Skála Vratanka

Robert Wudy

Znění tohoto textu vychází z díla Skála Vratanka tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Pavel Mervart v Červeném Kostelci v roce 2020.

§

Text díla (Robert Wudy: Skála Vratanka), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 16. 5. 2025.

Staň u Veliké Vratanky,

poznáš ten pravý čas.

Malíkem levé ruky se jí dotkni,

jist svou samotou,

pověz nahlas:

„Vratanko, Vratanko, otevři se!“

OTVÍRÁNÍ VRATANKY

ČTYŘI

SARMOTSKÉ

RÁNY

1.

Joyceův stůl

Speciální teorie Joyceova stolu

(epická miniatura postmoderního světa)

Joyceův stůl:

stůl odcestovalého muže,

pravděpodobně v Praze,

v Dublinu nebo v Terstu,

možná někde jinde — — —

Postavy:

Lampa

Globus

Zbytek připálené vepřové ledvinky

Velký stroj

Malý stroj

Těžítko — úlomek z vrcholu antického chrámu

Oxfordský slovník naučný

Nepopsaný list papíru

Šálek

Podšálka

Mrtvý pavouk

Masařka

Slimák

Krysa

Chihuahua

„Nu, a Slunce a Vodstvo

oslaví potomstvo“

neznámý Egypťan,

1904 př. n. l.

„Nastala hodina bázně

lampa zhasla“

Ewald Murrer

„Kdo si skočí šarivari?“

James Joyce

Alfa.

8.00. KALYPSÓ. STŘELEC. 34 dní.

Východ Slunce nad Ibizou. Oranžáda. Pomeranč stoupá v blyštný baldachýn.

Jantarová aura šuká po komnatě, vlněný šat ledabyle odhozen, v kapse

elektron z časů Thaleta, v elektronu vážka druhohorní. Ech, jak pradávno

tomu, co vyzněl záporný náboj. Stvořitel jantaru spí. Ho hó! Belle époque!

Let zázračných let. Mluvte, němé roky! Kde zůstal na rameni ámen? Kde?

Sosny voní nestydatě vábně. Tableau! Ač vzduch skrz naskrz nasycený,

sosenky ibizské zkrátka nemají dost: pryskyř dmou, čpějí, čiší, vzlínají,

plní prostor, co už dlouho je zcela naplněn, jejich velká říčná smola visí

ve vzduchu jako červánky — vzduch se tetelí — šálí smysly — hle, všechno je

jinak. Tisíc láter, všechno je jinak. Lautr jinak. Limax limax limax limax.

Na stole stoluje slimák. Přismahlý starý drob tam labužnícky pojídá.

Čerstvoučký sliz jak švarný prvoomastek dvoří se vnitřnosti pašíkově,

čaruje jí zdání lahodné, velelibové — zpět rozvíjí její zvadlé vonno — ach,

je zbytek zbytkem sežehlým už nějaký ten pátek, ba, ba — dík plžné noze

na čtvrt hodiny jen září jako nenadálá hvězda. „Vari hola!“ „Pane jó!

Ta hostina je vábná zvířecky!“ „Hola hej!“ „Čichám, čichám prasečinu!“

Přetrudná chihuahua — kňů — arcilibý smrádek nozdří, ocásek vztýčený,

strnule obešla nohu u stolu. „Nedělej ze mě motovidlo, ty hnusný oude.“

Ježiši, krysa jak zarputile uctivě brým bloukem horkou kaši plže vobchází,

tfuj, tfuj, tak ouha — ledvinka ta tam, téměř pozřena tím hovadem. „Ouvej.“

„Tuplivé ouvej.“ „Uf, toto je šlamastyka.“ „Ach, kdyby tu byl Parnell… Parnelle!

Na jezdecké šavle! Upomsti toto, toť kulinářské bezpráví. Ouskok hrubozrnný.“

„Jak prosím?“ „Vždyť pravda a láska prochází žaludkem.“ „Bi i dho husht!“

„Pogue mahone! Acushla machree.“ Slimák samou láskou souká sousta.

Relativně střelhbitě. Nadslimáčí rychlostí ledva, hlt jak rek, vrle hoduje.

