém stylu Nové Anglie. Stěny jsou vyplněny téměř až ke stropu zasklenými knihovními policemi, které jsou naplněny knihami, hlavně soubornými vydáními, z nichž mnohé jsou staré a vzácné. Zřejmě především klasici řečtí a latinští v originálech, pak klasici literatury francouzské, německé a italské, autoři angličtí, kteří psali, když ještě „s“ se psávalo jako „f“, a ještě několik z doby poněkud pozdější, z nichž pravděpodobně nejmodernější jest Thackeray. Ovzduší pokoje působí dojmem útulného kulturního zátiší úmyslně zbudovaného jako svatyně, kde opřen o kulturu minulosti za svými zády, uprchlík před skutečností může pozorovat přítomnost bezpečně z dálky, povýšeně se shovívavým pohrdáním, politováním, ba i pobavením.

V pokoji je vhodně veliký stůl, těžká lenoška, houpací židle a stará lavice, na které se díky polštářům pohodlně sedí. Stůl s profesorovou lenoškou po levici stojí v levé straně pokoje, houpací židle je uprostřed a lavice napravo.

Pokoj má jen jeden vchod, dveře v pravé zdi vzadu.

Je pozdní odpoledne srpnového dne. Sluneční světlo, ochlazené a zastřené stínem stromů, naplňuje pokoj uklidňujícím jasem.

Je slyšet hlas služebné – ženy ve středních letech – vykládající důvěrně, ale uctivě, zprava, odkud vstupuje MARSDEN. Je to vysoký, hubený pětatřicátník, oblečený v barevné vlněné šaty zřejmě anglické práce: působí dojmem poangličtěného džentlmena z Nové Anglie. Jeho tvář je na svou šíři příliš dlouhá, nos má dlouhý a úzký. Čelo široké, mírně modré oči svědčí o sklonu k sebeanalyzující zasněnosti, a jeho úzké rty jsou ironické a poněkud smutné. Je na něm něco nevyslovitelně ženského, co se však nikterak neprojevuje, ani ve vzezření, ani v jednání. Chová se chladně a odměřeně. Mluví s pozorným klidem jako člověk, který sám sobě naslouchá. Má dlouhé křehké ruce, a mírné ohnutí jeho ramen prozrazuje člověka svalově slabého, který si nikdy neliboval v atletice a byl vždycky považován za osobu s choulostivou konstitucí. Hlavní rys jeho osobnosti je pokojný půvab, něco, co se vemlouvá, naléhavá přátelskost, neustálá ochota naslouchat jinému, horlivé sympatizování, přání míti rád a býti oblíben.

MARSDEN (stoje na prahu a opíraje svou vysokou, nachýlenou postavu o knihy – kývne na služebnou a laskavě se usměje): Počkám tady, Marie. (Sleduje ji chvilku očima, pak však se rozhlédne pomalu po pokoji s oceňující zálibou pro známé knihy. Usměje se láskyplně a cituje pobaveným hlasem s řečnickým důrazem.) Sanctum Sanctorum! – (Jeho hlas přejde v monotónní zasněnost. Jeho oči se upřou do prázdna za proudícími myšlenkami.)

Opravdu povedené jediné profesorovo útočiště… (Usměje se.) Prostě klasické… když se občan Nové Anglie setká s Řekem… (Dívaje se na knihy.) Tohle příjemné staré město po třech měsících… Už nepojedu do Evropy… Nenapsal bych tam ani řádky… Jak jen odpovědět na zuřivou otázku všech těch mrtvých a zmrzačených? To je příliš velký úkol pro mne… (Vzdychne – posměšně k sobě.) Ale tady zas… se jemně ptá ta mezihra… v tomto klímajícím městě… zdobná těla pohybující se obezřetně odpoledny… zálibně zaznamenávány jejich zvyky… Omluva pro setkávání zábavných slov… mé romány sotva mají kosmický význam… (Pak sebevědoměji.) Ale je to zřejmě obecenstvo, kterému se líbí – a já umím psát… lépe než ti moderní sexuální patlalové… mám chuť napsat jednou o profesorovi a jeho ženě… je to skoro nemožné, že už je šest let mrtva… nyní mu poroučí Nina… chudák profesor! Ale to je něco jiného… dřív mně poroučela taky, už odmalička… a nyní je z ní žena… poznala lásku a smrt… Gordon se zřítil v hořícím stroji… dva dny před uzavřením příměří… jaká to pekelná ironie!… Jeho nádherné atletické tělo… její milenec… uškvařené kosti v kleci ze skroucené oceli… není divu, se zhroutila… maminka říká, že se v posledním čase s ní stala divná změna… zdá se, že matka žárlila na můj zájem o ni… proč jsem se nikdy do Niny nezamiloval?… Mohl bych to udělat?… Tak… Houpával jsem ji na svých kolenou… sedávala na mém klíně… a dodnes by – – – tom neviděla nic zvláštního… Někdy však vůně jejích vlasů a pleti… jako opojná droga… opojení, sny… tu to vězí… já jsem samé snění… můj – pohlavní život mezi přízraky…1

Slyší, jak někdo přichází rychle zprava, a v očekávání se obrátí. Vstoupí PROFESOR LEEDS, na jehož tváři se zračí boj mezi výrazem potěšené úlevy a znepokojené starosti. Je to malý, štíhlý pětapadesátník, šedovlasý, s holým temenem hlavy. Jeho tvář, která zaujme navzdory svým příliš nepatrným přejemnělým rysům, má výraz samotářské, přemýšlivé povahy. Má bystré oči a úsměv, který dovede být ironický. Jsa mírné povahy, brání se před světem tím, že vystupuje navenek s vlídnou profesorskou povýšeností. K jeho obraně přispívá přirozený sklon k afektovanému provincialismu, když běží o praktické dnešní záležitosti. Ačkoliv jest velice liberální, ba až radikální ve svém shovívavém porozumění pro mravy a morálku Řecka a císařského Říma. Tuto školskou pózu však neumí tak docela přenést do soukromého života. Je na ní něco nepřesvědčujícího, co přivádí ostatní, a zvláště profesora samého, poněkud do rozpaků. Protože MARSDEN je jeden z jeho starých studentů, kterého nadto ještě znal od dětství, chová se k němu docela přirozeně.

MARSDEN (napřahuje ruku – s upřímným potěšením): Tak už jsem tu zase, profesore.

PROFESOR LEEDS (potřásaje hlavou a poklepávaje mu na rameno z ryzí náklonnosti): To jsem rád, že vás vidím, Karlíku! Je to ale překvapení! Nečekali jsme, že se tak brzo vrátíte. (Sedne si nalevo ke stolu, zatímco MARSDEN usedne do houpací židle.)

MARSDEN: Nikdy se mi nezdálo, že se vrátím tak brzo. Ale Evropa, profesore, to je jedna z těch opravdu velikých ztrát, které zapomněli zaznamenat.

PROFESOR LEEDS (zachmuřuje tvář): Ano, myslím, že jste našel všecko dokonale změněno proti tomu, jak to bylo před válkou.

(Myslí s odporem.) Válka… Gordon!…

MARSDEN: Evropa se „pozápadnila“ – (Usměje se podivínsky.) Doufejme, že po Americe! (Pak zamračeně.) Nemohl jsem to tam vydržet. (Pak věcně.) A utrácel jsem tam také jen čas. Nemohl jsem napsat ani řádky. (Pak vesele.) Ale kde je Nina? Musím vidět Ninu!

PROFESOR LEEDS: Přijde hned. Říkala, že si musí ještě něco rozmyslit – uvidíte, že se Nina velmi změnila, Karlíku. Opravdu velmi změnila. (Vzdychne – přemýšleje s poněkud provinilým pohledem.)

První věta, kterou řekla ráno při snídani… „Zdálo se mi o Gordonovi…“ Jako kdyby se mi chtěla posmívat… jak je to nesmyslné a oči jí přitom v pravém smyslu slova svítily…

(Pak najednou vyprskne s nevolí.) Zdává se jí o Gordonovi.

MARSDEN (dívaje se na něj s pobaveným překvapením): No, to přece není nic nového, ne? Co tím chcete říci, že je změněna, profesore? Zrovna než jsem odjel, zdálo se, že se začíná probírat z toho otupělého klidu.

PROFESOR LEEDS (pomalu a pozorně): Ó ano, hrála letos hodně golf a tenis. Jezdila hodně s přáteli, a dokonce i hodně tančila.

MARSDEN: No, ale to je skvělé! Když jsem odjížděl, tak nechtěla vůbec nikoho vidět a nikam jít.

(Přemýšleje s účastí.) Bloudila z pokoje do pokoje… se svým tenkým tělem a bledou, ztracenou tváří… se svýma prázdnýma očima, z nichž všecka láska vyprchala…

PROFESOR LEEDS: No, a teď upadla zase do opačné krajnosti! Stýká se s každým – s nudnými jako s blázny – jako kdyby ztratila všechnu schopnost rozlišovat. A pořád mluví, Karlíku – a člověk by řek, že schválně samé nesmysly! Zanic nechce být vážná! Ze všeho si střílí!

MARSDEN (utěšivě): Ó, to je všechno jenom z toho, jak se snaží zapomenout.

PROFESOR LEEDS (roztržitě): Ano.

(Ve sporu sám se sebou.) Mám mu to říct?… ne… mohlo by to vypadat hloupě… ale je to strašné být s tím tak sám… kdyby jenom Ninina matka byla ještě naživu… moje žena… mrtva… a přece se mi po její smrti na krátký čas nějak ulevilo!… a nyní potřebuju pomoci!… Je to marné. Je pryč…

MARSDEN (ho pozoruje – myslí s blahovolnou náklonností):

Dobrák stará – vypadá pln starostí… neustále se něčím trápí… ten musí ale Ninu znervózňovat…

MARSDEN (s ubezpečováním): Žádné děvče by nemohlo na Gordona rychle zapomenout, zvláště když zahynul tak tragickou smrtí.

PROFESOR LEEDS (podrážděně): To vím, to vím.

MARSDEN: Mimochodem, podařilo se mi určit to místo u Sedanu, kde se zřítil Gordonův stroj. Víte, Nina mne o to žádala.

PROFESOR LEEDS (podrážděn, vyčítavě): Jen jí to proboha nepřipomínejte! Nechte ji přece, aby mohla zapomenout, jestli ji chcete zase vidět zdravou. Koneckonců, Karlíku, život se musí žít, a Nina nemůže žít pořád s mrtvolou! (Snaží se ovládnout své podráždění a mluvit objektivněji.) Vidíte, že se snažím dívat na věci jasně a bez rozcitlivělosti – Vzpomínáte-li si, byl jsem Gordonovou smrtí zničen jako nikdo. Už jsem se skoro smířil s tím, že se do něj Nina zamilovala – ačkoliv jak víte, nejdřív jsem se tomu bránil a myslím, že z dobrých důvodů, neboť ten hoch přes všecky svoje přednosti, pěkné vzezření a nadání ke sportu i ke studiu byl přece jenom z obyčejné rodiny, a neměl nic, kromě toho, co si vydělal.

MARSDEN (bráně ho poněkud): Jsem přesvědčen, že by dosáhl skvělých úspěchů.

PROFESOR LEEDS (netrpělivě): Ale ano. Ačkoli musíte uznat, Karlíku, že premianti a kolejní hrdinové málokdy se opravdu osvědčí v praktickém životě. Naneštěstí to, jak se s nimi mazlí na univerzitě, je opravdu velmi špatná příprava k životu.

MARSDEN: Ale Gordon nebyl přeci nijak rozmazlený, pokud já vím.

PROFESOR LEEDS (rozvášněn): Rozumějte mi dobře, Karlíku! Jsem první ochoten uznat – (Poněkud pateticky.) Nejde o Gordona, Karlíku. Jde o vzpomínky, které zanechal, o jeho ducha, jak byste mohl říct, který Ninu pronásleduje a jehož vlivu jsem se začal lekat, protože způsobil tu strašnou změnu v tom, jak se Nina chová ke mně. Snad to zní neuvěřitelně, ale Nina se nyní chová ke mně tak, jako by mě nenáviděla!

MARSDEN (polekán): Ale to snad ne!

PROFESOR LEEDS (naléhavě): Docela tak! Nechtěl jsem si to připustit, nechtěl jsem tomu věřit, teprve když se to stalo až příliš zřetelné ze všeho, jak se ke mně chová. (Hlas se mu třese.)

MARSDEN (pohnut odporuje): No, ale to snad zacházíte příliš daleko! Vždyť vás přece zbožňovala! Z jakého důvodu –?

PROFESOR LEEDS (rychle): Na to, myslím, mám odpověď. Ona má k tomu důvod. Ale proč zrovna viní z toho všeho mě, když ví, že jsem jednal jen v jejím nejlepším zájmu – myslím, že to asi nebudete vědět, ale zrovna než Gordon odjel do Francie na frontu, chtěl se s ní oženit, a Nina svolila. Já jsem však myslel, že by to bylo nepředložené, a vzal jsem si Gordona stranou a řekl jsem mu, že takové překotné manželství by bylo k Nině nespravedlivé a že by to prostě nebylo od něj hezké.

MARSDEN (zíraje na něj překvapeně): Tohle jste řek Gordonovi?

PROFESOR LEEDS (poněkud drsně): Ano, řekl jsem to, a také jsem mu vyložil proč. Bylo tu přece nebezpečí, že bude zabit, a zvláště když sloužil u letectva, což jsem přirozeně nezdůrazňoval, ale jsem přesvědčen, že Gordon si to sám jistě uvědomil. Chudák! Kdyby byl zabit, no tak by se stala Nina vdovou, možná že by měla děcko a byla by prostě bez prostředků, protože on neměl ani krejcar, kromě té penze, kterou by mohla dostat od vlády, a to všecko v době, kdy děvče, zvlášť tak krásné a půvabné, jako je Nina, by mělo mít celý život před sebou. Řekl jsem mu, že vzhledem k Nině rozhodně musí počkat, až se vrátí z války a dosáhne ve světě nějakého postavení. To bylo přece docela čestné jednání. A Gordon se mnou také okamžitě souhlasil.

MARSDEN (velmi ironicky): No, a tak Gordon Nině řekl, že si najednou uvědomil, že by jí tím sňatkem ublížil. Předpokádám ale, že jí neřekl, že to všecko vlastně vzniklo jenom z vaší úzkostlivosti?

PROFESOR LEEDS: Ne, žádal jsem ho, aby to, co jsem mu řekl, zachoval v nejpřísnější tajnosti.

MARSDEN (přemýšleje ironicky):

V téhle věci jeho cti věřil… Lišák stará… ubohý Gordon!…

Nina vás ale nyní má v podezření, že –?

PROFESOR LEEDS (polekán): Ano. Nějak to uhodla. A chová se ke mně docela tak, jako kdyby si myslela, že jsem úmyslně zničil její štěstí, že jsem doufal, že se Gordon zabije a že jsem se z toho tajně radoval, když jsem se o tom dověděl… (Hlas se mu třese pohnutím.) No, a tady to máte, Karlíku – tu celou nesmyslnost!

MARSDEN (s údivem): Nechcete ale snad říci, že vás z toho všeho obvinila?

PROFESOR LEEDS: Ó, to ne, Karlíku! Jenom narážkami – pohledy a nápověďmi. Ví dobře, že nemá žádné věcné důvody, ale v tom jejím dnešním duševním stavu nerozeznává mezi věcným a nevěcným –

MARSDEN (přemýšleje cynicky):

Jako je tomu v mysli každého… anebo jak jinak by mohli lidé žít?…

(Vstane, když slyší zprava hlasy.) Vzmužte se! To jde jistě Nina.

PROFESOR vstane a jeho tvář nabude rychle hladkého, zjemnělého výrazu.

MARSDEN (přemýšleje o sobě uštěpačně a poněkud znepokojeně):

Tluče mi srdce. Ta by se smála, kdyby to věděla… Je to ale nesmysl takhle se chovat… jako kdybych ji miloval… (Usměje se hořce a sám k sobě posměšně.)

PROFESOR LEEDS (přemýšleje znepokojeně):

Doufám, že neudělá scénu… díky bohu, Karlík je, jako kdyby patřil k rodině… Jaký však je to život pro mě… za pár neděl už začne nový semestr…

NINA vstoupí a zastaví se na prahu, dívajíc se přímo a vyzývavě na otce s tváří sevřenou ve výraz tvrdošíjného odhodlání. Je dvacetiletá, vysoká, se širokými statnými rameny, má štíhlé kyčle a dlouhé, krásně modelované nohy – je to ušlechtilé atletické děvče, jako bývají plavkyně, hráčky tenisu a golfu. Její opálená tvář je orámována krátkými vlasy, žlutými jako sláma. Její tvář je nápadná, spíše krásná než hezká – s pevně znamenanými kostmi, vysokým čelem, s jasně vyznačenými rty, dosti širokých úst nad pevnou bradou. Má krásné a matoucí oči, neobyčejně široké, hluboké a zelenavě modré. Od Gordonovy smrti zdá se, že se neustále chvějí před nějakou strašlivou záhadou, jako kdyby byly hluboce raněny a bolestí dohnány k vyzývavosti a vzdoru. Svým celým chováním, napjatým ovzduším, které kolem sebe šíří, vyvolává dojem naprosto se různící od dojmu jejího zdravého těla. Je to strašlivě napjatá nervní horečná vůle, jíž jedinou dosahuje sebevlády. Má na sobě slušivé sportovní šaty. Příliš pohřížena do svého rozhodnutí, aby si vzpomněla na MARSDENA nebo si uvědomila jeho přítomnost, mluví přímo k otci hlasem upjatě chladným a klidným.

NINA: Rozhodla jsem se, otče.

PROFESOR LEEDS (přemýšleje roztržitě):

Co tím chce říci?… Ó, bůh se mnou…

MARSDEN (přemýšlí starostlivě):

Ta se změnila… co se jí jen stalo?…

PROFESOR LEEDS (popleten, rychle): Což nevidíš Karlíka, Nino?

MARSDEN (postoupí k NINĚ – nazývaje ji poněkud rozpačitě, ale láskyplně její mazlivou přepřezdívkou): Nina Cara Nina! Snad mne nechcete ignorovat, mladá dámo?

NINA (dívajíc se na MARSDENA, podá mu ruku a praví chladným, zamyšleným hlasem): Nazdar, Karlíku. (Okamžitě odvrátí oči a hledí zas na otce.) Poslyš, otče!

MARSDEN (stoje blízko ní a skrývaje nevrlost):

To bolí… neznamenám pro ni nic… ale ona je nemocná… musím být shovívavý…

PROFESOR LEEDS (přemýšleje roztržitě):

Jak se na mě dívá… s jakou nenávistí!…

(S hloupým zachechtnutím.) No ale Nino, ty jsi opravdu hrubá. Co ti Karlík udělal?

NINA (chladně): Ale nic, vůbec nic. (Jde k němu s odměřenou přátelskostí.) Zdálo se vám to hrubé, Karlíku? Já jsem to tak nemyslela. (Políbí ho s chladným přátelským úsměvem.) Buďte zas vítán domů.

(Přemýšlejíc, unaveně.) Co udělal Karlík?… nic… a nikdy nic neudělá. Karlík sedí u prudké řeky… nedotčený, chladný a oblečený, pozoruje mrznoucí nahé plavce, kteří se nakonec utopí…

MARSDEN (přemýšleje, zmučeně):

Chladné rty… opovržlivý polibek… pro starého chudáka Karlíka.

(Nutě se do dobromyslného smíchu.) Hrubá? Ani zdání! (Škádlivě.) Už jsem vám několikrát připomínal, že od vás sotva mohu něco pěkného čekat, když už první slovo, které jste na mne promluvila, byla urážka. „Pes,“ řekla jste, dívajíc se rovnou na mne – a to vám byl teprve rok! (Zasměje se. PROFESOR se směje nervózně. NINA se zběžně usměje.)

NINA (přemýšlejíc unaveně):

Hodný pejsánek Karlík… věrný… vždycky něco chytne a už to nese… tiše štěká v knihách za hlubokých nocí…

PROFESOR LEEDS (jeho chechtot se změnil v křečovitou grimasu): Ty jsi ale pěkná, Nino! Člověk by řek, že je to teprve včera, co jsi viděla Karlíka naposled.

NINA (zvolna – chladně a přemýšlivě): No, už je po válce. Teď to přece není nic zvláštního, když se někdo vrátí z Evropy celý.

MARSDEN (přemýšleje hořce):

Posměšek… že jsem nebojoval… tělesně slabý… ne jak Gordon… Gordon zahynul v plamenech… ó, jak jí musí být protivné, že žiji!… když na mne myslela, jak jsem škrábal v tiskové kanceláři… vždycky větší a větší lži… jeden z najmutého chóru lhářů…

(Nutě se do žertovného tónu.) Vy málo víte o nebezpečích, kterými jsem prošel, Nino. Kdybyste okusila něco z toho, co já jsem musel jíst během svého druhého transportu, zahrnula byste mne blahopřáními.

PROFESOR se nutí do smíchu.

NINA (chladně): No, už jste tady, a tak co. (Najednou se sladce a opravdu mile usměje.) Já jsem ráda, Karlíku, jsem opravdu ráda, že jste tady! A vy to víte.

MARSDEN (potěšen a zmaten): To doufám, Nino.

NINA (obracejíc se na otce, rozhodně): Musím dokončit, co jsem ti chtěla říci, otče. Rozmyslela jsem si to všecko, a rozhodla jsem se, že prostě musím odsud hned – anebo že se zblázním. A tak jedu dnes večer v 9.40.

MARSDEN (přemýšleje poplašně):

Co to má být?… kam jde?… ke komu?…

NINA se obrátí na MARSDENA s rychlým úsměvem.

NINA: Budete mně muset pomoci balit, Karlíku.

(Přemýšlejíc s unavenou úlevou.) No, teď je to venku… odjíždím… nikdy se už nevrátím… ó, jak nenávidím tento pokoj…

PROFESOR LEEDS (ohromen, přemýšlí):

Odjíždí?… nikdy se už ke mně nevrátí?… ne…

(Zoufale se namáhaje dodati si přísného výrazu, jakoby před neposlušným žákem.) To je ale neobyčejně náhlé rozhodnutí, že? Vždyť ses mi ani nezmínila, že bys měla v úmyslu – a vždyťs mě vlastně utvrzovala v domněnce, že jsi tady docela spokojena – totiž, rozumí se, že jenom zatím – a já doufám –

NINA (přemýšlejíc s unaveným opovržením):

Profesor Mrtvých Jazyků zase mluví… chodila jsem k němu do třídy od svého narození… milující a pozorná… dcera, žačka, Nina… můj sluch otupěl od přemíry bezduchých poselství, která zanechali mrtví…

PROFESOR LEEDS (přemýšlí zděšeně):

Musím jí to vymluvit… najít pravá slova k tomu…

(Pokračuje svým povýšeným profesorským způsobem.) A myslím si opravdu, že především ve svém vlastním zájmu by sis měla tu věc s největší pozorností rozmyslit dřív, než se konečně rozhodneš. Především a hlavně je to tvoje zdraví, na které nesmíš zapomenout. Byla jsi velmi nemocna, Nino, tak nemocna, že ani nevíš, v jakém jsi byla nebezpečí, a zvláště teď, v září, když jsou taková vedra a ty jsi vlastně pořád ještě rekonvalescentka.

NINA (přemýšlejíc):

Povídání… jeho hlas působí jako únavná umírající písnička, kterou vrže žebrák na kolovrátku… jeho slova vstávají z hrobu jeho duše s oblaky popela… (zmučeně) popela. Ó Gordone, můj miláčku!… ó, tvé rty na mých… ó, tvoje silné paže, které mě objímaly… a popel, proměnující se v bláto… bláto a popel… toť vše… a pryč… navždy pro mne ztracen…

PROFESOR LEEDS (poněkud ostře): No, a takhle si vzpomenout a najednou to tady všecko nechat a za pár hodin odjet. (Pak rozmyslně.) Ne, Nino, to opravdu nejde. Víš dobře, že bych rád svolil k čemukoli na světě, co by ti prospělo, ale – opravdu jsi jistě zapomněla přemýšlet.

NINA (se obrátí k otci, hlasem, který se třese úsilím zachovat sebeovládání – ledově): Nemá smyslu hovořit, otče. Rozmyslela jsem si to a jdu!

PROFESOR LEEDS (ostře): Říkám ti, že je to docela nemožné! Nerad se zmiňuji o peněžní stránce, ale nemohl bych na to prostě stačit – a jak ty se chceš sama vydržovat, smím-li se ptát? Je mi líto, ale dva roky univerzity ti mnoho neprospějí, budeš-li se ucházet o nějaké zaměstnání –

(Přemýšleje zoufale.) Marně mluvím… ona mne neposlouchá… myslí na Gordona… postaví se mi na odpor…

NINA (s chladnou, vypočítavou konečností): Mám šest měsíců ošetřovatelské praxe. Dokončím svůj výcvik. Znám jednoho lékaře v sanatoriu pro zmrzačené vojáky – byl to Gordonův přítel. Napsala jsem mu, a on mi odpověděl, že všecko potřebné s radostí zařídí.

PROFESOR LEEDS (přemýšleje zuřivě):

Přítel Gordonův… zase Gordon…

(Přísně.) Ty bys chtěla vážně jít v takovém stavu za ošetřovatelku do vojenské nemocnice? Nesmysl!

MARSDEN (přemýšleje rozhořčeně):

Zcela správně, profesore… její krása… a ti všichni muži tam… v postelích… to člověka přímo pobuřuje…

NINA (chladně, usilovně se namáhajíc, aby podržela sebevládu): Víš, tati, myslela jsem už na všecko a věř, že není nejmenšího důvodu, abys měl o mne starost. A Mary už jsem zaučovala, jak se má o tebe starat. No, a tak mne vůbec nebudeš postrádat. Budeš žít, jako by se vůbec nic nebylo stalo. – A nic horšího se nestane, než už se stalo.

PROFESOR LEEDS: Vždyť i to, jak na mne mluvíš – ten tvůj tón – to všecko zřetelně ukazuje, že to prostě nejsi ty.

NINA (její hlas nabude nebezpečného výrazu, jak z ní prorážejí její myšlenky): Ne, nejsem ještě při smylech, to je právě to. Nejsem ještě sama sebou. Ale už to začalo. A já to musím dokončit!

PROFESOR LEEDS (s významnou hněvivostí – MARSDENOVI): Slyšíte ji, Karlíku? Ona je nemocna!

NINA (pomalu a podivně): Nejsem nemocna. Je mi až příliš dobře. Ale tamti jsou nemocni, a já jim musím dát své zdraví, abych jim pomohla žít a abych mohla žít sama. (S náhlou intenzitou.) Musím platit za svoji zbabělou zradu na Gordonovi. Měl bys tohle pochopit, otče, ty, který – (Polkne zbytek věty, lapajíc po dechu.)

(Zoufale přemýšlí.) Vždyť jsem mu – to už skoro řekla… nesmím!… je to můj otec…

PROFESOR LEEDS (v panice provinilého strachu, ale vzdorně): Co tím chceš říci? Bojím se, že nevíš, co mluvíš.

NINA (opětně s podivnou intenzitou): Musím za to platit! Je to moje povinnost. Gordon je mrtev! Co mně anebo někomu jinému nyní záleží na životě? Ale já se musím stát užitečnou – tím, že svůj život daruji. (Divoce.) Musím se naučit rozdávat se, slyšíte – dávat a dávat, až budu s to rozdávat muži štěstí bez rozpaků, bez radosti, kromě té, která vznikne z jeho radosti. Až toho dosáhnu, tak budu zas bývalou Ninou, budu vědět, jak začít žít svůj život znovu! (Obracejíc se k nim se zoufalou netrpělivostí.) Což nechápete? Ve jménu té nejprostší slušnosti a cti jsem tím Gordonovi zavázána.

PROFESOR LEEDS (ostře): Ne, to nechápu – a nikdo to nemůže chápat!

(Přemýšleje zuřivě.) Čert vzal Gordona!…

MARSDEN (přemýšleje):

Ona se chce dát? Myslí snad své tělo?… krásné tělo… pro mrzáky?… a to všecko jen za Gordona?… Ďas vzal Gordona!…

(Chladně.) Co tím chcete říci, že jste tím Gordonovi zavázána, Nino?

PROFESOR LEEDS (hořce): Ano, vždyť je to směšné! Já myslím, že když jsi mu dala svou lásku, že dostal víc, než kdy mohl doufat, že dostane –

NINA (se zuřivým opovržením k sobě samé): To že jsem mu dala? Co sem mu dala? To je právě to, že jsem mu nic nedala! Poslední noc, než odjel – objímána, až mé tělo bolelo – s polibky, až mé rty otupěly – věděla jsem ten večer všecko – něco mi říkalo, že zemře, že už mne nikdy nepolíbí – a ačkoliv jsem to věděla tak jistě, můj zbabělý mozek lhal, že ne, že se vrátí, že si mne vezme, že budu šťastna až do smrti, a že jeho děti na mých prsou, s očima tolik podobnýma jeho očím, budou ke mně vzhlížet, očima tak šťastnýma, že mne mají. (Pak zuřivě.) Ale Gordon mě neměl nikdy! Jsem pořád Gordonova hloupá panenská nevěsta! A z Gordona není už nic než bláto a prach! Mé štěstí je navždy ztraceno! Po celý ten poslední večer jsem věděla, že mne chtěl. A věděla jsem, že to byl jenom ten počestný, mravný Gordon, který si pořád mozkem poroučel, ne, to nesmíš, musíš ji respektovat, musíš počkat, až budeš mít povolení k sňatku! (Posměšně se zasměje.)

PROFESOR LEEDS (pohoršen): Nino, to už přestává!

MARSDEN (kterého to odpuzuje. S povýšeným posměchem): Ale jděte, Nino! Vy jste zas něco čtla. Tohle nevypadá jako vaše myšlenky.

NINA (aniž se na něj podívá, dívajíc se na otce – s napětím): Gordon mne chtěl! A já jsem chtěla Gordona Měla jsem ho přimět, aby si mne vzal. Věděla jsem, že zemře – a že nebudu mít děti a že nebude ani velkého, ani malého Gordona a že štěstí, které se mi ten večer nabízelo, se už nikdy nevrátí, odmítnu-li. A já jsem přece odmítla! Nepřiměla jsem ho, aby si mne vzal. Ztratila jsem ho navždy. A nyní jsem sama těhotna ničím – leda vnitřním odporem. (A nakonec zuřivě.) Proč jsem odmítla? Co bylo to zbabělé něco ve mně, co křičelo ne, ty nesmíš, co by řekl tvůj otec?

PROFESOR LEEDS (přemýšleje zuřivě):

Zvíře!… to je moje dcera!… po mně taková není… byla snad její matka taková?

(Roztržitě.) Nino! Tohle už opravdu nemohu poslouchat.

NINA (divoce): A to je právě to, co můj otec řekl. Počkejte, řekl Gordonovi. Počkejte na Ninu, až bude po válce a až budete mít pěkné místo, až si budete moci dovolit se oženit.

PROFESOR LEEDS (žalostně zdrcen): Nino, já –

MARSDEN (poplašen – přistoupí k němu): A neberte ji vážně, profesore!

(Přemýšleje s nervózním odporem.) Nina se změnila… jak je smyslná… chlípná… kdo by řekl, že je tak smyslná?… Přál bych si, abych tu nebyl!… Přál bych si, abych sem byl dneska nechodil…

NINA (chladně a rozmyslně): Nelži už, otče! Dneska jsem serozhodla, že se podívám věcem do tváře. Vím už teď, proč se Gordon tak najednou vzdal myšlenky na manželství, než odjel, proč se rozhodl tak najednou, že by mi to ublížilo! Mně ublížilo! Ó, to je humorné. Když si pomyslím, že jsem mohla být šťastna, že jsem mohla mít Gordona, a nyní Gordonovo dítě – (Pak přímo ho obviňujíc.) To ty jsi mu řek, že by to nebylo od něj hezké, to ty jsi v něm vzbudil jeho smysl pro čest, viď?

PROFESOR LEEDS (sbíraje se – zdřevěněle): Ano. Udělal jsem to pro tebe, Nino,

NINA (stejným hlasem jako prve): Teď už je příliš pozdě na lhaní.

PROFESOR LEEDS (zdřevěněle): Řekněme tedy, že jsem sám sebe přemluvil, že to bylo v tvém zájmu. A to můze být pravda. Jsi mladá. Myslíš si, že je možno žít s pravdou. Velmi dobře. Je také pravda, že jsem žárlil na Gordona. Byl jsem sám a chtěl jsem si zachovat tvoji lásku. Nenáviděl jsem ho, jako člověk nenávidí zloděje, kterého není možno ani obžalovat, ani potrestat. Udělal jsem vše, co bylo v mé moci, abych zabránil tvému manželství. Byl jsem rád, když zemřel. Tak. To jsi chtěla, abych ti řekl?

NINA: Ano, nyní začínám zapomínat, že jsem tě nenáviděla. Byl jsi alespoň statečnější než já.

PROFESOR LEEDS: Chtěl jsem žít pohodlně v tvé lásce až do smrti. Krátce, jsem člověk, který je náhodou tvým otcem. (Zakryje si tvář rukama a tiše štká.) Promiň mu!

MARSDEN (přemýšleje, plaše):

Krátce, odpusťte nám za to, že vás vlastníme, jako my jsme odpustili těm, kteří vlastnili nás… maminka už musí mít starost, co mne tak zdrželo… je už čas k čaji… musím domů…

NINA (smutně): Ó, já ti odpouštím. Ale rozumíš teď, že já musím najít nějaký způsob, abych se ještě dala Gordonovi, že musím splatit svůj dluh a naučit se sama sobě to prominout?

PROFESOR LEEDS: Ano.

NINA: Marie se bude o tebe starat.

PROFESOR LEEDS: Jsem přesvědčen, že Marie obstará všecko vzorně.

MARSDEN (přemýšleje):

Nina se změnila… tady není pro mne místa… maminka čeká s čajem…

(Pak se odváží nejistě zažertovat.) Docela tak, vy dva. Ale jestlipak to není všecko nesmysl? Nina se za měsíc k nám vrátí, profesore, a bude zas ráda, že je doma.

PROFESOR LEEDS (ostře): Nesmí domů, dokud jí nebude dobře. Tentokrát mluvím v jejím zájmu.

NINA: Pojedu v 9.40. (Obrátí se k MARSDENOVI – najednou zase jako děvče.) Pojďte mi, Karlíku, pomoci nahoru balit! (Chytne ho za ruku a strká ho pryč.)

MARSDEN (krče rameny – zmateně): No – tomu nerozumím.

NINA (s podivným úsměvem): Ale jednou se o tom o všem dočtu v jedné z vašich knih, Karlíku, a bude to tak prosté a snadné, že to ani nepoznám, Karlíku, a kdežpak, abych tomu snad dokonce rozuměla! (Zasměje se škádlivě.) Ó, to je náš starý Karlík!

MARSDEN (přemýšleje v agónii):

Hrom a peklo… náš starý Karlík…

(Pak vycení vesele zuby.) Budete-li, Nino, pokračovat v tom svém kritizování, budu to muset slíbit. A víte dobře, že se takových literárních zvyklostí držím.

NINA: Dobrá. Můžete něco navrhnout, zatímco budeme balit. (Odvede ho vpravo.)

PROFESOR LEEDS (se vysmrká, vytře si oči, vzdychne, odkašle si, napřímí ramena, stáhne si vpředu kabát, urovná si kravatu, rychle se obrátí a podívá se po pokoji. Jeho tvář je opět čistá, prostá všeho vzrušení):

Ode dneška za tři neděle… nový semestr… musím se podívat na své poznámky… (Podívá se z okna v čele pokoje.) Trávník je vprostředku vyprahlý… Tom zapomněl stříkat… nedbalec… á, tamhle jde pan Davis z banky… banka… můj plat teď půjde nahoru… potřebuju však opravdu knihy… a nesmysl… dva mohou žít stejně levně jako jeden… jsou horší povolání, než je být ošetřovatelkou… dobré okolí pro kázeň… ona to potřebuje… možná že se tam seznámí s nějakým bohatým mládencem… dospělým… tady nemá nikoho kromě studentů… a jejich otcové by nikdy nesvolili, jsou-li zámožní… (Usedne a vzdychne s vynucenou úlevou.) Jsem rád, že už je po tom… strašidlo už teď nebude strašit… už to nebude pořád Gordon, Gordon, Gordon… láska a chvála a slzy, všecko pro Gordona!… Marie mi docela stačí, budu mít více pohodlí a klidu… a Nina se zase vrátí… až jí bude opět dobře… chudák Nina… moje Ninočka… teď to ví a už mi odpustila… alespoň to řekla… ale může mi opravdu odpustit?… nevymýšlím si to jenom?… což kdyby hluboko ve svém srdci?… tam mne ještě musí pořád nenávidět… ó bože… je mi zima… jsem tak sám… je to opuštěný dům… je to prázdný dům a je v něm plno smrti… a mne bolí u srdce…

(Volá sípavě, vstávaje.) Nino!

HLAS NINY (čerstvý dívčí, ozývá se seshora): Ano, tati, chceš mi něco?

PROFESOR LEEDS (bojuje sám se sebou – jde ke dveřím a volá s láskyplnou vlídností): Ne. To já jen tak. Chtěl jsem ti jen připomenout, aby sis nezapomněla objednat včas taxi.

HLAS NINY: Já nezapomenu.

PROFESOR LEEDS (se podívá na hodinky):

Přesně půl šesté… vlak jede v 9.40… pak… Nina bude pryč… zbývají ještě čtyři hodiny… bude balit… pak sbohem… polibek… a nikdy už nic víc… A já tu jednoho dne zemřu… sám… budu se dusit, volat o pomoc, rektor bude mluvit na pohřbu… Nina jistě přijede… Nina v černých šatech… příliš pozdě…

(Zavolá chraptivě.) Nino! (Žádná odpověď.)

Je v druhém pokoji… neslyší… no taky dobře…

(Obrátí se k jedné skříni s knihami, vytáhne první svazek, na který jeho ruka přijde, otevře jej náhodou a začne číst nahlas, zvučně jako dítě, které si potmě hvízdá, aby se nebálo.)

„Stetit unus in arcem
Erectus capitis victorque ad sidera mittit
Sidereos Oculos propiusque adspectat
Olympum Inquiritque Iovem…“

Opona

1 Větší odsazení značí vnitřní monology postav. Pozn. red.

DRUHÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Stejná jako v prvém dějství, studovna profesora Leedse. Je asi devět hodin večer, na podzim, asi po roce. Pokoj je nezměněn, až na to, že všecky žaluzie, barvy bledého masa, jsou staženy, čímž okna nabývají podoby bezživotných zavřených očí, a pokoj působí, jako by byl ještě více vzdálen životu než dříve. Na stole je rozsvícená lampa, a všecko, papíry, tužky, pera atd., je ve vzorném pořádku.

MARSDEN sedí uprostřed na židli. Je pečlivě oblečen do anglického oděvu z modrého serže tak tmavého, že se zdá až černý, a který, dohromady s jeho chmurně zamyšlenou tváří, silně připomíná osobu ve smutku. Jeho vysoké, tenké tělo sedí znaveně na židli, s hlavou svěšenou dopředu, s bradou, která se téměř dotýká jeho prsou, s očima, upřeně hledícíma se smutným výrazem do prázdna.