Krysa zuří. Bodejť ne. Nadmír odporný je plžeň. Ctný panpán pomazaný.

Nedotknutelný, urozený sopel. „Nechť schvátí slimáčí mor a sněť tyto šulíny!“

Héro odpočívá. Nehledí kleteb, neohrožen. I hned vydává se opět na pouť.

Ač bejdné lampo-muší války dálť prostějž vejsledku všekol, ách, onanovaly,

zdatný slimán v té vřavě stolovní taktikou veni vidi vici stal se nadslimánem,

hrdinou bez bázně a paty, u níž Achilles jen polopouhým jakštakšem.

Jsa pod ochranou božského slizu, vystoupal až na vrchol dávného chrámu.

Těžítko hned otřáslo se hnusem i vzpomínkou na to, čím vším kdysi bývalo.

„Zůstali jen přecitlivělí a necitelní.“ „Znamení Třinácterníku jsou chorá.“

Beta.

10.00. HÁDÉS. KOZOROH. 27 dní.

„Budiž tma,“ řekla žárovka. A byla tma. Konec lampo-muších válek.

Brzičko pak i pavouk zhasl. Masařky se radovaly. Masařky měly pré.

Volnost, láska, bratrství. Jak zrychloval se čas a jak smršťoval se prostor,

nastala rychlá smršť. Svět byl menší — a ještě menší — a ještě menší, až

globem byl na stole. Zhuštěn jak po piluli na malost. „Z Moskvy do New Yorku

kamenem bys dohodil.“ „Ano, to jistě, ale raději bych to, pane, nezkoušel.“

V koloseu bezruká těla. V lapidáriu bezruké skulptury. Ruce. Ruce. Ruce.

„K převzetí na konci školy, školy života, vy usmrkanci. Dřív ani o chvilku.“

„Aspoň dvě léta se nemá o mrtvých vtipkovat. De mortuis nil nisi prius.“

„Có?“ „Ale nic, to byste nepojal. Je to… poněkud zapeklené. Takový oříšek.“

„V Zákoníku schválností by to snad šlo zpětně nějak dohledat, nevím…“

„Có?“ „Ale nic. Vy jste mi tvrdolín. Rezignuji, přeplněn upřímnou soustrastí.“

„Co si jen bez tebe počnu!“ „Co ty… Ale co já? Co já si bez sebe počnu!“

„Do loka a do dna!“ „Voilà!“ „Lidstvo nesnese příliš mnoho reality.“ „Natürlich!“

Kdosi nešťastně zjistil, že z konce světa vede zpět v jeho prázdný střed výduť.

Bezruký slimák, slimák portugalský, posilněn ledvinkou, plazil se křepčeji.

Krysa pojídala slovník. Bez sebe vzteky. Oxfordský slovník naučný, hleďme,

„jest chytřejší a chytřejší,“ řeklo by se. Laboratorní veterán tvářil se učeně.

Velký stroj spal. Klidně hučel. Jak zvíře jakési prapodivné, tvor s jedním okem,

upojen k cecku ve zdi, snil svůj sen o prstech ťukajících heslo, co souhlasí.

Malý stroj mlčel. Předvčírem, stižen záchvatem, fňukal prachhnusné tóny

ze špatné hry. Chrlil světelné salvy do stropu, naléhavě blikotal. Zářil jak

ambulance, opakoval kolovrátek not… Než vydechl naposled. „Pocházíme

ze smrti a opět se do ní navrátíme. Chléb a sůl, už nic napůl, blaženým

pláčem navrátit vypůjčené slzy, už brzy. Brzy.“ Dřív než zaříkadlo, sám, řekneš.

„Pahorky stanou se městy a města budou pahorky a dům zničí dům.“

Vilná bohyně nebes nasedá na tovární komíny. Šuká pokaždé s jiným.

Gama.

11.00. AIOLOS. VODNÁŘ. 24 dní.

„Nepotopitelný vyplouvá!“

„A teď, pojistní podvodníci,

zanesme do plánů ledovce.“

„Brr, to je zima.“ „Ready?“

„A1.“ „Vedlé.“ „B3.“ „Né.“

„D1.“ „Zásah! Potopeno.“

„Pfů,“ řekl donchuán Alois.