MARSDEN (jeho myšlenky plynou, bez důrazu, loudavě a melancholicky):

Profesor byl dobrý prorok… vzpomínám si, jak jednou řekl… krátce po tom, když Nina odjela… „jednoho dne mne tady najdete“… což to předvídal?… ne… celý život je tak ohavně náhodný… bůh se pošklebuje významu, který si sami přikládáme… (Chmurně se usmívaje.) Chudák profesor… byl tak strašně osamělý… snažil se to zapírat… neustále mluvil o tom, jak jí to cvičení v nemocnici prospěje… chudák stará… (Jeho hlas zdrsní a stane se nejistý – MARSDEN se ovládne – a narovná se. Vytáhne mechanicky hodinky a podívá se na ně.) Kolik je hodin?… Devět hodin deset minut… Nina už by tu měla být… (Odmlčí se – vytáhne opět hodinky, podívá se na ně. V tom okamžiku je slyšet přijíždějící automobil, jak zastavuje před domem. Vyskočí a chystá se jít ke dveřím – pak zmateně zaváhá.) Ne, ať jde Marie… nevěděl bych, co mám dělat… obejmout ji?… políbit ji?… hned teď?… anebo počkat, až ona sama?… (Vzadu v domě zazvoní naléhavě zvonek. Pak se ozvou hlasy zpředu, nejdřív Ninin a pak nějakého muže. MARSDEN sebou trhne, na jeho tváři se najednou objeví zlost a sklíčenost.) Někdo je s ní… muž… myslel jsem, že bude sama…

Je slyšet Mariin šoupavý krok, jak jde k hlavním dveřím, které otevře. V okamžiku, kdy MARIE spatří NINU, propukne v pláč a její štkaní a vzlykot je slyšet až na scénu spolu s nesouvislými slovy, kterými ji NINA konejší.

NINA (když Mariin zármutek povolí, je slyšet Ninin hlas, plochý a bezbarvý): Nečeká tu pan Marsden, Marie? (Zavolá.) Karlíku!

MARSDEN (zmaten, chraptivě): Tady – jsem ve studovně, Nino. (Udělá několik nejistých kroků ke dveřím.)

NINA vstoupí a zastaví se hned na prahu. Je oblečena ve stejnokroj ošetřovatelky, přes který má raglán, a na hlavě čapku. Vypadá starší než ve scéně první. Její tvář je bledá a mnohem hubenější, lícní kosti jí vyčnívají, její ústa jsou stažena v tvrdé čáry cynického pohrdání. Její oči snaží se obrnit její poraněnou duši obranným výrazem rozčarování. Její praxe v nemocnici učinila ji poněkud drsnější, necitelnou k utrpení. A dala jí něco z bezcitnosti ošetřovatelky z povolání. Ve snaze ovládnout své nervy přehání svou chladnou a věcnou pózu, ale ve skutečnosti je v mnohem napjatějším a dezorganizovanějším stavu než kdy předtím, ačkoliv teď to umí lépe skrývat. Je pořád nápadně hezká a její fyzická přitažlivost je zesílena bledostí a jakýmsi tajemným výrazem připomínajícím skrytou zkušenost. Dívá se na MARSDENA bezvýrazně a mluví podivným plochým tónem.

NINA: Nazdar, Karlíku, Marie povídala, že on umřel.

MARSDEN (několikrát kývne hlavou – tupě): Ano.

NINA (stejným hlasem): Ó, to je velmi zlé. Přivedla jsem s sebou doktora Darrella. Myslela jsem, že by se ještě snad něco dalo dělat. (Odmlčí se a rozhlíží se po pokoji. Přemýšlí zmateně.)

Jeho knihy… jeho židle… vždycky na ní sedával… jeho stůl… malá Nina se nikdy nesměla na něm ničeho dotknout… sedávala mu na klíně… mazlila se s ním… snivě se dívala do tmy před okny… bylo jí tak teplo v jeho rukou u krbu… sny jako jiskry vysoko vyskakovaly, aby zmizely ve studené tmě… jeho láska hřála, byla bezpečná a uspávala… „ty jsi tátova holčička, viď?“ (Rozhlédne se kolem, pak se podívá nahoru a dolů.) Jeho domov… můj domov… byl to můj otec… je mrtev… (Zavrtí hlavou.) Ano, slyším tě, Ninočko, ale nerozumím ani jedinému slovu… (Usměje se s cynickým opovržením k sobě samé.) Je mi líto, otče… víš, ty jsi byl vlastně pro mne mrtev už dávno… když zemřel Gordon, zemřeli všichni muži… jestlipak jsi mne tehdy litoval?… vůbec ne… a já dnes také nic necítím… je to zlé…

MARSDEN (hněvivě):

Nač brala toho Darrella s sebou?

NINA (se zeptá najednou zbytečně svým chladným věcným tónem ošetřovatelky): On je nahoře?

MARSDEN tupě přikývne.

NINA: Vezmu Neda s sebou nahoru. To přece nemůže vadit. (Obrátí se a rychle vyjde.)

MARSDEN (dívaje se za ní – tupě):

To není Nina… (Rozhořčeně.) Oni tam zabili její duši…

(Zasměje se drsně – najednou spatří venku před dveřmi muže, dívá se na něj, pak ostře zavolá.) Kdo je to?

EVANS (zmateným a rozpačitým tónem, promluví z chodby): Ó, to je v pořádku. (Objeví se ve dveřích, ostýchavě se usmívaje.) To jsem já – já, totiž – slečna Leedsová mi řekla, abych sem přišel. (Napřáhne neobratně ruku.) Myslím, že se už na mne nepamatujete, pane Marsdene. Slečna Leedsová mne s vámi seznámila jednou v nemocnici. Vy jste zrovna odcházel, když já jsem přišel. Jmenuji se Evans.

MARSDEN (který se na něho díval, zatímco jeho odpor mizí, vynutí srdečný úsměv a stiskne mu ruku): Ó, ano. Nemohl jsem vás najednou poznat.

EVANS (neobratně): Měl jsem dojem, že se sem vtírám.

MARSDEN (kterému se začíná líbit jeho sympatická chlapeckost): Ale naprosto ne. Posaďte se. (Usedne do houpací židle uprostřed, zatímco EVANS jde a sedne si na lavici vpravo.)

EVANS usedne nepohodlně nakloněn kupředu, žmoulaje svůj klobouk v rukou. Je poněkud nadprostřední výšky, velmi světlovlasý, má bezelstný, ostýchavý pohled, jeho postava má sklon k nezralé hřmotnosti. Má čerstvý obličej s červenými tvářemi, chlapecky hezký. K ženám a starším mužům chová se ostýchavě. Mezi přáteli je rozpustile hravý. Trpí nedostatkem sebedůvěry, je na něm něco ztraceného a poblouzeného, avšak pod jeho zřejmou slabostí je cítit jakousi neprobuzenou tvrdohlavou sílu. Ačkoliv je mu pětadvacet let a ačkoliv už opustil před třemi roky univerzitu, pořád se obléká podle poslední univerzitní módy, a protože vypadá mladší, než ve skutečnosti je, každý si ho plete se studentem a EVANS je tomu rád. Je tím zařazen v životě.

MARSDEN (ho ostře nozoruje – pobaven):

Tohle jistě není žádný gigantický intelekt… přerostlý hoch… ačkoliv dost milý…

EVANS (zneklidní pod MARSDENOVÝM pohledem):

Ten si mne prohlíží… vypadá ale jako pašák chlap… Nina to také říká… snad bych měl něco říct o jeho knihách, ale když si nemohu ani na jednu vzpomenout…

(Najednou vyrazí.) Vy znáte Ninu – slečnu Leedsovou – už odmalička, viďte?

MARSDEN (poněkud krátce): Ano. Jak dlouho ji znáte vy?

EVANS: No, vlastně jenom od té doby, co je v nemocnici, ačkoliv jsem se s ní jednou setkal spolu s Gordonem Shawem.

MARSDEN (lhostejně): Ó, vy jste znal Gordona?

EVANS (hrdě): To se ví! Byli jsme ve stejné třídě. (Jeho obdiv se zvětšuje až k uctívání.) Gordon byl ale zázrak, viďte že?

MARSDEN (cynicky):

Gordon über alles a bez ustání… začínám chápat hledisko profesorovo…

(Bez zájmu.) Pašák hoch. Znal jste ho dobře.?

EVANS: Ne. Stýkal se nejvíc s mládenci, kteří byli dobří sportovci – a pro to já jsem nikdy nebyl. (Nutě se do úsměvu.) Byl jsem vždycky jeden z prvních, kteří v každé hře vypadli. (Pak se zábleskem pokorné pýchy.) Přesto však jsem se nikdy nepřestal snažit, abych vynikl.

MARSDEN (aby ho utěšil): No, sportovní hrdinové málokdy vyniknou, když opustí univerzitu.

EVANS: Ale Gordon vynikl! (Horlivě – s intenzivním obdivem.) Ve válce. Byl to jeden z nejlepších letců. Vždycky bojoval tak čestně, jako když hrával kopanou. I Němci měli před ním úctu!

MARSDEN (přemýšleje cynicky):

Tenhle Gordonův uctívatel musí být Ninin miláček…

(Nedbale.) Byl jste na vojně?

EVANS (zahanbeně): Ano – u pěších – ale nikdy jsem se nedostal na frontu – nikdy jsem neviděl nic vzrušujícího.

MARSDEN (který na něho zpytavě hleděl): A jak jste se sem dneska dostal?

EVANS: Byl jsem zrovna u Niny na návštěvě, když přišel váš telegram. Ned myslel, že bude nejlíp, když pojedu také – že bych snad mohl nějak pomoci.

MARSDEN (mrače se): To mluvíte o doktoru Darrellovi?

EVANS přikývne.

MARSDEN: Je to váš blízký přítel?

EVANS (váhavě): No, v jistém smyslu. Bydleli jsme na univerzitě spolu. On ovšem už byl v posledním roce, když já jsem tam přišel. Pomáhal mně po mnoha stránkách. Bylo mě mu líto, poněvadž jsem byl tak nezkušený. Vy ho znáte?

MARSDEN (odměřeně): Trochu. Nina nás představila. (Pak s násilnou lhostejností.) Je ten váš přítel doktor nějak „blízký“ slečně Leedsové? Od toho nervového záchvatu po Gordonově smrti byla pořád nemocna, a snad to ho na ní zajímalo. (Usměje se mimochodem.)

EVANS (sebou trhne, probouzeje se ze zasnění): Ó, ano. Pořád se snaží ji přinutit, aby na sebe dávala lepší pozor. Ale ona se mu jenom směje. (Střízlivě.) A udělala by dobře, kdyby ho poslechla.

MARSDEN (podezřívavě): Bezpochyby.

EVANS: Měla by nechat na čas ošetřování a dát se sama ošetřovat, to si myslím já.

MARSDEN (osvícen touto myšlenkou – horlivě): To je docela mé mínění.

(Přemýšleje.) Kdyby se tu usadila… mohl bych přijít každý den… starat se o ni… maminka doma… Nina tady… to by se to potom pracovalo…

EVANS (začne s náhlou vážností): Pane Marsdene, já bych vám chtěl něco říct. Víte, Nina o vás tolik mluvila. Vím, jak si vás váží. A nyní, když její otec zemřel – (Najednou to z něho překotně vyhrkne.) Vím, že je to sotva vhodný čas –

MARSDEN (ho suše přeruší): Snad bych o tom mohl říct něco sám. Chcete mi oznámit, že jste se do Niny zamiloval?

EVANS: Ano, pane, a že jsem ji požádal, aby si mne vzala.

MARSDEN: A co ona řekla?

EVANS (stydlivě): Nic. Jenom se usmála.

MARSDEN (s úlevou): Ah. (Pak drsně.) No, a co jste čekal? Přece víte, že miluje dosud Gordona.

EVANS (mužně): Ovšem, že to vím – a proto ji také obdivuji! Děvčata obyčejně příliš snadno zapomínají. Měla by Gordona ještě dlouho milovat. A já vím dobře, že u srovnání s ním jsem úplný ubožák – ale já ji miluju stejně, jako on ji miloval! A budu pracovat pro ni, abych se něčím stal – vím, že to dokáži! – Tak, že bude moci mít všecko, co si bude přát. A já za to nebudu chtít nic jiného, než abych měl právo se o ni starat. (Vyhrkne popleteně.) Nikdy o ní nemyslím – jinak – je příliš krásná a obdivuhodná – ačkoliv doufám, že za čas by mne mohla snad rovněž milovat.

MARSDEN (ostře): A co vlastně chcete, abych v tom všem dělal?

EVANS (zastrašeně): Ale – e – nic, pane. Jen jsem si myslel, že byste to měl vědět. (Stydlivě se podívá na strop, potom na podlahu, mačkaje svůj klobouk.)

MARSDEN (přemýšlí zpočátku s nepřejícím oceněním a závistí):

On se domnívá, že to myslí vážně… Čistá láska… to se snadno mluví… nezná život… ale mohl by se pro Ninu hodit… byla by mu věrná, kdyby si vzala tohodle prostáčka?… a copak já?… jaká to nízká myšlenka… to přece nemyslím vážně!…

(Pak nutě se do laskavého tónu.) Víte, opravdu myslím, že tady vám nemohu nikterak pomoci. (S úsměvem.) Bude-li Nina chtít, dobrá. Nebude-li chtít, taky dobrá, nedá se nic dělat. Mohu vám však přát štěstí.

EVANS (okamžitě plný chlapecké vděčnosti): Děkuju vám. To je ohromně hezké od vás, pane Marsdene.

MARSDEN: No a teď budeme mluvit o něčem jiném, nemyslíte? Zapomínáme, že její otec –

EVANS (v provinilých rozpacích): Ano – ovšem – jsem zpropadený blázen. Promiňte.

Je slyšeti kroky z chodby a vstoupí doktor EDMUND DARRELL. Je mu dvacet sedm let, je krátký, snědý, hubený a svalnatý, pohybuje se rychle a jistě, chová se chladně a vše pozoruje svýma tmavýma očima. Má hezkou a inteligentní hlavu. Je na něm něco, co provokuje a upoutává ženy, intenzívní vášnivost, kterou se naučil neúprosně ovládat a kterou uvolňuje jenom pro objektivní uspokojení, plynoucí ze studia toho, jak jednak sám a jednak ony vzájemně na sebe reagují; a tak došel k tomu, že se považuje za člověka, který je imunní vůči lásce díky tomu, že vědecky rozumí její pravé sexuální podstatě. Uvidí EVANSE a MARSDENA, kývne na MARSDENA tiše, a ten mu chladně poděkuje, jde ke stolu a vytáhne lékařský zápisník z kapsy, rychle píše recept.

MARSDEN (přemýšlí posměšně):

Tihle mladí lékaři jsou zábavní… jsou celí zpocení námahou, s jakou usilují o to, aby vypadali chladně… Píše recept… nějakou medicínu proti kašli, pro tu mrtvolu asi… hezký člověk… víceméně… přitažlivý pro ženy… zdá se…

DARRELL (vytrhne recept a podá ho EVANSOVI): Tu máš, Same. Utíkej do lékárny, ať ti to udělají.

EVANS (s úlevou): Už běžím. Jsem rád, že se projdu. (Vyjde zadem.)

DARRELL (se obrátí k MARSDENOVI): To je pro Ninu. Je třeba, aby se dnes v noci trochu vyspala. (Usedne zprudka na židli uprostřed. MARSDEN nevědomky zaujme místo profesorovo za stolem. Oba muži hledí okamžik upřeně na sebe. DARRELL se dívá přímým zkušebným pohledem, který MARSDENA mate a ještě více ho proti DARRELLOVI pobuřuje.)

Tenhle Marsden mě nějak nemá rád… to je zřejmé… mě on však zajímá… četl jsem jeho knihu… byl jsem zvědav na jeho účast v Ninině případu… jeho romány nejsou nic jiného než dobře napsaný povrch… žádná hloubka… žádné pronikání dospodu… proč? nadání má, ale neodvažuje se… bojí se, že by tam někde potkal sebe… jako jednoho z těch chudáků, kteří se po celý život brání tomu, objevit, ke kterému pohlaví vlastně náležejí…

MARSDEN:

Prohlíží si mě tím svým rybím diagnostickým zrakem, jak se to učí na medicínských fakultách… co je jeho obor?… ani neurolog… doufám, že ne psychoanalytik… za to za všechno odpovídáte vy, pane Freude!… vymýšlet trest, aby se hodil na spáchané zločiny, býti nucen naslouchat věcně při snídani vyprávění tisíců lidiček, kterým se zdálo o hadech… pah, jaký to levný všelék… pohlaví, toť kámen mudrců… (Cituje.) „Ó Oidipe, můj králi. Svět tě vzal za svého…“

DARRELL: Nina je zase na hromadě. Ne snad, že by smrt jejího otce byla takovou ranou pro ni, jako to obyčejně bývá. Kéž by bůh dal, aby tomu tak bylo. Ale ne, je to jiná rána, totiž poznaní, ze už je jí všecko lhostejno. A to je právě to, oč se nyní nahoře snaží – přimět se zas k nějakému citu.

MARSDEN (s odporem): Myslím, že se mýlíte – milovala svého otce –

DARRELL (krátce a suše): Nemáme kdy na rozcitlivělosti, Marsdene! Ona tady bude za minutu, a já vam musím říci mnoho věcí. (Když se MARSDEN chystá odporovat.) Nina si vás opravdu oblíbila, a já myslím, že vy ji také. A pak by vám ovšem záleželo na tom stejně jako mně, aby se zas dostala do pořádku. Mělo by se jí dostat každé možnosti, aby byla šťastna. (Pak ostře a důrazně.) Ale teď v tom, jak je, není pro to žádná naděje. Zažila příliš mnoho rozkladných zkušeností. Ještě několik a ona se potopí až na dno jenom proto, aby si byla jista, že poznala poslední a že už není nic, kam by ještě mohla sestoupit.

MARSDEN (pobouřen a hněvivě, napůl vyskočí): Hleďte, Darrelle, ať do mne hrom, budu-li poslouchat takové směšné řeči.

DARRELL (úsečně – velitelsky): Jak víte, že jsou směšné? Co víte o tom, jak Nina žila, když odešla z domova? Já však jsem poznal, že by vlastně sama měla být pacientkou, dříve než byla u nás tři dny ošetřovatelkou; a od té doby jsem studoval její případ. A tak myslím, je na vás, abyste poslouchal.

MARSDEN (ledově): Poslouchám.

(V předvídavé hrůze.) Až na dno… že by… přál bych si, aby mi to neříkal…

DARRELL (myslí):

Kolik mu musím říct… nemohu mu přeci říci holou pravdu o všech jejích stycích… není to člověk, který by snesl skutečnost… spisovatelé ji vůbec snesou jen ve svých knihách… musím to pro něj nějak zeslabit… ale ne příliš…

Nina podléhala víc a více morbidní touze po mučednictví. Důvod je nasnadě. Gordon odešel, aniž si – no, řekněme, aniž si ji byl vzal. A válka ho zabila. Nina tu zůstala bez rady a bez pomoci. A pak si začala přát sama se obětovat a současně rozdávat štěstí všemožným obětem války tím, že předstírala, že je miluje. Je to hezký nápad, ale nezdařil se. Nina je špatná herečka. Nepřesvědčila muže o své lásce – ani sebe o svých dobrých úmyslech. A každá taková zkušenost zanechala ji ještě více než dřív napospas vědomí provinilosti a ještě více rozhodnutí samu sebe potrestat.

MARSDEN (přemýšleje):

Co tím chce říci?… jak daleko až zašla?… kolik jich bylo?…

(Chladně a posměšně.) Dovolíte, abych se vás zeptal, o které zvláštní její skutky se tato vaše teorie opírá?

DARRELL (opáčí chladně): Byla to její očividná touha, aby ji každý viděl, jak se líbá, objímá, mazlí – anebo jak to chcete nazvat – jak si zkrátka namlouvá – každého pacienta v nemocnici, který si jí všiml.

(Ironicky přemýšlí.) Namlouvá… to je velmi mírné slovo pro ty její aféry… avšak silné dost pro tuhletu dámskou duši…

MARSDEN (hořce):

On lže… co chce jen přede mnou skrýt?… byl on jeden z nich?… její milenec?… ona musí od něj pryč… musí si vzít Evanse!…

(Velitelsky.) Pak je ovšem jisto, že ona se nesmí vrátit do nemocnice.

DARREL (rychle): Zcela správně. A to mne právě přivádí k tomu, k čemu jsem chtěl, abyste ji přiměl.

MARSDEN (přemýšleje podezřívavě):

On nechce, aby se vrátila… musel jsem se mýlit… mohl by však mít mnoho důvodů pro to, aby ji dostal od sebe pryč…

(Chladně.) Myslím, ze přeháníte můj vliv na ni.

DARRELL (horlivě): Vůbec ne. Vy jste poslední člověk, který ji spojuje s děvčetem, kterým byla před Gordonovou smrtí. V jejím vědomí těsně souvisíte s obdobím její šťastné jistoty, zdraví a klidné mysli. Vím to z toho, jak o vás se mnou mluvila. Jste jediný člověk, kterého si ještě váží – a opravdu miluje. (Když MARSDEN sebou provinile trhne a podívá se na něho zmateně – se smíchem.) Ó, není třeba, abyste se díval tak polekaně. Myslím onen druh lásky, jaký cítíme ke svým strýčkům. A proto jsem také o tom všem mluvil. Musíte pomoci dostat ji z toho všeho ven.

MARSDEN (hořce): A jak, smím-li se ptát?

DARRELL: Je jenom jediný způsob, o němž vím. Aby se provdala za Sama Evanse.

MARSDEN (ohromen): Evanse? (Udělá hloupý pohyb ke dveřím.)

(Myslí zmateně.) Zas jsem se mýlil… proč chce, aby si ona vzala toho… je v tom nějaký podvod…

DARRELL: Ano, Evanse. Je do ní zamilován. Jednou z těch lásek, o nichž čítáváme. A ona si ho také oblíbila. Tak nějak mateřsky, ovšem, ale to je právě to, co nyní potřebuje. Mít někoho, jemuž by chtěla být matkou, jemuž by mohla poroučet, a který by ji zaměstnával. A co je ještě důležitější, to by jí dalo možnost mít děti. Je třeba, aby našla normální východisko ze své touhy po oběti. Potřebuje normální předměty pro citový život, který v ní byl zaražen Gordonovou smrtí. (Mluvil s citem, který přesvědčuje. Pak se starostlivě zeptá.) Nezdá se vám to být rozumné?

MARSDEN (podezřívavě – suše a bez účasti): Je mi líto, ale nemohu se v téhle věci nijak rozhodnout. Především nevím vůbec nic o Evansovi.

DARRELL (s důrazem): Já však to vím. Je to ušlechtilý, zdravý chlapec, čistý a nezkažený. V tom mne můžete vzít za slovo. A já jsem přesvědčen, že dosáhne úspěchu, jakmile plně dospěje a dá se do práce. Nyní je to jenom takové veliké dítě, ale nepotřebuje nic jiného než trochu sebedůvěry a pocit odpovědnosti. A chytil se také dobrého zaměstnání, když uvážíme, že právě zarčíná s reklamou – stačí to, aby se uživili. (S lehkým úsměvem.) Píši recept také pro Sama, když se přimlouvám za tento sňatek.

MARSDEN (jeho snobství se projeví): Znáte jeho rodinu – jací jsou to lidé? –

DARRELL (kousavě): Nevím nic o jejich společenském postavení – ptáte-li se na to. Jsou to venkované – pěstitelé ovoce a farmáři, myslím, že dosti zámožní. Prostí, zdraví lidé, o tom jsem si jist, ačkoliv jsem se s nimi nikdy nesetkal.

MARSDEN (poněkud zahanbeně – mění rychle námět): Navrhl jste již ten sňatek Nině?

DARRELL: Ano. V poslední době několikrát napůl žertem. Kdybych jí to byl řekl vážně, tak by mne byla neposlouchala, poněvadž by byla řekla, že zas něco předpisuji. Myslím však, že to, co jsem jí řekl, se jí usadilo v mysli jako možnost.

MARSDEN (drsně – avšak nutě se do žertovného tónu): Víte, co mám chuť si teď myslet, doktore? Že jste snad sám do Niny zamilován?

DARRELL (ohromen): A starého čerta! Co vás přivedlo na takovou myšlenku? Ne, že by se člověk nemohl do Niny zamilovat. Dělají to skoro všichni. Mně se to však nestalo. A co víc, já bych se nikdy ani do ní zamilovat nemohl. V mém vědomí ona náleží navždy Gordonovi. Možná že to je odraz její vlastní utkvělé myšlenky. (Najednou suše a drsně.) A já bych se nikdy nemohl o ženu dělit – ani s duchem ne.

(Přemýšleje cynicky.) Když pomlčíme o všech těch živých, kteří už ji měli… Sam to o nich neví… a já bych se vsadil, že by jí neuvěřil, i kdyby se mu z toho sama vyznala…

(Zaslechnuv hluk z chodby – varovně.) Pst!

NINA pomalu vstoupí. Podívá se z jednoho na druhého podivným rychlým vyzvídavým pohledem, ale její tvář je bledá bezvýrazná maska, jež pozbyla schopnosti jakkoli citově reagovati na lidské popudy. Její oči se pohybují nepokojně, zpytavě jako zaznamenávající přístroje. Oba muži vstanou a hledí na ni starostlivě. DARRELL ustoupí dozadu na stranu, až stojí přibližně na stejném místě, které zaujímal v prvním dějství MARSDEN, zatímco MARSDEN stojí na místě jejího otce, a ona tam, jako tenkrát. Chvilku ticho. Pak když se oba muži chystají mluvit, ona odpoví, jako kdyby se jí byli na něco ptali.

NINA (podivným, plochým hlasem): Ano, je mrtev – můj otec – jehož vášeň mne stvořila – který mne počal – skončil. Teď žije jenom jeho konec – jeho smrt. Žije to, aby mne to přitáhlo blíž k sobě, k sobě blíž, aby se to stalo mým koncem. (Pak s podivným zkrouceným úsměvem.) Ó, my ubohé opice, schovávající se před sebou za zvuky, kterým se říká slova!

MARSDEN (jako by se chtěl sám ujistit – měkce): Nino!

DARRELL k němu učiní nepokojný pohyb, aby ji nechal. To, co ona mluví, ho zajímá a DARRELL cítí, že by se jí mluvením ulevilo. NINA se podívá na MARSDENA zaraženě, jako kdyby ho nemohla poznat.

NINA: Co? (Pak uvědomivši si, kdo je – se skutečnou zálibou, která ho jitřivě štve.) Milý dobrý Karlík.

MARSDEN:

Ďas ven milého Karlíka…! že si ale libuje v mučení…

(Pak, nutě se do úsměvu, konejší ji.) Ano, Nina Cara Nina!

NINA (nutíc se do úsměvu): Vypadáte postrašeně, Karlíku. Zdám se vám podivná? To je proto, poněvadž jsem si najednou uvědomila lži, které jsou ve zvucích nazývaných slovy. Víte – zármutek, žal, láska, otec – ty zvuky, které naše rty mluví a naše ruce píší. Měl byste rozumět, co chci říci. Vždyť s nimi pracujete. Napsal jste zatím nový román? Ale nenamáhejte se, jste právě ten jediný člověk, který mi nemůže rozumět. U vás ty lži se staly jedině pravdivými věcmi. A myslím, že to je jediný logický závěr z toho všeho, že? Chápete mne, Karlíku?

MARSDEN (v podivné agónii):

Jak je zatvrzelá… jako děvka… trhá člověku srdce špinavými nehty… moje Nina!…

DARRELL (nyní sám poněkud starostlivě, přemlouvavě): Proč si, Nino, nesednete, aby si i páni mohli sednout?

NINA (usmívajíc se na něho rychle a mechanicky): Ó, dobrá, Nede. (Usedne uprostřed pokoje. DARRELL si sedne na levici. MARSDEN usedne stolu. NINA pokračuje posměšně.) Už mi zase píšeš recept, Nede? Tohle je můj milovaný doktor, Karlíku. Ten by nebyl ani v nebi šťastný, dokud by si ho pánbůh nezavolal, že mu něco je. Poznal jste někdy mladého vědce, Karlíku? Tenhle vám věří, že když rozeberete lež na kousky, že ty kousky jsou pravda. Líbí se mi proto, že je tak nelidský, ale jednou mne políbil – bylo to v jeho slabé chvilce. Byla jsem tak polekána, jako kdyby mne políbila mumie. A on potom vypadal tak znechucen sám sebou. Musela jsem se smát. (Usměje se na něj s útrpným pohrdáním.)

DARRELL (usmívaje se dobromyslně): Zcela správně! Jen nic neodpustit! (Rozladěn, ale přitom proti své vůli pobaven.)

Na to políbení už jsem zapomněl. Zlobil jsem se potom na sebe… jí to bylo tak zatraceně jedno…

NINA (roztržitě): Víte, co jsem dělala nahoře? Pokoušela jsem se modlit. Usilovně jsem se snažila modlit k modernímu vědeckému bohu. Myslila jsem na milión světelných roků, který nás dělí od spirální mlhoviny – na jeden z nesčíslného množství vesmírů. Ale jak by se mohl ten bůh starat o nepatrnou ubohost naší smrti zrozené z narození? Nemohla jsem v něj věřit, a nevěřila bych, i kdybych mohla. Raději bych napodobila jeho lhostejnost, a tím bych dokázala, že mám s ním alespoň jeden rys společný.

MARSDEN (napolo vstávaje – poděšen): Nino! Měla byste přestat s takovými věcmi. Doženete se až – (Podívá se hněvivě na DARRELLA, jako by od něho jako od lékaře žádal, aby nějak zakročil.)

NINA (s hořkou beznadějí): Ó, dobrá.

DARRELL (odpovídaje na jeho pohled – myslí):

Ubohý blázne… to jí jen prospěje, když se takhle vymluví… a pak bude záležet na tobě, abys ji dostal dohromady se Samem…

(Chystá se ke dveřím.) Myslím, že půjdu a trochu si odpočinu.

MARSDEN (odporuje): No – ale – počkejte – jsem si jist, že Nina by radši –

NINA (tupě): I ať jde. Řekla jsem všecko, co budu kdy moci říci před ním. Chci si promluvit s vámi, Karlíku.

DARRELL odejde tiše, podívav se významně na MARSDENA. – Pomlka.

MARSDEN (přemýšleje ustrašeně):

Teď – v co jsem doufal – jsem s ní tu sám… rozpláče se… budu ji utěšovat… proč se jen tak bojím?… snad ne jí?… nebo sám sebe?

NINA (najednou útrpně, ale posměšně): Proč jste byl vždycky tak plachý, Karlíku? Proč se tak vždycky bojíte? Čeho se to bojíte?

MARSDEN (plaše): Bojím se života, Nino.

NINA (zvolna kývajíc): Já vím. (Po chvíli – podivně.) Celý omyl započal, když bůh byl stvořen v mužské podobě. Ovšem ženy se na něho tak dívaly, avšak muži měli být tak slušní, vzpomenout svých matek a udělat boha v ženské podobě. Ale bůh bohů – ten pravý bůh, vládce – to byl vždycky muž. A proto je život tak zvrácený a smrt tak nepřirozená. Měli jsme si život představovat jako stvoření v porodních bolestech Boha Matky. Pak bychom pochopili, že my, její děti, jsme zdědili bolest, protože bychom věděli, že rytmus našeho života tluče tlukotem jejího velkého srdce, rozdrásaného agónií lásky a zrození. A cítili bychom, že smrt znamená jenom nové spojení s ní, návrat do její prapodstaty krev opět do její krve, klid do jejího klidu. (MARSDEN uchvácen jí naslouchal, NINA vyrazí podivné zasmání.) No, nebylo by to logičtější a víc uspokojující, než když máme boha v mužské podobě, jehož prsa hřímají jástvím, a který je příliš nedostupný pro znavené hlavy, a docela bezutěšný? No, řekněte, Karlíku!

MARSDEN (s podivnou vášnivou horlivostí): Ano. Máte pravdu, Nino, Docela pravdu.

NINA (najednou vyskočí a pokročí k MARSDENOVI – se strašlivou kvílivou bezútěšností): Ó, bože, Karlíku, chci v něco věřit! Chci věřit, abych mohla cítit. Chci cítit, že je mrtev – můj otec. A já nemohu cítit nic, Karlíku. Nemohu cítit docela nic. (Padne před ním na kolena a pohrouží tvář na jeho kolenou do svých rukou a počne štkát dusivými, rvavými tóny.)

MARSDEN (se skloní, hladí jí hlavu, třesoucíma se rukama, a utěšuje ji nejistými třesoucími se slovy): Ale – ale – neplačte – Nino, prosím vás – neplačte – budete zas nemocna – no tak – vzpamatujte se – prosím vás. (Uchopiv ji rukama za ramena, napůl ji postaví, ale ona s tváří stále skrytou v rukou, štkajíc, usedne mu na klín, jako malá holčička, schová obličej na jeho rameni. Jeho výraz je najednou změněn ve veliké štěstí.)

(Vzrušeným šepotem.) Jak jsem o tom snil… a nyní je to ještě sladší… (Políbí jí vlasy s velikou úctou.) Tak… to je vše, co jsem chtěl… jsem už takový milenec… tohle je moje láska… a tohle je mé děvče… ne žena… moje děvčátko… a já mám odvahu už pro tu čistou lásku děvčátka… jsem hrdý… už se nebojím…

(Políbí ji opět něžně na vlasy a usměje se sám nad sebou. Pak těšivě se škádlivou nesouvislou veselostí.) Tohle nesmí být, Nina Cara Nina – nikdy, to nikdy nesmíte, víte to dobře, nemohu to dovolit.

NINA (zdušeným hlasem, její štkaní ustává a mění se ve vzdechy. Hlasem mladého děvčete): Ó Karlíku, jste tak hodný a tak člověka utěšíte. Tolik se mi po vás stýskalo!

MARSDEN (se jí váhavě ptá): Vy jste po mně toužila, Nino?

NINA: Ano – strašně. Stýskalo se mi po domově. Chtěla jsem utéci domů a ze všeho se vyznat, povědět, jaký jsem žila špatný život, a být potrestána, Karlíku, už z lítosti k sobě samé, abych si mohla sama odpustit. A nyní, když otec umřel, mám už jenom vás. Vy mě potrestáte, viďte že – anebo mi alespoň řeknete, jak se mám potrestat sama. Vy prostě musíte, jestli mne máte rád.

MARSDEN (přemýšlí vroucně):

Kdybych ji jen miloval!… Ó, já ji miluji!…

(Horlivě.) Cokoli chcete, Nino, cokoli.

NINA (utěšeným úsměvem, zavírajíc oči a mazlivě se o něho opírajíc): Já jsem to věděla. Milý starý Karlík! (MARSDEN sebou škubne.) Co se stalo? (Podívá se mu do tváře.)

MARSDEN (nutě se do smíchu – ironicky): Revmatismus – stárnu, Nino.

(Přemýšleje v divoké křeči.) Milý starý Karlík… už jsem zase v pekle…

(Pak zase plochým hlasem.) Zač chcete být potrestána, Nino?

NINA (podivnými, vzdáleným tónem, nedívajíc se na něho, ale na strop): Protože jsem hrála hloupou holku, Karlíku. Protože jsem dala své chladné čisté tělo mužům s horkýma rukama a s lačnýma očima, čemuž se říká láska. Fuj! (Zamrazí ji.)

MARSDEN (přemýšlí v náhlé křeči):

Ona to tedy udělala… svinka!…

(Svým plochým hlasem.) Chcete říci, že jste – (Pak úpěnlivě.) Ale ne, snad Darrellovi?

NINA (s prostým úžasem): Nedovi? Ne, jak bych mohla? On přece nebyl ve válce zmrzačen, u něho přece by to nemělo smyslu. Ale byli tam jiní – ó, byli čtyři nebo pět, nebo šest, nebo sedm mužů, Karlíku. Už jsem to zapomněla – ale na tom nezáleží. Byli všichni stejní. Počítejte je všechny jako jednoho, a ten jeden, to jest jako duch nicoty. Totiž alespoň pro mne. Jim všem na sobě záleželo, vzpomínám-li si dobře, ale já zapomínám.

MARSDEN (svým plochým hlasem): Proč jste to udělala, Nino?

NINA (se smutným zasmáním): Bůh sám ví, Karlíku! Snad jsem to tenkrát věděla. Ale zapomněla jsem to. Mám to všechno pomícháno. Byla v tom touha být laskavou. Ale je to strašlivě těžké něco dávat a hrozné něco brát. A dávat lásku – sebe – ne na tomhle světě. A mužům je tak těžko vyhovět, Karlíku, zdálo se mi, že vidím Gordona, jak stojí u zdi se zavázanýma očima, a že ti všichni muži, rovněž se zavázanýma očima, jsou oddíl určený ke střelbě – a já jsem byla jediný člověk, který viděl. Vím, že to bylo nesmyslné a morbidní, že jsem byla vlastně mnohem víc zmrzačena ve skutečnosti než oni, protože válka roztrhala mé srdce a nitro. A věděla jsem také, že jsem mučila ty zmučené muže, dávno už morbidně přecitlivělé, takže nenáviděli krutý výsměch mého daru. A přesto jsem tak žila dál, s jedním po druhém, jako tupé štvané zvíře, až jedné noci nedávno se mi zdálo o Gordonovi, jak se řítí z nebe v plamenech, podíval se na mne tak smutnýma hořícíma očima, v nichž pálila bolest, a já jsem se vzbudila s pláčem, a oči mne pálily. Pak jsem viděla, jaký jsem to byla pošetilec – provinilý blázen. A proto buďte ke mně laskav a potrestejte mě.

MARSDEN (přemýšleje v hořkém zmatku):

Kéž by mi to nebyla říkala… ó, jen kdybych mohl tu malou děvku nenávidět… pak bych ji mohl potrestat… „teď, když on je mrtev, zbýváte mi pouze vy…,“ řekla… „toužila jsem po vás…“ (se soustředěnou hořkostí) teď je ze mne milý starý táta Karlík… ha… tak tedy po mně toužila…

(Pak najednou věcným tónem, který posměšně připomíná hlas jejího otce.) Pak tedy, když všechno uvážím a srovnám vše, co je pro, se vším, co je proti, řekl bych, že by bylo nejvýš záhodno, aby –

NINA (ospale, se zavřenýma očima): Teď máte hlas jako nebožtík otec, Karlíku.

MARSDEN (hlasem podobným hlasu jejího otce): – abyste se provdala za mladého Evanse. Je to skvělý chlapík, čistý a chlapecký, který může také něco dokázat a něco ze sebe udělat, najde-li družku, která by ho povzbudila k nejlepšímu, čeho je schopen, a která by uplatnila jeho skryté schopnosti.

NINA (ospale): Sam je milý hoch. Ano, pro mne by to byl krásný životní úkol, pomoci mu k úspěchu. Měla bych práci – bez hroužení se do hloubek, díky bohu. Ale když já nemiluji, otče.

MARSDEN (jemně hlasem podobným hlasu jejího otce): Ale je vám milý, Nino. A on vás horoucně miluje. A je už čas, abyste měla děti – a když přijdou děti, přijde s nimi láska, víte.

NINA (ospale): Chci mít děti. Musím se stát matkou, abych se mohla rozdávat. Už mám po krk té nemoci.

MARSDEN (rychle): Tak tedy ujednáno.

NINA (ospale): Ano. (Velmi ospale.) Děkuju vám, otče. Byl jste tolik laskav, odpustil jste mi příliš snadno. Nezdá se mi, že byste mne byl potrestal vůbec. Ale já už to nikdy, nikdy neudělám, to slibuju – nikdy – nikdy! (Usne a měkce zachrápe.)

MARSDEN (pořád tónem připomínajícím hlas otcův, velmi otcovsky – skláněje hlavu): Byl to pro ni těžký den, pro chudáka. Odnesu ji do její ložnice. (Vstane, drže NINU, která pokojně spí, na rukou.)

V tom okamžiku vstoupí zprava SAM EVANS s balíčkem medicíny.

EVANS (usmívaje se uctivě): Tady to je – (Spatří NINU.) Oh. (Pak vzrušeně.) Což omdlela?

MARSDEN (usmívaje se laskavě na EVANSE – pořád hlasem Ninina otce): Pst! Spí. Plakala a pak usnula – jako malé děvčátko. (Pak blahosklonně.) Ale předtím jsme si trochu pohovořili o vás, Evansi, a já myslím, že máte opravdu naději.

EVANS (přemožen dojetím – dívá se na něho a žmoulí svůj klobouk): Děkuju já – já – opravdu nevím, jak vám mám poděkovat.

MARSDEN (jde ke dveřím – zase svým hlasem): Musím domů, maminka čeká. Odnesu jen Ninu nahoru, položím ji na postel a něčím ji přikryji.

EVANS: Mohl bych vám pomoci, pane Marsdene.

MARSDEN (tupě): Ne. Já si sám nemohu pomoci. (EVANS se na něho zahledí zmateně a polekaně, a MARSDEN dodá s ironickou lehkostí sám sobě se vysmívaje): Bude nejlíp, když mně ode dneška budete říkat Karlíku. (Usměje se hořce sám sobě a odejde.)

EVANS (se dívá chvilku za ním – pak se nemůže ovládnout, aby neudělal radostný, rozpustilý poskok – jásavě): Pašák chlap! Náš starý Karlík!

Jako kdyby to slyšel, nebo uhodl, MARSDEN se zasměje a jeho hořký smích zazní z chodby až k EVANSOVI.

Opona

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Scéna:

Asi po sedni měsících – jídelna usedlosti, náležející Evansovým v severní části státu New Yorku – asi v devět hodin ráno v pozdním jaru příštího roku.

Je to jedna z těch velikých, neúměrných jídelen, které nalezneme ve velikých venkovských domech, roztroušených po Spojených státech, a které jsou výsledkem venkovské záliby pro veliké rozměry, panující v osmdesátých letech minulého století. Nad ošklivým stolem právě uprostřed visí neohrabaná lampa, pověšená na řetězích, a proti zdem stojí symetricky rozestavěné židle s rovnými opěradly. Zdi jsou pokryty papírem odpuzující hnědé barvy, který je nahoře u stropu porušen vlhkými skvrnami plísně a tu a tam se loupe, hlavně kde se jednotlivé pruhy spojují. Podlaha je pokryta kobercem lepkavě hnědé barvy s tmavočerveným vzorcem. V levé stěně je okno s naškrobenými bílými záclonami, z něhož je vidět na postranní sloupovitý vchod, opatřený střechou, takže sluneční záře nikdy se do pokoje nedostane, a světlo, které přichází oknem, ačkoli venku v květinové zahradě před vchodem je krásný teplý den, je smutné a neduživé. V pozadí jsou dveře, vlevo od středu, které vedou do haly, jež se otevírá do zmíněného už krytého vchodu. Napravo od dveří je těžký příborník, patřící k ostatnímu nábytku, v němž je porcelán a sklenice pro „společenské“ příležitosti. V pravé stěně jsou dveře do kuchyně.

NINA sedí na kraji stolu, zády k oknu, a píše dopis. Zdá se změněná, její tvář má uspokojený výraz, je na ní vidět vnitřní klid. I její vzezření se trochu změnilo, její tvář i postava se vyplnily, je nyní v konvenčním slova smyslu hezčí a méně nápadná a zvláštní; z podivného vytržení její tváře nezbylo nic než nezměnitelně tajemné oči.

NINA (čte pro sebe, co právě napsala):

Je to podivný dům, Nede. Jsem přesvědčena, že nemá nějak v pořádku svou duši. Myslím proto, že bys ho prostě zbožňoval. Je neuvěřitelné, pomyslit si, že se tu Sam narodil a že tu strávil své dětství. Spali jsme dnes v noci v pokoji, v němž se Sam narodil. Anebo lépe řečeno, on spal, poněvadž já jsem nemohla. Ležela jsem se zavřenýma očima a nemohla jsem ani dýchat, jako kdyby všechen život ve vzduchu byl už dávno vyčerpán tím, že udržoval umírající ještě chvíli při životě. Nemohla jsem si představit, že by se tady v tom domě byl někdo mohl narodit živý. Vím, že na to zas řeknete příkře: „Ona je pořád ještě chorobná.“ Ale já nejsem. Nikdy jsem nebyla normálnější. Jsem spokojená a klidná. (Zvedne hlavu, přemýšlejíc zmateně.) Měla bych mu to říci?… Ne… je to moje tajemství… nepovím to nikomu… ani ne Samovi… Proč jsem to už neřekla Samovi?… pro něho by to tolik znamenalo… byl by pak chudáček na sebe tolik hrdý… ne… chci, aby to bylo jenom moje děcko… jenom moje… jak dlouho jen to bude možno…

MARSDEN (vstoupí zezadu. Vypadá hezky, je bezvadně oblečen, tvář má trochu unavenu a vyhlíží poněkud rezignovaně, ale usmívá se laskavě. V ruce drží dopis): Dobré jitro.

NINA: Dobré jitro. (Ukazujíc mu dopis.) Vy už jste si taky ráno pospíšil s psaním.

MARSDEN (přistoupí k ní): To je jenom pár řádků matce, aby věděla, že nás tu banditi všecky nezavraždili. Víte, jak má vždycky plno starostí.

NINA (si najednou uvědomí MARSDENOVU zvědavost – zběžně): Psala jsem Nedovi Darrellovi. Už jsem mu nepsala věčnost. (Složí dopis a dá ho stranou.)

MARSDEN (povrchně): Jak jste se vyspala?

NINA: Ani jsem oka nezamhouřila. Měla jsem pořád takový podivný pocit.

MARSDEN: To snad bylo z toho, že nejste zvyklá na to lůžko. (Žertovně.) Snad jste neviděla nějaká strašidla?

NINA (se smutným úsměvem): Ne, zdá se mi, že všichni duchové tento dům opustili, takže je teď bez duše – jako to bývá se živými, když je mrtví opustí – (vynutí krátké zasmání), jestli mi dobře rozumíte.

MARSDEN (škádlivě): To já, i když slyším hřbitovy zívat ze spánku – tak si přece všimnu toho nádherného rána venku, kde květy kvetou, stromy si podávají zelené větve, a nezapomenu, že nemýlím-li se, vy máte zrovna své líbánky.

NINA (ihned s veselou posměšností): Ó, velmi dobře, staroušku! (Rychle ho políbí.) Zasloužíte za to hubičku. A pokud jde o ta strašidla, nechtěla jsem říct nic jiného, než že mi připomínají to, jak muži žvaní o ženách, že totiž není možno s nimi žít, ale bez nich také ne. (Stojí tiše a dívá se na něho škádlivě.) Ale vy, jak tu stojíte, mě usvědčujete ze lži každým svým dechnutím. Vy jste bez strašidel a bez žen – a přitom tak – a přitom jako ze škatulky a spokojený jako dudek. (Rozběhne se ke kuchyňským dveřím.) Jdu se nabumbat ještě trochu kávy. Nemáte taky chuť?

MARSDEN (se nutí do úsměvu): Ne, děkuju vám. (NINA zmizí v kuchyni. MARSDEN přemýšlí s hořkou bolestí.)

Bez strašidel – kdyby jen věděla… v tom jejím žertovném tónu skrývá opravdové opovržení… (Pak vzpamatovávaje se.) Nesmysl… už nic takového nenapadlo… od té doby, co jsou svoji… šťasten v jejich štěstí… ale je ona šťastna?… V těch prvních několika měsících zřejmě se snažila hrát dobrou manželku… příliš ho líbala… jako kdyby byla rozhodnuta, že ze sebe udělá milující ženu… a pak najednou se stala nějak spokojená… tváře se jí vyplnily… její oči se dívají líně a uklidněně… těhotná… ano, musí být těhotná… doufám, že je… proč?… v jejím zájmu… a v mém také… až bude mít dítě, budu vědět, že se mohu docela smířit… Zapomenu, že jsem ji ztratil… ji ztratil?… jsem hlupák… což je možno ztratit, co jsme nikdy neměli?… kromě ve snách. (Vrtí rozhořčeně hlavou.) Kolem mě samé myšlenky… komáři duše… písknou, bodnou, sají člověku krev…

Vyjde zadem. Je slyšet, jak se venkovské dveře haly otevřou, a je zřejmo, že MARSDEN vycházeje potkal se tam s EVANSEM a jeho MATKOU. Je slyšet jejich hlasy, jeho, jak vykládá, a pak se venkovské dveře otevřou a opět zavřou, jak MARSDEN odchází. Za okamžik EVANS a jeho MATKA vstoupí do jídelny. SAM vypadá šťastný, ale bojácný přitom, jako kdyby nemohl věřit svému štěstí a jako kdyby se musel neustále ujišťovat, že je má. Přitom je však jako velká voda, pln lásky, oddanosti a chlapeckého zbožňování. Stal se z něho okouzlující jarý mladík. Má svetr a krátké plátěné kalhoty, student od hlavy až k patě. Jeho MATKA je drobná žena křehké postavy, s hlavou a tváří vroubenou vlasy barvy železné šedi; její hlava zdá se příliš velká na její tělo, a tak na první pohled působí jako podivuhodně udělaná životná loutka. Je jí teprve pětačtyřicet let, ale vypadá jako nejmíň šedesátiletá. Její tvář jemných rysů byla jistě kdysi krásná romantickou něžnou měkkou krásou, ale to, co prožila, stlačilo bezbrannou oblost v plošky, z úst stala se tenká čára, vroubící zavřené dveře, její jemná brada byla neustálým zatínáním zubů výbojně vystrčena. Je velmi bledá. Její veliké tmavé oči působí chmurně uzavřenou bolestí uvězněné duše. Přesto však sladká milující vlídnost, stopa bývalé víry a spoléhání na to, že život je dobrý, poletuje jí prchavě po tváři tak, že připomíná něco dívčího kolem koutků jejích úst a změkčuje zastíněnou chmurnost jejích očí v hluboký zármutek. Její hlas přeskakuje náhle v tónu od laskající jemnosti do úsečné všední určitosti, jako kdyby to, co mluví, byl prostě hlas sám o sobě docela bez lidského citu, který by jej povznášel.

EVANS (jak vstupují, mele s kohoutím vychloubáním chlapce, který ukazuje před matkou svou srdnatost): V několika letech se nebudeš muset vůbec starat o to, jak dopadne ta zpropadená ovocná úroda. To já už budu s to se o tebe starat. Jen počkej! Ovšem dnes ještě tolik nevydělám. Vždyť jsem zrovna začal. Ale už to jde a dobře – od té doby, co jsem se oženil – a je to jenom otázka času, kdy – tak například tuhle povídá ten –

PANÍ EVANSOVÁ (prázdně – zřejmě mnoho neposlouchala to, co mluvil): To je velmi hezké, Sammy.

EVANS (si uvědomí, že se zabývá něčím jiným – je hluboce dotčen – popudlivě): Sázím se, že jsi neslyšela ani slovo z toho, co jsem povídal.

PANÍ EVANSOVÁ (sebou provinile trhne – odporuje): Ale ano, slyšela jsem tě, Sammy – každé slovo, které jsi mluvil, jsem slyšela.

EVANS (poněkud usmířen, ale stále bruče): Člověk by to neřek podle toho, jak se díváš. (Avšak povzbuzen pokračuje.) Tak ten Cole se mne ptal – když jsem se oženil – zřejmě se o mne osobně zajímal – povídá, že s potěšením slyšel, že jsem ženat, protože manželství člověka naplní vždycky tou pravou ctižádostí – nesobeckou ctižádostí, protože pracuje pro svoji ženu, a ne jen pro sebe – (pak v rozpacích) dokonce se mne ptal, jestli snad nečekáme přírůstek do rodiny.

PANÍ EVANSOVÁ (vidouc, že přišla její chvíle – rychle nutíc se do úsměvu): Už jsem se chystala, že se tě na to sama zeptám, Sammy. (Vypleskne s obavou.) Nina – přece nečeká děcko – či ano?

EVANS (s těžko vystihnutelným provinilým výrazem, jako kdyby to nechtěl připustit): Proč chceš vědět, jestli teď? Myslím, že ne, matko. (Jde k oknu, hvízdaje si s přehnaně lhostejným výrazem a dívá se ven.) Proč ses mne na to ptala, matko? Myslíš snad –?

PANÍ EVANSOVÁ (spěšně): Ale ne. Já si to nemyslím. Ani v nejmenším bych to neřekla.

EVANS (zničeně): Ó – já jsem si myslel, že by snad – (Pak měně hovor.) Snad bych měl jít nahoru a pozdravit se s tetou Bessie.

PANÍ EVANSOVÁ (její tvář dostane obranný výraz – úsečně a poněkud úpěnlivě): Já bych to nedělala, Sammy. Naposledy tě viděla, když ti bylo osm let. Už by tě ani nepoznala. A vždyť máš líbánky, a staří lidé nikdy nejsou nic veselého pro mladé. Buď šťasten, dokud můžeš. (Pak tlačíc ho ke dveřím.) Hleď! Tamhle ten tvůj přítel právě se chystá s automobilem do města. Jeď s ním, a já tak budu mít možnost, abych poznala svoji snachu a abych se přesvědčila, jak se o tebe stará. (Směje se nuceně.)

EVANS (vášnivě vybuchne): Líp, než snad zasluhuji! Maminko, ona je anděl. Vím, že ji budeš milovat.

PANÍ EVANSOVÁ (jemně): Vždyť já ji už dnes mám ráda, Sammy. Je tak hezká a milá.

EVANS (ji políbí – radostně): Já jí to řeknu. Půjdu tudyhle, a dám jí hubičku na rozloučenou. (Vyběhne kuchyňskými dveřmi.)

PANÍ EVANSOVÁ (se dívá za ním – vášnivě):

On ji miluje… je šťasten… a to je všecko, na čem záleží… být šťasten… (Přemýšlí s obavou.) Kdyby jen si ona tolik nepřála mít dítě… musím si to s ní vyřídit… musím… jinak to nejde… při milosrdenství… při spravedlnosti… musí to všecko skončit s mým hochem… a on musí být šťasten… (Slyší kroky z kuchyně, narovná se a vztyčí se na židli.)

NINA (vstoupí z kuchyně, šálek kávy v ruce a šťastně se usmívá): Dobré jitro – (zaváhá – pak ostýchavě) maminko. (Přistoupí k ní a políbí ji – pak se shýbne a usedne na podlahu u její židle.)

PANÍ EVANSOVÁ (rozčilena – chvatně): Dobré jitro. Dnes je opravdu krásně, že? Měla jsem už tady být a připravit vám snídani, ale místo toho jsme se se Sammym courali po statku. Doufám, že ti nic nescházelo.

NINA: Naprosto ne. A najedla jsem se tolik, že se až stydím. (Kývne na šálek kávy a směje se.) Vidíte. A ještě jím.

PANÍ EVANSOVÁ: To je dobře…

NINA: Měla bych se omluvit, že jsem přišla tak pozdě k snídani. Sam mě měl zavolat. Když já jsem ale nemohla usnout dřív než až k ránu.

PANÍ EVANSOVÁ (podivně): Tys nemohla spát? A proč? Nezdálo se ti, že tenhle dům nějak zvláštně na člověka působí?

NINA (upozorněna jejím tónem – zvedne hlavu): Ne. A proč?

(Přemýšlejíc.) Jak se její tvář mění… jaké to má smutné oči…

PANÍ EVANSOVÁ (přemýšlejíc s křečovitou obavou):

Musím s tím začít… musím jí to povědět…

NINA (nyní sama nějak polekána):

Ten zvláštní mrtvý pocit… který mám, když se něco má stát… cítila jsem to tehdy, zrovna než přišel kabelogram o Gordonově smrti…

(Pak usrkne kávy a snaží se být příjemně lhostejná.) Sam povídal, že jste mi něco chtěla říci.

PANÍ EVANSOVÁ (tupě): Ano. Máš přece mého chlapce ráda, viď?

NINA (polekána – nutí se do úsměvu, rychle): Ale ovšem.

PANÍ EVANSOVÁ (vybuchne): Budeš mít děcko, Nino?

NINA (stiskne ruku PANÍ EVANSOVÉ. Prostě): Ano, matko.

PANÍ EVANSOVÁ (svým úsečným, plochým hlasem, se strojenou rychlostí ve svých slovech): A nemyslíš, že to je trochu příliš brzo? Nemyslíš, že by bylo dobře, abys počkala, až bude mít Sam nějaké peníze? Nemyslíš, že vás to oba zatíží? Proč si prostě nežijete šťastně sami dva?

NINA (odklánějíc se od ní – odmítavě): Ne, na nic podobného jsem nemyslela, paní Evansová. Chci děcko – víc než všecko na světě. Přejeme si ho oba.

PANÍ EVANSOVÁ (beznadějně): Já vím. (Pak chmurně.) Ale ty ho nemůžeš mít. Musíš se smířit s tím, že ho nemůžeš mít.

NINA (vyskočí – zmateně): Co tím chcete říci? Jak můžete něco takového povídat.

PANÍ EVANSOVÁ (napřáhne něžně ruku, snažíc se dotknout NINY): Je to proto, poněvadž chci, aby Sammy – a ty také, má milá – abyste oba, oba byli šťastni. (Pak, když NINA ustupuje před její rukou – svým úsečným hlasem.) Prostě nesmíš mít dítě!

NINA (vzdorně): Ale já mohu! Vždyť já je už mám! Totiž – já jsem, což mi nerozumíte?

PANÍ EVANSOVÁ (něžně): Já vím, že je to těžké. (Pak nesmiřitelně.) Ale nesmí to jít dál.

NINA (zuřivě): Nevěřím, že víte, co mluvíte. Je to příliš strašné – aby takhle mohla mluvit Samova vlastní matka – jak vám by bylo – když jste měla mít Sama – kdyby k vám byl někdo přišel – a řekl –?

PANÍ EVANSOVÁ (přemýšlejíc zuřivě):

Teď přišla moje chvíle…

(Bezbarvě.) Ale mně se to stalo! Samův vlastní otec mi to řekl – můj muž! A já jsem si to řekla sama. A dělala jsem všecko, co jsem mohla, všecko, nač si můj muž vzpomněl – jen abych neměla – Ale tehda jsme ještě málo znali. A pak, když přišel čas a na mne přišly bolesti, modlila jsem se, aby Sammy přišel na svět mrtvý – ale Sammy se narodil zdravý a usměvavý, a my jsme ho museli milovat a žít ve strachu. Zdvojnásobil všechnu hrůzu, v které jsme žili. A to je to, co tebe by čekalo. A Sammy, s ním by to dopadlo stejně, jako to dopadlo s jeho otcem. A ty bys rodila své dítě v hrůze. (Poněkud divoce.) Říkám ti, že by to byl zločin – zločin horší než vražda. (Pak vzpamatovávajíc se – útrpně.) A tak prostě to nejde, Nino.

NINA (divoce): Myslím, že jste strašná. Modlit se, aby vaše dítě se narodilo mrtvo. To je lež. To jste nemohla udělat.

PANÍ EVANSOVÁ (ještě úsečněji, plašeji, neúprosněji a bezbarvěji): Byla jsem odhodlána, že budu upřímná, ale já budu ještě upřímnější. Jenom nezapomeň, že to je rodinné tajemství a že ty nyní k té rodině patříš. Je to kletba na rodu Evansů. Matka mého muže – byla jedináček – zemřela v sanatoriu a její otec také. Mám o tom přesné zprávy. A sestra mého muže, Sammyho teta, není při smyslech. Žije v podkrovní světnici tohoto domu, kterou už řadu let neopustila. Starala jsem se o ni sama. Ona jenom sedí, slova neřekne, ale je šťastná, směje se pro sebe každou chvíli a nemá jediné starosti. Ale já si vzpomínán, že když byla zdravá, byla pořád nešťastná, nikdy se neprovdala; většina lidí tady v okolí se Evansových nějak bála. Přes to, že byli v kraji jedna z nejbohatších rodin. Myslím, že věděli o tom sklonu k slabomyslnosti, který se dědil z pokolení na pokolení už bůhví jak dlouho. Já jsem však o Evansových nic nevěděla, a prohlédla jsem teprve, když už jsem se vdala. Evans přišel do města, kde jsme žili a kde nikdo neznal jeho rodinu. A on mi také nic neřekl, až teprve když jsme byli oddáni. Prosil mne, abych mu odpustila, říkal, že mne tak miloval, že by se byl zbláznil, kdyby mne byl nedostal, říkal, že jsem jediná naděje jeho zdraví a spásy. A tak jsem mu odpustila. Velmi jsem ho milovala. Říkala jsem si sama, spasím ho – a snad by se mi to bylo bývalo podařilo, kdyby se byl Sammy nenarodil. Až do té doby byl můj muž docela zdráv. Přísahali jsme, že nikdy nebudeme mít děti, a nikdy jsme po celá léta na svou přísahu nezapomněli. Až pak jednou večer jsme šli tančit, trošku jsme tam pili – právě tolik, aby člověk zapomněl – a pak jsme jeli domů za měsíční noci – ó, tenkrát ta měsíční noc – takové maličkosti a co všecko z nich pojde.

NINA (tupě vzlykne): Já vám nevěřím. Já vám nikdy neuvěřím.

PANÍ EVANSOVÁ (mluví dál): Můj manžel, Samův otec, navzdory všemu, jak jsme proti tomu bojovali, konečně propadl kletbě svého rodu, když bylo Samovi osm let. Nemohl už to prostě vydržet, jak se bál o Sammyho, pořád přemýšleje, že by ho ta kletba mohla každou chvíli stihnout, kdykoli chlapec byl jenom nemocen, nebo když ho bolela hlava, anebo když se do ní uhodil, anebo když začal plakat, anebo když se mu něco zdálo a on ze spaní vykřikl, anebo když řekl něco podivného, jako děti docela přirozeně říkávají. (Pak pronikavěji.) Žít v takovém strachu je hrozné utrpení. Já to znám. Protrpěla jsem to všecko s ním. Vždyť jsem se z toho sama skoro také zbláznila – ale já jsem to neměla v krvi. A proto to říkám tobě. Musíš se smířit s tím, že to prostě nejde, Nino.

NINA (znenadání vybuchne – šíleně): Já vám nevěřím. Nevěřím, že by si mne byl Sam vzal, kdyby věděl –

PANÍ EVANSOVÁ (ostře): Kdo říká, že to Sammy věděl? Nevěděl o tom vůbec nic. Namáhám se po celý život, aby se to nedozvěděl. Když to jeho otce chytlo, poslala jsem Sannyho rovnou do penzionátní školy. Řekla jsem mu, že je otec nemocen a za nějaký čas jsem mu napsala, že zemřel, a od té doby až do chvíle, kdy zemřel opravdu, zařídila jsem to vždycky tak, aby byl v zimě ve škole a v létě v nějakém táboře, kam jsem se za ním vždycky jela podívat, a nikdy jsem ho nepustila domů. (Vzdychne.) Bylo to těžké vzdát se Sama, když jsem věděla, že tak vlastně zapomíná na matku. Byla jsem ráda, že starosti, které jsem s nimi oběma měla, mi nedovolily, abych o tom všem přemýšlela. Ale od té doby jsem měla čas si to rozmyslet, a myslím si tohle, Nino: jsem si jista, že s pomocí mé lásky by si můj muž byl zachoval zdravý rozum, kdyby se nebyl narodil Sammy. A kdybych nikdy Sammyho neměla, nikdy bych ho nemilovala – ani bych ho nepostrádala, nu což – A zachovala bych si svého muže.

NINA (nedbajíc poslední věty – s divokou posměšností): A já jsem si myslela, že Sam byl tak normální – tak zdravý a příčetný – něco docela jiného než já. Myslela jsem, že budu mít od něho zdravé, šťastné děti, a že v nich zapomenu na sebe a že pro ně se ho naučím milovat.

PANÍ EVANSOVÁ (zděšena, vyskočí): Naučím? Vždyť jsi mi řekla, že ho miluješ!

NINA: Ne. Snad už skorem – v posledním čase – ale jenom když jsem si vzpomněla na jeho dítě. Nyní ho však nenávidím! (Křečovitě se rozpláče. PANÍ EVANSOVÁ k ní přistoupí a obejme ji. NINA štká.) Nedotýkejte se mne! Já vás taky nenávidím! Proč jste mu neřekla, že se nesmí nikdy oženit?

PANÍ EVANSOVÁ: A jak bych mu to odůvodnila? Musela bych mu to všechno říci. A o tobě jsem vlastně neslyšela ani slovíčka, až teprve po svatbě. Pak jsem ti chtěla psát, ale bála jsem se, že by to mohl dostat do ruky. Psala jsem Sammymu, aby tě sem hned přivezl, ačkoliv jsem se k smrti bála, že by ho mohlo, až tu bude, napadnout nějaké podezření. Musíš ho odtud hned odvézt, Nino. Já jsem pořád doufala, že nebudete chtít mít hned děti – mladí lidé o to dnes nestojí, a že tak budu mít příležitost se s tebou vidět a všecko ti povědět. A myslela jsem, že ho budeš milovat stejně, jako já jsem milovala jeho otce, a že budeš spokojena s tím, že máš jeho.

NINA (zvedne hlavu – divoce): Ne. Já ho nemiluji. A nebudu ho milovat! Uteku od něho!

PANÍ EVANSOVÁ (vrtí hlavou, zuřivě): Nesmíš! Protože on by se jistě zbláznil. Byla bys špatná. Což nevidíš, jak tě miluje?

NINA (se odtrhne od ní – drsně): No, a já ho nemiluji. Vzala jsem si ho jenom proto, poněvadž mne potřeboval – a já jsem potřebovala děti. A nyní vy mi říkáte, že mám zabít své – ó ano, vidím, že to musí být, nemusíte mi to už dokazovat. Miluji je příliš, abych je ponechala napospas takovému nebezpečí. A já je nyní také nenávidím, protože není zdravé, to není moje dítě, to je jeho dítě! (Se strašlivě ironickou hořkostí.) A přitom vy se opovažujete mi povídat, že bych ho ani nesměla opustit.

PANÍ EVANSOVÁ (velmi smutně a hořce): Právě jsi řekla, že sis ho vzala, protože tě potřeboval. A což tě nyní nepotřebuje – víc než kdykoli předtím? Ale nemohu ti říkat, abys ho neopouštěla, když ho nemiluješ. Ale neměla sis ho brát, když jsi ho nemilovala. A bude to všecko tvoje chyba – co se stane.

NINA (přemýšlejíc s výčitkami svědomí):

Ubohý Sam… ona má pravdu… on za to nemůže… je to moje chyba… chtěla jsem se pomocí něho zachránit… jednala jsem zase zbaběle… jako tenkrát s Gordonem…

PANÍ EVANSOVÁ (se soustředěnou prosebností): Ó, budu tě prosit na kolenou, neopouštěj mého hocha a nevydávej ho v takové nebezpečí! Musíš poskytnout jednomu Evansovi, tomu poslednímu, možnost, aby užil svého života. A ty se ho naučíš milovat, jestliže se jen pro něj budeš dost obětovat. (Pak s chmurným úsměvem.) No, vždyť já mám toho idiota nahoře docela ráda. Starala jsem se o ni tolik let, žila jsem za ni její život, mohlo by se říci, svým životem. Když budeš obětovat Samovi svůj život, budeš ho pak muset milovat stejně jako sebe. To je tak jisté jako smrt. (Zasměje se podivným, něžným smíchem, plným úsměvné hořkosti.)

NINA (s jakýmsi otupělým údivem): A vy jste došla klidu?

PANÍ EVANSOVÁ (posměšně): Říká se, že klidu člověk dojde na zelených polích rajské zahrady. Člověk musí umřít, aby se o tom přesvědčil. (Pak hrdě.) Ale mohu říci, že jsem hrda na to, že jsem žila pro ty, kteří mě milovali a kteří ve mne věřili.

NINA (podivně zamyšlena):

Žila pro ně… pyšna… věřili… což to zkusit… kdo to ke mně mluví… Gordon!… Ó Gordone, chceš snad říci, že já musím obětovat Samovi život, který jsem nedala tobě?…

(Mluví mechanicky tupým hlasem.) Dobrá, matko, zůstanu se Samem. Nemohu přece udělat nic jiného, když on za to chudák nemůže. (Pak najednou spustí a vybuchne v zoufalý pláč.) Ale budu tak sama! Ztratila jsem svoje děcko! (Sklesne na kolena k nohám paní EVANSOVÉ – zbědovaně.) Ó matko, jak budu moci žít dál?

PANÍ EVANSOVÁ: Snad, Nino –

NINA (tupě a opět s nechutí): A co Sam? Chcete přeci, aby byl šťasten, či ne? Pro něj je to právě tak důležité jako pro mě, aby se mi narodilo děcko. Jestli ho znáte jen trošičku, tak byste tohle měla vědět.

PANÍ EVANSOVÁ (smutně): Já to vím. Vidím to na něm, Nino. (Tápavě.) Musí být přece nějaké východisko. Vzpomínám si, že když se měl Sam narodit, že jsem někdy zapomněla, čí jsem žena, že jsem si jenom uvědomovala dítě, které jsem nosila. A tehdy jsem si myslela, že po sňatku jsem mohla jít, aniž to můj manžel věděl, vybrat si docela s rozmyslem nějakého muže, zdravého samce na plemeno, jako se to dělá u zvířat, aby dal muži, kterého jsem milovala, zdravé dítě. A i kdybych byla toho druhého muže nemilovala, ani on mne, co by na tom záleželo? Pak se však vždycky ozval bůh: „Byl by to hřích, cizoložství, hřích ze všech nejhorší.“ Ale až by umlkl, já bych se přemlouvala znovu a znovu, že kdybychom měli zdravé dítě, že bych se nemusela ničeho bát. A možná že můj muž by si uvědomil, aniž by věděl jak, že já se už nebojím a že to dítě není už proklaté, a tak by se nemusel bát, a já bych ho mohla zachránit. (Pak opovržlivě.) Ale já jsem se tehdy příliš bála boha, abych to udělala. (Pak velmi prostě.) On tolik miloval děti, můj chudák muž, a kdybys jen viděla, jak ony ho měly rády, to by ses divila, byl to zkrátka rozený otec. A Sam je docela takový.

NINA (jakoby z dálky podivně): Ano, ale já nejsem taková jako vy. (Vzdorně.) Nevěřím v boha otce!

PANÍ EVANSOVÁ (podivně): Pak to nebude pro tebe nic těžkého. (S chmurným úsměvem.) A já už v něj také nevěřím. Mívala jsem plnou hlavu starostí, kdo je to bůh a kdo je to ďábel, ale přešlo mne to náramně snadno, co jsem žila tady, mezi těmi chudými lidmi, trestanými za hříchy, které nespáchali; a zvlášť když i já jsem byla potrestána ne za hřích, ale za to, že jsem příliš milovala. (Rozhodně.) Být šťastný, to je nejbližší, co si umíme představit jako dobro. Být šťasten, to je dobré. Ostatní je jenom povídání. (Odmlčí se, pak s podivnou krutou přísností.) Miluji svého syna Sama. Viděla jsem, jak on si přeje, abys měla děcko. A aby byl Sammy šťastný, potřebuje cítit, že ty ho miluješ. Cokoliv uděláš, aby se cítil šťasten, je dobré – je dobré, Nino! Nezáleží na tom, co to bude. Musíš mít zdravé dítě – jednou to musí být – tak, abyste mohli žít oba šťastně. Je to přímo tvoje povinnost!

NINA (zmateně – pološeptem): Ano, matko.

(V toužebném přemýšlení.) Chci být šťastná… chci… je to moje právo… a moje povinnost… (Pak najednou v provinilé křeči.) Ó, mé dítě… mé ubohé dítě… zapomínám na tebe… toužíc po jiném, až ty budeš mrtvo… cítím tlukot tvého srdce prosící za smilování… ó… (Pláče v hořké tísni.)

PANÍ EVANSOVÁ (něžně a s hlubokým soucitem): Vím, jak trpíš. A nebyla bych ti to všechno řekla, nebýt toho, že dobře vím, že my se už nikdy nesmíme spatřit. Musíte na mne oba se Samem zapomenout. (Když NINA pohybem odporuje – chmurně a neúprosně.) Ó ano, vy zapomenete – a snadno. Lidé zapomenou na všecko. A vždyť to musí být, jinak nemohou, chudáci. A to, co jsem ti řekla, o tom zdravém děcku, řekla jsem proto, aby sis na to vzpomněla, až to budeš potřebovat, až zapomeneš na toto.

NINA (žalostně štkajíc): Nemluvte tak! Prosím vás, matko!

PANÍ EVANSOVÁ (s náhlou něžností – zvedajíc Ninu ve své náruči, zlomeně): Chudinko. Teď jsi jakoby dcera mé bolesti. Jsi mi nyní blíž, než mi byl kdykoli můj vlastní syn. Chci, abys byla šťastna. (Líbajíc NINU na skloněnou hlavu, rozeštká se rovněž.)

Opona

ČTVRTÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Večer na začátku zimy, asi o sedm měsíců později. Opětně profesorova knihovna. Knihy v polici jsou nedotčeny, jejich přísné řady nejsou nikde porušeny, ale sklo, kterým jsou odděleny od světa, je šedé prachem, který jim dodává zataženého, strašidelného výrazu. Stůl, ačkoliv je to týž stůl jako dříve, není už stolem profesorovým, podobně jako ostatní nábytek v pokoji prozrazuje určitou neuspořádaností, že profesorova ukázněná mysl tu už nevládne. Stůl je pln nepořádku, svazky Britské encyklopedie leží tam zpřeházeny jeden na druhém s lidovými pojednáními „Jak možno dosáhnouti úspěchu“ atd., které zarážejí svou moderností ve srovnání s klasiky v originále v pozadí. Zpřeházení je tak dokonalé, že žádný svazek v nejmenším nijak nesouvisí s druhým – působí dojmem, že k sobě zřejmě nijak nepatří. Zbývající část stolu je pokryta kalamáři, pery, tužkami, gumami, je tam krabice papíru pro psací stroj, a uprostřed před židlí psací stroj, odstrčený poněkud dozadu, s podložkou nakřivo. Na zemi vedle stolu je přeplněný koš na papír, několik listů papíru a gumová pokrývka na psací stroj, která vypadá jako převrácený stan. Houpací židle není už uprostřed, nýbrž je blíže stolu s opěradlem proti lavici, která zase byla přitažena blíže, ale přitom směrem dozadu, a je napolo obrácena dopředu, s opěradlem v pravém úhlu k rohovým dveřím.

EVANS sedí v profesorově staré židli. Zřejmě psal na stroji anebo se chystá psát, protože ve stroji je list papíru. Kouří dýmku, kterou neustále znovu zapaluje, ať je vyhaslá, nebo ne, a kterou kouše a pořád posunuje, vyndává a zase dává zpátky do úst a z které nervózně odfukuje. Vypadá sklesle. Zdá se mnohem hubenější, tvář má staženou a zažloutlou. Jeho kolejní šaty už nevypadají úhledně, potřebovaly by vyžehlit a zdají se mu být velké.

EVANS (se obrátí k psacímu stroji, vyklepe několik slov v bezcílné zoufalosti – pak vytrhne papír ze stroje s výkřikem odporu, zmačká jej a divoce zahodí na podlahu, odstrčí židli a vyskočí): Hrom a peklo! (Začne se procházet po pokoji, odfukuje na svou dýmku, zmučeně přemýšleje.)

Všecko marné… nemohu si na nic vzpomenout… ale já musím přeci něco udělat nebo… Cole povídal, co se se mnou v poslední době děje… že jsem tak dobře začal… že myslel, že jsem objev, ale teď že moje práce nestojí za nic… (Usedne na okraj židle, za chvilku však opět vyskočí, prochází se opět, roztržitě.) Bože, kdybychom jenom měli dítě… potom bych jim ukázal, co umím… Cole vždycky říkal, že mám nadání… A Ned si to myslel jistě také… (S náhlou úlevou, vzrušen.) Ale, já jsem zapomněl… Ned má dneska přijet… zapomněl jsem to říci Nině… (Plácne sebou na židli před stolem, chytne čistý list papíru, a vrazí jej do stroje.) Hrome, musím zkusit něco napsat, než přijede.

Naklepe jednu nebo dvě věty, tvář zamračenou soustředěním. NINA vstoupí tiše dveřmi a zastaví se na prahu, dívajíc se na něho. Zase zhubeněla, tvář bledou a staženou, pohyby svrchovaně nervově napjaté.

NINA (dříve než může přemoci okamžité opovržení a nechuť, která se jí zmocní):

Jak je chabý… nikdy nic nedokáže… nikdy nesplní mé dychtění… kdyby se jenom chtěl do někoho zamilovat… a odejít… a nebýt v pokoji mého otce… musela jsem mu dokonce dát domov… kdyby zmizel… a nechal mne svobodnou… kdyby zemřel… (Zarazí se vyčítavě.) Nesmím takhle myslet – vždyť já to ani tak nemyslím – chudák Sam…

EVANS (si najednou uvědomí, že je přítomna, trhne sebou a vstane se zaraženým, provinilým výrazem, který je na něm patrný vždycky v její přítomnosti): Haló, miláčku! Myslel jsem, že spíš. (Provinile.) Nepřekážel ti ten hluk mého stroje? Je mi to strašně líto.

NINA (usedne na židli uprostřed – nutíc se do úsměvu): Proč by ti mělo být něčeho strašlivě líto? (Když ho vidí stát tak zmateného a nejistého, jako bývají chlapci ve škole, když jsou vyvoláni, aby přednášeli, a nemohou a jsou pro švandu celé třídě, nutí se k žertovnému tónu.) Ale božínku, Same, ty ale umíš hned ze všeho dělat tragédii.

EVANS (pořád nutkán, aby se ospravedlnil – zkroušeně): Já vím, že to není pro tebe nic příjemného, když si nosím práci domů a když se tu snažím vyklepat několik ničemných reklam.

NINA:

Chudák Sam… (Vyskočí a jde k němu.)

EVANS (jak ona k němu přichází – s obrannou vychloubačnou kuráží): Ó, najdu si snadno jiné místo – a možná že o moc lepší.

NINA (ho povzbuzuje): Ovšemže. A jsem si jis ta, že vydržíš v tomhle. Pořád předvídáš nějaké nesnáze. (Políbí ho a usedne na opěradle jeho židle, objímajíc ho jednou rukou kolem krku a tisknouc si jeho hlavu k prsům.) A to všecko není tvoje chyba, ty můj velký hlupáčku. To je moje chyba. Vím, jak je to pro tebe všecko těžké, když jsi přivázán k ženě, která je příliš nemocna, aby byla ženou. Měl ses oženit s velikou, zdravou, mateřskou –

EVANS (jsa nyní v sedmém nebi – vášnivě): Nesmysl. Všechny ostatní ženy na světě nestojí ani za tvůj malíček.