Tři sta třicet tři dcer dal

tři sta třiceti třem synům.

„En avant, mes enfants.

Tout le monde en avant!“

„Ja, ich weiss, papachi.“

„Zvesela, selátka moje!

Réverence. Révérence!“

„Oui.“ „Oui.“ „Oui.“ „Oui.“

„Tout le monde en place!“

„Kdo po jídle neprdí, do

kytek si zaprdí.“ „Ed egli

avea del cul fatto trombetta.“

Strašný větrů pán je Alois.

„Libo-li omak slimáka?“

„Uf.“ „Je veliký…“ „Jakó…

Ééé… To máme: E = mc^2…

Jak Středozemní móře.“

Delta.

12.00. SIRÉNY. RYBY. 38 dní.

April is the cruellest month. Ve jménu Everymana, Jedermanna a Všezvěda

Labyrint světa. A ráj… ráj… „Svatý Augustýnku, nevíš, kde mám brýle?“

Ectopia cordis — všelidské srdce je vně, mimo tento báječný až bájný svět.

Von der Sirenen Listigkeit tun die Poeten dichten. Jak jen je nebezpečný

uliční oční kontakt s volnými radikály. „E quando vede l’uomo l’attosca.“

„Pravě probíhá zkouška Sirén, zkouška Sirén, pravě probíhá zkouška Sirén,“

nausea, mořská nemoc, chcete-li. A je to vpravdě zlé. Nikdo jí neujde.

„Právě probíhá první světová válka, první světová válka.“ „Do zákopů!

Podává se yperit, rakvičky, netlačte se, prosím, na všechny se dostane.“

„Koukej, padá letadlo! Něco si přej!“ „Přeji si, aby nespadlo.“ „Snad příště…“

„Probíhá druhá světová válka, druhá světová válka.“ Utichly všechny kostely.

Zvony zabíjely, jak v kulky na frontě se převtělily. Rukověť, kterak účast

v táboře koncentračním přežíti až k úplnému osvobození, tandem autorů

Roubiček, Kohn: „Táborníci! Tohle je stoprocentní koncentrační tábor,

vy jej, drazí ulejváci, na devadesát devět procent nepřežijete.

Zaměříme se na zbývající jedno procento, že jo. Fajn. Takže:

Především je třeba utužovat dobrou náladu veselými hesly, například:

‚Jé, já ještě nikdy nebyl na táboře,‘ anebo: ‚Děti odjely na hezký tábor,

snad mají i hezké počasí,‘ a podobně. Možné, ba přímo žádoucí je pění

koncentračních táborových písní, například ten šlágr ‚Dobrý den,

dobrý den, Anšel letí komínem…‘ nebo ‚Auschwitz Walz‘.“ „Toprý falčig!“

„Či sehrání zábavné scénky: Kápo Ábel: ‚Kdo má dnes rozcvičku?‘

Jicchak: ‚Silberstein.‘ Kápo Ábel: ‚A kde je??‘ Jicchak: ‚Včera zemřel.‘

Kápo Ábel: ‚Výborně, náhradníkem bude… Šerkézy!‘ Fedor: Ten tu není,

přikuluje v důstojnickém klubu.‘ Kápo Ábel: ‚Tak Ty!‘ Fedor: ‚Já

nemám ruku a nohu.‘ (smích) Kápo Ábel: ‚Cože?? Jak je to možné?!!‘

Fedor (potutelně): ‚Včír jsme je snědli k večeři.‘ (větší smích)

Fedor (ještě potutelněji): ‚Měli jsme s Marií svatbu.‘ (největší smích, tupci!)“

Sbor táborových masařek: „Jeder, jeder, Jedermann, Jedermann,

jeden, jeden, für jeden Tag.“ Sbor ochechulí: „Huá! Há!“ (všeobecné živo)

Johannes Panzerfaust: „Dum dum. Ta ta ta.“ (cvičenci cvičí jógu utrpení)

„Eklhaft!“ „Je mi zle.“ „Strč prst skrz krk!“ „Živjó Jéžíš!“ „Veselé Velikonoce!“

„Zase ty svátky oživlých mrtvol!“ „Jedná se o sebenaplňující proroctví, troubo!“

„No dovolte! Vyprošuju si nazývat to proroctvím!“ „Kdyby nebyl Hitler vegetarián,

nevím nevím, jak by to tenkrát na západě všechno dopadlo…“ „Drž už hubu!“

„Dolce far niente, vole!“ „Odmala jsem byl systematicky veden k nepoužitelnosti.“

Za polední mrtvice pak vědma věštila ze stolice: „Nadejde gugl translejt

zmatení jazyků. Jistá Seléné se celá skryje v tmě mezi Rybami a Beranem.“

Epsilon.