NINA (mu tiskne hlavu k prsům, aby jí neviděl do očí – něžně): Pst.

(Přemýšlejíc smutně.) Já jsem to slíbila… ale neuměla jsem si představit, jak to bude těžké, aby mne miloval… po tom, když jeho děcko přišlo pryč… bylo potřebí všech sil, aby se člověk udržel jenom při životě… po té operaci…

(Něžně – avšak nuceně.) Nechtěl by můj hoch zase se mnou spát – někdy brzo?

EVANS (vášnivě – téměř nevěře svým uším): Ó, to by bylo krásné, Nino! Ale víš to jistě, že chceš, abych – že jsi zase zdravá?

NINA (opakuje jeho slova, jako kdyby se učila nějakému úkolu zpaměti): Ano, chci tě. Ano, jsem už dost zdráva. (EVANS ji uchopí ruku a políbí ji ve vášnivém vděčném mlčení – vstane s pohybem štvance.) Už musí být půl deváté. Čekám Karlíka, slíbil mi nějaké připomínky k mému náčrtku Gordonova životopisu.

EVANS (zmateně): Poslyš, zapomněl jsem ti říci, že dnes večer přijede Ned.

NINA (užaslá): Ned Darrell?

EVANS: No ovšem. Náhodou jsem ho tuhle potkal a pozval jsem ho sem a on slíbil, že přijede v sobotu večer. Nevěděl však, kterým vlakem. Povídal, abychom mu nechodili naproti, že přijde sám.

NINA (vzrušeně): Proč jsi mi to už neřekl, ty jeden hlupáku! (Políbí ho.) No, tak, a nezlob se. Ale to je ti podobné. Ale teď musí někdo z nás dolů nakoupit. A já musím připravit volný pokoj.

Utíká ke dveřím. EVANS ji následuje.

EVANS: Pomohu ti.

NINA: Nic nebudeš dělat. Zůstaneš dole. Zaplať pámbu, Karlík tu dlouho nezůstane, když tu bude Ned. (Zvonek – vzrušeně.) Jeden už přijel. Jdu nahoru. Přijď mi pak říct, je-li to Ned – a zbav se Karlíka, jak budeš moci. (Hravě ho políbí a vyběhne.)

EVANS jde k vnějším dveřím – vrátí se za okamžik s MARSDENEM. MARSDEN je zamyšlen a nervózní. Vypadá starostlivě a snaží se to skrýt. Zdá se, že se něčeho bojí a že se snaží to skrýt i před sebou a že se to důrazně snaží vyloučit ze svého vědomí. Jeho vysoké hubené tělo je trochu shrbeno, jako kdyby částečně pozbylo vůle se udržovat zpříma.

EVANS (ho vítá velmi nuceně): Pojďte dál, Karlíku. Nina je nahoře, odpočívá.

MARSDEN (se znatelnou úlevou): Pak ji za žádnou cenu nevyrušujte. Zašel jsem sem jenom proto, abych jí vrátil její náčrtek s několika připomínkami, které jsem udělal. (Vytáhne z kapsy svazeček papírů a podá je EVANSOVI.) Nebyl bych se zdržel v žádném případě. Mamince není v tomhle počasí dobře.

EVANS (povrchně): To je smutné. Dám ty papíry Nině hned ráno.

MARSDEN (mechanicky): Dobrá. Děkuji vám. (Chystá se ke dveřím, pak se obrátí – se zbytečnou důležitostí.) Bude ale nejlíp, když se na to podíváte, dokud jsem tady, jestli snad tam není něco, čemu by nebylo rozumět. Psal jsem na okrajích. Podívejte se, jestli je to všecko čitelné.

EVANS bezmocně přikývne a počne čísti, obraceje se k lampě.

MARSDEN:

Proč si každý myslí, že umí psát… proč jsem jí to jenom připomínal?… Protože jsem doufal, že jí při tom budu moci pomáhat, zatímco Sam bude ve městě, že se s ní sblížím?… ale navrhl jsem jí to ještě před tím potratem… ale vždyť to konečně není jisté… jsou duševní souvislosti… ale na jejím těle to bylo znát… a od té doby cítil jsem odpor… jako kdyby byla zločinec… ale ona je… jak jen to mohla udělat?… proč?… je zřejmé, že ji někdo navedl… asi proto, že se bála, že by jí to zkazilo postavu… že by ztratila schopnost zotročovat smysly mužům… moje… (Přistihnuv se, divoce.) I mlč… mít takové myšlenky, když matka je nemocna a když bych měl myslit jenom na ni… a přitom mně do toho vůbec nic není…

EVANS (ukazuje na papíry): Dá se to docela dobře číst.

MARSDEN (posměšně): Jsem rád, že je to srozumitelné.

Zvonek. EVANS zmateně koktá, nutě se do lhostejného tónu.

EVANS: Hleďme. To musí být Ned. Vzpomínáte si přeci na Darrella. Přijel nás na pár dní navštívit. Promiňte na okamžik. (Klopýtavě odejde.)

MARSDEN (se dívá za ním s hněvem, v němž se mísí poplašené podezření s překvapením):

Darrell?… co tu dělá?… což oni se scházeli?… snad –

Vrátí se doprostřed pokoje a stojí tam vpředu, když vstoupí DARRELL, následován EVANSEM. DARRELL se zevnějškem nezměnil, jenom je vážnější a přemýšlivější. V jeho chování je více přesvědčující velitelskosti, je zralejší. Změří si MARSDENA od hlavy až k patě chápavým pohledem.

EVANS (neobratně): Nede, pamatuješ se ještě na Karlíka Marsdena?

MARSDEN (městsky zdvořilý napřahuje ruku): Jak se vám daří, doktore?

DARRELL (mu stiskne ruku – stručně): Nazdar.

EVANS: Jdu nahoru a povím Nině, že jsi tady, Nede. (Odejde, podívav se s nevolí na MARSDENA.)

MARSDEN (neobratně, když DARRELL usedl na židli uprostřed, jde a postaví se u stolu): Chystal jsem se právě odejít, když vy jste zazvonil. Pak jsem se rozhodl, že počkám a obnovím naši známost. (Sehne se, zvedne list papíru a položí ho pozorně na stůl.) A chtěl jsem vás požádat o laskavost, o vaši radu jako specialisty, jako nejlepšího specialisty, jehož je možno se zeptat –

DARRELL (ostře): Oč běží?

MARSDEN (téměř naivně): Moje matka má nějaké obtíže se žaludkem.

DARRELL (pobaven – suše): Možná že příliš mnoho jí.

MARSDEN (shýbaje se a pečlivě zdvihaje druhý list papíru, aby ho položil stejně pozorně na stůl): Jí méně nežli kanár. Říká, že to je taková tupá nepřestávající palčivost. Má strašné starosti. Hrozí se, že by to mohla být rakovina. Ale, ovšem, to je úplný nesmysl, jakživa nebyla ani den nemocna – a –

DARRELL (ostře): Chová se s tou svou nemocí rozumněji než vy.

MARSDEN (shýbaje se pro nový list, hlasem, který se třese hrůzou): Nerozumím vám – chcete snad říci, že si myslíte –

DARRELL (bezohledně): Je to možné. (Vytáhne pero, vizitku, a píše. Chmurně přemýšlí.)

Dám pod něho bombu, aby vybouchla, jako jsem to už jednou udělal… je to jediný způsob, jak ho dostat, aby se do něčeho dal…

MARSDEN (hněvivě): Ale – to je nesmysl!

DARRELL (s uspokojením, nedávaje se rozčilit): Lidé, kteří se bojí postavit nepříjemným možnostem dříve, než je pozdě, pášou více vražd a zločinů než – (Podá mu vizitku.) Doktor Schultz je muž, jehož hledáte. Navštivte ho zítra s ní.

MARSDEN (vybuchne hněvivě a zničeně přitom): Čerta, odsuzujete ji, aniž jste – (Propukne duse se.) Nemáte vůbec práva – (Shýbne se, třesa se na celém těle, aby zvedl další list papíru.)

DARRELL (upřímně užaslý a zkroušeně):

A já myslel, že je tak, že se nestará vůbec o nikoho… jeho matka… nyní ho začínám chápat.

(Vyskočí, jde k MARSDENOVI, položí mu ruku na rameno – laskavě.) Prosím vás za prominutí, Marsdene. Chtěl jsem vám jenom zdůraznit, že jakékoliv odkládání je nebezpečné. Obtíže vaší matky mohou být způsobeny celou řadou docela nevinných příčin, ale je vaší povinností, abyste se přesvědčil. Tady máte. (Podá mu vizitku.)

MARSDEN (se narovná a vezme ji, nyní s vděčným pohledem – pokorně): Děkuji vám. Vezmu ji k tomu lékaři zítra.

Vstoupí EVANS.

EVANS (MARSDENOVI s hloupou neobratností): Poslyšte, Karlíku, já vás nechci vyhánět, ale Nina chce, abych koupil nějaké věci, než zavřou, a tak kdybyste mne svezl ve svém autu.

MARSDEN (tupě): Ovšem. Pojďte. (Stisknou si s DARRELLEM ruku.) Dobrou noc, doktore, a děkuju vám.

DARRELL: Dobrou noc.

MARSDEN odejde, za ním EVANS.

EVANS (se obrátí na prahu a řekne významně): Nina je hned dole. Prosím tě, Nede, promluv si s ní od srdce.

DARRELL (se netrpělivě zamračí): Ó – dobrá. Jen běž –

EVANS odejde.

(DARRELL zůstane stát u stolu, dívaje se za nimi, přemítaje o MARSDENOVI.) Podivný mládenec, ten Marsden… pořád ještě maminčin chlapec… co bude dělat, až ona umře?… (Pak odvraceje se od MARSDENA, s pokrčením ramen.) Ó, ten může vždycky utéci před životem nějakou svou novou knihou… (Obejde stůl, prohlížeje kriticky nepořádek na něm, pak usedne do lenošky, pobaven.) Nině zase není dobře… litoval jsem trochu sám sebe při tom jejich sňatku… ne snad, že bych se byl někdy… potřebuju celou svou mysl k práci… je to podivné děvče… zajímavý případ… neměl jsem ji proto spustit z očí… doufám, že mi sama o sobě něco řekne… nemohu pochopit, proč nemá děti… je to zřejmě jediná přirozená věc… (cynicky) pravděpodobně proč… kdo čeká zdravý rozum od lidí, ukazuje, že sám ho nemá…

NINA (vstoupí tiše. Upravila se, oblékla se do nejlepších šatů, učesala si vlasy, nalíčila se atd. – ale to ji všecko ani tolik nezměnilo, jako ji změnila její nová nálada, která ji dělá na okamžik mladší a hezčí. DARRELL okamžitě si uvědomí, že přišla, a zvedne hlavu, vstane s úsměvem, v němž se jeví zálibný obdiv. NINA jde rychle k němu a praví s upřímným potěšením): Nazdar Nede. Jsem opravdu ráda, že vás zase vidím po tolika letech.

DARRELL (když si podají ruce, usměvavě): Snad to přeci jen nebylo tak dlouho, ne?

(Přemýšlí s obdivem.) Vypadá skvěle jako vždy… Sam má z pekla štěstí…

NINA (přemýšlejíc):

Má silné ruce jako Gordon… které se člověka zmocní… a ne jako jsou ty Samovy ruce s podrobujícími se prsty, které nechají člověka, aby se ponořil do sebe…

DARRELL (ji bystře pozoruje):

Musela toho hromadu zkusit od té doby, co jsem ji viděl napohled… je jí to vidět na tváři… zřejmé nervové napětí… které schovává úsměvem…

NINA (neklidná pod jeho pohledem):

Nenávidím ten lékařský výraz v jeho očích… pozoruje příznaky… a mne si nevšimne…

(S posměšnou nevolí.) No, co si myslíte, že tentokrát chybí vašemu pacientovi, doktore? (Nervózně se směje.) Posaďte se, Nede. (Odvrátí se od něho a usedne na houpací židli uprostřed.)

DARRELL (rychle odvrátí oči – usedne – žertovně): To vaše nesprávné obviňování nikdy nepřestane. Vždycky jste na mně viděla, že dělám diagnózu, zatímco já jsem vlastně myslel na to, jaké máte krásné oči nebo jak vám sluší šaty nebo –

NINA (usmívajíc se): Anebo jak vy se umíte ze vše ho vytočit. Ó, já vás znám! (S náhlou změnou nálady, zasměje se vesele a přirozeně.) Je vám však odpuštěno – totiž, budete-li moci vyložit, proč jste se nám tak dlouho vyhýbal.

DARRELL: Opravdu, Nino, měl jsem tolik práce, že jsem vůbec neměl kdy se někam podívat.

NINA: Anebo jste neměl chuť.

DARRELL (usmívaje se): No – možná.

NINA: To se vám tak líbí v tom vašem ústavě?

DARRELL vážně přikývne.

To je ta veliká příležitost, po které jste vždycky toužil?

DARRELL (prostě): Myslím, že ano.

NINA (s úsměvem): No, vy jste jeden z těch lidí, kterým neujde žádná příležitost.

DARRELL (usmívaje se): Doufám.

NINA (vzdychne): Přála bych si, aby se to mohlo říci o více lidech – (Pak rychle.) Myslím totiž sebe.

DARRELL: Já jsem ale slyšel, že jste se „chystala chytit příležitost“ v literatuře – spolupracovat s Marsdenem.

NINA: Ó ne, Karlík mi bude jenom radit. Jeho by ani nenapadlo objevit se jako spoluautor. A kromě toho, on nikdy neuměl pravého Gordona ocenit. To neuměl nikdo kromě mne.

DARRELL (s bystrou zvídavostí): Sam však ho jistě uměl ocenit, viďte, že?

NINA (zapomínajíc skrýt svoje opovržení): Sam? Vždyť ten je jeho pravý opak po všech stránkách.

DARRELL (přemlouvavě): No, tak vy tedy s tím životopisem hezky pokračujete, viďte? Myslím, že je to dobré.

NINA (suše): Pro mou duši, doktore? (Lhostejně.) Snad ano. Nevím. Nemám tolik času. Manželské povinnosti – (Škádlivě.) Mimochodem, není-li to nezdvořilé se ptát, jak je to s vámi, kdy vy se hodláte zasnoubit s nějakou kráskou?

DARRELL (usmívaje se, avšak důrazně): Ani mne nenapadne! Alespoň ne, dokud mi nebude pětatřicet.

NINA (posměšně): Tak vy tedy nevěříte v lék, který sám předpisujete? Ale doktore! Jen si představte, jak by vám to udělalo dobře – (Vzrušeně, s horečnou posměšností.) Kdybyste měl hezké děvče, které byste mohl milovat – anebo které byste se mohl naučit milovat? – A o které byste se mohl starat, ženu, jejíž charakter byste mohl utvářet a jejíž život byste mohl vést, kam byste chtěl, a v jejíž nesobecké oddanosti byste mohl nalézti klid. (Její posměšný tón je pořád hořčejší a hořčejší.) A měl byste mít dítě, doktore! Nikdy nepochopíte, co je život, nikdy nebudete opravdu šťasten, dokud nebudete mít dítě, doktore, krásné zdravé dítě. (Zasměje se hořkým, výsměšným smíchem.)

DARRELL (měkce): Poznávám své argumenty. Což jsem se opravdu v každém ohledu mýlil, Nino?

NINA (chraptivě): V každé nejmenší podrobnosti, doktore.

DARRELL (bystře ji měře): Ale jak? Vždyť jste to ještě s tím děckem nezkusila. Či ano?

NINA: Ó, nezkusila? (Pak vybuchne s prudkou hořkostí.) Musíte si uvědomit, že nejsem určena k tomu, abych rodila děti, doktore.

DARRELL: Proč nezačnete od počátku a proč mi neřeknete všecko? Jsem za vše odpovědný.

NINA (zuřivě): Ovšem že jste! (Pak unaveně.) A nejste. Nikdo není. Vy jste to nevěděl. Nikdo to nemohl vědět.

DARRELL (stejným tónem): Co nemohl vědět? (Když NINA mlčí, naléhavě.) Povězte mi to. Chci vám pomoci, Nino.

NINA (dojata): Je příliš pozdě, Nede. (Pak posměšně.) No když už jste tady, jako lékař, a když si můj muž přeje, abych se s vámi poradila, no tak vám snad mohu povědět celou historii. (Unaveně.) Varuju vás však, doktore, není to nic hezkého. No, ale život konečně se taky nezdá hezký, či ano? A koneckonců, vy jste pomáhal bohu otci při té celé lapálii. Doufám, že vás to naučím, abyste příště nebyl tak troufalý. (S větší a větší hořkostí.) Musím říci, že jste si počínal velmi nevědecky, doktore. (Pak najednou začne tupým jednotvárným hlasem, který připomíná hlas EVANSOVY MATKY z předcházejícího dějství.) Když jsme jeli navštívit Samovu matku, věděla jsem už dva měsíce, že budu mít dítě.

DARRELL (sebou trhne – nemoha přemoci výraz určitého zklamání): Ó, tak vy už jste jednou byla?

NINA (s podivnou šťastnou naléhavostí): Ó, Nede, milovala jsem je víc než cokoli jiného v životě – milovala jsem je tak, že se mi chvílemi až zdálo, že jeho pravým otcem je Gordon, že to na mě musel Gordon sestoupit ve snu, když jsem spala vedle Sama. A já byla šťastna.

DARRELL (okamžitě popuzen přemýšlí s opovržlivou žárlivostí):

Ha!… zase náš hrdina… přišel k ní v noci a nasadil ubohému Samovi parohy… stal se otcem jeho dítěte… ať mě ďas, jestli tohle není ta nejblbější posedlost, kterou jsem kdy…

NINA (její hlas se najednou stane prázdný a mrtvý): A pak mi Samova matka řekla, že nemohu mít dítě. Víte, doktore, Samův pradědeček byl šílený, a Samova prababička zemřela v blázinci, a Samův otec se zbláznil řadu let před svou smrtí, a kromě toho má tetu, dosud žijící, která je rovněž šílená. No a tak jsem přirozeně nemohla odporovat – a podstoupila jsem tu operaci.

DARRELL (který poslouchal s užaslým ohromením – hluboce dotčen a zasažen): Dobrý bože! Zbláznila jste se, Nino? Já tomu prostě nemohu věřit! Bylo by to příliš ďábelské. A potom chudák Sam. (Zmateně.) Nino! Jste si docela jista?

NINA (okamžitě obranná a výsměšná): Naprosto, doktore. Proč? Myslíte si, že jsem se snad zbláznila já? Sam vypadá tak zdravý a příčetný, viďte? Napálil vás dokonale, co? Myslel jste si, že to bude ideální manžel pro mne. A chudák Sam napaluje sebe také, protože neví o tom všem nic, a tak ho nemůžete z ničeho obviňovat, doktore.

DARRELL (vstane, přistoupí k ní, položí jí ruce na ramena a stoje za ní mluví na ni něžně): Nino. Je mi to hrozně líto. Zbývá teď jenom jediná možnost. Sam se musí dát s tebou rozvést.

NINA (hořce): Opravdu? A jak myslíte, že by potom skončil? Ne, mám už na svědomí dost velkou vinu, děkuju pěkně. Nesmím Sama opustit. (Pak s podivnou jednotvárnou naléhavostí.) Slíbila jsem Samově matce, že ho udělám šťastným. Je teď nešťasten, poněvadž si myslí, že mi nemůže dát dítě. A proto musím mít druhé dítě – nějak – nemyslíte, doktore? – abychom byli oba šťastni.

DARRELL (zmateně): Nino, nevím, co myslíte.

NINA (přemýšlejíc podivně):

Ten zvláštní pohled jeho očí… co to mělo znamenat?

(Se stejnou jednotvárnou naléhavostí.) Vy musíte vědět, co si myslím. Já už na to déle myslit nemohu. Potřebuji vaši radu – vaši vědeckou radu tentokrát, doktore. Vlastní matka Samova mě k tomu měla. Je to rozumné, je v tom laskavost, je to spravedlivé a je to dobré. Potřebuji radu a pomoc odvážného člověka, který by mohl zůstat mimo a myslit tak, jako kdybychom Sam a já nebyli nic jiného než pokusní králíci. Musíte mi pomoci, doktore.

DARRELL (přemýšleje zmateně):

Co mám dělat?… Je to všecko moje chyba… jsem jí dlužen nějakou odplatu… a Samovi rovnež… jsem jim dlužen jejich štěstí… (Podrážděn.) Vem to das, hučí mi v uších… mám horečku… přísahal jsem, že se nikdy nedám unést… počkejme…

(Chladným, profesionálním hlasem bez nejmenší stopy citu, s tváří podobající se masce lékaře.) Lékař musí přesně znát všecka fakta, má-li poradit. Co je to vlastně, co Samova žena měla na mysli?

NINA (stejně naléhavým hlasem): Najít zdravého muže, který by jí byl jinak lhostejný, a který by jí dal dítě, o němž by Sam věřil, že to je jeho dítě, tak, že život tohoto dítěte dal by mu důvěru v život jeho vlastní, dítě, jež by bylo pro něho živým důkazem toho, že ho jeho žena miluje.

(Zmateně, podivně a záměrně.) Tento lékař je zdravý…

DARRELL (hlasem až přespříliš profesionálním – jako lékařský stroj): Rozumím. Je však nutno si to pořádně rozmyslet. Tady to není tak snadné, napsat recept –

(Myslí.) Mám přítele, který je ženat.… záviděl jsem mu na jeho svatbě… ale co to má s tím společného?… u ďasa, můj mozek nepracuje… neustále myslím na ni…

NINA (přemýšlejíc jako prve):

Tento lékař není pro mne nic jiného než zdravý samec – když to byl ještě Ned, tak mne jednou políbil… byl mi však docela lhostejný… a tak je to tedy docela v pořádku, není-liž pravda, Samova matko?

DARRELL (přemýšleje):

Počkejme… jsem v laboratoři a oni jsou pokusní králíci… koneckonců, v zájmu vědy, mohu být v tomto případě takovým pokusným králíkem sám a přitom zůstat pozorovatelem… například teď vidím, že mám vysoký puls, a to je zřejmě proto, že mne přepadla stará touha… dychtění je přirozená samčí reakce na krásu ženy… její muž je můj přítel… vždycky jsem se snažil mu pomoci…

(Chladně.) Uvažoval jsem o tom, co mi řekla Samova žena. A vidím, že její usuzování je docela rozumné. To dítě nemůže být od jejího muže.

NINA: Vy tedy souhlasíte se Samovou matkou? „Být šťasten je nejblíže tomu, co chápeme jako dobro.“

DARRELL: Rozhodně s ní souhlasím.

(Starostlivě přemýšleje.) Byl jsem já někdy šťasten?… studoval jsem, abych mohl léčit tělesná neštěstí… díval jsem se na šťastné úsměvy, které se objevovaly na rtech umírajících… Tento hovor o štěstí zdá se mi nevhodný…

NINA (její hlas se stal bázlivý a provinilý): Ó doktore, Samova žena se bojí.

DARRELL (ostře, profesionálně): Nesmysl. Teď není kdy na ostýchavost.

(Starostlivě přemýšleje.) Nemýlím se, když jí tohle radím?… Ne, vím dobře, čím jsem mu povinen… a moje povinnost je pokusný hledač pravdy…

NINA (přemýšlejíc rozhodně):

Musím mít dítě…

(Ostýchavě – vstane a napůl se k němu obrátí – prosebně.) Musíte dodat jeho ženě odvahy, doktore. Musíte ji zbavit jejího pocitu viny.

DARRELL: Povinností této ženy je zachránit svého manžela a sebe tím, že porodí zdravé dítě.

(Přemýšleje provinile a instinktivně se od ní vzdaluje.) Jsem zdráv… ale on je můj přítel… přeci je na světě také čest…

NINA (postrašeně – přistoupí k němu): Avšak ona se stydí. Je to cizoložství. Je to špatné.

DARRELL (se od ní opět vzdaluje – s chladným posměšným smíchem, v němž se jeví nepokoj): Špatné! Bylo by jí milejší vidět svého manžela, jak se rozkládá někde v blázinci? Bylo by jí milejší dívat se, jak sama hyne rozumově, mravně a tělesně rok po roku, aniž pomůže sobě nebo jemu?

NINA (přistoupí k němu blíže – takže se ho téměř dotýká rukou): Prosím vás, doktore, musíte jí dodat síly, aby učinila tuto správnou věc, která se jí zdá tak spravedlivá a přitom špatná. (Napřáhne ruku a uchopí jeho ruku.)

DARRELL (přemýšleje polekaně): Čí je to ruka?… pálí mě… jednou jsem ji políbil… její rty byly chladné… nyní však budou pálit štěstím, které je určeno pro mne…

NINA (ho vezme za druhou ruku a přitáhne ho tak, aby se na ni díval, ačkoli on se na ni skoro nedívá): Ona cítí nyní vaši sílu. Dává jí to odvahu, aby se vás zeptala, doktore, koho byste navrhoval za otce. Ona se změnila, doktore, od té doby, co se stala Samovou ženou. Nesnese nyní pomyšlení, že by se vzdala muži, kterého by si nemohla přát anebo vážit. A proto pokaždé, když se její myšlenky soustředí na muže, kterého si má vybrat, bojí se jít dál. A proto potřebuje vaší odvahy, aby si mohla vybrat.

DARRELL (klidně usuzuje): No, musí to být ovšem muž, který nebude pro ni tělesně nepřitažlivý.

NINA: Ned ji vždy přitahoval.

DARRELL (stejným tónem): A ten muž musí mít ducha, který opravdu chápe – vědecký mozek, který povýšen nad morální předsudky, které způsobují tolik lidských omylů a neštěstí.

NINA: Ona se vždy domnívala, že Ned má tu povýšenou mysl.

DARRELL (stejným hlasem): Ten muž ji musí mít rád a musí ji obdivovat, musí jí být dobrým přítelem a musí si přát jí pomoci, avšak nesmí ji milovat – ačkoli by mohl – aniž by tím někomu uškodil, po ní toužit.

NINA: Ned ji nemiluje – avšak míval ji rád, a myslím, toužíval po ní. Je tomu tak ještě dosud, doktore?

DARRELL (přemýšleje):

Je tomu tak?… kdo je on?… je to Ned… a Ned, to jsem já… já po ní toužím… dychtím po štěstí…

(Třese se – něžně.) Avšak, paní, musím doznat, že Ned, o němž mluvíte, jsem já a já jsem Ned.

NINA (něžně): A já jsem Nina, která chce své dítě. (Pak se sehne a obrátí mu hlavu tak, že se dívá na ni, avšak DARRELL má stále oči sklopeny – NINA svěsí hlavu pokorně a poddajně – měkce.) Byla bych vám tak vděčna, Nede. (DARRELL sebou trhne, podívá se na ni divoce, pohne sebou, jako kdyby ji chtěl obejmout, pak zůstane tak chvíli, dívaje se na její skloněnou hlavu, zatímco ona poddajně opakuje.) Byla bych tak hluboce vděčna.

DARRELL (najednou padne na kolena, uchopí její ruku do svých obou, a líbaje ji pokorně, se zaštkáním): Ano – ano, Nino, ano – pro vaše štěstí, s tou myšlenkou.

(Přemýšleje se zuřivou vítězoslávou.) Budu na chvíli šťasten…

NINA (zvedne hlavu – přemýšlejíc – s hrdou vítězoslávou):

Budu šťastna…

Opona

PÁTÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Salon v malém domku, který si EVANS najmul v přístavním předměstí blíže Nového Yorku. Jasné ráno následujícího dubna.

Je to typický salon domku sériové výroby typu bungalov. Vlevo jsou okna, která vedou na široké zápraží se sloupovím. Dvojité dveře v pozadí vedou do haly. Dveře vpravo vedou do jídelny. Nina se pokusila smířit urážlivou, banální novotu pokoje s několika vlastními věcmi ze svého starého domova, ale neměla k tomu dosti odvahy, majíc před sebou tolik neodolatelné obyčejnosti, a výsledek je, že pokoj je stejně neuspořádaný, jako byla profesorova studovna v posledním dějství.

Nábytek je uspořádán podobně jako v dějstvích předcházejících. Je tu maurská židle a kulatý stůl ze zlatého dubu vlevo, vycpaná lenoška, potažená ostrobarevným kartounem, která stojí uprostřed, a sofa, pokryté týmž kartounem vpravo.

NINA sedí na pohovce uprostřed. Pokoušela se číst knihu, avšak nechala ji bezstarostně klesnout do klína. Tvář a držení těla ukazují velikou změnu. Je to opět těhotná žena ze třetího dějství, avšak tentokrát v jejím výraze je vítězoslavná síla a v jejích očích jeví se krutá sebedůvěra. Zesílila a její tvář se vyplnila. Nervové napětí zmizelo z jejího výrazu, zdá se, že je bez nervů a hluboce klidná.

NINA (jako kdyby naslouchala hlasu zevnitř – radostně):

Tak… to není moje obrazotvornost… cítím to zřejmě… život… moje dítě… moje jediné dítě… to druhé nikdy skutečně nežilo… toto jest dítě mé lásky… miluji Neda… milovala jsem ho od onoho prvního odpoledne… když jsem se k němu obrátila… tak vědecky… (Zasměje se sama pro sebe.) Ó, jaká jsem to byla husa!… pak přišla ke mně láska… v jeho náručí… štěstí… (Opře se a hledí zasněně před sebe – ustane na chvíli myslit.) Tak opět… jeho dítě… moje dítě pohybující se v mém životě… můj život, který se pohybuje v mém dítěti… otázky zmlkají v mlčení tohoto klidu… žiji velký sen ve velikém snu času… dýchám v čase, o němž sním, a vydychuji opětně svůj sen do času – zavěšena v pohybu času, cítím život, který se ve mně pohybuje, zavěšen ve mně… už nezáleží na nějakém proč… žádného proč není… jsem matka… bůh je matka… (Šťastně vzdychne, zavírajíc oči. Pomlka.)

EVANS vstoupí z chodby vzadu. Je pečlivě oblečen, avšak má staré šaty – ošumělá univerzitní uhlazenost – a zapomněl se oholit. Jeho oči jsou žalostně zmučeny – v jeho chování se zračí žalostně zřejmý pokus skrýt neustálou nervózní paniku a provinilé svědomí… Zastaví se za prahem a žalostně se na ni pokradmu podívá, bojuje sám se sebou, pokoušeje se dodati si odvahu.

EVANS:

Říci jí to… začni… vždyť ses rozhodl, či ne?… nevzdávej se nyní… řekni jí, co sis usmyslil… v jejím zájmu… neuhýbat pravdě… že ona tě nemůže milovat… ona se o to pokoušela… chovala se jako pašák žena… avšak začíná tě nenávidět… a ty jí to nemůžeš mít za zlé… chtěla mít děti… a ty jsi nemohl…

(Jeho hlas počne se nejistě třást, když zavolá): Nino!

NINA (otevře oči a hledí na něho klidně a lhostejně): Ano?

EVANS (okamžitě poděšen a poražen – přemýšleje):

Nemohu… jak se na mne dívá… ona by řekla ano…

(Koktaje.) Hrozně nerad tě probouzím – avšak za chvíli má přijít Ned, že ano?

NINA (klidně): Já jsem nespala.

(Přemýšlejíc, jako kdyby jí bylo zatěžko soustředit své myšlenky na něho, jako kdyby jí bylo zatěžko uvědomit si jeho bytí.) Tento muž je můj manžel… je to opravdu těžké si na to vzpomenout… lidé budou říkat, že je to otec mého dítěte… (Náhle změněna.) Je to hanba… a to je právě to, co jsem chtěla… chtěla… ne teď… nyní miluji Neda… nechci ho ztratit… Sam se musí dát se mnou rozvést…

EVANS (přemýšleje v křeči):

Nač myslí?… jsem asi šťasten, že to nevím…

(Nutí se do čilého výrazu a obraceje se od ní.) Doufám, že Ned mi přinese ten slíbený dopis pro ředitele společnosti Globe. Strašně rád bych se dostal zase k takové práci.

NINA (s opovržlivou lítostí): Ó, myslím, že Ned ten dopis přinese. Žádala jsem ho, aby nezapomněl.

EVANS: Doufám, že budou mít pro mne hned místo. Peníze se nám budou hodit. (Svěsí hlavu.) Hrozně se stydím, že žiji z tvých peněz, když jich máš tak málo.

NINA (lhostejně, ale s autoritou, jako vychovatelka k malému chlapci): No, no!

EVANS (s úlevou): Ale vždyť je to pravda. (Přistupuje k ní – s pokornou lichotivostí.) Že ti je v poslední době lépe, viď, Nino?

NINA (sebou trhne – ostře): Proč?

EVANS: Vypadáš mnohem lépe. Tloustneš. (Nutí se do úsměvu.)

NINA (úsečně): Nemluv nesmysly, prosím tě. Abych řekla pravdu, není mi ani trochu lépe.

EVANS (jde zvolna k oknu a dívá se lhostejně ven): Myslel jsem, že nám dnes Karlík napíše, jestli přijede, nebo ne. Myslím však, že je dosud příliš zničen matčinou smrtí, aby psal.

NINA (bez zájmu): Možná že přijede bez psaní.

EVANS: Myslím, že tohle je Nedův automobil. Ano. Zastavuje. Půjdu mu naproti. (Chystá se odejít zadními dveřmi.)

NINA (ostře, dříve než se může ovládnout): Nebuď blázen!

EVANS (se zastaví – zmateně koktá): Co – co je?

NINA (ovládnuvší se – avšak podrážděně): Ale nic. Jsem nervózní.

(Přemýšlí provinile.) Minutu jsem se styděla za něho, že dělá ze sebe blázna, když má přijít můj milenec… a v příštím okamžiku něco mrzkého ve mně nutí mne, abych ho k tomu dohnala…

Služebná na zazvonění otevřela domovní dveře. NED DARRELL vstoupí z pozadí. Jeho tvář vypadá starší. Kolem úst a očí má výraz obranné hořkosti a nechuti k sobě samému. Tento výraz změní se však ve výraz dychtění a radosti, když spatří NINU. Vnitřním podnětem hnán pokročí k ní.

DARRELL: Nino! (Pak se rázem zastaví, když spatří EVANSE.)

NINA (zapomínajíc na EVANSE vstane, jako kdyby chtěla DARRELLA přijmout s otevřenou náručí – s láskou): Nede!

EVANS (se zálibou a vděčností): Nazdar, Nede! (Napřáhne ruku, kterou DARRELL mechanicky stiskne.)

DARRELL (snaže se překonat svoje provinilé rozpaky): Nazdar, Same. Neviděl jsem tě. (Rychle sahaje do kapsy svého kabátu.) Abych nezapomněl, tady je ten dopis. Telefonoval jsem včera s Applebym. Je si téměř docela jist, že dostaneš místo – (s blahosklonností, již nemůže přemoci) – budeš však muset dát rozum dohromady, má-li to s tebou tam u něj klapat.

EVANS (se provinile červená – nutí se do důvěřivého tónu): To se můžeš vsadit, že bude. (Pak vděčně a pokorně.) Nede, u ďasa, ani ti nemohu říci, jak jsem ti vděčen!

DARRELL (příkře, aby ukryl svoje rozpaky): Ale mlč! Jsem rád, že to šlo.

NINA (dívajíc se na EVANSE s opovržením, které téměř nezakrývá – stručně ho propouštějíc): Abys šel a oholil se, nemyslíš, když chceš jít do města?

EVANS (provinile, hladě si rukou tvář – nutě se do živého rozhodného výrazu): Ano, ovšem. Docela jsem na to zapomněl. Promineš, ano? (To mluvil k DARRELLOVI. Pak vyjde rychle zadem.)

DARRELL (jakmile je EVANS z doslechu – obrátí se na NINU tónem, který obviňuje): Jak s ním můžeš takhle jednat? Připadám si – jako vyvrhel.

NINA (červenajíc se provinile – protestuje): Jak takhle? (Pak obrátí.) V poslední době se často zapomíná oholit.

DARRELL: Ty víš, co myslím, Nino.

(Odvrátí se od ní – hořce přemýšleje.) Jaký se to ze mne stal ohavný lhář… a on mi tak naprosto věří…

NINA (přemýšlejíc poděšeně):

Proč mne neobejme?… ó, cítím, že mne nemiluje… je tak hořký…

(Snažíc se být věcná.) Promiň, Nede. Nechci se hádat, ale Sam mě někdy vydráždí.

DARRELL (přemýšlí hořce):

Někdy ji téměř nenávidím… nebýt jí, mohl jsem být uvnitř klidný… v poslední době nestojím za nic, aby to hrom!… ale je to nesmysl, cítit se nějak vinen… jen kdyby mně Sam tolik nedůvěřoval… (Pak netrpělivě.) Čerta… sentimentální nesmysl… Účel světí prostředky a tohle pro Sama dobře skončí, to přísahám… proč mu neřekne, že je těhotná… nač čeká?…

NINA (přemýšlejíc vášnivě, dívajíc se na něho):

Ó, můj milenče, proč mne nepolíbíš?…

(Prosebně.) Nede. Prosím tě, nezlob se na mě.

DARRELL (namáhaje se, aby se ovládl – chladně): Já se nezlobím, Nino. Musíš však připustit, že tyto trojúhelníkové scény jsou, nejmírněji řečeno, ponižující. (S nechutí.) Už sem nepojedu.

NINA (bolestně vykřikne): Nede!

DARRELL (přemýšleje zprvu jásavě):

Ona mne miluje… zapomněla na Gordona… jsem šťasten… a miluju já ji?… ne a nebudu ji milovat… nemohu… jen když si představím, co by to znamenalo pro Sama, pro moji kariéru… buď rozumný… pokusný králíku… jsem její lékař… a Samův též… předepsal jsem jim dítě… a to je všecko…

NINA (bolestně se potácejíc mezi nadějí a strachem):

Nač myslí?… bojuje proti své lásce…

(Opět toužebně.) Nede.

DARRELL (si dodá pokud možno profesionálního vzezření, přistoupí k ní): Jak se vám daří? Vypadáte, jako kdybyste snad měla malou horečku. (Vezme ji za ruku, jako kdyby jí chtěl zkoušet puls. Její ruka stiskne jeho. NINA se podívá do jeho tváře, DARRELL stojí odvrácen.)

NINA (vzpínajíc se k němu – se soustředěným toužením – přemýšlejíc):

Miluju tě… vezmi si mě… na ničem na světě mi nezáleží než na tobě… ať Sam umře…

DARRELL (bojuje sám se sebou – přemýšleje):

Bože… jak má hebkou kůži… její nahota… tenkrát ty dny v jejím objetí… štěstí… co mi na čem záleží… ďas vem Sama…

NINA (vášnivě vybuchujíc): Nede. Miluji tě. Nemohu to již skrývat. Nebudu to skrývat. Miluju tě, Nede.

DARRELL (ji najednou obejme a horečně ji líbá): Nino. Kráso moje.

NINA (vítězoslavně – mezi polibky): Miluješ mne, viď že? Řekni, že mne miluješ, Nede.

DARRELL (vášnivě): Ano. Ano!

NINA (pláče vítěznou radostí): Díky bohu. Konečně jsi mi to řekl. Vyznal jsi to sám sobě. Ó, Nede, jsem tolik šťastna!

Někdo zvoní na domovní zvonek. DARRELL to uslyší. Působí to na něj jako elektrická rána. Odtrhne se od ní. NINA se rovněž pudově zvedne a ustoupí vpravo.

DARRELL (tupě): Někdo zvonil.

(Sklesne do židle vlevo od stolu. Přemýšleje zmučeně.) Řekl jsem, že ji miluji… vyhrála… využila mého dychtění… avšak já ji nemiluji… nebudu ji milovat… nemůže se zmocnit mého života…

(Divoce – téměř na ni křiče.) Není to pravda, Nino! Říkám ti, že to není pravda.

NINA (zatímco služebná šla otevřít): Pst! (Pak vítězoslavným šeptem.) Ó ano, Nede. Ty mne miluješ!

DARRELL (s tvrdošíjnou tupostí): Nemiluju!

Je slyšet, že domovní vrata byla otevřena. MARSDEN objeví se v pozadí, kráčeje pomalu a dřevěně jako náměsíčník do pokoje. Je bezvadně oblečen v hlubokém smutku. Jeho tvář je bledá, stažená, zdivočelá osamělostí a zármutkem. Dívá se jako omámený, jako kdyby byl ještě příliš zasažen bolestí, aby mohl jasně chápat, co se mu vlastně stalo. Zdá se, že si zpočátku neuvědomuje, že je DARRELL přítomen. Jeho ramena jsou ohnuta, celé tělo skleslé.

NINA (přemýšlejíc – v podivném pověrčivém zmatku):

Černá barva… uprostřed štěstí… černá opět… přišla smrt… můj otec… přichází mezi mě a mé štěstí… (Pak se vzpamatuje – pohrdavě.) Ty hloupý zbabělče… je to jenom Karlík… (Pak se zuřivou nechutí.) Blázen starý… co si to myslí, takhle na nás vrazit, aniž se ohlásí?…

MARSDEN (nutě se do žalostného úsměvu): Nazdar, Nino. Vím, že je to zneužívání vaší dobroty – ale – bylo mi tak strašně od té doby, co zemřela matka… (Klopýtne v řeči, jeho tvář se stáhne v ošklivou masku žalu, jeho oči zvlhnou.)

NINA (okamžitě se soucitem, vstane a jde k němu impulzivně): Nemluvte o nadužívání, Karlíku. My jsme vás čekali. (Dojde k němu a obejme ho. MARSDEN se poddá a štká, hlavu opřenu o její rameno.)

MARSDEN (zlomeně): Ani nevíte, Nino, jak je to strašné – jak je to strašné.

NINA (ho vede k lenošce uprostřed, konejšivě): Já vím, Karlíku. (Pak laskavě, ale blahosklonně, utěšujíc ho.) Ubohý náš Karlíku!

MARSDEN (slova a tón jejího zvolání ho urazily v jeho životní hrdosti. Zvedne hlavu a napolo ji odstrčí od sebe – přemýšleje s odporem):

Ubohý náš Karlíku… u ďasa, zač mne má? za svého starého psa, který ztratil matku?… matka ji nenáviděla… ne, ubohá drahá matka byla taková milá, nikdy nikoho nemohla nenávidět… ona prostě nesouhlasila…

(Chladně.) Je mi docela dobře, Nino. Jsem naprosto v pořádku, děkuju vám. Promiňte, že jsem způsobil výstup.

DARRELL (vstal – s úlevou přemýšleje):

Zaplať pámbu za Marsdena… jsem zase při rozumu…

(Přistoupí k MARSDENOVI, srdečně.) Jak se vám daří, Marsdene? (Pak s konvenční útěchou, poklepává MARSDENOVI na rameno.) Cítím s vámi, Marsdene.

MARSDEN (polekán, podívá se na něho s úžasem): Darrelle! (Pak s okamžitým nepřátelstvím.) Nevím, proč byste měl něčeho litovat.

NINA (starostlivě): Posaďte se, Karlíku. Vypadáte unaveně.

MARSDEN sebou pleskne mechanicky do lenošky uprostřed. NINA a DARRELL se vrátí ke svým židlím.

(NINA se dívá přes MARSDENA na DARRELLA, vítězoslavně – přemýšlejíc.) Ty mne miluješ, Nede…

DARRELL (přemýšleje – odpovídaje na její pohled – vzdorně):

Nemiluji tě…

MARSDEN (se dívá upjatě před sebe. Přemýšleje podezřívavě – morbidně poplašen):

Darrell!… a nyní… v tomto pokoji se něco děje… něco odporného… jako kdyby mi někdo sahal surovou chlupatou rukou, drsnou a ryšavou na krk… zápach lidského žití… těžký a chlípný… venku je duben… zelená poupata na štíhlých stromech… smutek jara… moje ztráta uklidňující se přírodou… její porodní bolest… utěšující moji bolest smrti… v tomto pokoji je něco lidského a nepřirozeného… láska a nenávist a vášeň a vlastnictví… jak jsou krutě nevšímaví k mé ztrátě… nenávidím Ninu… a ten Darrell v tomto pokoji… cítím jejich dychtění… kde je Sam? řeknu mu to… ne, on by nevěřil… je to takový bláhový důvěřivec… musím přestat s těmi myšlenkami… musím mluvit… zapomenout… něco říci… na všecko zapomenout…

(Najednou vybuchne v proud žvanivosti.) Matka se po tobě ptala, Nino – tři dny před koncem. Povídala: „Kde je teď Nina Leedsová, Karlíku? Kdy si vezme Gordona Shawa?“ Blouznila, ubohá žena. Víte dobře, jak vždycky měla ráda Gordona. Zdálo se jí, že byl takový hezký a půvabný. – Ona vždycky milovala silná, zdravá těla. Byla na sebe po té stránce velmi přísná, chodívala každý den celé hodiny a nikdy ani na den nezastonala, až – (Obrátí se na DARRELLA – chladně.) Měl jste pravdu, doktore Darrelle. Byla to rakovina. (Pak hněvivě.) Ale ten lékař, k němuž jste mne poslal, stejně jako ti všichni ostatní, které zas on povolal, nemohli pro ni ničeho udělat – naprosto ničeho. (Najednou s urážlivým, nepěkným výsměchem, zvedaje hlas.) Myslím, že vy všichni lékaři jste hromada bohem zatracených nevědomých lhářů a pokrytců!

NINA (ostře): Karlíku!

MARSDEN: (vzpamatovav se – se zalkáním – zahanbeně): Nedbejte na mne. Nejsem při sobě, Nino. Protrpěl jsem peklo. (Zdá se, že je blízek štkaní – pak najednou vyskočí, divoce.) To je tenhle pokoj! Nesnesu tenhle pokoj! Působí tak odporně.

NINA (utěšujíc ho): Vím, že je ošklivý, Karlíku. Neměla jsem dosud čas, dát jej do pořádku. Nebyly peníze.

MARSDEN (zmateně): Ó, vždyť na tom nezáleží. Já jsem rovněž ošklivý. Kde je Sam?

NINA (horlivě): Jenom nahoře. Jděte se za ním podívat. Bude mít strašnou radost, až vás uvidí.

MARSDEN (prázdně): Dobrá. (Jde ke dveřím, pak se truchlivě zastaví.) Ale z toho, co jsem viděl, když jsem byl na návštěvě u jeho rodiny, zdá se, že svoji matku přespříliš nemiluje. Myslím, že to nikdy nepochopí, Nino. Že jí nikdy nepíše?

NINA (neklidně): Ne – nevím.

MARSDEN: Zdá se, že jeho matka je velmi osamělá! On toho bude jednou litovat – až – (Polkne.) No – (Odejde.)

NINA (v náhlé panice – přemýšlejíc):

Samova matka… „učiň mého hocha Sammyho šťastným“… slíbila jsem to… ó, proč se o ní Karlík jen zmiňoval?… (pak rozhodně) už si na ni nemohu vzpomenout… a nevzpomenu si… musím být šťastna…

DARRELL (nikoli ve své kůži, snaží se začít běžný rozhovor): Chudák Marsden, je přiveden docela z rovnováhy, že. (Chvíli ticho.) Moje matka zemřela, když jsem byl ve škole. To už jsem ji nějakou dobu neviděl, a tak se mě její smrt ani nijak zvlášť nedotkla; ale v případě Marsdenově…

NINA (s vlastnickým úsměvem, v němž se jeví snášenlivost): Nemysli teď na Karlíka, Nede. Co mi záleží na Karlíkovi? Miluju tebe. A ty miluješ mne.

DARRELL (s obavou, nutě se do nemilé výčitky): Ale vždyť to není pravda. Ani o tobě, ani o mně. Prostě necháváš svůj rozum, aby letěl s tvou romantickou obrazotvorností – (sobě navzdory prozradí žárlivou nechuť) – jako už jsi jednou udělala v případě Gordona Shawa.

NINA (přemýšlejíc):

On žárlí na Gordona… Ó, jak je to skvělé!…

(S klidem, který provokuje.) Milovala jsem Gordona.

DARRELL (podrážděně toho nedbá, jako kdyby to byl nechtěl slyšet): Romantická obrazotvornost. Ta už zničila více životů než všecky nemoci dohromady. Měl bych vlastně říci než všechny ostatní nemoci. Je to druh šílenství. (Násilně vstane a začne se procházet po pokoji. Vyhýbaje se, aby se na ni nepodíval, snaže se rozumně vykládat – chladně.) Chováš se bláhově, Nino – a velmi nespravedlivě. Úmluva, kterou jsme spolu učinili, má s láskou právě tak málo společného jako smlouva o výstavbě domu. Vlastně, víš dobře, že jsme si umluvili, že základní podmínka bude, aby do toho nevstoupila láska. A ona taky nevstoupila, navzdory tomu, co ty říkáš. (Chvíli ticho – prochází se dál. NINA se na něho dívá.)

NINA (přemýšlejíc nežně):

Ať si třeba jeho pýcha to všechno shrne na mne… přijmu to ráda…

DARRELL (podrážděně): Ovšem, uvědomuji si, že je to také moje vina. Nedokázal jsem být tak neosobní, jak jsem si myslel, že budu moci. Obtíž byla v tom, že se ke všemu připojila nebezpečná tělesná přitažlivost. Od té chvíle, kdy jsem se s tebou poprvé setkal, dychtil jsem po tobě fyzicky. Nyní to připouštím.

NINA (usmívajíc se něžně – přemýšlejíc):

Ó, on to připouští… chudáček…

(Vábivě.) A toužíš po mně dosud, viď, Nede?

DARRELL (stoje obrácen k ní zády – hrubě): Ne. To už je skončeno. (NINA se měkce usměje, s vědomím vlastnictví. DARRELL se k ní přiblíží – hněvivě.) Poslyš, budeš přeci mít dítě, jak jsi chtěla, není-liž pravda?

NINA (nesmiřitelně): Mé dítě chce svého otce.

DARRELL (přistoupí k ní blíže – zoufale): Ale ty jsi šílená. Zapomínáš na Sama. Snad je to hloupé, ale já mám výčitky svědomí. Začínám myslet, že jsme ublížili právě tomu člověku, jemuž jsme se snažili pomoci.

NINA: Tys chtěl pomoci také mně, Nede. Sam se musí dát se mnou rozvést, abych si tě mohla vzít.

DARRELL (opovržlivě): Vzít? Myslíš si, že jsem blázen? To hleď co nejdřív vypustit z hlavy. Nevzal bych si nikoho – ať by to byl kdo chtěl. (NINA se na něho stále dívá s nepohnutou rozhodností – DARRELL prosebně.) Měj rozum, proboha. My se k sobě naprosto nehodíme. Nemám nejmenšího obdivu pro tvůj charakter. Nevážím si tě. Znám příliš dobře tvou minulost. (Pak rozhořčeně.) A co Sam? Dala by ses s ním rozvést? Což jsi zapomněla na všechno, co ti řekla jeho matka? Chceš snad říci, že by sis rozmysle –? A ty čekáš, že já bych –? Co si myslíš, že jsem?

NINA (pohnutě): Jsi můj milenec. Na ničem jiném nezáleží. Ano, vzpomínám si, co mi říkala Samova matka. Ona řekla: „Být šťasten jest nejblíže tomu, co můžeme poznat jako dobré,“ a já budu šťastna. Až doposud jsem ztratila v životě všechno, protože jsem neměla odvahu si to vzít – a přitom jsem ublížila všem, kteří byli kolem. Nemá smyslu myslit na druhé. Člověk nemůže myslit na druhého. Je to nemožné. (Jemně a mazlivě.) Avšak tentokrát budu myslet na své vlastní štěstí – a to znamená na tebe – a na naše dítě. To přeci je dost myšlení na jednoho člověka, nemyslíš, miláčku? (Napřáhne ruku a uchopí ho za jeho. Chvíli ticho. Druhou rukou ho něžně obrátí, takže ho donutí, aby se jí podíval do očí.)

DARRELL (přemýšlí fascinován):

Vidím své štěstí v jejích očích… dotek její měkké kůže… ó, ty dny tenkrát… bože, jak jsem byl šťasten…

(Podivným omámeným hlasem – který jako by byl z něho vynucen popudem silnějším než je jeho vůle.) Ano, Nino.

NINA (rozhodným hlasem): Sam dostal již dosti mého života. A jak můžeme vědět, že pomyšlení, že naše dítě je jeho, mu udělá dobře? Nevíme o tom nic. To jsou všecko dohady. Jediná jistota, kterou máme, je naše vzájemná láska.

DARRELL (omámen): Ano.

Hluk z haly a EVANS vstoupí zezadu. Vidí je, jak se drží za ruce, avšak naprosto nechápe, jaký to má význam.

EVANS (vesele – s nuceně sebevědomým výrazem): No, doktore, jak se daří pacientce? Myslím, že je jí mnohem lépe, co říkáte – ačkoliv ona to nechce přiznat.

DARRELL (jakmile zaslechl EVANSŮV hlas, uškubl ruku, jako kdyby Ninina ruka byla žhavé uhlí – vyhýbaje se EVANSOVÝM očím, uskočí od ní sebevědomě): Ano. Mnohem lépe.

EVANS: Výborně. (Poklepe NINĚ na rameno. NINA uhne. EVANSOVA sebedůvěra zmizí jako bleskem.)

NINA (věcně): Musím se podívat, co je s obědem. Ty ovšem zůstaneš, viď, Nede?

DARRELL (bojuje sám se sebou – otřesen): Ne, myslím, že bude lépe –

(Přemýšleje zoufale.) Musím jít… ale nemohu… musím jít…

EVANS: Ale dej pokoj, starý kamaráde.

NINA (s jistotou): On zůstane. (Významně.) A potom, my si chceme s tebou pořádně po obědě pohovořit, Same – není-liž pravda, Nede?

DARRELL neodpovídá. NINA odejde vpravo.

EVANS (chabě hovoře): Přinutil jsem Karlíka, aby si lehl a odpočinul. Chudák je docela na hromadě. (Pak snaže se podívati DARRELLOVI, který se neustále odvrací, do tváře.) Co tím Nina myslela, že si se mnou chcete pořádně promluvit? Anebo to má být tajemství, Nede?

DARRELL (ovládne popud k hysterickému smíchu): Tajemství? Ano, to se můžeš vsadit, že to je tajemství. (Hodí sebou do židle vlevo, pořád tvář odvrácenu.)

(Jeho myšlenky jsou hořké a zoufalé, jako myšlenky uprchlíka, který je v pasti.) Je to příšerné… Sam si myslí, že jsem ten nejlepší člověk na světě… a já jsem mu tohle udělal… jako kdyby už neměl toho sám dost… narodil se s kletbou… a já jsem ho dodělal… lékař – hrom to vem… vidím, jak to skončí… nikdy si to neodpustím… nikdy na to nezapomenu… zlomí mne to… zničí to moji kariéru… (Zoufaleji.) To musí přestat… dokud je čas… Nina řekla, že po obědě si promluvíme… myslela tím, že mu to řekne… to však znamená jeho smrt… a pak by si mne vzala… (Hněvivě.) Bože, to neudělám… ukážu jí to… ty její úsměvy… teď mne má tam, kam mne chtěla dostat… a pak bude ke mně tak krutá jako k němu… že mne miluje?… lhářka! nepřestala nikdy milovat Gordona… její tělo je past… já jsem se do ní chytil… když se dotkne mé ruky, když se mi podívá do očí, ztrácím vůli… (Zuřivě.) Bůhví že se jí nepodaří udělat si ze mne blázna… uteku někam… odjedu do Evropy… studovat… v práci na ni zapomenout… zůstanu skryt, až do odjezdu lodi, aby mne nenašla. (A nyní v podivném pozdvižení.) Teď odejít… ne… nejdřív jí musím vyrazit z ruky zbraně, které má proti Samovi… bože, už vím… povím mu o tom dítěti… to ji zastaví… až pozná, že jsem mu to řekl… uvidí, že se nedá nic dělat… zůstane u něho… chudák Nina… je mi jí líto… ona mne miluje… hrome! Však zapomene… bude mít své dítě… bude šťastna… a i Sam bude šťasten…

(Pak se najednou obrátí k EVANSOVI, který se na něho upřeně díval, nevěda, co si má o něm myslet – šeptem.) Poslyš, Same. Nemohu tu zůstat na oběd. Nemám kdy, musím udělat milión věcí. Za několik dní odjíždím do Evropy –

EVANS (překvapen): Ty odjíždíš?

DARRELL (velmi spěšně): Ano – budu tam studovat asi tak rok nebo tak nějak. Nikomu jsem to neřekl. Dnes jsem přijel, abych vám dal sbohem. Už se neuvidíme. Musím navštívit ještě spoustu lidí. (Pak povzneseně.) A nyní o tom tvém tajemství. Jistě tě to udělá šťastným, Same. Vím, jak mnoho sis přál, a proto ti to povím, ačkoliv Nina bude zuřit. Nechávala si to pro sebe, aby ti to řekla, až sama uzná za vhodné – (ještě povzneseněji) – já jsem však tak sobecký, že tě chci vidět šťastného, ještě než odjedu.

EVANS (se neodvažuje věřit, v co doufá – koktaje): Co – co to má být, Nede?

DARRELL (poklepávaje mu na rameno – s podivným rozmarem): Budeš tatínkem, ty jeden kujóne, to je to tajemství! (Pak, když se EVANS na něho dívá beze slova ve slastném uspokojení, DARRELL pokračuje.) A teď už musím běžet. Uvidíme se za rok, anebo tak nějak. Nině jsem už sbohem dal. Sbohem, Same. (Vezme mu ruku a plácne si s ním.) Mnoho štěstí. A hezky se seber do práce. Schopnosti k tomu máš. Až se vrátím, očekávám, že budeš už na nejlepší cestě k úspěchu. A řekni Nině, že doufám, že vás oba najdu šťastny s vaším dítětem – oba dva – řekni jí to! – šťastny s vaším dítětem. Řekni jí to, Same. (Odvrátí se a jde ke dveřím.)

Vyjde – pak je slyšet domovní dveře – za okamžik se ozve rachot jeho motoru – a zanikne v dálce.

EVANS (hledě za ním němě, neprobrav se ještě ze šťastného ohromení – mumlá): Děkuju ti, Nede.

(Přemýšlí nesouvisle.) Nyní mne Nina miluje… milovala mne stále… byl jsem pošetilec… (Najednou klesne na kolena.) Ó bože, jak ti děkuji…

NINA vstoupí z kuchyně. Zarazí se, vidouc ho na kolenou.

(EVANS vyskočí a uchopí ji do náručí v důvěřivém štěstí a políbí ji.) Ó Nino, miluju tě tolik! A teď vím, že ty mne taky miluješ. Teď už se nikdy nebudu ničeho bát.

NINA (zmatena a ohromena, chabě se pokoušejíc odstrčit ho – přemýšlejíc):

Což se zbláznil?…

(Slabě.) Same! Co se ti stalo, Same?

EVANS (něžně): Ned mi řekl – to tajemství – a já jsem tak šťasten, miláčku. (Políbí ji znovu.)

NINA (koktajíc): Co ti Ned řekl?

EVANS (něžně): Že budeme mít dítě, miláčku. Nesmíš se na něj zlobit. – Proč jsi to tajemství přede mnou schovávala? Což jsi nevěděla, jak mne to udělá šťastným, Nino?

NINA: On že ti řekl, že my – my – ty že jsi otcem –? (Pak se najednou od něho odtrhne – divoce.) Nede! Kde je Ned?

EVANS: Před chvilkou odejel.

NINA (tupě): Odjel? Zavolej ho, ať se vrátí. Oběd je připraven.

EVANS: Ned odejel. Nemohl se zdržet. Má spoustu práce s přípravami k odplutí.

NINA: K odplutí?

EVANS: Což on ti neřekl, že odjíždí do Evropy? Jede tam, aby asi rok studoval.

NINA: Asi rok. (Divoce.) Musím ho zavolat. Ne, musím za ním, abych si s ním hned promluvila. (Učiní vrávoravý krok ke dveřím.)

EVANS: Myslím, že ho nenajdeš. Povídal, že ho nestihneme, protože bude zaměstnán návštěvami přátel až do svého odjezdu. (Starostlivě.) A proč to chceš, Nino, co mu máš říci důležitého? Snad by se mi podařilo –

NINA (koktajíc): Ne. (Potlačí křečovité zasmání.) Ne, nic – nic důležitého – není to vůbec nic důležitého – ha. (Opět potlačí křečovité zasmání – pak téměř omdlévajíc – chabě.) Same! Pomoz mi!

EVANS (se rozběhne k ní a pomáhá jí na sofa vpravo): Co je ti, miláčku. Lehni si a odpočiň si.

NINA (přemýšlejíc v úzkostech):

Ned mne nemiluje… odešel… odešel navždy… jako Gordon… ne, ne jako Gordon… jako zbabělec… a lhář… ó, jak ho nenávidím… ó bože, matko, dopřej mi, abych ho nenáviděla… musel už tohle připravovat… musel to vědět již dnes, když mi říkal, že mne miluje… (Přemýšlejíc šíleně.) Já to nesnesu… on si myslí, že mne navždy připoutal k Samovi… a jeho dítě… on přeci nemůže… řeknu Samovi, že lhal… přiměju Sama, aby ho nenáviděl… donutím Sama, aby ho zabil… slíbím Samovi, že ho budu milovat, zabije-li ho…

(Najednou se obrátí k EVANSOVI – divoce.) On ti lhal!

EVANS (jí pustí ruce – ohromen – koktá): Chceš říci, že Ned lhal – o –?

NINA (stejným tónem): Ned ti lhal.

EVANS (koktá): Ty nebudeš – ty nebudeš mít dítě?

NINA (zdivočele): Ó ano! Ó ano, budu. Nic mi v tom nemůže zabránit! Ale ty – ty – totiž ty…

(Přemýšlejíc v úzkostech.) Nemohu mu to říci… nemohu mu to říci… aniž mi Ned při tom pomůže… nemohu… jak to najednou vypadá… ó, chudák Sam… můj ubohý hoch… můj ubohý chlapec…

(Vezme mu hlavu do svých rukou, přitiskne ji ke svým prsům a rozpláče se. Plačíc.) Totiž ty jsi o tom neměl vědět, Sammy.

EVANS (najednou mu zase narostl hřebínek – něžně): Proč? Což nechceš, abych byl šťasten, Nino?

NINA: Ano – ano, chci, Sammy.

(Přemýšlejíc podivně.) Můj hoch… můj chlapeček… člověk rodí malé hochy… a ne aby je doháněl k šílenství anebo je zabíjel…

EVANS (něžně a chlapecky): A já tě udělám ode dneška šťastnou, Nino, říkám ti, že v okamžiku, když mi to Ned pověděl, něco se se mnou stalo. Neumím to vyložit, ale teď už se ve světě uplatním, Nino! Vím, že už jsem to říkal předtím, ale to bylo jenom plané vychloubání. To jsem se chtěl jenom přimět k tomu, abych si to myslil sám. Ale nyní to říkám, poněvadž vím, že to mohu dělat. (Měkce.) Je to proto, poněvadž budeme mít dítě, Nino. Věděl jsem, že bys mne bez toho nikdy nebyla milovala. A proto jsem klečel na kolenou, když jsi přišla. Děkoval jsem bohu – za naše děcko.

NINA (třesouc se): Sammy! Ubohý hochu.

EVANS: Ned povídal, že čeká, až se vrátí, že nás najde oba šťastny v našem dítěti. Řekl mi, abych ti to pověděl. Budeš teď přeci šťastna, Nino?

NINA (zlomeně a vyčerpaně): Vynasnažím se, abych tě udělala šťastným, Sammy. (EVANS ji políbí a pak položí hlavu na její prsa. NINA se dívá upřeně přes jeho hlavu. Zdá se, že najednou zestarala.)

(Přemýšlejíc, jako kdyby opakovala slova, která promlouval nějaký vnitřní hlas života.) To není Nedovo dítě… ani to není dítě Samovo… je moje… tak… cítím, jak mé dítě žije… jak se pohybuje v mém životě… jak se můj život pohybuje v mém dítěti… dýchajíc v čase s ním a vdechujíc svůj sen zpátky do času… bůh je matka. (Pak s náhlou úzkostí.) Ó, ta odpoledne… drahá krásná odpoledne lásky s tebou, můj milenče… jsi ztracen… odešels ode mne navždy…

Opona

DRUHÁ ČÁST

ŠESTÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Stejná jako v dějství předcházejícím – navečer asi o rok později. Pokoj se nápadně změnil. Ovzduší je tu pohodlné a domácí – jako kdyby pokoj nyní definitivně náležel člověku, pro něhož byl postaven. Působí hrdým dojmem skromné prosperity.

Je brzo po večeři – asi osm hodin večer. EVANS sedí u stolu vlevo, prohlížeje noviny a nesouvisle čte článeček tu a tam. NINA sedí v lenošce uprostřed, pletouc dětský svetr. MARSDEN sedí vpravo na pohovce, v ruce knihu a předstíraje, že ji prohlíží, přitom však vrhá udivené pohledy na EVANSE a NINU.

EVANS se překvapujícím způsobem změnil. Je silnější, zdivočelé vzezření plynoucí ze starostí a vědomí méněcennosti z jeho tváře zmizelo. Jeho obličej je nyní plný, zdravý a uspokojený. Co je ještě pozoruhodnější, jistá rozhodná pevnost, rozhodnost, která sleduje cíle, o nichž ví, že jich může dosáhnout. Uzrál a nalezl na světě své místo.

NINA se také zřetelně změnila. Vypadá zřejmě starší, stopy bývalého utrpení jsou patrny na její tváři, na níž se však také jeví výraz nynějšího uspokojení a klidu.

MARSDEN velmi zestaral. Jeho vlasy jsou nyní šedivé, tvář má výraz hluboké žalosti, která přechází v rezignaci, jež je sama sobě odporná. Je bezvadně oblečen v tmavé vlněné šaty.

NINA (přemýšlejíc):

Jen jestli není v dětském pokoji průvan?… snad by bylo nejlépe, kdybych zavřela okno?… ó, snad je to v pořádku… on však potřebuje spoustu čerstvého vzduchu… můj malý Gordon… opravdu mi připomíná Gordona… je to něco v jeho očích… že by to byla moje romantická obrazotvornost?… Ned to alespoň povídal… proč mi Ned nikdy nepíše… a je to vlastně dobře, že nepíše… ó, jak jsem pro něho trpěla… ale odpustila jsem mu… dal mi dítě… to děcko se mu opravdu nepodobá… každý říká, že se podobá Samovi… jaký to nesmysl… avšak Sam je skutečně obdivuhodný otec… stal se docela novým člověkem za poslední rok…

EVANS (obraceje list novin): Můžeme čekat co nejdřív tu nejdivočejší spekulaci, ledaže bych se mýlil, Nino.

NINA (s velikou vážností): Myslíš, Sammy?

EVANS (rozhodně): Jsem si naprosto jist.

MARSDEN (hledě s údivem na EVANSE):

Jak se Sam změnil… líbil se mi víc dříve… tenkrát ničím nebyl, ale byla v něm určitá citovost… nyní… jakýs úspěch… ó, ten se dodělá úspěchu… je z druhu lidí, kteří vládnou na zemi… kteří hltají a chlamstají svými nevybíravými chřtány… a je šťasten,… opravdu šťasten… má Ninu… a krásné děcko… pohodlný domov… žádný zármutek, žádné tragické vzpomínky… a já nemám nic… než naprostou osamělost…

(Obraceje se k NINĚ.) Myslím, že napíši své sestře do Kalifornie a že ji požádám, aby ke mně přijela a žila se mnou. Žije tam teď sama od té doby, co se její nejmladší dcera provdala.

NINA (škádlivě): Musím vám najít ženu, Karlíku, která by se k vám zaručeně hodila. Musí být aspoň o deset let starší než vy, statná, mateřská a tichá, a znamenitá kuchařka a hospodyně –

MARSDEN (chladně – ovládaje svůj hněv): Prosím vás, nemluvme o mně. (Podívá se na ni vyzývavě a zlomyslně.) Jestlipak jsem vám řekl, že jsem se náhodou setkal s doktorem Darrellem v Mnichově?

NINA (snažíc se být klidná, avšak koktavě): Vy jste viděl – Neda?

MARSDEN (s divokým zadostiučiněním):

To ťalo do živého… to vypadá… provinile… tak tedy jsem měl tehdy pravdu…

(Lhostejně.) Ano, náhodou jsem se s ním setkal.

NINA (již klidnější): Proč jste nám to pro všechno na světě už neřekl dříve, Karlíku?

MARSDEN (chladně): A proč? Což je to tak důležité?

EVANS (zvedne hlavu od svých novin – srdečně): Jak se daří tomu starému kujónovi?

MARSDEN (zlomyslně): Zdálo se, že se mu výborně daří, sám povídal, že se mu žije vesele. Když jsem ho viděl, byl s nějakou nápadnou ženštinou – docela krásnou, líbí-li se vám takové typy. Domyslil jsem se, že žijí společně.

NINA (nemohouc se ovládnout – vybuchne): Tomu nevěřím! (Pak se okamžitě ovládne a nutí se do smíchu.) Totiž chci říci, že Ned byl vždycky tak vážný člověk, že je prostě neuvěřitelné, že by se mohl do něčeho podobného zaplést.

EVANS (zvedne opětně hlavu od novin): Neříkal Ned, kdy se vrátí?

MARSDEN (dívaje se na NINU významně): Ne, neříkal nic. Myslím, že sám neví, kdy se vrátí. Ptal se mě, zdali jsem neslyšel, jestli se Nině už narodilo děcko. Řekl jsem mu, že ne.

EVANS (srdečně): Ó, to je škoda, že jste to tehdy nevěděl. Byl byste mu mohl aspoň říci, že máme kluka jako buka. Což, Nino?

NINA (mechanicky): Ano.

(Radostně přemýšlejíc.) Ned se ptal po mém dítěti… pak tedy nezapomněl… kdyby se vrátil, vrátí se kvůli svému dítěti.

EVANS (starostlivě): Snad abys ho šla zas nakojit, ne?

NINA (vstane jako stroj): Ano, už jdu.

EVANS (vyskočí a odhodí noviny): Počkej vteřinu. Jdu s tebou. Chci mu dát dobrou noc. (Jde, ruku kolem jejího pasu, políbí ji a vyjdou společně.)

MARSDEN (přemýšlí):

Dobrý bože… co se to jenom se mnou děje… od té doby, co zemřela matka, stal se ze mne úplný idiot…

EVANS (se vrátí zprava, záře otcovskou hrdostí): Kluk spí jako dudek, ani zemětřesení by ho neprobudilo. (Velmi vážně – důvěřivým tónem.) Že jsem se ale změnil. Co se to dítě narodilo, je mi, jako kdybych měl v každé ruce dynamitovou patronu. Nic mi teď není dost těžké. (Vycení zuby – pak vážně.) No – je to se mnou přeci jen lepší. Už se nebojím svého stínu.

MARSDEN (přemýšlí podivně):

Nebát se svého vlastního stínu… musí být to největší nebeské štěstí…

(Lichotivě.) Ano, za poslední rok jste opravdu dokázal zázrak.

EVANS: Ó, vždyť jsem vlastně ještě ani nezačal, jen počkejte, až se k něčemu dostanu. (Podívá se ostře na MARSDENA, rozhodne se a nakloní se důvěrně k němu.) A teď mám opravdovou příležitost, Karlíku, leží přede mnou, čeká na me, až jí chytnu – je to agentura, s kterou nevědí kudy kam. Za rok anebo v té době asi budou ochotni ji levně prodat. Jeden z jejich lidí, s kterým jsem se důvěrně seznámil, mi to soukromě řekl a upozornil mne na to. On by to koupil sám, ale má už té práce dost. Já však ne. Mně se líbí. Je to skvělá zábava. (Pak krotě svou překypělost – věcně.) Ale potřeboval bych sto tisíc – a kde je vzít? (Dívá se chytře na MARSDENA, avšak mluví žertovným tónem.) Každý návrh, který uděláte, Karlíku, bude vděčně přijat.

MARSDEN (přemýšleje starostlivě):

Což on si opravdu představuje, že já bych… a sto tisíc, ani o haléř méně… to je skoro pětina mého celého… u ďasa, musím ho zchladit…

(Krátce.) Ne, Same, nevím o nikom. Je mi líto.

EVANS (aniž ztratil v nejmenším důvěru – s úsměvem):

Šach… tak je to… Karlík se vyhnul… až příště… ale však já ho nepustím… (Přemýšleje sám o sobě s pýchou.) Božínku, že jsem se ale změnil…! vzpomínám si, že byly doby, kdy takové odmítnutí by zničilo moji sebedůvěru na půl roku…

(Srdečně.) Není, čeho byste litoval, starý kamaráde. Zmínil jsem se jenom o tom, kdybyste snad náhodou o někom věděl. (Chystaje se k odvážné závěrečné ráně – žertovně.) Nu, a což, nechtěl byste se stát mým společníkem, Karlíku? Na tom stotisíci nezáleží. Ten seženem. Sázím se, že byste přispěl spoustou původních myšlenek.

(Přemýšlí – uspokojeně.) Tak… teď na můj návrh nezapomene…

(Pak vyskočí – živě.) Co byste říkal malé procházce k moři a zpátky? Pojďte – to vám jen prospěje. (Vezme ho pod paží a tlačí ho ke dveřím.) – Chybí vám pohyb, jste jako z tvarohu. Proč nehrajete golf?

MARSDEN (s náhlým odporem se odtrhne – rozhodně): Ne, nepůjdu. Chci si rozmyslit zápletku k novému románu.

EVANS: No, dobrá. Běží-li o práci, jen do toho! Na shledanou. (Odejde. Za okamžik je slyšet, jak zavírá domovní dveře.)

MARSDEN (se dívá za ním jednak s nechutí, jednak s opovržlivým pobavením):

Na jaký pramen bezcílné energie to narazil?… pořád v akci… typické dítě naší hrozné doby… univerzitní heslo: nestůjme… hýbejme se… ale kam?… na tom nezáleží… na konce se nemyslí… prostředky, to jest sám cíl… jen nestát!… (Směje se výsměšně, usedne do Evansovy židle, zvedne noviny a posměšně si je prohlíží. Směje se s hořkým sebepolitováním – pak myslí s pobavenou zvědavostí.) Stát se Samovým společníkem?… to je ale směšný nápad… mohl by obnovit alespoň můj smysl pro humorný vztah, který jsem sám měl k sobě… je docela logické, abych mu pomohl… pomohl jsem mu k Nině… logický společník… společník také pokud jde o Ninu?… jaké to marné myšlenky… (Vzdychne.) Dnes si tu zápletku nevymyslím… pokusím se číst… (Spatří knihu, kterou četl, vstane a zvedne ji z pohovky.)

Zvonek od domovních vrat. MARSDEN se v nejistotě obrátí. Chvíli ticho. Pak je slyšet NINU volat seshora.

NINA: Panská není doma. Nešel byste otevřít, Karlíku?

MARSDEN: Ovšemže. (Vyjde, aby otevřel domovní dveře. Chvíli ticho, pak je slyšet, jak s nechutí praví): Nazdar, Darrelle.

A někdo odpoví „Nazdar, Marsdene,“ a vstoupí a zavře dveře.

NINA (volá seshora podivným a vzrušeným hlasem): Kdo je to, Karlíku?

DARRELL (se objeví v hale, právě proti dveřím, dole u schodů – hlas se mu poněkud třese potlačeným vzrušením): To jsem já, Nino – Ned Darrell.

NINA (s potěšeným výkřikem): Nede! (Pak hlasem, na němž je znát, že se snaží ovládnout a že je polekána.) Já – zařiďte se jako doma. Jsem hned dole – v minutě.

DARRELL zůstane stát, dívaje se nahoru v jakémsi radostném strnutí. MARSDEN na něho upřeně hledí.

MARSDEN (ostře): Pojďte dál a sedněte si.

DARRELL sebou trhne, vstoupí do pokoje, zřejmě se ovládnuv.

MARSDEN ho následuje, dívaje se na něho zezadu s nepřátelstvím a podezřením. DARRELL se snaží být od něho co nejdále, usedne vpravo na pohovku. MARSDEN se posadí do Evansovy židle u stolu. DARRELL je bledý, hubený, nervózní a vypadá nezdravě. Na tváři se jeví zoufalé rysy, pod neklidnýma zmučenýma očima má naběhlé kruhy od hýření a nevyspalosti. Je nedbale, téměř ošuměle oblečen. Jeho zrak bloudí po pokoji, hltavě vše pozoruje.

DARRELL (přemýšleje nesouvisle):

Tak zase tu… snil jsem o tomto domě… odtud jsem utekl… vrátil jsem se… teď je na mně řada, abych byl šťasten…

MARSDEN (ho pozoruje – divoce):

Teď to vím… s naprostou jistotou… jeho tvář… její hlas… oni se milují…

(Ostře.) Kdy jste se vrátil z Evropy?

DARRELL (úsečně): Dnes ráno – na Olympicu.

(Přemýšleje opatrně.) Na tohohle chlapíka si musím dát pozor… vždycky byl proti mně… jako žena… čenichá lásku… podezření už měl dávno… (Pak směle.) No, co na tom?… muselo to přijít ven stejně… Nina to chtěla říci Samovi… řeknu mu to nyní sám… (Pomstychtivě.) Já však nejsem důvěřivý… ze mě si blázna dělat nebudou…

MARSDEN (chladně): Proč jste se vrátil tak brzy? Když jsem vás viděl v Mnichově, tak jste vůbec nehodlal –

DARRELL (krátce): Můj otec zemřel před třemi nedělemi. Vrátil jsem se, abych dal věci do pořádku.

MARSDEN (s hořkým úsměvem):

Jen počkej, až se to Sam dozví… požádá Darrella, aby ho založil… a Darrell na to ochotně skočí… bude to příležitost, jak odvrátit podezření… a také ulevit penězi svému svědomí… musím Sama chránit… (Když slyší NINU jít ze schodů.) Musím na ně dávat pozor… musím chránit Ninu před ní samou… Sam je prostáček… Nina nemá nikoho než mne…

DARRELL (slyše ji přicházet, poplašen – přemýšleje):

Ona přichází… za vteřinu ji spatřím… (Poděšen.) Miluje mne ještě? Mohla přeci zapomenout… ne, je tu mé dítě… ne, to nemůže nikdy zapomenout…

NINA (vstoupí zadními dveřmi. Převlékla se, přečesala, nově nalíčila a napudrovala, vypadá neobyčejně hezky, což je jenom zdůrazněno jejím horečnatým stavem, je to smíšenina lásky, vítězoslavného sobectví, jež si uvědomuje, že její milenec se k ní vrátil, a strachu s nejistotou, když si uvědomuje, že její nový klid, její jistota, její uspokojené pohroužení se v dítěti ji opouštějí. Váhá stojíc u dveří, hledíc upřeně do Darrellových očí, přemýšlejíc divoce):

Miluje mne ještě?… (Pak vítězoslavně, když mu porozumí.) Ano… miluje… dosud mne miluje…

DARRELL (vyskočí, s toužebným výkřikem): Nino!