13.00. MALÝ PRINC. BERAN. 25 dní.

Obmyti v Beránkově krvi. Poušť. Osmá noc v poušti.

Myšlenka vystavená tělu — přečká tuto noc? Nepřečká?

„Prosím, nakresli mi beránka.“ Ach, když dochází voda,

pak docházejí i argumenty. „Pít… pít… vodu… pít… pít…

vodu… vodu… pít… vodu… vodu… pít…“ Osmou noc v poušti

z každého je Malý princ. Tolik hvězd má tenhle hotel!

„Rozestel mi zlatý písek, pane, a přikryj mě celou oblohou.

Toužím v temnotě velké usínat, jako když cukr usíná v kávě.“

„Nakresli mi beránka.“ „Comment?“ „Nakresli mi beránka.“

A tak se fata morgana dala do kreslení: Planeta Drogerie.

Planeta Chlazené nápoje. Jé! Planeta Domácí potřeby.

Superinstalatér má sto rukou a na konci šroubováky,

kladívka, špachtle, vrtáky, kleště, zkoušečky, nýtovačky…

Planeta Plastická chirurgie. Prachnový obličej za polovic.

„Vám říkám, že mozek třeba udržovat stále lehce podchlazen.“

„Já dávám knihy do chladničky.“ „Ten beránek je prostě boží!“

„Qui vous a mis dans cette fichue position?“ „Terribilia

meditans.“ Planeta Klimatizace. Planeta Hry. Planeta Fotbal.

„Gól!“ „Ruka!“ „Gól!“ „Ruka!“ „Pánové!“ „Quiet, please!“

Každý chce vlastnoručně zardousit miláčka zboží. Vykupitele.

„Viděl jsem hořící porsche v příkopu jako znamení!“

„O merde alors!“ „Raimeis!“ Planeta Demimonde. „Euge!“

„A baobaby — rostou, rostou?“ „Jak po dešti,“ řekl develop.

Zéta.

14.00. VELKÝ PRINC. BÝK. 39 dní.

Zápisky z blázince:

13 . května.

Dnes jsem dostal Nobelovu cenu.

Za mír.

Po trojité dávce sedativ.

„Co vás dovedlo až sem, pane laureáte?“

„Srdíčko a… a… a štěstíčko.“

Úplně všichni doktoři včetně primářky přišli mi gratulovat.

Princezna s čistým průstřelem na čele

taky mi gratulovala.

Holčička s pupeční šňůrou okolo krku jakbysmet.

Ježíš shlížel z lustru.

Slovutný zakladatel požárů Herr Biedermann řekl: „Och.“

Pan Klamm též mě poctil gratulací.

Rigorid Brůna, profesor marxismu-buddhismu,

poslal obdivnou nótu.

Ach, a i sám jadrný redaktor Hysterius Paparác byl dojat. „Ó.“

Všichni lajdáci a hajdaláci slintali. „É.“ „É.“

Později se to ale zvrtlo. (Konec zápisků.)

„Někdo mi nalil do ucha jed, pomoc!“

„Nedýchá…“

„Myslím, že na to, abych dýchal, už jsem trochu mrtvý.“

Kdesi se cosi šustlo.

Vyzbrojen otázkou „Co tady děláte?“ vyšel na obhlídku venkovních prostor.

„Ofélie!“

„Mohu poprosit zhasnout světlo, abychom se trochu utopili?“

„Né.“

„Hlavu měla jak včelí úl. Pracovitou.“

„Poseidón krční čakru jí přiškrtil!“

„Od porodní báby k pohřebnímu dědovi měla korunu z pohlavků.“

„Trpte! Truchlete!“

„Haló? Spíš sladce?“

„Sladce, sladce. Děkuji.“

Aby toho nebylo snad málo, masařka zahynula hned záhy.

„Minulost a budoucnost jsou stejně důležité a stejně nejasné,

těžko dobrat se k výsledku současnosti,“ přemítal Velký princ.

„Bít či nebít,“ své možnosti zvažovalo srdce.

Bohyně Hemisféry — dvojčata se stejnými jmény — opět se prohodily.

Jak vejce vejci. Jak nebe a dudy.

Éta.

15.00. SKYLLA A CHARYBDA. BLÍŽENCI. 29 dní.

„Tři hodiny… divný odpolední okamžik.“ Úzká chvíle.

„Když se budeš dívat moc dlouho do zrcadla, uvidíš opici,“

házel na stěnu hrách Sartre. Svět byl stále více jako žena.

Lumaca zašel tak daleko, až cestu mu zkřížil nepopsaný list.

I lezl dál, a tak stvořil nehynoucí dílo, vzkaz generacím:

„I did it myyyyyyyyyyyyyyyyyyyy waaaaaaaaaaaaaaaaaaaay.“

„Úchvatné!“ „Brilantní!“ „Briliant!“ „Bravo!“ Parnellův bratr

hrál v restauraci šach. Ironie nádherná. Po několika  měsících

žití v zahradní kůlně Wittgenstein empiricky zjistil a zapsal:

„O čem nelze mluvit, o tom se má mlčet.“ Zas ta vzpomínka…

školní chodba v Linci… kluk s knírkem… „Divné,“ řekl si tehdy,

„vyspělý chlapec…“ Térpitel má svú chvilu, svú chvilu térpění,

térpí, trachtile sa múčá, znalécky ohlodává, kervácá, masoch.

Nuž pak mizá, bylť en klám. Ironie nádherná. Ná. Dher. Ná.

„Polovina bude tlouct špačky a polovina bude chytat lelky,

pak si to vyměníme, nějaké dotazy? Něco není jasné, hm?“

„Proč je červená červená?“ „Cože?“ „Proč je červená červená?“

„Takhle tedy neprolezeš. Hafgufa! Sezam tajemný se ti neotevře.“

I zakřičel zoufalec za úplňku: „Tajemný sezame, tajemný  sezame,

otevři se!“ Tajemný sezam už měsíc čekal. Ten křik měl váhu.

Otevřel se jako opona. Ochromené paralely se rázem spojily

v danou přítomnost. Nervy se opět daly na pochod. Sezam vanul.

„V svém šílenství má metodu.“ „Dvakrát do stejného nebe nevstoupíš.“

„Drbu vrbu!“ „To nestačí, kocourku. Zbývá snad jen pomodlit se.“

„Pochválena budiž Tato Chvíle, neviditelně tnoucí chrám vesmíru,

cestou z věčnosti na věčnost. Staré hodiny jak tikají, neví, která bije.

Čas běží jako rozpustilé dítě. Být živ, i on by se rozběhl…

taky by rád znova dostal jako dárek ke smrti prozření, že každá chvíle

je nový bůh.“ Tak praví Kosmova kronika. A Kosmos — ten má fištróna.

Théta.

16.00. KYKLOP. RAK. 21 dní.

Limax lezl přes klávesy:

Caps Lock,

A,

S,

D,

F,

G,

H,

J,

K,

L,

Enter,

4,

5,

6,

+.

Kuře bez jater.

Jehně s dvěma hlavami.

Posvátné opice zaútočily na kněze.

Prostor utáhl si okolo krku

časovou smyčku.

Ióta.

17.00. KIRKÉ. LEV. 37 dní.

„Hlášení, pozor pozor, čaj o páté byl zrušen z důvodu naprostého nezájmu.“

„To je tedy silný čaj!“ „S drtivou pravděpodobností se jedná o hrubý omyl.“

„Čaj o páté nelze vynechat.“ „Šálku! Podšálko! Copula felix! Kde jste, oddaní?“

Šálek a podšálka — na stole stojící v největší matematicky možné vzdálenosti,

souvztažní jako dva cizí lidé v prázdné čekárně — spolu nezvratně skončili.