(Přemýšleje nyní poplašeně.) Ta se změnila… změnila… nevím, zdali mne miluje…

(Udělá k ní krok, pak zaváhá. Jeho hlas se zbarví prosebnou nejistotou.) Nino.

NINA (přemýšlejíc vítězoslavně – s jistou krutostí):

On mne miluje… je můj… dnes víc než kdy jindy… nikdy se již neopováží mne opustit…

(Jista opět sama sebou, přistoupí k němu a mluví s důvěřivým potěšením.) Nazdar, Nede. To je ale krásné překvapení. Jak se máte? (Stiskne mu ruku.)

DARRELL (ohromen – zmateně): Ó – dobře, Nino.

(Přemýšleje zmateně.) Ten tón… jako kdyby jí to bylo jedno… nemohu tomu věřit… hraje, aby přelstila Marsdena…

MARSDEN (dívaje se na ně ostře – přemýšleje. Téměř výsměšně): Darrellův otec zemřel, Nino. On se vrátil, aby dal do pořádku jeho záležitosti.

DARRELL (blýskne po MARSDENOVI očima – odporuje): Byl bych se vrátil v každém případě. Nechtěl jsem tam zůstat déle než rok, no, a ten už minul. (Vroucně.) Byl bych se vrátil v každém případě, Nino.

NINA (přemýšlejíc s vítězným štěstím):

Ty můj drahý, ty… jako kdybych to nevěděla… ó, jak ráda bych tě obejmula…

(Šťastně.) Jsem strašně ráda, že jste přišel, Nede. Velmi jsme vás postrádali.

DARRELL (přemýšleje):

Je vidět, že je ráda… ale změnila se… nechápu ji… „postrádali jsme vás“… znamená Sam… co tím chce říci?…

(Vroucně, tiskna jí ruku.) A já jsem postrádal vás, hrozně.

MARSDEN (posměšně): Opravdu, Darrelle, ručím za to, že vás postrádali, zvláště Sam. Ptal se po vás zrovna před chvilkou. Jak se vám dařilo, když jsem vás viděl v Mnichově. (Zlomyslně.) Mimochodem, kdo byla ta dáma, kterou jsem s vámi viděl? Vypadala opravdu překvapivě.

NINA (přemýšlejíc – s vítězným výsměchem):

Netrefils, Karlíku… Ned mne miluje… co je mi po té ženě…

(Vesele.) Ano, kdo byla ta tajemná kráska, Nede? Povězte nám to.

DARRELL (spaluje MARSDENA očima): Ó, už si ani nevzpomínám – (Vypleskne s nevolí – NINĚ.) No, byla to moje dočasná milenka – byl jsem tak sám. (Pak s náhlým hněvem obraceje se na MARSDENA.) Ale co je vám po tom, Marsdene?

MARSDEN (chladně): Naprosto nic. Promiňte. Byla to netaktní otázka. (Pak pokračuje se zřetelnou zlomyslností.) Ale chtěl jsem vám říci, Darrelle, jak vás Sam postrádal. Je to opravdu podivuhodné. Člověk málokdy vidí takové přátelství v této vlažné době. Sam by vám svěřil všecko na světě.

NINA (sebou škubne – přemýšlejíc):

To zraňuje… to Neda zraňuje… Karlík začíná být krutý…

DARRELL (sebou trhne – nuceně): A já bych Samovi svěřil také všecko.

MARSDEN: Ovšem, Samovi může člověk všecko svěřit. Takových je málo. Užasnete, Darrelle, jak se Sam změnil. Není-liž pravda, Nino? Stal se z něj nový člověk. Jakživ jsem neviděl takovou energii. Měl-li se někdo setkat s úspěchem, tak je to jistě Sam. Abych řek pravdu, věřím v něj tolik, že jakmile bude myslet, že je čas, aby založil svou vlastní firmu, poskytnu mu kapitál a stanu se jeho tichým společníkem.

DARRELL (popleten a podrážděn – přemýšleje zmateně):

Za čím směřuje?… proč už k čertu netáhne a nenechá nás o samotě?… ale jsem rád, že se Sam postavil na vlastní nohy… bude to snazší říci mu pravdu…

MARSDEN: Sam je ten nejhodnější otec, kterého jsem kdy viděl.

NINA: Ano, ze Sama se stal skvělý otec, Nede.

(Přemýšlejíc.) Ned nestojí o děti… vím, v co doufáš, Nede… myslíš-li však, že bych Samovi vzala dítě, tak se mýlíš…

MARSDEN (s podivnou naléhavostí): Kdyby se tomu dítěti něco stalo, tak opravdu myslím, že Sam by se zbláznil. Nemyslíte, Nino?

NINA (s důrazem): Vím, že bych se zbláznila sama. Malý Gordon se stal celým mým životem.

DARRELL (přemýšleje – se smutnou a hořkou ironií):

Sam… skvělý otec… zbláznil by se… malý Gordon… Nina pojmenovala mého syna po Gordonovi… romantická obrazotvornost… Gordon je tedy ještě jejím milencem… Gordon, Sam a Nina… a můj syn… uzavřená společnost… a mne vyhnali… (Pak se zuřivě bouře.) Ne… ještě ne, přisámbůh… rozbiji to… povím Samovi pravdu, ať se stane co chce…

NINA (podivně vypočítávajíc):

Nemohla jsem si přát lepšího muže, než je Sam… a nemohla jsem nalézti lepšího milence, než je Ned… abych byla šťastna, potřebuji je oba…

MARSDEN (s náhlým zoufalým podezřením):

Dobrý bože… což jestli je to vůbec Samovo dítě?… mohlo by to být Darrellovo… proč mne to nikdy nenapadlo?… ne… Nina by nemohla být tak nízká… aby žila se Samem, předstírajíc… a koneckonců proč by ne, ty blázne?… nemá to smyslu… vždyť přeci mohla odejít s Darrellem, či ne?… Sam by se dal s ní rozvést… nebylo přeci vůbec důvodu, proč by zůstávala se Samem, když milovala Darrella?… nebylo-li to právě proto, že to je Samovo dítě… v jeho zájmu… (S horečnou úlevou.) Ovšem… ovšem… jak mám rád to ubohé dítě… budu bojovat za ně proti těmto dvěma… (Usmívaje se vstane – přemýšleje.) Mohu je nyní nechat o samotě… protože nebudou o samotě… díky mně… nechávám tu s nimi Sama a jeho dítě… a jejich čest… (Najednou zuře.) Jejich čest… jaký to nemravný žert… čest děvky a kuplíře… nenávidím je… kéž by je bůh na místě hromem zabil… tak… díval bych se na to, jak umírají… chválil bych ho pro jeho spravedlnost… pro jeho laskavost a protože se nade mnou smiloval…

NINA (přemýšlejíc v ustrašeném zmatku):

Proč Karlík neodchází?… nač myslí?… najednou se ho bojím…

(Vstane a vykřikne se zmatenou prosebností.) Karlíku!

MARSDEN (najednou zcivilní a usmívá se): Všechno v pořádku. Jdu najít Sama. Jakmile uslyší, že jste přijel Darrelle, přiběhne jako na zavolanou. (Jde ke dveřím. NINA a DARRELL se na něho podezřívavě dívají.) Vy dva si máte jistě mnoho co povídat. (Potěšeně se uchechtne a vyjde do haly – posměšně je varuje.) Vrátíme se co nevidět.

Je slyšet, jak zavřel domovní dveře, NINA a DARRELL se obrátí a dívají se jeden na druhého provinile a postrašeně. On pak vykročí a vezme ji nejistě za obě ruce.

DARRELL (koktaje): Nino – já – já jsem se k tobě vrátil – stojíš o mne – Nino?

NINA (dávajíc své lásce propuknout, jako by chtěla utopit své strachy): Miluji tě, Nede.

DARRELL (ji neobratně líbá – koktaje): Já – já jsem nevěděl – zdála ses tak chladná, ďas vem Marsdena – on má podezření, že? – Ale to je teď jedno, viď? (Pak začne chrlit slova.) Ó, to bylo peklo, Nino, Nemohl jsem na tebe zapomenout. Jiné ženy – přiváděly mne jenom k tomu, že jsem tě miloval víc, nenáviděl jsem je a miloval jsem tebe – (Najednou ji vezme do náručí, políbí ji znovu a znovu – vášnivě.) Nino! Miluju tě tolik!

NINA: A já jsem po tobě tolik toužila. Což myslíš, že jsem zapomněla na ta odpoledne? (Pak v úzkosti.) Ó Nede, proč jsi ujel? Nemohla jsem na to nikdy zapomenout! Už ti nikdy nebudu moci věřit!

DARRELL (divoce): Byl jsem blázen! Myslel jsem na Sama. A to nebylo ještě vše. Ó, přiznávám se, že jsem nebyl docela čestný! Myslel jsem na sebe a na svoji kariéru. Ďas vem mou kariéru! Čerta mi to pomohlo. Nestudoval jsem. Nežil jsem. Toužil jsem po tobě a trpěl jsem – věř mi, Nino, že jsem to trpce splatil. Ale teď jsem moudřejší. Vrátil jsem se. Čas lhaní minul. Musíš odejít se mnou! (Políbí ji.)

NINA (zapomínajíc se, líbá ho vášnivě): Ano, můj milenče. (Pak najednou se brání a odstrkuje ho.) Ne. Zapomínáš na Sama a na Samovo dítě.

DARRELL (divoce na ni hledě): Samovo dítě? Žertuješ? Myslíš přeci naše. Rozumí se, že je vezmeme s sebou.

NINA (smutně): A Sam?

DARRELL: Čert vem Sama! Musí se dát s tebou rozvést. Ať teď je on zas velkomyslný.

NINA (smutně, ale rozhodně): On by byl. Musíš být k Samovi spravedlivý. Dal by život za mé štěstí. A toto by znamenalo jeho život. Mohli bychom pak být šťastni? Víš dobře, že nemohli. A já jsem se tolik změnila, Nede. To si musíš uvědomit. Nejsem už tvoje bývalá zblázněná Nina. Miluju tě pořád a budu tě vždy milovat. Avšak teď miluju také své dítě. Jeho štěstí je u mne první.

DARRELL: Ale ono náleží také mně!

NINA: Ne. Dal jsi ho Samovi, abys Sama zachránil.

DARRELL: Ďas vem Sama. Chtěl jsem ho udělat šťastným.

NINA: A já jsem také chtěla udělat Sama šťastným. A to v tom bylo také. V tom jsem byla upřímná, Nede. Kdybych nebyla, nikdy bych byla k tobě tenkrát nešla – a kdybych to byla udělala, nikdy bych si byla neprominula. Ale teď, jak to je, necítím se ani vinna, ani špatná. Udělala jsem Sama šťastným. A jsem na to hrdá! Miluju Samovo štěstí. Miluji v něm oddaného manžela a otce. A cítím, že je to jeho dítě – že jsme je udělali jeho dítětem…

DARRELL (roztržitě): Nino. Proboha! Snad jsi nezačla Sama milovat? Pak – půjdu. Odejdu zas – a nikdy se už nevrátím – pokoušel jsem se o to již jednou – ale musel jsem přijít, Nino.

NINA (objímajíc ho – najednou poplašena): Ne, neodcházej, Nede, už nikdy. Nemiluju Sama, miluju tebe.

DARRELL (zničeně): Ale já tomu nerozumím. Sam má všecko – a já nemám nic.

NINA: Máš moji lásku.

DARRELL: Chceš říci – že mohu být – opět tvým milencem?

NINA (prostě, ba věcně): Což to není to nejsnažší, co můžeme udělat, abychom byli všichni šťastni? A na tom přeci záleží.

DARRELL (s drsným smíchem): A tomu říkáš jednat se Samem čestně?

NINA (prostě): Sam se to nikdy nedozví. Štěstí, které jsem mu dala, učinilo ho příliš šťastným, aby mě kdy podezříval. A tak dlouho, pokud se budeme moci milovat, aniž to jemu ublíží, cítím, že je nám tím zavázán za všechno, co jsme pro něj udělali. (S konečností.) To je jediné možné rozřešení, Nede, pro blaho nás všech, když ses nyní ke mně vrátil.

DARRELL (odraděn): Nino. Jak můžeš být tak nelidsky vypočítavá!

NINA (zasažena – posměšně): Byl jste to vy, kdo mne naučil tomuto vědeckému pochodu, doktore.

DARRELL (ustupuje před ní – výhrůžně): Pak já tedy znovu odjedu. Vrátím se do Evropy. Já to nesnesu. (Pak ve zvláštním marném vzteku.) Ty si myslíš, že zůstanu – jako tvůj milenec – dívaje se na Sama, jak má mou ženu a mé dítě – proto si myslíš, že jsem se k tobě vrátil? Vem tě ďas, Nino.

NINA (klidně – jsouc si tím jista): Ale co nám jiného zbývá, Nede?

DARRELL (v zuřivosti): Co jiného nám zbývá? Lhářko! Já však mohu udělat ještě něco jiného! Mohu rozbít tu tvoji vypočítavou hru! Mohu to říct Samovi – a já mu to řeknu – teď hned – bůhví že mu to řeknu.

NINA (klidně): Ne. Neřekneš mu to, Nede. Nemůžeš to Samovi udělat.

DARRELL (divoce): Přesvědčíš se, u všech dasů!

Domovní dveře se otevřely. Okamžitě je slyšet EVANSŮV hlas, ještě než vstoupí do pokoje. Vběhne radostně k NEDOVI, stiskne mu ruku a poklepává mu na rameno, nevšímaje si DARRELLOVA divokého vzezření.

EVANS: Ty starý kujóne! Proč jsi člověku nenapsal, že přijedeš? Přijeli bychom ti naproti do přístavu a přivezli děcko s sebou. Počkej, ať se na tebe podívám. Jsi hubenější. U nás ztloustneš, viď, že ano, Nino? Tentokrát nás musíš nechat, abychom my předpisovali. Proč jsi nám nenapsal, kde jsi, ty starý klacku? Chtěli jsme ti napsat, že se nám narodilo dítě. A já jsem se chtěl pochlubit, jak se mi dobře daří. Jsi jediný člověk na světě – kromě Niny a Karlíka – před kterým bych se s tím chlubil.

NINA (s citem): Smiluj se, Same, nech taky Neda, ať může promluvit. (Dívajíc se na NEDA útrpně a vyzývavě.) Chce ti něco říci, Same.

DARRELL (zdolán – koktá): Ne – totiž ano – chci ti říci, jak jsem strašně rád, že tě…

(Odvrátí se, tvář zkroucenu úsilím přemoci slzy – přemýšleje zničeně.) Nemohu mu to říci… hrom do něj, ale já nemohu…

NINA (s podivným, vítězným klidem):

Tak… teď je to vyřízeno navždy… ubohý Ned… jak je zničen… musím zabránit Samovi, aby se na něho nepodíval…

(Postaví se mezi ně.) Kde je Karlík, Same?

MARSDEN (se objevuje v hale): Tady, Nino. Vždycky tady. (Přistoupí k ní, usmívaje se s jistotou.)

NINA (najednou s podivnou nepřirozenou povzneseností – dívajíc se na všechny tři s vítězným vlastnickým pocitem): Ano, jste tady, Karlíku – vždycky. A ty, Same, i vy, Nede. (S podivnou veselostí.) Sedněte si všichni. Udělejte si pohodlí! Vy jste moji tři muži. A toto je váš domov, který máte se mnou. (Pak podivným pološeptem.) Pst! Myslím, že jsem slyšela děcko. Musíte všichni sedět docela klidně. Nesmíte vzbudit naše dítě.

Všichni tři si mechanicky sednou, pozorně se vyhýbajíce hluku – EVANS na své staré místo u stolu, MARSDEN uprostřed, DARRELL na pohovku vpravo. Sedí, hledíce před sebe tiše. NINA stojí, ovládajíc je, poněkud dozadu a nalevo od MARSDENA.

DARRELL (přemýšleje bídně):

Nemohl jsem… jsou věci, které člověk nemůže udělat, chce-li vydržet nadále sám se sebou… jsou věci, které člověk nemůže říci… paměť je příliš naplněna ozvuky toho, co bývalo… jsou tajemství, která člověk nesmí prozradit… paměť je ovroubena zrcadly… byl příliš šťasten… zabít štěstí je horší vražda než vzít život… já jsem mu dal to štěstí… Sam si zaslouží mé štěstí… Bůh ti žehnej, Same. (Pak podivným věcným tónem – přemýšleje.) Můj experiment s pokusnými králíky se zdařil… z nich dva, Sam a jeho družka Nina, se uzdravili a byli navráceni normální funkci… avšak druhý samec, Ned, jak se zdá, při tom utrpěl… (S hořkou pokorou.) Nic nezbývá, než přijmout její podmínky.… miluji ji… musím ji udělat šťastnou… půl krajíce je lepší než… když člověk hladoví… (Hledě na EVANSE – hořce ho hltaje očima.) Tvé dítě je moje… tvá žena je má… tvé štěstí je mé… ať ti slouží ke zdraví moje štěstí, její manželi…

EVANS (dívaje se na DARRELLA, s láskou):

Jsem rád, že zas Neda vidím… byl-li někdy někdo mým skutečným přítelem, pak je to on… něco ho trápí… ó, už vím, Karlík říkal, že jeho táta natáh brka… jeho táta byl bohatý… to jest nápad… sázím se, že mi ten kapitál neodepře… (Pak stydě se sám před sebou.) U ďasa, co to jen se mnou je… udělal dost… nechme toho… ale teď… vypadá pořádně utahán… příliš mnoho žen… měl by se oženit a usadit… (Dívaje se na NINU, starostlivě.) Chovala se teď trochu nervózně… je to podivné… jako kdysi… neviděl jsem ji tak už dlouho…

MARSDEN (dívaje se pokradmu přes rameno na NINU, zasněně přemýšleje):

Její tři mužové… rád bych tomu věřil… mohl bych jí odpustit pak všechno… a všechno dovolit… rozhodně… a já jí opravdu odpouštím… a pokud běží o Darrella, už na něho nežárlím… užívá své lásky jenom k jejímu štěstí… nikdy mi ji nevezme…

NINA (s podivnější a podivnější vítězoslávou):

Moji tři mužové… cítím, jak jejich žádosti se ve mně sbíhají… aby vytvořily jedno dokonalé krásné mužské dychtění, které já pohlcuji… a jehož jsem předmětem… rozplývají se ve mne, jejich život v mém životě… jsem těhotná se všemi třemi… manžel… milenec… otec a čtvrtý muž… mužíček… malý Gordon… on je rovněž můj… a tak je to dokonalé… (Se zvláštním potlačeným jásotem.) Měla bych být nejhrdější ženou na zemi… měla bych být nejšťastnější ženou na světě. (Pak přemáhajíc se strašlivým úsilím výbuch křečovitého vítězného smíchu.) Ha-ha… musím to zaklepat na dřevo… (Klepe klouby obou rukou v zuřivém taktu na stůl.) Dříve než bůh otec uslyší o mém štěstí.

EVANS (starostlivě – když se všichni tři na ni obrátili): Nino? Co se ti stalo?

NINA (ovládajíc se s velikým úsilím přistoupí k němu – nutíc se do úsměvu, láskyplně ho obejme): Nic, můj drahý, to jsou jenom nervy. Snad jsem příliš vyčerpána.

EVANS (pouštěje hrůzu – láskyplně rozkazuje): Pak si tedy půjdeš lehnout, mladá dámo. My tě omluvíme.

NINA (teď zase tiše a klidně): Dobrá, můj milý. Myslím, že si opravdu potřebuju odpočinout. (Políbí ho, jako by mohla políbit velikého bratra, kterého miluje – z náklonnosti.) Dobrou noc, ty starý bručoune, ty.

EVANS (s hlubokou něžností): Dobrou noc, miláčku.

NINA (jde a políbí KARLÍKA, jako by to byla její povinnost, na tvář, jako kdyby byl jejím otcem – s náklonností): Dobrou noc, Karlíku.

MARSDEN (způsobem, který připomíná poněkud jejího otce): Dobrou noc, miláčku.

NINA (jde a políbí DARRELLA s láskou na rty, jako kdyby líbala milence): Dobrou noc, Nede.

DARRELL (dívaje se na ni s vděčnou pokorou): Děkuju vám. Dobrou noc.

NINA se obrátí a klidně odejde. Všichni tři mužové ji zrakem doprovázejí.

Opona

SEDMÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Asi o jedenáct let později. Salon v Evansově bytě v Park Avenue v Novém Yorku – pokoj, který dává dobré vysvědčení Nininu vkusu. Je to veliký, slunečný pokoj s nákladným, avšak neobyčejně prostým nábytkem. Nábytek je uspořádán stejně jako v předcházejících scénách, jenomže je ho více. Nalevo od stolu jsou dvě židle. Uprostřed je menší stolek s chaise longue. Vpravo je veliké, skvěle pohodlné sofa.

Je asi jedna hodina odpoledne, brzo na podzim. NINA a DARRELL a jejich syn GORDON jsou v pokoji. NINA odpočívá na chaise longue, naklánějíc se dozadu a pozoruje GORDONA, který sedí na podlaze blízko ní, prohlížeje si knihu. DARRELL sedí u stolu vlevo, dívaje se na NINU.

NINĚ je teď pětatřicet let, je v plném květu ženství. Je štíhlejší, nežli byla v předcházejícím dějství. Její pokožka pořád ještě má něco z letní osmahlosti a NINA se zřejmě těší dokonalému tělesnému zdraví. Avšak stejně jako v prvním dějství hry, pod tím je znát vědomí velikého duševního napětí. Při bližším podívání je vidět, že má na obličeji plno vrásek. Její oči odpočívají v tragickém smutku a její celý výraz je sevřený, působí jako maska.

GORDONOVI je jedenáct – pěkný chlapec, který už v tomto věku má atletickou postavu. Vypadá starší, než je. Jeho tvář vypadá vážně. Jeho oči jsou plny rychlé vnímavosti. Nějak zřejmě se nepodobá matce. Vypadá zcela jinak než otec. Zdá se, že pochází z docela jiného rodu než lidé, které jsme ve hře potkali.

DARRELL velmi zestaral. Jeho vlas šedivě prokvetl. Zesílil. Tváře má pod očima poněkud naběhlé a má kruhy. Jeho rysy ztratily ostrost. Vypadá jako člověk bez plánu a bez cíle, na nějž by soustředil svůj život. Jeho pohled je hořký a skrývá se v něm za pózou cynické lhostejnosti vnitřní odpor k sobě samému.

NINA (se najednou obrátí na DARRELLA): Kdy se vrátíte do Indie, Nede?

DARRELL (rozhodně): Brzo.

NINA (poněkud posměšně): Nechápu, jak si můžete dovolit opustit práci na tak dlouho. A nevyjdete ze cviku?

DARRELL (hořce): Dokončil jsem svou práci před dvanácti lety. Myslím, že víte, že jsem ji zakončil pokusem, který se tak zdařil, že jakékoli další pletení se do lidských životů by bylo zbytečné.

NINA (s politováním): Nede!

DARRELL (lhostejný a cynický): Vy však myslíte to moje nynější mastičkářství. Víte dobře, že to nezaslouží jména práce. Je to jen můj koníček. Náš společník Sam udělal Marsdena a mne tak bohatými, že prostě musíme mít koníčky. Marsden pokračuje v zábavě se svým psaním uhlazených románů a já si hraju s biologií. (Pak nutě se do úsměvu.) Vždyť já přeháním. Mám o to opravdu zájem. Jinak bych do té své pokusné stanice nedával peníze. A když jsem tam dole, tak opravdu pořádně pracuji a pomáhám Prestonovi. To je vynikající pracovník, už teď, a není mu ještě třicet. Bude z něj velký muž – (Jeho hořkost se vrací.) Jestli mne ovšem poslechne a nebude experimentovat s lidskými životy.

NINA (tiše): Jak můžete být tak hořký, Nede – právě když má Gordon narozeniny?

DARRELL: Ano, ano. Chlapec roste a bude z něj dokonalý duplikát váženého Samuela. (S větším a větším výsměchem.) A co by mohlo být správnější? Dobrý Samuel je muž, který se dodělal prvotřídního úspěchu. Má rozkošnou ženu, roztomilého hocha, bydlí v Park Avenue a je členem drahého golfového klubu. A především, samolibě odpočívá na hrdém vědomí, že se sám udělal.

NINA (ostře): Nede! Měl byste se stydět! Víte dobře, jak vám byl Sam vždycky vděčen.

DARRELL (kousavě): A byl by také vděčen, kdyby věděl, co všecko jsem pro něho opravdu udělal?

NINA (s přísnou vážností): Nede!

GORDON (najednou vyskočí a postaví se proti DARRELLOVI, pěstě zaťaty, třese se vztekem, koktaje): Vy – vy mlčte – dělat si blázny z mého otce.

NINA (v naprostém zmatku): Gordone!

DARRELL (posměšně): Milý hochu, z tvého otce bych si nedělal blázny ani zanic.

GORDON (zaražen – rty se mu třesou): Vy – vy jste si z něj ale dělal blázny. (Pak prudce.) Nenávidím vás!

NINA (dotčena a rozhořčena): Gordone! Jak se můžeš opovážit takhle mluvit se strýčkem Nedem!

GORDON (vzpurně): On není můj strýc! Vůbec mi po něm nic není.

NINA: Už ani slovo, nebo budeš potrestán, ať jsou třeba dnes tvoje narozeniny. Nebudeš-li se lépe chovat, dám zatelefonovat všem tvým přátelům, že sem dneska nemohou přijít, protože jsi zlobil a nesmíš mít společnost.

GORDON (nevrle): A mně je to jedno. Povím to tatínkovi.

NINA (s rozhodností): Okamžitě odejdi. A nepřibližuj se ke mně, dokud se neomluvíš strýci Nedovi, slysíš.

DARRELL (s nechutí): Ale nech ho, Nino.

GORDON (odcházeje – mumlá): Já se neomluvím – nikdy!

DARRELL (podrážděně): A co na tom, když mne nenávidí? Já mu to nemám za zlé. On prostě podezřívá to, co já vím – že jsem se totiž k němu choval jako zbabělec a slaboch. Měl jsem se k němu hlásit, ať se stalo, co se stalo. Čí je to vina, jestli mne nenávidí a jestliže já ho nemám rád, protože on miluje jiného otce? Naše! Tys ho dala Samovi a já jsem s tím souhlasil. Tedy dobrá. Pak mu nevytýkej, že se chová jako Samův syn.

NINA (hořce přemýšlejíc):

Samův… náleží stále víc a víc Samovi… já pomalu už neznamenám nic…

DARRELL (výsměšně): Možná že si v podvědomí uvědomuje, že já jsem jeho otec, jeho sok ve tvé lásce; avšak navenek nejsem jeho otcem, a tak tu tedy není žádných zákazů, žádného tabu, a tak mě může přímo a veřejně nenávidět, jak se mu líbí. (Hořce.) Kdyby si uvědomil, jak málo mě už miluješ, tak by si z toho ze všeho nic nedělal.

NINA (zoufale): Ó, Nede, mlč! Nemohu pořád poslouchat tyto věčné staré výčitky, které už jsem slyšela tisíckrát. Nesnesu už prostě slyšet se, jak sama tě vždy znovu a znovu hořce obviňuji. A pak přijde zas ta stejná stará strašlivá nenávistná scéna, a ty utečeš – dříve to bývalo pití a ženy, a nyní se utíkáš na svou pokusnou stanici. Anebo tě pošlu zase pryč, a zakrátko tě zase zavolám.

DARRELL (s ironickým pošklebkem): Anebo já bych si zas mohl namluvit, že jsem se zamiloval do nějaké fešandy a mohl bych se zase zasnoubit, jako už jsem to jednou udělal. A ty pak zas budeš žárlit a budeš muset najít nějaký způsob, jak mne přivést k tomu, abych zasnoubení zrušil.

NINA (při vší bídě pobavena): Ano, myslím, že pomyšlení, že by mi tě mohla nějaká žena vzít, by bylo pro mne příliš – to zůstává. (Pak bezmocně.) Ó, Nede, kdy už se naučíme trochu se vzájemně chápat? Chováme se jako blázni rozumu zbavení – s tou naší láskou. Je to vždycky tak krásné první dny, když se vrátíš, ale vždycky zůstaneš příliš dlouho – anebo já tě příliš dlouho zdržím. Odjedeš vždycky, teprve až když dojdeme k hořkému vyčítání a vzájemnému obviňování. (Pak s beznadějnou náhlou něžností.) Je to možné, že mne ještě miluješ, Nede?

DARRELL (smutně se usmívaje): Asi ano, přece bych se jinak takhle nechoval, ne?

NINA (vracejíc mu úsměv): A já zas musím milovat tebe. (Pak vážně.) Koneckonců nikdy nemohu zapomenout, že Gordon je syn tvé lásky, Nede.

DARRELL (smutně): Bude nejlíp, v tvém i jeho zájmu, když to zapomeneš. Děti se umějí velmi přesně dovtípit. Gordon cítí, že já ho zkracuji na tvé lásce. A proto soustřeďuje své city na Sama, o němž ví, že jeho láska je pevná, a zapomíná na tebe.

NINA (postrašena, hněvivě): Nemluv nesmysly, Nede. To tak vůbec není. Nenávidím tě, když takhle mluvíš.

DARRELL (cynicky): Ano, nenávist. Stejně jako je to u něho. Nenávidět mě, to je právě to, co ti radím, abys dělala, chceš-li si uchovat jeho lásku. (Usměje se chmurně.)

NINA (ostře): Jestliže tě Gordon nemiluje, je to proto, poněvadž ses nikdy ani v nejmenším nesnažil o to, aby tě miloval. A koneckonců, Nede, není přece nejmenšího důvodu, proč by tě měl mít rád. Tak například dnes. Hoch má narozeniny, ale ty jsi na to zapomněl anebo ti to bylo jedno. Ani jsi mu dárek nepřines.

DARRELL (s hořkým smutkem): Přinesl jsem mu dárek, je v hale. Koupil jsem mu dárek, který už za něco stojí, tak aby došel plného uspokojení a nemusel se přitom namáhat, až jej rozbije, jak už rozbil všechny dárky, které jsem mu přinesl v minulých letech. A nechal jsem jej v hale, aby ho dostal, až odejdu, protože koneckonců je to můj syn, a já bych byl raději, kdybych se na to nemusel dívat, až ho bude rozbíjet. (Snaže se přemoci posměchem svůj cit – s divokou hořkostí.) Tak vidíš, jak jsem sobecký! Ani o narozeninách nechci svému synovi dovolit, aby byl šťasten na můj účet.

NINA (mučena láskou, lítostí a výčitkami): Nede! Proboha! Jak nás tak jenom můžeš mučit! Ó, je to příliš hrozné, co jsem ti udělala – odpusť mi, Nede.

DARRELL (jeho výraz se změní, zřejmě ji nyní lituje – jde k ní a položí jí ruku na hlavu – něžně): Odpusť. (S kajícnou něžností.) Říkáš tomu hrozné, co jsi udělala, Nino? Ale jdi, vždyť jsi mi poskytla jediné štěstí, které jsem kdy poznal. A ať už řeknu, co chci, když propadnu své hořkosti, jsem na to hrdý a vděčný, Nino.

NINA (se na něho podívá s hlubokou něžností a obdivem): Můj nejdražší, jak je to krásné, co jsi řekl! (Vstane a položí mu ruce na ramena a podívá se mu do očí. Něžně a poněkud prosebně.) Neměli bychom dosti síly – abys teď mohl odejít – teď, v téhle náladě – ujištěn o naší lásce – a tentokrát bez ošklivé hořkosti?

DARRELL (radostně): Ano. Půjdu hned, přeješ-li si.

NINA (hravě): Ó, hned chodit nemusíš. Počkej, aby ses mohl rozloučit se Samem. Bylo by mu to strašně líto, kdybys odjel jen tak. (Pak vážně.) A slíbíš mi, že se nevrátíš dva roky – i kdybych ti psala, aby ses vrátil dřív – a budeš tentokrát opravdu pracovat?

DARRELL: Pokusím se o to, Nino.

NINA: A pak – pak se jistě ke mně vrať.

DARRELL (usmívaje se): Jistě – zas!

NINA: Tak tedy sbohem, drahý. (Políbí ho.)

DARRELL: Ještě. (Usměje se a ona rovněž a pak se znovu políbí.)

GORDON se objeví na chodbě vzadu a stojí okamžik, pozoruje je s vášnivou žárlivostí, vztekem a zármutkem.

GORDON (přemýšleje s podivnou mučící zahanbeností):

Nesmím ji vidět… musím předstírat, že jsem ji neviděl… nikdy se nesmí dovědět, že jsem ji viděl… (Zmizí tak tiše, jako přišel.)

NINA (se najednou odtrhne od DARRELLA, dívajíc se znepokojeně kolem): Nede, neviděls –? Měla jsem takový hrozně podivný pocit, že tu někdo byl –

GORDON (jeho hlas se ozve z haly s nucenou lhostejností): Matko! Strýc Karlík přišel. Má jít nahoru?

NINA (polekána, rovněž se snažíc, aby její hlas zněl lhostejně): Ano, miláčku – ovšemže. (Pak starostlivě.) To byl zvláštní tón v hlase toho hocha. Nezdálo se ti to též? Myslíš, že –?

DARRELL (se zkřiveným úsměvem): Je to možné. Nejlepší zajištění bude, když mu přímo řekneš, žes mi dala hubičku na rozloučenou, aby ses mne zbavila. (Pak hněvivě.) Tak ten Marsden je tady zas. Zatracená stará baba. Já už ho prostě nesnesu, Nino. Prostě nechápu, jak si mohl Gordon tu starou škatuli tak oblíbit.

NINA (najednou ji něco napadne):

Hleďme, on žárlí na to, že Gordon má rád Karlíka… (Najednou naplněna láskyplnou lítostí.) Pak tedy ale musí Gordona trochu milovat…

(Její lítost se prozradí.) Chudák Ned. (Pohne se směrem k němu.)

DARRELL (poplašen a s obavou, že by mohla uhodnout něco, co si sám sobě nepřiznává): Co? Proč jsi to řekla? (Pak se drsně brání.) Nemluv hlouposti. (S nechutí.) Víš velmi dobře, co jsem vždycky proti němu měl. Chtěl jsem dát Samovi všechny peníze do obchodu. Chtěl jsem to udělat v Samově zájmu – ale hlavně v zájmu chlapcově. Proč jenom Marsden tak naléhal, aby Sam vzal od něj stejnou sumu? Není to proto, že bych mu nepřál ty peníze, které mu Sam vydělal, ale proto, poněvadž vím, že měl něco zvláštního za lubem a že to udělal schválně mně navzdory. (Z haly je slyšet MARSDENŮV hlas a pak hlasité GORDONOVO vítání, když ho vede dále. DARRELL naslouchá a stane se opět zuřivým. Vybuchne vášnivě.) Ty necháš toho starého osla, aby zkazil Gordona, ty blázne jeden!

MARSDEN se objeví v pozadí, usmívaje se, bezvadně oblečen jako vždy. Nevypadá nijak starší, jen jeho vlasy jsou šedivější a jeho postava je poněkud nahnutější. Jeho celkový výraz připomíná MARSDENA z prvního dějství. Není-li šťasten, žije alespoň v poměrném klidu se sebou a se svým okolím.

MARSDEN (jde přímo k NINĚ): Nina Cara Nina! Blahopřání k narozeninám vašeho syna. (Políbí ji.) Za ty dva měsíce, co jsem ho neviděl, velmi zestatněl a zesílil. (Obrátí se, podá DARRELLOVI chladně ruku – v jeho chovaní se objeví shovívavost.) Nazdar, Darrelle! Když jsem tu byl naposled, chvástal jste se, že v týdnu odjedete do Indie, a dnes vás tu vidím ještě.

DARRELL (zuřivě – předstíraje výsměšný tón): A vy sám jste taky zas přišel. Vypadáte velmi spokojeně tentokrát, Marsdene. Doufám, že vaší sestře se daří dobře. Musí to být pro vás veliká úleva, když vám teď nahrazuje matku. (Pak s drsným smíchem.) Jsme my to ale dva falešné groše, co, Marsdene? Dva padělky, dva podvrhy, Samovi tiší společníci.

NINA (dívajíc se vyčítavě na DARRELLA): Ned odjíždí tento týden, Karlíku. (Najednou.) Mám pro vás práci, Karlíku, připravit k obědu polevu na salát. Víte tu, co já tak ráda.

MARSDEN (vyskočí): Výborně! (Položí jí ruku kolem pasu a vyjdou společně, smějíce se, aniž se podívají na DARRELLA.)

GORDON (se objeví ve dveřích vzadu. Drží v rukou malý, avšak drahý model jachty s napjatými plachtami. V nitru mu bojují vzájemně protichůdné city, je mu do pláče, je však přitom tvrdošíjně rozhodnut. Jde vzdorně k DARRELLOVI a postaví se před něj. DARRELL se k němu překvapeně obrátí): Slyšte – Darrelle – to vy jste –? (Slova se mu dusí v hrdle.)

DARRELL (si okamžitě uvědomí, co bude – přemýšleje se zasmušilou úzkostí):

Tak se to muselo stát… čeho jsem se bál… zdá se, že můj osud je neúprosný…

(S napjatou laskavostí.) Co jestli jsem?

GORDON (se zatvrdí – koktá): Našel jsem to v hale. Nemůže to být od nikoho jiného. Je to dárek od vás?

DARRELL (nyní sám tvrdý a vzdorný): Ano.

GORDON (se třese vztekem): Pak tedy – podívejte se, jak o vás stojím. (Rozpláče se, vytrhne stěžeň hlavní i čelní, přeláme je, utrhá lanoví a plachty a hodí zbylý trup DARRELLOVI k nohám.) Tak. Můžete si ho nechat!

DARRELL (přemožen na okamžik hněvem): Ty – ty malý ďáble! Ty! To není ode mne – (Výhrůžně pokročí vpřed, GORDON stojí, bledý jako stěna, vzdorně mu čele. DARRELL se na chvilku napne – a pak promluví třesoucím se hlasem, v němž je znát hluboce raněnou náklonnost.) Neměls to dělat, synu. Co na mně záleží? To přece nebyl nikdy můj člun. To byl tvůj člun. Měl jsi myslet na ten člun, a ne na mě. Což nemáš rád lodě? Myslel jsem si, že to byla krásná loď. Proto jsem ji –

GORDON (zničeně štkaje): Byla strašně hezká. Já jsem to nechtěl udělat! (Klekne a sebere člun opět do náručí.) Namouduši nechtěl. Mám strašně rád lodě. Ale vás nenávidím. (Toto poslední řekl s vášnivou vroucností.)

DARRELL (suše): To jsem pozoroval.