Šálek nahoře a podšálka pod ním — to už je dávno pryč. Jsou si zarputile cizí.

Podšálka — pánem sama sobě — jak jen se opyšnila bez umdlených rukou, co

servírují čaj a kávu. A šálek — též pánem jen sám sobě — jak pozbyl své ceny.

Už neumývá se tak jako za starých časů. Posupně pustne jak mrzký andrtál.

„Nečiň s kočkou psí kusy.“

Ajajaj. La belle dame sans mercicicucipaci mňam mňam pusy.

Ajajaj. Mohli se vytratit, nevytratili. „Alanna!“ Mohli se aspoň zahalit,

nezahalili. A tak všem dala natahovat jazyk, až dosáhl nebe klenby.

Vcházela o nešporách, dessous troublants, rozparky, holé hady vnad.

Usedala na jejich tváře. Hostila se nad nimi. Hořká, slaná, sladká.

Přírazné skály z ryzího úbělu. Bujabéza stydce se troucí. Pot. Vanilka.

Pižmo. Vazká láva nízké laně. „Ochone!“ Každý ukázal pyjem na ni.

Označil chloupky jejího ohanbí jako jediné možné místo. Jako Ithaku.

Pyj a pysk vždy najdou se i poslepu. Čarodějka však nepřála tomu —

bažinu lačnou, co mezi pyjem a pyskem panuje, schválně neukojila.

Lvice. Pivoňka. Učunila z nich prasata. „Ad deam quae laetificat

iuventutem meam!“ Plila jim do úst nektar slin. Zlatý mok dala okusit.

„Vidi aquam egredientem de templo.“ Po dobu jednoho roku Kirké

mrdala jejich jazyky. Dobré jazyky. Zlé jazyky. Všechny umlčela, láryně.

Krajky. Krajky. Krajky. Ráhnoví krajek. Boky jako loď. Záliv středobodu.

„Sgeál i mbarr bata cóisde gan capall.“ „Argumentum ad feminam.“

Jediný jazyk, co odolal, byl slimák. Pinožil se chrabře dál. Vyříznutý.

„Tvůj gendr je tak seksy, bejbe.

Musim říc, že to se mnou hejbe.

Tvé nadpohlavní ýgou, tvůj marketing

pádný jako úder knihou Tao t’ ťing.“

„Neupejpej se bejbe, hleď, nové množiny:

menšiny jsou většiny a většiny menšiny.“

„Zde se jedná o vzácný případ někoho, kdo má obě ruce pravé.“

„Zkus přesvědčit mořskou pannu, ať roztáhne nohy.“

„Jen příboj to svede!“ „Ich liebe sie!“ „Chacun son goût.“

„Beri! Beri!“ Mysl se schoulila jen do jediné myšlenky.

Kappa.

20.00. LAISTRÝGONI. PANNA. 44 dní.

„Žádám o ruku vaší dcery, pak o druhou, o plece voňavé, o stehýnka a bůčky,

o srdce nejlibovější. Mé úmysly jsou čisté, chléb a sůl a vaše virgo intacta,

žádám pokorně. Prsou mlékem oplývajících, oušek s libovonným strdím,

křehounkých a křupavých kůstek já služebníkem toužím se stát. Prokázat

úctu vybraným vnadám, čerstvým jako právě padlý sníh, prosím vroucně,

na oltář v své kuchyni ji položím, svým svátostným nožem veleoslavím,

v hostie proměním, budu pít její krev jako svatý nápoj.“ „Ah non, ah non,

par exemple!“ „Cui bono?“ „Bitte!“ „Křen dáváte na práh tak blbě zbytečně.“

„You made my day, you lovely animal!“ „Mahér šalál hašbaz!“ „Brevi manu!“

„Neplačte, že jsem odešel,

ten klid a mír mi přejte,

jen v srdci věčnou vzpomínku

si na mne zachovejte.“

„V tichém zármutku oznamujeme všem příbuzným,

přátelům a známým, že nás navždy opustil Velký

stroj.“ „Přejel ho slimák a byl tuhej!“ „Quiet, please!“

„Zemřel předčasně po těžkém boji s virem 16. 6. 2004

krátce po čtvrté hodině ve věku tří let před lhůtou záruky.