GORDON: Ne, vy to nevíte. A teď vás ještě víc nenávidím. Víc než kdykoliv dřív. (Jeho tajemství mu vyklouzne.) Viděl jsem vás, jak jste líbal maminku. A maminku jsem viděl taky.

DARRELL (polekán, avšak okamžitě se nutě do úsměvu): Ale to jsem jí dával sbohem. Vždyť jsme přeci staří přátelé. Víš to dobře.

GORDON: Ze mne si blázny dělat nebudete! Bylo to něco docela jiného. (Výbušně.) Zasloužil byste to – a matka také –, kdybych to řekl na vás tatínkovi.

DARRELL: Ale jdi, jsem tatínkův nejlepší přítel. Vždyť by se ti vysmál.

GORDON: Vy nejste jeho přítel. Pořád se tu potloukáte a klamete ho – chodíte sem za maminkou.

DARRELL: Buď zticha! Co tím chceš říci, že ho klamu?

GORDON: Já nevím. Ale vím, že nejste jeho přítel. A jednou mu to povím, že jsem vás viděl –

DARRELL (nyní velmi zvážní – hluboce pohnut): Poslyš! Jsou věci, které čestný člověk nikomu nepoví – ani otci, ani matce. Chceš přeci být čestný člověk, či ne? (Vroucně.) Jsou věci, které my dva, ty a já, nepovídáme. (Položil ruku GORDONOVI z vnitřního podnětu na rameno.)

To je můj syn… mám ho rád…

GORDON (přemýšleje – strašlivě rozdvojen):

Proč ho mám teď rád?… mám ho najednou strašně rád…

(Pláče.) My? – Koho tím myslíte? – Já mám čest. – Lepší než vy – Nemusíte mi nic povídat. Já bych to byl stejně tatínkovi neřek, opravdu ne. My – Co tím chcete říci, my? – Já, přeci nejsem jako vy! Já nikdy nechci být jako vy!

Je slyšet, jak někdo rozrazil dveře a zas je zavřel, a pak se ozve srdečný hlas EVANSŮV.

EVANS (z haly): Haló, kde jste kdo!

DARRELL (poklepávaje GORDONOVI na rameno): Vzmuž se, synu! Už je tady! Schovej tu loď, nebo se tě bude vyptávat.

GORDON utíká a skryje člun pod pohovku. Když EVANS vstoupí, GORDON se již zcela ovládl a běží mu radostně vstříc. EVANS zesílil, jeho tvář je nyní těžká, zvykl si rozkazovat a být pánem, ať vstoupí kamkoli, ihned se vždy ujme velení. Vypadá mladší, než je, jenom vlasy mu prořídly a na temeni má zřetelnou lysinu. Je draze oblečen.

EVANS (tiskne GORDONA k sobě, s láskou): Jak se máš, synátore? Jak se zdařily narozeniny?

GORDON: Dobře, tatínku.

EVANS: Nazdar, Nede. Jestlipak ten můj chlapec není kolohnát na svůj věk!

DARRELL (usmívaje se s určitým napětím): Ano. Právě jsem se chystal odejít, Same. Musím jít navštívit jednoho známého zde v okolí – jednoho biologa. (Jde ke dveřím.)

EVANS (zklamaně): Tak ty tu nezůstaneš na oběd?

DARRELL: Nemohu. Je mi líto. Je to důležité. Za pár dní odjíždím… musím toho fůru obstarat – nashledanou, Same. Na shledanou, Gordone.

GORDON (jak DARRELL odchází, s neobratným spěchem): Sbohem, strýčku Nede.

EVANS: Na shledanou, Nede. Kde je matka, synu?

GORDON: V kuchyni se strýcem Karlíkem.

(Přemýšlí.) Doufám, že se nikdy nevrátí… proč jsem ho ale měl v tu chvíli rád?… bylo to jenom na okamžik… a vlastně to ani nebylo… vždyť bych ani nemohl… proč vždycky vyslovuje moje jméno tak, jako kdyby mu nechtělo z hrdla?…

EVANS (sedaje vlevo): Doufám, že oběd bude brzo. Mám hlad jako vlk, ty ne?

GORDON (roztržitě): Ano, tatínku.

EVANS: Pojď sem blíž a pověz mi, jak ses měl na své narozeniny. (GORDON přistoupí. EVANS si ho posadí na klín.) Jak se ti líbí dárky? Co jsi dostal od strýce Neda?

GORDON (vyhýbavě): A jsou všecky pašácké. Prával ses někdy, tatínku?

EVANS (v rozpacích): Ó, trošku – když jsem musel.

GORDON Dokázal bys nařezat Darrellovi?

EVANS (překvapen): Tvýmu strýci Nedovi? A proč? Byli jsme vždycky přátelé.

GORDON: Totiž, kdybyste nebyli přátelé, dokázal bys to?

EVANS (vychloubavě): Ó, ano, myslím, že ano. Ned nebyl nikdy tak silný jako já.

NINA vstoupila, zatímco mluvili. Pomalu se přiblíží.

GORDON: Ale Gordona bys byl nepřepral, viď, že ne?

EVANS: To víš, že ne.

NINA (přistoupí k židli ve středu, nutíc se do úsměvu): Co to pořád máte s tím zápasením? To není hezké. Jenom proboha, Same, ho neutvrzuj v takových –

EVANS (ceně zuby): Neposlouchej ženy, Gordone. Musíš se naučit bojovat, abys to na světě někam dotáh.

NINA: Snad máš pravdu. (Rozhlížejíc se.) Ned odešel?

GORDON (vzdorně): Ano – a už se nevrátí – a brzy odjíždí.

NINA (se otřese):

Proč mluví tak vyzývavě?… a proč lne tak k Samovi…? jistě že mě viděl s Nedem… ani mi nechce na klín… jako jindy… Ned měl pravdu… musím mu lhát… abych ho zas získala… sem… na svůj klín…

(Posměšně EVANSOVI.) Jsem ráda, že Ned odešel. Bála jsem se, že by ti překážel v práci.

GORDON (horlivě, napolo slézaje z otcova klína): Ty jsi – ráda?

EVANS (překvapen): Ale jdi, Nino, nesmíš Nedovi tak ubližovat! Je sice pravda, že už není tím, co býval, ale pořád je to náš nejlepší přítel.

NINA (znuděně): Ó, já vím, že je, ale když už to člověka nebaví, mít ho tady pořád. Aniž jsem byla snad nějak hrubá, nutila jsem ho, aby se vrátil k práci, a přiměla jsem ho, že mi slíbil, že se dva roky nevrátí. Nakonec mi to slíbil – a pak začal být hloupý a rozcitlivělý, a žádal mne, abych mu dala hubičku na rozloučenou, pro štěstí. Tak abych se ho zbavila, jsem mu tu hubičku dala. Blázen jeden!

GORDON (jde k NINĚ a podívá se jí do očí s lesknoucíma se očima): Maminko!

NINA: Drahoušku! (Vezme ho na klín a chová ho v náručí.)

GORDON (ji políbí): Tak!

EVANS (ceně zuby): To se Ned musel do tebe jistě zamilovat – na stará kolena! (Pak rozcitlivěle.) Chudák stará! Nikdy se neoženil, to je to! Je mu smutno. Vím, jaké to je. Člověk potřebuje trochu ženského povzbuzení, a pak už všechno klape.

NINA (tiskne Gordonovu hlavu ke své, škádlivě se smějíc): Myslím, že tvůj tvrdohlavý tatínek měkne a hloupne, nemyslíš, Gordone?

GORDON (se směje s ní): Ano, on měkne, maminko! A hloupne! (Políbí ji a zašeptá.) Já budu jako Gordon Shaw, maminko!

NINA ho zuřivě k sobě tiskne, vítězoslavně šťastna.

EVANS (ceně zuby): S vámi dvěma já už nic nesvedu. (Směje se. Všichni dohromady se šťastně smějí.)

NINA (najednou se jí zmocní výčitky svědomí a lítosti):

Ó, jak jsem byla na Neda necitelná… ubohý velkomyslný Nede! řekls mi, abych o tobě tvému synovi lhala… ve svém vlastním zájmu… nejsem hodna tvé lásky… jsem nízká a sobecká… ale miluju tě… toto je syn naší lásky, kterého objímám… ó, matko bože, vyslyš mé modlitby, abychom jednoho dne mohli říci našemu synovi pravdu a aby mohl milovat svého otce…

GORDON (cítě její myšlenky, vzpřímí se jí na klíně a hledí jí upřeně do tváře, zatímco ona se provinile vyhýbá jeho očím – přemýšleje s nechutí):

Ona teď myslí na toho Darrella… (Sleze jí z klína a ustoupí od ní.)

NINA (přemýšlejíc postrašeně):

Gordon četl mé myšlenky… nesmím ani myslet na Neda, když je Gordon nablízku… ubohý Ned… ne, nesmím na něj myslet…

(Nakloní se vpřed, vztahujíc po GORDONOVI dychtivě ruce, avšak nutíc se do hravého tónu.) Ale, Gordone, co to s tebou je? Utekl jsi z mého klína, jako kdyby tě pích špendlíkem. (Nutí se do smíchu.)

GORDON (s očima sklopenýma, vyhýbavě): Mám hlad. Půjdu se podívat, jestli snad už není oběd. (Obrátí se prudce a odběhne.)

EVANS (s nadřazeným mužským pochopením, laskavě, avšak se závazností pro ženské slabosti): Gordon už má po krk toho mazlení, Nino. Zapomínáš, že se z něj stává velký hoch. A my přeci chceme, aby z něj vyrostl opravdový mužný muž. A ne snad nějaká stará dáma, jako je Karlík. (Prozíravě.) Sázím se, že to bylo právě mazlení, které udělalo z Karlíka to, co je. Jeho matka s ním pořád jednala jako s miminkem.

NINA (podřizujíc se – avšak s hořce pohrdavým pohledem): Možná že máš pravdu, Same.

EVANS (důvěřivě): To vím, že mám.

NINA (přemýšlejíc, s výrazem soustředěného záští):

Ó bože matko, popřej mi, abych mohla jednou říci tomuto bláznu pravdu…

Opona

OSMÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Pozdní odpoledne jednoho dne na konci června, po deseti letech – zadní paluba Evansovy motorové lodi, zakotvené v řadě jacht blíže koncové čáry u Poughkeepsie. Příď a střed lodi jsou vpravo za scénou, zamířeny proti proudu. V pozadí je zábradlí levého boku a vlevo oblouk zádi s kormidlem a vpravo je vidět zadní stranu kabiny se širokými okny a dveřmi. Vlevo dvě židle z vrbového proutí a vpravo chaise longue. Uprostřed proutěný stůl se židlí. Zadní paluba je celá v chladném stínu, který se odráží od měkkého zlatého slunečního oparu, jenž plane za pozdního odpoledne nad řekou.

NINA sedí u stolu uprostřed, DARRELL na židli nejdále vlevo, MARSDEN v chaise longue vpravo. EVANS se opírá o zábradlí, přímo vzadu za NINOU, dívaje se kukátkem proti proudu. Vedle něho stojí MADELINA ARNOLDOVÁ.

Nininy vlasy zcela zbělely. Zoufale se snaží skrýt příliš zřejmé spousty natropené časem pod přehnaným nánosem líčidla, které však jí spíše škodí, než prospívá, protože upozorňuje na to, co by mělo skrýt. Její obličej je hubený, tváře propadlé, ústa stažena v násilný úsměv. Z bývalého kouzla její tváře nezbylo téměř nic kromě očí, které se nyní zdají větší a ještě tajemnější než kdykoli dřív. Zachovala si však svoji krásnou postavu. To působí tragicky, poněvadž ve srovnání s ní Ninin obličej zdá se ještě starší a sešlejší. Celým svým chováním okamžitě připomíná Ninu ze čtvrtého dějství, neurotickou, vášnivě zahořklou a rozervanou. Je oblečena do bílého kostýmu, jaký se nosí pro vodní sporty.

DARRELL, zdá se, „se vrátil zpět“ a připomíná zase mladého doktora, kterého jsme viděli v domě Ninina otce v dějství druhém. Vypadá zase jako chladný, věcný vědec, který pohlíží na sebe a na lidi kolem sebe jako na zajímavá fenoména. Napohled se mu vrátila ostrá určitost, jeho tvář a tělo jsou hubené a v dobrém stavu, kruhy a váčky pod očima z minulého dějství zmizely. Léta strávená v tropech zbarvila jeho hnědou kůži téměř až do černa. Jeho husté vlasy jsou železně šedivé. Má flanelové kalhoty, modrý kabát a bílé jelenicové střevíce. Vypadá snad na jedenapadesát, ale ani o den starší. MARSDEN velmi zestaral. Jeho vysoká postava je zřetelně sehnuta a jeho vlasy jsou bělavé. Vypadá jako starší kopie MARSDENA z dějství pátého, který byl tak zničen smrtí matky. Nyní to bylo zase úmrtí jeho sestry, které ho uvedlo do zoufalosti. Jeho dnešní zármutek je však mnohem odevzdanější než dřívější. Je bezvadně oblečen v černé šaty jako v dějství pátém.

EVANS je prostě EVANS, jeho typ se logicky vyvinul léty stoupajícího úspěchu a hromaděného bohatství, je veselý, prostý a dobromyslný jako vždy, avšak zřetelně tvrdohlavější a neústupnější. Velmi zesílil. Jeho masitá tvář je těžká, ruměná a mrtvičná. Temeno hlavy má docela holé. Má námořnickou čapku, modrý námořnický kabát, bílé flanelové kalhoty a jelenicové střevíce.

MADELINA ARNOLDOVÁ je hezké devatenáctileté děvče s tmavýma očima a vlasy. Je silně opálená, má vysokou atletickou postavu, připomínající Nininu z prvního dějství. Osobně je přímá a upřímná. Vypadá jako někdo, kdo vždycky ví, co si přeje a obyčejně to dostane, avšak je také velkomyslná a umí prohrávat, pašák děvče, které je stejně oblíbeno mezi děvčaty jako vyhledáváno muži. Je oblečena v sportovní kostým jasných barev.

EVANS (nervózní a vzrušený – jako na jehlách – odkládá netrpělivě kukátko): Já tam nevidím nic. Ta řeka je zatraceně zamžená. (Podávaje kukátko MADELINĚ.) Tu máte, Madelino. Vy máte mladé oči.

MADELINA (horlivě): Děkuju vám. (Dívá se proti proudu kukátkem.)

NINA (přemýšlejíc hořce):

Mladé oči… které se dívají do Gordonových očí… on vidí lásku v jejích mladých očích… moje už jsou staré teď…

EVANS (vytáhne hodinky): Za chvíli budou startovat. (Pokročí vpřed – beznadějně.) A to se rozumí, to zatracené rádio se muselo zrovna teď polámat. A to jsem si prosím objednal zbrusu nové, jen pro tyhle závody. Takové mám já štěstí! (Jde k NINĚ a položí jí ruku na rameno.) Panečku, sázím se, že Gordon je teď zrovna v pěkném napětí, Nino.

MADELINA (aniž odložila kukátko): Chudák! Já vím, že musí být.

NINA (přemýšlejíc s prudkou hořkostí):

Ten tón v jejím hlase… její láska, jíž se ho zmocnila… mého syna… (Mstivě.) Ale ona ho nedostane… alespoň pokud já žiji, ne…

(Bezbarvě.) Ano, musí být znervóznělý.

EVANS (dá ruku pryč, ostře): Já jsem nemyslel znervóznělý. On ani neví, co to jsou nervy. Ten se ještě nikdy ničeho nelek. (Poslední větu řekne s nevolí, dívaje se na ni, zatímco se vrací k zábradlí.)

MADELINA (s klidnou důvěrou člověka, který je o něčem přesvědčen): Ano, na Gordona je možno všechno vsadit, bez obavy, že by ztratil hlavu.

NINA (chladně): Já vím docela dobře, že můj syn není žádný slaboch – (Významně, s pohledem na MADELINU.) Ačkoli tu a tam provede nějaké to slabošství.

MADELINA (aniž sejme kukátko, přemýšlí dobromyslně):

Au… to platilo mně…

EVANS (dívaje se znovu na hodinky): Teď už by měli být každou chvilku seřazeni u startu. (Udeří pěstí do zábradlí – uvolňuje svým potlačeným citům.) Jen do toho, Gordone!

NINA (polekána – s nervózním podrážděním): Same! Řekla jsem ti, že mám hrozné bolení hlavy.

EVANS (s nevolí): Promiň. A proč si nevezmeš aspirin?

MADELINA (s netrpělivým povzdechem, odloží kukátko): Je to marné, pane Evansi, nevidím nic.

EVANS (s hněvivou znechuceností): Kdyby jen to zatracené rádio bylo v pořádku!

NINA (zoufale): Propánaboha, neklej tolik.

EVANS (dotčen – rozhořčeně): A co na tom, jsem-li rozrušen?

NINA (zlomyslně): A to bys právě neměl. Vzpomeň si na svůj vysoký krevní tlak. Zeptej se Neda, on ti poví, že by ses neměl rozčilovat.

DARRELL: Ó, myslím, že Samovi nic neschází, Nino.

EVANS (bručí): Nikdy mi nebylo lépe. (Vytáhne opět hodinky.) Čas ke startu. Pojď se mnou do kabiny, Nede. Vypijeme skleničku. A podíváme se, jestli už McCabe spravil to zatracené rádio. (Jde kolem MARSDENA, plácne mu rozhořčeně na rameno.) Pojďte taky, Karlíku! Vzmužte se přeci, zapomeňte na zármutek.

MARSDEN (vyrušen ze svého snu – nepokojně): E? – Co je? – Už jedou?

EVANS (přicházeje zas do dobré nálady – vycení zuby, bere ho v podpaždí): Vy pojedete, vypít skleničku. Myslím, že byste jich potřeboval tak asi deset, abyste se dostal do správné nálady k tomu finiši. (DARRELLOVI, který vstal, avšak stojí u židle.) Pojď, Nede.

NINA (rychle): Ne, nech Neda u mne. Chci si s ním promluvit. Vezmi s sebou Madelinu a Karlíka.

MARSDEN (dívaje se na ni prosebně): Ale mně se tak znamenitě sedělo –

(Pak se jí podívá do očí – přemýšleje.) Chce být sama s Darrellem… dobrá… teď už je to jedno… jejich láska je mrtva… avšak pořád mají ještě nějaké tajemství, které mi nikdy neřekla… nevadí… jednou mi to poví… jsem jediný, který jí zbude… brzo…

EVANS: Tak pojďme, Madelino. Vám dáme jenom malinkou stupečku. (Netrpělivě.) Karlíku! Tak jdeme!

MARSDEN (s horečnou veselostí): Doufám, že to bude silné jako jed.

EVANS (se směje): Tak to má být! Však my z vás ještě uděláme pořádného chlapa.

MADELINA (smějíc se, jde a vezme MARSDENA pod paží): Dovedu vás potom domů, pane Marsdene.

Jdou do kabiny, EVANS poslední. NINA a DARRELL se obrátí a dívají se s údivem jeden na druhého, tázavě a dlouze. DARRELL zůstane stát a zdá se být poněkud nesvůj.

DARRELL (přemýšleje s melancholickým zájmem):

A teď?… co?… mohu se jí dívat do očí… do těch podivných očí, které nikdy nezestárnou… teď už bez touhy anebo bez žárlivosti anebo bez hořkosti… byla vůbec někdy mou milenkou?… může být matkou mého dítěte?… je vůbec někdo, kdo by byl mým synem?… neumím si už ty věci představit jako skutečnost… musely se přihodit v jiném životě…

NINA (přemýšlejíc smutně):

Můj bývalý milenec… jak dobře a mladě vypadá… teď, když se už vůbec nemilujeme – náš účet u boha otce je vyrovnán… večery štěstí zaplaceny roky bolesti… láska, vášeň, vzrušení… jak je ten jejich život vzdálený… jediný živoucí život je v minulosti a v budoucnosti… přítomnost je jenom mezihra… podivná mezihra, v níž se dovoláváme svědectví minulosti a přítomnosti, abychom dokázali, že jsme živi…

(Se smutným úsměvem.) Posaď se, Nede. Když jsem se dověděla, že ses vrátil, napsala jsem ti, protože potřebuji přítele. Je to už tak dávno, co jsme se milovali, takže nyní můžeme zas být přáteli. Necítíš to také tak?

DARRELL (vděčně): Ano. Cítím. (Vsedne na židli vlevo a přitáhne ji blíže k ní.)

NINA (s přátelským úsměvem): Nevypadal jsi tak mladě a hezky, jak tehdy, když jsem tě poprvé uviděla. Pověz mi své tajemství. (Hořce.) Potřebuji je. Jsem stará. Podívej se na mne. A já jsem se opravdu těšila, až zestárnu. Myslela jsem, že dojdu klidu. Ó, jak smutně jsem se zklamala. (Nutí se do úsměvu.) Tak mi pověz, jaký pramen mladosti jsi to nalezl.

DARRELL (hrdě): To je jednoduché. Práce. Začala mne zajímat biologie, právě tak, jako kdysi medicína. Ale můj zájem nebyl snad nějaký sobecký, to je právě ten rozdíl. Nemám vůbec naděje, že bych se stal snad slavným biologem. A já to vím. Jsem jen docela řadový pracovník. Ale naše pokusná stanice je „ohromný úspěch“, jak by řekl Sam. Udělali jsme několik zpropadeně důležitých objevů. Říkám „jsme“, ale myslím vlastně Prestona. Snad si vzpomeneš, že jsem ti o něm psával s nadšením. A bylo docela oprávněné. Stává se opravdu slavným na celém světě. Je, co já jsem mohl být – schopnosti jsem na to měl, Nino. Kdybych byl měl víc síly a míň marnivosti a kdybych byl zůstal u své práce. (S hrdou náklonností.) Je to znamenitý hoch, Nino. Snad bych měl říci muž, protože už mu bude pomalu čtyřicet.

NINA (přemýšlejíc s hořkým zármutkem):

Tak, Nede… (Pak najednou poplašena.) On zapomněl pro toho Prestona na Gordona…

Tak ty jsi našel syna, zatímco já jsem svého ztrácela – svého, který je také tvůj.

DARRELL (usmívaje se): Ano, možná, že v mém podvědomí je mi Preston za něj náhradou. No, prospělo nám to oběma a nikomu to neublížilo.

NINA (s hořkým důrazem): Kromě tvému vlastnímu synu – a mně – ale myslím, že na nás teď nezáleží.

DARRELL (posměšně): Řekl bych, podle všeho, co jsem slyšel, že se stal tvým ideálem univerzitního hrdiny – docela jako jeho nezapomenutelný jmenovec.

NINA (mluvíc s něžnou výčitkou): A jsem já ideálem šťastné matky, Nede?

DARRELL (okamžitě pohnut a zahanben): Odpusť mi, Nino. Víš, já jsem ještě docela nepohřbil tu všecku svou hořkost. (Něžně.) Je mi tak líto, že jsi nešťastna, Nino.

NINA (mluvíc smutně): Ztratila jsem syna, Nede. Sam z něho udělal jenom svého syna. A všechno to se stalo tak postupně, že já, ačkoliv jsem si uvědomovala, co se děje, neměla jsem vůbec možnost zakročit.

DARRELL (netrpělivě): Ale jdi, Nino. Víš dobře, že jsi vždycky toužila, aby byl jak Gordon Shaw.

NINA (vybuchne proti své vůli – divoce): On není jako Gordon! (Snažíc se být rozumnější.) Co mi na tom záleží, jestli je Gordon atlet nebo ne? Je to takový nesmysl, ten všechen rámus o tom. Tak například dneska se ani v nejmenším nezajímám o výsledek toho závodu. Je mi to jedno, ať si je třeba poslední.

DARRELL (mstivě):

No, mně také… už je na čase, aby tihle Gordonové dostali jednou pořádně napráskáno…

MADELINA (se objeví najednou ve dveřích kabiny, tvář vznícenu vzrušením): Už vyrazili. Pan Evans něco zaslech v rádiu – je to strašně slabé, ale – Navy a Washington vedou, Gordon je třetí. (Zmizí zas v kabině.)

NINA (dívajíc se za ní se záštím):

Její Gordon… jak si je jista… jak nemám ráda tu její hezkou tvář…

DARRELL (s jistou zlomyslností – suše): Zdá se, že tu je jedna mladá dáma, které na tom strašně záleží, bude-li Gordon první, nebo ne.

NINA (snažíc se vypadat zarmouceně): Ano, teď je Gordon její, Nede. (Nemůže však snésti toto pomyšlení, mstivě.) Totiž, jsou zasnoubeni. Ale ovšem, to ještě nijak neznamená – Umíš si představit, že by se zahodil s takovouhle bláhovou loutkou? Prostě nemohu věřit, že by ji opravdu miloval. Vždyť skoro ani není hezká a je hrozně hloupá. Myslela jsem, že s ní jenom flirtoval – nebo že prostě je to jedna z jeho přechodných fyzických afér. (Škubne sebou.) V jeho věku se člověk nemůže divit, ani matka se nemůže stavět proti přírodě. Ale aby ji Gordon snad bral vážně, a dokonce snad jí nabídl manželství – to je přeci tak nesmyslné, že se to ani vyslovit nedá.

DARRELL (s nevolí): Nemohu s tebou souhlasit. Mně se zdá docela roztomilá. Zdá se mi, že kdybych byl Gordonem, udělal bych docela to, co on.

NINA (neuhýbajíc): Jestliže si ji vezme, znamená to, že zapomene na mě, zapomene na mě tak dokonale, jako Sam zapomněl na svou matku. Ona ho prostě ke mně nepustí. Ó, já vím, co ženy umějí! Užije svého těla k tomu, aby ho přinutila na mne zapomenout. Můj syn, Nede. A také tvůj, Nede. (Najednou se zvedne a jde k němu a vezme obě jeho ruce do svých.) Syn naší staré lásky, Nede.

DARRELL (přemýšleje s podivným zachvěním, v němž se mísí přitažlivost jejího doteku se strachem z něho):

Naše láska… stará láska… starý známý dotek jejího masa… jsme staří… je to hloupé a neslušné… což si myslí, že mnou ještě může vládnout?…

(Přísně.) Přísahal jsem, že se již nikdy nebudu plést do lidských životů, Nino!

NINA (držíc se svého): Musíš mu zabránit, aby si nezničil život.

DARRELL (tvrdohlavě – bojuje sám se sebou): Nedotknu se žádného života, který se skládá z více než z jedné buňky. (Drsně.) A v tomhle bych ti stejně nepomohl. Musíš si prostě odvyknout nakládat s lidmi, jako kdyby ti patřili, plést se jim do života, jako kdybys byla sám bůh, který je stvořil.

NINA (s podivným klidem): Myslím, že tě pořád ještě trochu miluju, Nede.

DARRELL (stejným tónem jako ona): A já tě také ještě pořád trochu miluju, Nino. (Pak přísně.) Ale už se ti nebudu plést do tvého života. (S drsným smíchem.) A ty ses již napletla dost do záležitostí lidské lásky, stará dámo. Po té stránce tvůj čas už minul. Pošlu ti pár milionů buněk, které budeš moci mučit, aniž si sama ublížíš. (Znovu se ovládne – zahanbeně.) Nino, prosím tě, odpusť mi.

NINA (začne jakoby ze sna – starostlivě): Co jsi říkal, Nede? (Pustí jeho ruku a vrátí se na svou židli.)

DARRELL (tupě): Nic.

NINA (podivně): Mluvili jsme o Samovi, že? Co říkáš, jak vypadá?

DARRELL (se zmatenou lhostejností): Výtečně. Je ovšem trochu tlustý. Vypadá, jako kdyby jeho krevní tlak byl trošku vyšší, než by měl být. Ale to není nic zvláštního u lidí jeho konstrukce a stáří. Není tu žádné naděje – totiž, není třeba se strachovat. (Pak zuřivě.) Hrom do toho, proč jsi mne přivedla k tomu, abych řekl naděje?

NINA (klidně): Snad sis na to myslel sám, nemyslíš?

DARRELL: Ne. Nemám nic proti Samovi. Byl jsem vždycky jeho nejlepší přítel. Vděčí mi za své štěstí.

NINA (podivně): Na světě je tolik zvláštních důvodů, o nichž se neopovážíme přemýšlet.

DARRELL (vzrušeně): Jaký důvod bych mohl mít pro to, abych doufal v Samovu smrt?

NINA (podivně): Vždycky si přejeme pro někoho smrt, buď pro sebe, nebo pro jiné, nemyslíš –

DARRELL (poděšen): Teď mluvíš jako bývalá Nina – Nina, do které jsem se poprvé zamiloval. Prosím, už tak nemluv. Nesluší se to v tvém věku.

NINA (podivně): Já jsem bývalá Nina. A tentokrát od sebe svého Gordona nepustím za nic na světě.

EVANS (se objeví ve dveřích kabiny – vzrušen a podrážděn): Teď poslouchá Madelina. Já jsem z toho rádia nemoh nic dostat. (Zvedne kukátko a jde k zábradlí a dívá se proti proudu.) Poslední, co jsem ještě rozuměl, bylo, že Gordon je třetí, Navy a Washington že vede. A to jsou právě ty dvě nebezpečné, aspoň to říkal Gordon – zvláště Navy. (Odkládaje skla – se stenem.) Zatracená pára nad tou řekou. Můj zrak už slábne. (Pak najednou vycení zuby.) Měli jste vidět Karlíka. Začal do sebe lít skotskou, jako kdyby měl placeno od kusu. Musel jsem mu vzít láhev. Ten si dal. (Pak dívaje se z jednoho na druhého – s nevolí.) Co je to s vámi? Cožpak nevíte, že jsou právě závody? Co tu sedíte jako přišroubovaní?

DARRELL (smířlivě): Myslel jsem, že bude nejlíp, když tu někdo zůstane, aby vám mohl říci, až se objeví.

EVANS (s úlevou): To je pravda. Tu máš, tady je kukátko. Měl jsi vždycky dobré oči.

DARRELL vstane, vezme kukátko, jde k zábradlí a počne je přizpůsobovat svému zraku.

DARRELL: Kterého člunu, jsi říkal, že se Gordon bál nejvíc?

EVANS (se vrátil ke dveřím kabiny): Navy. (Pak hrdě.) Ó, on je všechny porazí, ale bude to těsné vítězství. Musím se podívat, jestli Madelina něco slyší – (Vrátí se zas do kabiny.)

DARRELL (dívaje se proti proudu – se mstivou hořkostí – přemýšleje):

Kupředu, Navy…

NINA (vroucně): Poslyš, Nede, jsem si naprosto jista, z toho, co mi Samova matka napsala před svou smrtí, že mi tenkrát musela lhát, když mi vyprávěla o tom dědičném šílenství. Byla žárlivá, že Sam miloval mne, a ona se mi prostě chtěla pomstít, jsem si tím docela jista.

DARRELL (aniž odložil skla – suše): Ne. Řekla ti pravdu. Nikdy jsem se o tom nezmínil, ale jednou jsem si tam zajel a důkladně jsem celý případ té rodiny prozkoumal.

NINA (se mstivým zklamáním): Ó – to asi proto, že jsi chtěl mít jistotu, abys mohl doufat, že se zblázní?

DARRELL (prostě): Tehdy jsem potřeboval mít takovou naději. Strašně jsem tě tehdy miloval, Nino – strašně.

NINA (kladouc mu ruce na rameno): A teď už ne – Nede? Já jsem tě hrozně milovala. A dosud tě miluji, Nede. Sama jsem tehdy doufala, že se zblázní, protože jsem tě tolik milovala. Ale jen se na Sama podívej. Kypí zdravím jako boží hovádko. Teď není naprosto žádného nebezpečí.

DARRELL (strnule): Nejsem už lékařem, ale řekl bych, že se v jeho případě příroda přehlédla, a že je proto zdravý. Dnes, po tolika letech, je tu pravděpodobnost jedné k tisíci, že je tomu tak.

NINA (s náhlou zuřivou prudkostí): Tak pak je tedy čas říci mu pravdu, ne? Trpěli jsme v jeho zájmu po celý život. Udělali jsme ho bohatým a šťastným. Je čas, aby nám vrátil našeho syna.

DARRELL (přemýšleje):

Aha… tak je to tedy… říci Samovi pravdu… nakonec… bůh ví, že bych mu to rád řek…

(S posměškem.) Náš syn? To myslíš svého, má milá. Buď tak laskava a nepočítej se mnou v žádném případě, kdy půjde o zasahování do cizího života. –

NINA (nezastrašena – vede pořád svou): Ale Sam mi neuvěří, když mu to řeknu jenom já. Bude myslet, že schválně lžu, že to je jenom moje šílená žárlivost. A pak se tě zeptá. A ty mu to musíš také říci, Nede.

DARRELL (přemýšleje):

Rád bych viděl jeho tvář, až uslyší, že ten slavný veslař není jeho, ale můj syn… to by byla malá náhrada za všecko, co mi vzal…

(Drsně.) Říkám ti, že se už nechci plést do Samova života.

NINA (naléhavě): Pomysli si jen, co jsme všecko pro Sama vytrpěli, čím vším jsme museli projít. Musíš mu to říct. Přece mne ještě trochu miluješ, či ne, Nede? Musíš to udělat, když si vzpomeneš na štěstí, které jsme spolu prožívali. Byl jsi jediné štěstí, které jsem v životě poznala. Ó, kdybych jen byla s tebou uprchla, když ses vrátil z Evropy. Jak bychom byli bývali šťastni – kdyby nebylo Sama.

DARRELL (přemýšleje – chabě):

Ano, nebýt Sama, byl bych býval šťasten…

NINA (s vrcholnou naléhavostí, pokouší se ještě zlomit jeho poslední odpor): Musíš mu to říci, Nede. V mém zájmu. Protože tě miluju. Protože si vzpomínáš na naše večery – na naše šílené štěstí. Protože mne miluješ.

DARRELL (poražen – omámeně): Ano – co mám dělat? – zase se plést do něčího života?

Z kabiny se ozve MADELINO radostné volání a tleskání, MARSDENOVO opilé ječení a hlas EVANSŮV: všichni volají „Gordon“, „Gordon“, „kupředu, Gordone“. MARSDEN se objeví, mávaje rukama, ve dveřích kabiny a ječe „Gordon“. Je hekticky opilý. DARRELL se zuřivě otřese, jako kdyby se probudil z tíživého snu a odstrčí NINU od sebe.

DARRELL (přemýšleje – pořád ještě omámen, avšak s úlevou):

Zase Marsden… díkybohu… zachránil mne… od ní… a od jejích Gordonů…

(Obrátí se na ni vítězoslavně.) Ne, Nino, je mi líto – ale nemohu ti pomoci. Řekl jsem ti, že už se nikdy nebudu plést do lidských životů. (Důvěrněji a důvěrněji.) A pak jsem si docela jist, že Gordon není můj syn, máme-li už si říci tu nejhlubší pravdu. Byl jsem ti jenom tělem. Tvůj první Gordon vždycky obživl. Nebyl jsem pro tebe nikdy víc než náhražka za tvého mrtvého milence. Gordon je vlastně Gordonův syn, syn tvého prvního Gordona. A tak vidíš, že bych Samovi lhal, kdybych se mu chlubil tím, že já jsem – a pak – jsem čestný muž. To alespoň – jsem dokázal. (Zvedne kukátko a dívá se proti proudu.)

(Přemýšleje radostně.) Jsem volný… konečně jsem ji porazil… teď kupředu, Navy… musíš porazit za mne její Gordony…

MARSDEN (jenž se na ně díval bláznivě ceně zuby): Haló, vy dva. Proč vypadáte tak provinile? Vždyť už se přeci nemilujete. Je to všecko nesmysl. Nejsem už ani za mák žárlivý. To přeci je dostatečný důkaz, či ne? (Pak omlouvavě.) Promiňte, jestli snad se zdá, že jsem trochu pil – trochu mnoho pil. Sam povídal deset skleniček, a pak si vzal láhev, když jsem měl teprve pět. Ale stačilo to. Zapomněl jsem na zármutek. A vzbudilo to ve mně zájem o ty závody. (Vzdychne chraptivě.) Vzpomínáš si na tu starou písničku, kterou jsme zpívali o veslování, Nino? „Ráz, dva, ráz, dva, kupředu rychle, ráz, dva.“ Ó, zapomínám, že Sam říkal o Gordonovi, že už dohnal ty, co vedli. Ohromně přidal. Teď mají stejné vyhlídky. A mně je to jedno – kdo vyhraje – jen když to nebude Gordon. Nemám ho rád od té doby, co vyrostl. Myslí si o mně, že jsem stará žena. (Zpívá.) „Ráz, dva, ráz, dva.“ Všichni proti Gordonovi.

DARRELL (horečně): Výborně! (Dívá se kukátkem – vzrušeně.) Vidím, jak se něco tam nad hladinou blýská. To budou jejich vesla. Už jedou. Řeknu to Samovi. (Utíká do kabiny.)

MARSDEN (usedne neobratně na palubu u Nininy židle, vezme NINU za ruku a hladí ji): Tak, tak, Nina Cara Nina. Nemuč si svou hezkou hlavičku. Dopadne to všecko dobře. Ještě chviličku počkáme a pak se dáme pěkně spolu oddat.

(Přemýšleje polekaně.) Čerta… co to mluvím?… jsem opilý… a to je jedno, tím líp… toužil jsem to říct po celý život…

EVANS a MADELINA a DARRELL přitáhnou z kabiny. Všichni mají kukátka. Utíkají k zábradlí a namíří kukátka nahoru na řeku.

MADELINA (vzrušeně): Už je vidím. (Uchopí EVANSE za ruku a ukazuje mu.) Podívejte se, pane Evansi – tenhle – nevidíte?

EVANS (vzrušeně): Ne, ještě ne, aha. Teď je vidím. (Tluče pěstí do zábradlí.) Kupředu Gordone, kupředu!

MADELINA: Kupředu, Gordone!

Píštaly a jekot jacht zakotvených na řece se ozvou. Hluk roste každým okamžikem, jak se přidává jedna jachta za druhou, zatímco závodníci se přibližují blíž a blíže, až nakonec scéna jeviště se chvěje pekelným řevem všemožných zvuků.

NINA (přemýšlejíc s hořkým záštím):

Jak tu Madelinu nenávidím… (Pak s pekelnou vypočítavostí.) Proč bych jí to neřekla?… totéž, co řekla Samova matka mně?… o tom šílenství… Madelina si myslí, že Gordon je Samův syn… (s příšerným, vítězným úsměvem) To bude básnická spravedlivost… a tím bude všecko rozřešeno… ona si ho nevezme… a on se uchýlí ke mně pro útěchu… musím si to však pozorně rozmyslet…

MARSDEN (poháněn dál – výstředně): Poslyšte, Nino. Až se my dva vezmeme, tak napíšu román – svůj první opravdový román. Těch dvacet podivných knih, které jsem dosud napsal, nebylo nic jiného než rozvláčné povídačky pro vyrostlé děti – o milých starých dámách a vtipných cynických starých mládencích a o podivných charakterech mluvících dialektem a o manželských dvojících, které se vždycky vzájemně obdivovaly a ctily, a o milencích, kteří se báli lásky a šeptali si jenom o ní přidušeným hlasem. Takový jsem byl, Nino – přidušený našeptávač lží. Teď však si pořádně a zdravě zavýsknu – všechny lživé stíny vystavím slunci – a hezky hlasitě řeknu: „Tohle je život a tohle je pohlaví, a tady je vášeň a nenávist a lítost a radost a bolest a vzrušení, a toto jsou mužové a ženy a synové a dcery, jejichž srdce jsou slabá a silná, jejichž krev je krev a žádný konejšivý sirup.“ Ó, já to dokážu, Nino! Dovedu napsat pravdu. Měl jsem ji ve vás, ve vašem otci, ve své matce a sestře, v Gordonovi, Samovi, Darrellovi a v sobě. Napíšu knihu o nás o všech. Ale co tady mluvím, moje poslední kapitola se právě odehrává – zrovna tady a teď – (spěšně) prominete mi, Nino, viďte? Musím vše dobře pozorovat – je to moje umělecká povinnost. (S námahou vstane a rozhlíží se s horečnou horlivostí. NINA si ho nevšímá.)

EVANS (zoufale, odkládaje kukátko): Člověk vůbec nic nevidí – nejde nic rozeznat, kdo vede, jdu radši poslouchat rádio. (Běží do kabiny.)

NINA (zavolá): Madelino!

EVANS (se vrátí v divokém spěchu): Špatné zprávy! Navy vede o půl lodi – vypadá to, že prý zvítězí, povídal hlasatel – (Pak zuřivě.) A vždyť ničemu nerozumí, ten zatracený blázen hlasatelský –

MADELINA (vzrušeně): Nezná Gordona, Gordon je vždycky nejlepší, když je boj nejtužší.

NINA (zavolá ostřeji): Madelino!

DARRELL (se obrátí a hledí na ni upřeně – přemýšleje):

Proč volá Madelinu?… že je rozhodnuta plést se jim do jejich záležitostí… musím na ni dát pozor… počkejme a uvidíme…

(Dotkne se MADELININA ramene.) Paní Evansová vás volá, slečno Arnoldová.

MADELINA (netrpělivě): Hned, paní Evansová. Ale oni se už blíží. Proč nejdete blíž, abyste se podívala?

NINA (utkvěle a důrazně): Musím vám něco říci.

MADELINA (zoufale popuzena): Ale – no dobrá. (Běží k ní, dychtivě se ohlížejíc přes rameno na řeku.) Co si přejete, paní Evansová?

NINA (důrazně): Především, dejte mi čestné slovo, že nikdy neprozradíte ani slova z toho, co vám řeknu, nikomu na světě – především ne Gordonovi!

MADELINA (dívajíc se na ní v užasu – konejšivě): A nemohla byste mi to říct později, paní Evansová, a až po závodech?

NINA (s vážnou přísností – uchopí ji za zápěstí): Nikoliv, teď vám to musím říci. Slibujete?

MADELINA (v bezmocné znechucenosti): Ano, paní Evansová.

NINA (přesně): V zájmu vašeho budoucího štěstí a v zájmu štěstí mého syna musím mluvit. Nutí mne k tomu vaše zasnoubení. Vy jste se asi divila, proč jsem byla proti němu? Tedy proto, že manželství je nemožné. Gordona si vzít nemůžete. Mluvím k vám jako opravdová přítelkyně.

MADELINA (nemůže věřit svému sluchu – najednou v úplné poplašenosti): Ale proč – proč?

NINA (nemilosrdně): Proč? Protože –

DARRELL (se najednou postaví mezi ně – ostře a přísně poroučeje): Ne, Nino! (Poklepe MADELINĚ na rameno a ustoupí s ní stranou. NINA pustí její zápěstí a hledí za nimi v otupělém omráčení.) Slečno Arnoldová, je mou lékařskou povinností vás upozornit, že paní Evansová není při smyslech. Nedbejte vůbec ničeho, co vám řekne. Přestála právě těžkou zkoušku, která přichází na ženy jejího věku, a je na vás chorobně žárlivá a podléhá těm nejpodivnějším přeludům. (Usměje se na ni laskavě.) Tak se jen klidně vraťte a dívejte se na závody. A bůh vám žehnej! (Sevře jí ruku, podivně pohnut.)

MADELINA (vděčně): Děkuju vám. Myslím, že rozumím. Chudák paní Evansová! (Běží zpět k zábradlí, zvedajíc kukátko.)

NINA (vyskočí a je zas s to promluvit – se zoufalým obviněním): Nede!

DARRELL (rychle k ní přistoupí): Je mi líto, Nino, avšak varoval jsem tě, aby ses do ničeho nepletla. (Pak s citem.) A potom, Gordon je – no – přece můj nevlastní syn, ne? Přeju si opravdu, aby byl šťasten. (Pak usmívaje se dobromyslně.) Nicméně nemohu se nějak zbýt naděje, že tenhle závod prohraje. Jako veslař připomíná mi svého otce Gordona Shawa. (Odvrátí se a zvedne kukátko, vraceje se k zábradlí.)

NINA sebou zas plácne do židle.

EVANS: Hrome! Odtud se zdá, že jsou všichni stejně daleko. Nerozpoznáváte snad, kdo je kdo, Madelino?

MADELINA: Ne – ještě ne – ó bože, to je hrozné, Gordone!

NINA (dívajíc se kolem sebe, do vzduchu – s omámenou tázavostí): Gordon?

MARSDEN (jde a opět usedne na palubu u její židle a vezme ji za ruku): A proč, Nino – moje drahá malá Nino, Nina Cara Nina – proč? Dovolte, abych vám pomohl.

NINA (hledíc před sebe upřeně, jako u vidění – prostě jako mladé děvče): Ano, Karlíku. Ano, otče. Protože všichni ze strany Samova otce byli duševně zatížení. Jeho matka mi to řekla kdysi proto, abych neměla s ním dítě. Chtěla jsem to říct Madelině proto, aby si nebrala Gordona. Byla to však lež, protože Gordon není vlastně vůbec Samův syn, on je Nedův. Ned mi ho dal a já jsem ho dala Samovi proto, aby Sam mohl mít zdravé dítě, aby mu bylo dobře a aby byl šťasten. No a Sam je přeci šťasten a dobře se mu daří, nemyslíte? (Dětsky.) Tak jsem přeci nebyla nijak zlé děvče, viďte, že ne, otče?

MARSDEN (zděšen a úplně vystřízlivělý tím, co slyšel – dívá se na ni omráčeným zrakem): Nino! Dobrý bože. Víte vůbec, co mluvíte?

MADELINA (vzrušeně): Hleďte. Tamta loď na kraji. Viděla jsem právě jejich barvy, když zvedli vesla.

EVANS (starostlivě): Jste si jista? Pak ale je kousek vzadu za těmi ostatními dvěma.

DARRELL (vzrušeně): Prostřední, zdá se, že vede. Je to Navy? (Avšak nikdo ho nedbá.)

Všichni tři se naklánějí přes zábradlí, kukátka přitisknuta na očích, a hledí proti proudu. Hluk píšťal je nyní velmi hlasitý. Je slyšet volání a povzbuzování ze zakotvených lodí, na kterých jsou diváci.

MARSDEN (dívaje se nyní NINĚ do tváře s velikou lítostí): Milosrdný bože, Nino! Tak vy jste žila po všechna ta léta – s tímto hrozným vědomím. A vy jste tedy s Darrellem úmyslně –?

NINA (aniž se na něho podívá – do vzduchu): Samova matka mi řekla, že mám také právo být šťastna.

MARSDEN: Ale vy jste tehdy Darrella nemilovala –?

NINA (jako prve): Zamilovala jsem si ho potom. Vlastně já nevím. Ned už je také mrtev. (Měkce.) Teď už jenom vy žijete, otče – a Gordon.

MARSDEN (vstane a nahne se nad ní otecky – hladě jí vlasy s podivnou divokou radostnou lítostí): Ó Nino – ubohá malá Nino – moje Nino – jak jsi musela trpět! Já ti odpouštím. Odpouštím ti všechno. Odpouštím ti dokonce i to, že ses to snažila namluvit Madelině – protože jsi chtěla podržet Gordona – ó, já tomu rozumím – a odpouštím ti.

NINA (jako prve – s citem a podivně): A já odpouštím tobě, otče. Tím vším je vinen začátek, že? Už se nikdy nesmíš plést do lidských životů.

EVANS (divoce vzrušen): Gordon přidává, že? Dotahuje tu prostřední!

MADELINA: Ano. Ó, kupředu, Gordone!

DARRELL (s jásotem): Kupředu, Navy!

EVANS (stoje vedle NEDA, obrátí se na něho se zuřivou vášnivostí): Co to má být? Co je to s tebou?

DARRELL (hledě mu do tváře – s podivnou přátelskostí poklepe mu na záda): Musíme porazit tyhle Gordony, Same. Musíme je porazit!

EVANS (v zuřivém vzteku): Ty –! (Zvedne pěst – pak se najednou zhrozí toho, co dělá, avšak stále pln hněvu, uchopí DARRELLA za obě ramena a zatřese jím.) Probuď se! Co to do tebe vjelo? Zbláznil ses?

DARRELL (výsměšně): To už asi! U nás v rodině je to dědičné. Moji předkové ze strany otcovy byli všichni šťastní šílenci – nikoli snad zdraví venkované jako předkové tvoji, Same. Ha!

EVANS (hledě na něho upřeně): Nede, starý kamaráde, co je s tebou? Vždyť jsi volal „Navy“.

DARRELL (ironicky – s hořkým beznadějným smíchem): To mi jen tak uklouzlo! Myslel jsem Gordona! Ovšem že jsem myslel na Gordona. Na Gordona se vždycky myslí – myslí se na jeho vítězství. Kupředu, Gordone! Je to osud.

MADELINA: Už jsou tu! Oba přidávají. Vidím Gordonova záda.

EVANS (zapomínaje na všecko ostatní, obrátí svou pozornost k závodům. Volá): Kupředu, chlapče! Kupředu, synu!

Zatímco se lodi přibližují k cílové čáře, hluk se stupňuje až do šílenosti. Lidé musí řvát a ječet, aby je druzí slyšeli.

NINA (vstane – přemýšlí s podivnou pronikavou, divokou vášní):

Slyším otce, jak se směje… ó matko bože, ochraňuj mého syna… nech Gordona, ať přiletí k tobě do nebe… rychle, Gordone… láska je boží blesk… Madelina tě přivede do zkázy v plamenech… slyším jeho ječivý smích… vrať se ke mně… (Dívá se zoufale do nebe, jako kdyby se tam pro ni odehrával nějaký závod mezi životem a smrtí.)

EVANS (se opírá o sloup a naklání se tak daleko, že se vydává v přímé nebezpečí, že přepadne): Jen ještě přidat a vyhraje to! Kupředu, hochu, kupředu! Gordona Shawa nepřemohlo nic, až smrt. A tebe také nic nepřemůže, Gordone. Vytáhni ji nad vodu, synu. Přidej! Přidej! Už ji dohání! Teď. K cíli, hochu! Přes čáru. Ještě zaber! Už je to! Vyhrál! Gordon vyhrál!

MADELINA (křičí současně s EVANSEM): Gordon! Gordon! Vyhrál! Ó, on omdlel. Chudák chlapec! (Stojí u zábradlí, vyklánějíc se nebezpečně, držíc se jednou rukou a hledíc toužebně ke Gordonově lodi.)

EVANS (se odtrhne od zábradlí a s tváří rudou návalem krve tančí po palubě v šílené radosti): On vyhrál! Bože, bylo to jenom o vlas! Největší závod v dějinách veslařských. Je to největší veslař, kterého kdy bůh stvořil! (Objímaje NINU a líbaje ji divoce.) Nejsi šťastna, Nino? Náš Gordon! Největší vítěz!

NINA (zmučeně – snažíc se nesouvisle vynutit ze sebe poslední zoufalý protest): Ne. – Tvůj ne! – Můj. – A Gordonův. – Gordon je Gordonův. – Byl to můj Gordon. – Jeho Gordon je můj. –

EVANS (ji shovívavě uklidňuje – líbaje ji znovu): Ovšem, že je tvůj, drahá – Gordonovo tělo! Gordonův duch! A taky tvoje tělo a duch, Nino. Ten není jako já, naštěstí. Já jsem proti němu chudák. Moje veslařina nikdy nestála za. nic. (Najednou zavrávorá, jako kdyby byl velmi opilý, opíraje se o MARSDENA – pak těžce vzdychne a nehybně se svalí, na palubu, leže na zádech.)

MARSDEN (dívaje se na něj tupě – pak přemýšleje podivně):

Já to věděl… viděl jsem, že konec se blíží…

(Dotkne se NININY paže – tichým hlasem.) Nino – tvůj manžel! (Dotkne se DARRELLA, který stojí, dívaje se rovně před sebe s hořkým ironickým úsměvem na rtech.) Nede – váš přítel! Doktore Darrelle – váš pacient!

NINA (hledí na zem na EVANSE – pomalu, jako kdyby se snažila na něho rozpomenout): Můj manžel? (Najednou s výkřikem bolesti klesne na kolena vedle těla.) Same!

DARRELL (dívaje se na něho – toužebně přemýšleje):

Její manžel mrtev?… Konečně?… (Pak se otřese ve svých myšlenkách.) Ne… já nedoufám… ne…

(Vykřikne.) Same! (Poklekne, sáhne mu na srdce, ozkouší puls, podívá se mu do tváře – najednou se změní v lékaře.) Není mrtev. Byl jenom těžce raněn mrtvicí.

NINA (s výkřikem žalosti): Ó, Nede, což to nakonec způsobily všechny naše tajné naděje?

DARRELL (profesionálně, hledě na ni chladně): Nesmysl, paní Evansová. Nejsme v Kongu, abychom věřili v zlá kouzla. (Přísně.) Ve stavu, v kterém se nalézá, pan Evans musí mít naprostý klid tělesný i duševní – a musí být o něho dokonale pečováno. Musíte ho ošetřovat ve dne i v noci. A já rovněž. Musíme se snažit, aby byl šťasten.

NINA (tupě): Zase? (Pak zase ona přísně, jako kdyby se sama zavazovala přísahou.) Nikdy neopustím jeho lože! Nikdy mu neřeknu nic, co by mohlo zničit jeho klid!

MARSDEN (stoje nad nimi – přemýšleje jásavě):

Teď už nebudu muset dlouho čekat… (Pak se zastydí.) Jak mohu myslet na takové věci… ubohý Sam… byl… totiž jest mým přítelem…

(S výslovnou věrností.) Vzácný duch. Čistá a prostá duše. Dobrý člověk – ano, dobrý člověk. Bůh mu žehnej! (Udělá nad tělem gesto jako kněz, který žehná.)

DARRELL (jeho hlas je najednou naplněn upřímným lidským zármutkem): Same, starý kamaráde! Je mi toho zpropadeně líto. Dám život, abych tě zachránil!

NINA (v tupé úzkosti): Zachránil – zas? (Pak s láskou, líbajíc EVANSE na tvář.) Drahý manželi, snažil ses učinit mne šťastnou, a proto já ti dám opět své štěstí. Dám ti Gordona, abys ho dal Madelině.

MADELINA (stojíc ještě u zábradlí, hledí pořád ke Gordonově lodi):

Gordone… drahý milenče… jak jsi unaven… však si odpočineš v mém náručí… položíš si hlavu na má prsa… brzo…

Opona

DEVÁTÉ DĚJSTVÍ

Scéna:

Po několika měsících. Terasa na Evansových pozemcích na Long Islandu. V pozadí terasy otevírá se pohled na malý přístav, ukončený čarou oceánu. Vpravo je postranní vchod do nákladné vily. Vlevo je živý plot s vraty v klenutém oblouku, které vedou do zahrady. Terasa je vydlážděna hrubým kamenem. Uprostřed je kamenná lavice, vpravo odpočívadlo a vlevo proutěný stůl a lenoška.

Je pozdní odpoledne brzo na podzim. GORDON EVANS sedí na kamenné lavici, bradu v dlaních, za ním stojí MADELINA, držíc ho rukou kolem krku. GORDON je vysoký asi šest stop a má postavu cvičeného atleta. Jeho bronzově opálená tvář je neobyčejně hezká a připomíná tváře amerických studentů, které vídáváme na obálkách magazínů. Je to pevná tvář, avšak její síla je zcela jen hmotná. Byl příliš zevrubně cvičen, aby pokračoval jistým způsobem v úspěchu, takže o něm nikdy nepochyboval, a byl spokojen s tím, co mu přinesl. Přitom však, ačkoli je zcela konvenční džentlmen bez obrazotvornosti, je chlapecký a milý, se sklonem k přímosti, skromnosti a hravosti. Jeho výraz je chlapecky zoufalý, snaží se však mužně, aby zakryl svoji žalost.

MADELINA je docela stejná jako v předcházejícím dějství až na to, že v jejím vztahu ke GORDONOVI, jehož se snaží utěšovat, jeví se zřetelné vyspělejší mateřské cítění.

MADELINA (něžně, hladíc mu vlasy): No tak, můj milý! Vím dobře, že je to pro tebe strašlivě těžké. Měla jsem ho taky ráda. Byl ke mně tak neobyčejně hodný.

GORDON (třesoucím se hlasem): Ani jsem si neuvědomil, že už tu není – až tam na hřbitově – (Hlas se mu zlomí.)

MADELINA (líbajíc mu vlasy): Můj drahý. Nemluv tak!

GORDON (vzpurně): U čerta, vždyť přece nemusel umírat. (Naříkavě.) Ale to byla ta věčná štvanice v té kanceláři. Měl jsem ho přimět, aby se o sebe víc staral. Ale já jsem býval málo doma, to je to. Nemohl jsem na něj dávat pozor. (Pak hořce.) Ale mohla se přeci o to starat maminka.

MADELINA (opravujíc ho, přitom však projevujíc, že sdílí jeho city): No tak. Nesmíš ji takhle obviňovat.

GORDON (zkroušeně): Já vím, že to nemá být. (Utěšen – hrdě.) Ano, chovala se přeci k němu docela hezky. (Upadne zas do starého tónu.) Ale snad to není ode mne hezké – ale vždycky se mi zdálo, že to všechno dělala jako z povinnosti. A když umřel, tak jsem cítil, že ten její zármutek – nebyl snad z lásky k němu – ale spíš že to bylo jako přátelství, a ne manželská láska. (Jako kdyby ho něco zvnitřku nutilo.) Nikdy jsem ti to neřek, ale vždycky se mi zdálo, už odmalička, že vlastně tatínka nikdy opravdu nemilovala. Dobře se s ním snášela a ctila ho. Byla mu znamenitou ženou. Ale jsem si docela jist, že ho nemilovala. (Vypleskne, jako kdyby to nemohl přemoci.) Já ti to povím, Madelino. Vždycky se mi zdálo, že jí hrozně záleželo – na Darrellovi. (Spěšně.) To se ví, že se mohu mýlit. (Pak vybuchne.) Ne, nemýlím se! Cítil jsem to příliš silně, nepřetržitě už odmalička. A pak, když mi bylo jedenáct let, něco se stalo. A od té doby jsem si byl o tom jist.

MADELINA (přemýšlejíc v úžasu, avšak ne bez zvláštního zadostiučinění):

Co tím chce říci… že byla nevěrná jeho otci?… ne, tomu by nikdy neuvěřil… no, ale co mohl myslet jiného?…

(S údivem.) Gordone! Chceš snad říci, že sis byl jist, že tvá matka byla –

GORDON (uražen něčím v jejím tónu – vyskočí a prudce odhodí její ruku – hrubě): Že byla co? Co tím myslíš, Madelino?

MADELINA (poděšena – smířlivě ho obejme): Ale nic jsem nemyslela, můj drahý. Prostě se mi jenom zdálo, že jsi snad chtěl říci…

(Přemýšlejíc s jistým něžným milujícím pohrdáním pro jeho chlapeckou naivnost.) Jak málo ji zná… pan Evans byl znamenitý muž, ale… Darrell musel být kdysi strhující… jestliže někoho milovala, pak tedy by jistě byla neváhala…

(Pohrává si s jeho vlasy – těšivě.) Nesmíš jim to mít za zlé, můj milý. Za lásku nikdo nemůže. My přeci taky ne, co říkáš? (Usedne vedle něho, GORDON ji vezme do náručí. Líbají se s rostoucí vášní.)

MARSDEN vstoupí nehlučně do zahrady, v ruce kytici růží a zahradnické nůžky. Vypadá mladší a spokojenější. Je oblečen v černý, dokonale ušitý smuteční oblek. Zastaví se, hledě na oba milence, a jeho tvář se podivně oživí.

MARSDEN (pohoršen jako stará panna – přemýšleje):

No ale tohle!… otce sotva pochovali… no to je prostě příšerné… (Pak bojuje sám se sebou – s obrannou výsměšností k sobě samému.) Jenomže to nebyl jeho otec… a koneckonců, co je mi do jejich milování…

MADELINA (vášnivě): Můj drahý, miláčku.

GORDON: Madelino! Miluji tě.

MARSDEN (upustí nůžky): Promiňte, že jsem vas vyrušil. Byl jsem nařezat pár růží pro tvou matku, Gordone. Květy opravdu umějí utěšovat zármutek. Myslím, že právě tento objev způsobil, že jsou tak všeobecně používány při pohřbech – a při svatbách. (Podá růži MADELINĚ.) Tu máte, Madelino, tady máte růži. Buď zdráva, Lásko, my, kdož jsme zemřeli, tě pozdravujeme. (Podivně se usměje. MADELINA vezme automaticky růži, zírajíc na něho nechápavě.)

MADELINA (mu vysekne posměšnou poklonu): Děkuju vám, strýče Karlíku.

GORDON (předstíraje, že se zajímá o růže): Ty jsou hezké. (Pak najednou.) Kde je matka – ještě nevyšla?

MARSDEN: Pokoušela se zbavit těch lidí, co tam ještě zbyli. Jdu dovnitř. Mám jí říct, že ji chceš vidět? Mohla by se jim vymluvit, že musí odejít.

GORDON: Ano, buďte tak laskav.

MARSDEN vstoupí do domu vpravo.

MADELINA: Bude nejlíp, když si promluvíš s matkou o samotě. Já si zatím zajdu do hangáru a počkám tam na tebe. Máš přeci v úmyslu odletět ještě před soumrakem?

GORDON: Ano a musíme se za chvíli připravit. (Zasmušile.) Možná, že by bylo lépe, kdybys tu nebyla. Mám něco, co jí chci říct – jí a Darrellovi. Musím udělat to, o čem vím, že by si to byl tatínek přál. Musím se zachovat spravedlivě.

MADELINA (ho políbí): Jen se dlouho nezdrž.

GORDON (zasmušile): To víš, že ne. Nebude to nic příjemného. Rád bych už to měl z krku.

MADELINA: Tak tedy na chvilku sbohem.

GORDON: Na shledanou. (Dívá se za ní s láskou, zatímco ona odchází doprava v pozadí, kolem rohu domu.)

NINA a DERRELL vyjdou z domu vpravo, GORDON slyší, jak zavírají dveře a rozhlédne se. Přemýšlí s nevolí:

To je zvláštní… já toho Darrella nesnesu ani teď… když ho vidím s matkou… nejradši bych ho zbil…

Vstane, jeho tvář, aniž si to uvědomuje, stane se starší, chladnější a přísnější. Hledí na ně obviňujícíma očima, jak se k němu v tichu blíží. NINA vypadá mnohem starší než v předcházejícím dějství. V její tváři se objevilo odevzdání, rezignace. Už se nelíčí, už se vzdala úsilí být pohlavně přitažlivou a vypadat mladší. Je oblečena v hlubokém smutku. Tmavá snědost DARRELLOVY tváře, získaná v tropech, vybledla a jeho kůže je nyní mongolsky žlutá. I on vypadá mnohem starší. Jeho výraz je smutný a hořký.

NINA (nasazujíc tón žertovného pozlobení): Ten tvůj vzkaz přišel neobyčejně vhod, Gordone. Ti protivní lidé se svou společenskou soustrastí by mne byli umučili. Snad je to ode mne ohavné, ale vždycky se mi zdálo, že jsou tajně rádi, že zas někdo zemřel – totiž, že to lichotí jejich marnivosti, protože si připadají lepší proto, že sami ještě žijí. (Usedne znaveně na lavici, DARRELL usedne na okraj opěradla vpravo.)

GORDON (jemuž se tento nápad nelíbí – přidušeně): Byli to všichni dobří přátele tatínkovi. Proč by nemohli být upřímně zarmouceni? (Jeho hlas se třese. Odvrátí se a jde ke stolu, přemýšleje hořce.)

Jí je to všecko jedno… teď už jí nic nebrání, aby si vzala Darrella…

DARRELL (hledě na GORDONA zezadu s nevolí):

Mně se to vůbec nelíbí, když vidím, jak bezcitně se chová k matce… kdyby jen věděl, co pro něho vytrpěla… udělá líp, když změní své chování, anebo upadnu do pokušení říci mu pravdu… teď už přeci není nejmenšího důvodu, proč by se ji neměl dovědět… (Zčervená v obličeji. Je nyní opravdu rozhněván.)

GORDON (najednou, ovládnuv se, obrátí se k nim chladně): Je tu několik věcí v otcově poslední vůli, které si myslím, že bych měl – (S nádechem spokojené superiority.) Myslím, že ti tatínek ani o své poslední vůli nepověděl, maminko, viď že ne?

NINA (lhostejně): Ne.

DARRELL: No tak, co nám chceš říci? Tvá matka čeká a já také.

GORDON (zuřivě, postoupí k němu výhrůžně o krok): Vy mlčte. Jestli nepřestanete takhle se mnou mluvit, tak zapomenu na vaše stáří – a – (opovržlivě) a dám vám něco na pamětnou.

NINA (hystericky přemýšlejíc):

Na pamětnou… syn vyhrožuje otci…

(Smějíc se hystericky.) Ó, Gordone, prosím tě, přestaň, ať se nemusím smát. Je to tak směšné!

DARRELL (vyskočí ze židle a přistoupí k ní – uklidňuje ji): Nino. Nedbej na něho! On si neuvědomuje, že –

GORDON (rozzuřen, přistoupí blíže): Já si uvědomuji moc věcí. Uvědomuji si, že jste se choval jako sketa. (Přistoupí blíže a udeří DARRELLA zavile přes tvář. DARRELL zavrávorá, protože rána byla silná, a chytne si rukama obličej. NINA vykřikne, vrhne se ke GORDONOVI a uchopí ho za paže.)

NINA (žalostně – hystericky): Proboha, Gordone! Co by tomu řekl tvůj otec? Nevíš, co děláš. Vždyť jsi uhodil svého otce!

DARRELL (se najednou zlomí – duse se): Ne – vždyť je dobře, synu, vždyť je dobře – vždyť ty jsi nemohl vědět –

GORDON (zničen, najednou hluboce lituje toho, co udělal): Odpusťte – odpusťte – máš pravdu, matko, tatínkovi by bylo zrovna tak, jako kdybych byl udeřil jeho – bylo by mu právě tak hrozně, jako kdybych udeřil jeho.

DARRELL: To nic není, synu, to nic není.

GORDON (zlomeně): To je od vás hrozně hezké, Darrelle – hrozně hezké a opravdu pašácké! Bylo to ohavné a nízké, co jsem udělal. Prosím vás za odpuštění, Darrelle. Odpusťte mi. (Naléhavě mu podává ruku.) Je mi to hrozně líto. Já jsem to tak nemyslel. Podejte mi ruku, nechcete?

DARRELL (učiní tak mechanicky – tupě): S největší radostí – těší mne, že jsem vás poznal – už jsem o vás slyšel – slavný veslař – skvělý závod jste to vyhrál posledního června – ale já jsem doufal, že vám to Navy nařeže.

NINA (smějíc se hystericky): Ó, Nede. Ubohý Nede. Narodil ses na nešťastné planetě.

GORDON (ji vede zpět k židli – uklidňuje ji): Matko! Nesměj se. Prosím tě. Všecko je v pořádku – mezi námi je všecko v pořádku. Já jsem se omluvil. (Zatímco se ona uklidnila.) A nyní vám chci říci, co jsem už začal povídat. Nebylo to nic špatného. Chtěl jsem vám jenom říci, že chci, abyste věděli, že se mi opravdu líbilo, jak jste se oba zachovali. Věděl jsem už od dětství, že jste se měli s Darrellem rádi. Zuřil jsem proti tomu kvůli otci – ale to je přeci jen přirozené, že? Ale já jsem věděl, že to není správné, že lidé za to nemohou, když se milují, právě tak, jako my za to nemůžeme s Madelinou. A viděl jsem, jak pěkně jste se oba k tatínkovi chovali – jakou dobrou ženou jsi mu byla, matko – a jakým jste mu byl věrným přítelem, Darrelle – a jak mnoho on vás oba miloval. A tak jsem nechtěl říci nic jiného, než že teď, když je mrtev, že doufám, že se vezmete, že doufám, že budete šťastni, jak zasloužíte – (Pak ustane, políbí ji a pak odtrhávaje se.) Musím vám dát sbohem – musím odletět ještě před soumrakem – Madelina čeká. (Vezme DARRELA za ruku a znovu ji stiskne. NINA a DARRELL se na něho tupě dívají.) Sbohem, Darrelle, sbohem.

DARRELL (drže GORDONOVU ruku): Počkej, synu. Teď je řada na mně, abych mluvil. Musím ti něco říci…

NINA (ostře): Nede! Nejdřív mne nech, abych se Gordona na něco zeptala. (Pak, dívajíc se synovi do očí, pomalu a významně.) Myslíš si, že jsem byla tvému otci někdy nevěrna, Gordone?

GORDON (sebou trhne – hledí na ni – uražen a zděšen – pak najednou rozhořčeně propukne): Matko, co si myslíš, že jsem – takové že bych měl myšlenky? (Naléhavě.) Prosím tě, matko, já nejsem tak špatný. Vím, že jsi nejlepší žena, která kdy žila – nejlepší ze všech. A to ani Madelinu nevyjímám.

NINA (zaštká s vítězným výkřikem): Můj drahý Gordone! Ty mne miluješ, viď?

GORDON poklekne před ní a políbí ji.

GORDON: Ovšem.

NINA (ho odstrčí – něžně): A teď jdi. Pospěš si! Madelina čeká. Pozdravuj ji ode mne. A nezapomeň se na mne přijít občas podívat. Sbohem, miláčku. (Obrátí se k DARRELLOVI, jenž stojí se smutně odevzdaným výrazem – s prosebnou úpěnlivostí.) Chceš ještě něco Gordonovi říci, Nede?

DARRELL (vynutí zmučený úsměv): Za nic na světě! Sbohem, synu!

GORDON: Sbohem, pane. (Vyběhne a zmizí vlevo za rohem domu v pozadí.)

NINA (se obrátí k NEDOVI, vezme ho vděčně za ruku a stiskne ji): Ubohý Nede, ty jsi vždycky musel jenom dávat. Jak jen ti budu moci poděkovat?

DARRELL (s ironickým úsměvem – nutě se do žertovného tónu): Tím, že mne odmítneš, až tě požádám, aby sis mne vzala. Neboť já tě o to musím požádat, Gordon to očekává. A bude tak rád, až se dozví, žes mne odmítla. (MARSDEN vyjde z domu.) Hleďme, tady jde Karlík. Musím si pospíšit, chceš si mne vzít, Nino?

NINA (se smutným úsměvem): Ne. Zajisté nikoli. Umučili bychom se k smrti. (Pak beznadějně.) Ale přála bych si, abych tě milovala, Nede. Ty večery tenkrát byly tak krásné. Nina oněch večerů bude vždy ve mně žít, bude vždy milovat svého milence, Neda, otce jejího dítěte.

DARRELL (zvedaje její ruku ke rtům – něžně): Děkuju ti za to. A ten Ned bude vždy zbožňovat svoji krásnou Ninu. Nezapomeň na něj. Vzpomeň si na mě. Vracím se ke své práci. (Zasměje se měkce a smutně.) Zanechám tě tu Karlíkovi. Chceš-li mít klid, bude nejlíp, když si ho vezmeš, Nino. A koneckonců myslím, že je to tvoje povinnost za to, že ti byl po celý život oddán.

NINA (hledíc na MARSDENA s podivnou toužebností):

Klid… ano… toť vše, po čem toužím… již si neumím představit štěstí… Karlík došel klidu… bude ke mně něžný… jak můj otec, když jsem byla děckem… když jsem si ještě uměla představit štěstí…

(S dívčí koketností a rozpaky – dělajíc mu místo na lavici vedle sebe – podivně.) Ned mě právě požádal o ruku. A já jsem ho odmítla, Karlíku. Již ho nemiluju.

MARSDEN (usedne vedle ní): Myslel jsem si to. Koho tedy však milujete, Nina Cara Nina?

NINA (smutně se usmívajíc): Myslím, že asi vás, Karlíku. Vždycky jsem milovala vaši lásku, kterou jste pro mne choval. (Políbí ho – roztouženě.) Necháte mne v klidu snít.

MARSDEN (silně): Po celý život jsem toužil, abych vám přinesl klid.

NINA (se smutnou škádlivostí): Jestliže jste tak dlouho čekal, Karlíku, tak bude nejlíp, když se zítra vezmeme. Ale já zapomínám, vždyť vy jste mne ještě ani nepožádal o ruku? Chcete, abych si vás vzala, Karlíku?

MARSDEN (pokorně): Ano, Nino.

(Přemýšleje v podivném vzrušení.) Věděl jsem, že přijde čas, kdy ji uslyším takto mluvit… já bych to byl sám nikdy nemohl říci… ó, zlatá odpoledne, jste zralé ovoce štěstí, které uzrálé opadává…

DARRELL (pobaven – se smutným úsměvem): Žehnám vám, mé děti. (Chystá se odejít.)

NINA: Myslím, že už vás nikdy nespatříme, Nede.

DARRELL: Doufám také, že ne, Nino. Vědec nesmí věřit v duchy. (S posměšným úsměvem.) Ale je možno, že se staneme částmi kosmických pozitivních a negativních elektrických nábojů a tak že se setkáme.

NINA: Za našich večerů – zase?

DARRELL (smutně se usmívaje): Zase, za našich večerů.

Ze zálivu pod terasou ozve se hučení letadlového motoru.

NINA a DARRELL vyskočí poplašeně a jdou do pozadí terasy podívat se na letadlo, jak se zvedá nad vodou. Stojí oba vedle sebe, MARSDEN jako by na vše zapomněl.

NINA (s úzkostí): Gordone. Sbohem, miláčku. (Ukazuje na letadlo, které stoupá, vzdalujíc se vlevo – hořce.) Jen se podívej, Nede. Opouští mne, aniž se na mne ohlédne.

DARRELL (radostně): Ba ne. Dělá oblouk. Vrací se. (Řev stroje se stane zřetelnější.) Chystá se přeletět přímo nad námi. (Sledují očima letadlo, které přilétá rychle blíže a míjí je přímo nad hlavami.) Hleď! Mává na nás.

NINA: Ó, Gordone. Můj drahý synu! (Zuřivě na něho mává.)

DARRELL (s posledním zmučeným protestem): Nino! Což zapomínáš? Vždyť je to také můj syn. (Křičí do oblak.) Ty jsi můj syn, Gordone. Ty jsi můj. (Najednou se ovládne – s úsměvem, v němž je cynická lítost k sobě samému.) On to nemůže slyšet. No, alespoň jsem vykonal svou povinnost. (Pak s chmurným fatalismem – naposled zamává rukou do nebes.) Sbohem, Gordonův synu!

NINA (se zmučeným vzrušením): Leť až do nebe, Gordone. Leť s mou láskou do nebes. Nepřestaň létat. Nikdy se nezřiť k zemi, jako můj starý Gordon. Buď šťasten, drahý. Musíš být šťasten.

DARRELL (posměšně): Toto volání po štěstí už jsem jednou slyšel, Nino. Vzpomínám si, že jsem jednou sám tak volal – jedinkrát – musí to už být dlouho. Vrátím se ke svým buňkám – k rozumnému jednobuněčnému životu, který plove v moři a nikdy nevolá po štěstí! Odcházím, Nino. (Zatímco ona nedbá ničeho, hledíc stále za letadlem – DARRELL myslí fatalisticky.)

Už mne ani neslyší… (Směje se do nebe.) Ó, bože, tak hluchý a němý a slepý… nauč mne odevzdanosti, jako bych byl atomem… (Odejde vpravo a vstoupí do domu.)

NINA (konečně skloní zrak – zmateně): Už je pryč. Oči se mi kalí. Kde je Ned? Rovněž odešel. A Sam je také pryč. Všichni zemřeli. Kde je otec a Karlík? (Se záchvěvem strachu běží a usedne na lavici vedle MARSDENA, tisknouc se k němu.) Gordon zemřel, otče. Dostala jsem kabelogram. Totiž, uletěl do jiného života – můj syn Gordon, Karlíku. A tak jsme zase sami – jako jsme bývali.

MARSDEN (ji obejme – s citem): Jako jsme bývali, drahá Nina Cara Nina, dříve než přišel Gordon.

NINA (vzhlížejíc k nebesům – podivně): Synové jsou vždycky svými otci. Projdou jenom svými matkami, aby se zase stali svými otci. Synové Otce nikdy se nepodařili. Nepodařivše se zemřeli pro nás, odletěli do jiných životů, nemohli s námi zůstat, nemohli nám dát štěstí.

MARSDEN (otcovsky – tónem jejího otce): Bude nejlíp, když zapomeneš na všecky své styky s Gordony. Konečně, drahá Nino, ve všem tom, co se stalo od té chvíle, kdy jsi poznala Gordona Shawa, bylo něco neskutečného, něco výstředního a fantastického, bylo to zkrátka něco, co se za našich dnů nestává. A proto zapomeňme na tu celou skličující epizodu, pokládejme ji za mezihru, za zkoušku a přípravu, řekněme, v níž naše duše byly očištěny od nečistého masa a učiněny hodnými toho, aby vybledly v pokoji.

NINA (s podivným úsměvem): Podivná mezihra. Ano, naše životy jsou pouhé podivné tmavé mezihry v elektrickém zjevení Boha Otce. (Opírajíc hlavu o jeho rameno.) U vás se tak pěkně odpočívá, Karlíku. Zdá se mi, jako bych byla zase děvče a vy můj otec a bývalý Karlík v jedné osobě. Ráda bych věděla, jestli naše stará zahrada zůstala, jako byla? Budeme trhat společně květiny za stárnoucích odpolední jara a léta, že? Bude to pohodlí, přijít zas domů – být starými a být konečně zase doma – milovat společně klid – milovat klid jeden druhého – spát společně s klidem – (políbí ho – pak zavře oči s hlubokým vzdechem odplacené únavy) zemřít v klidu. Jsem tak spokojeně unavena životem.

MARSDEN (s jasným klidem): Odpočiň si, drahá Nino. (Pak něžně.) Byl to dlouhý den. Proč si nezdřímneš – jakos to dělávala – vzpomínáš si – na chvilku?

NINA (mumlá s ospalou vděčností): Děkuju vám, otče – nebyla jsem hodná? – Jste tak dobrý – milý starý Karlík.

MARSDEN (automaticky reaguje a napne se bolestí – přemýšleje mechanicky):

Ďas vzal starého milého… (Pak s pohledem na Nininu tvář se šťastným úsměvem.) Ne, Bůh žehnej – starému dobrému Karlíkovi… ten, kdo už nedychtí, má nakonec všecko štěstí…

NINA usnula. MARSDEN pozoruje spokojeným zrakem večerní stíny, které kolem nich uléhají.

Opona

Eugene O’Neill
Podivná mezihra

Edice Drama

Překlad Frank Tetauer

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4552-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4553-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4554-7 (prc)