S naším drahým zesnulým se rozloučíme v sběrném dvoře,

oddělení elektroniky, kde bude následně v tichosti odborně

sešrotován.“ Utichl poslední zvuk, jenž tlumil to strašné

kňourání, kňourání, kňourání, a zase jen — kňourání, jak

třese se steskem chihuahua. Teskně kvílí, nemá pána

chihuahua. Hořekuje, hrůzně chroptí chihuahua.

Běda. Běda. Běda. Ubohá chihuahua bledá. Běda,

psí paranoiou zchvácená, obelhaná sny, obehnaná zdmi,

kňučí jak sto Malých strojů a nechystá se nikdy přestat.

Pro krysu je toho více, než dokáže snášet. Je třeba tít.

Kdo s koho. Jak samým žalem chihuahua se chvěje,

k hostině maso samo se naklepává. Ó. Krysa nechala

slovník slovníkem u hesla „The miracle year 1905“.

Soustředila se v děsivou jednotku čiré mrštnosti:

zuby páchnoucí hřbitovem, pavor nocturnus drápů,

ocasní kormidlo jak z jiného, o dost rychlejšího vesmíru.

Hups, v mžiku ze stolu dole, vrhá se na snadné sousto.

Ups, to sousto ale není snadné. Chihuahua bojuje.

„Velmi vyrovnaný zápas!“ „Ú! Chihuahua má navrch!“

Krysa se uchyluje zpět na stůl se smrtelnými ranami.

Chihuahua v agónii jak rudý čert skáče za ní. „Achtung!

Začíná prodloužení!“ „Zoe mú sás agapó.“ „Fight!“

A tak souboj ťuťánů pokračoval až k úplnému roztrhání.

Dvě krve jak v svornosti tekly, v kalužích se sestřily.

Obě zvířata už na půnebí smrt cítila horkou a hořkou.

Smrt, stále stejně živá, už vyrazila z Neapole za nimi.

Lambda.

22.00. HÉLIOVA STÁDA. VÁHY. 24 dní.

„Z mých stád si neuřízneš

ani steak,“ pravil bůh,

ouha, tak pravil

v podobě pelikána.

Nastal věk

vegetariána.

Velkým šelmám

nic nechutnalo tak

jako vegetarián.

„Takový zvyk, že porušit,

ne světit víc jej šlechtí.“

„Miláčku, podívej, párkovník!

Dejme si k večeři maso,

ať máme sílu bojovat.

Miláčku, pořádný kus masa,

ať máme sílu prokrvit

dobu vymknutou z kloubů.

Miláčku, vždyť třeba obnovit

stará posvátná spojení.“

„Co to slyší Hélios?

Zachtělo se vám

zakázané ovce…

Odteď jen pránu, holoto!“

„Fuck off, you retard!“

Mí.

0.00. LÓTOFÁGOVÉ. ŠTÍR. 6 dní.

Na všechny jedlíky snivé kaše

sám Jean-Paul Belmondo,

navždy mladé zlaté dítě,

zazubil se s vřelostí.

Zemský ráj to v obýváku,

programů tisíc a jeden má krb.

Ný.

4.30. SKÁLA VRATANKA. HADONOŠ. 18 dní.

Samá voda… samá voda… samá voda…

Smaragdový ostrov myrt, planik a vavřínů.

Muž na pláži, oblek, rty rozpraskané solí,

nehybný, špičky bot smáčené příbojem.

Jako solný sloup. Jako výmluvná socha.

V zornicích jen ledový úsudek obzoru,

klidnější než hladina, pokojnější než nebe.

Zří skrz vodu a oblaka, dohlédne: Ithaka,

mrtvý bod, místo, kde se protíná peklo

a ráj, v zátylku světa, v zátylku šumícím

jako veliká lastura. Marco Polo — kupec

benátský tam byl. Jediný. V dobách, kdy

bylo to možné. Teď už Ithaka není. Není.

Godot Ithaka. Methempsychosis. Kruh.

Stále dokola. V jakémkoli pořadí, třináct

vždy je zároveň jedna. Takový je pačlověk.

„What are you doing here, son of a beach?“

Božský Commandante Alighieri se zasmál.

2.

Benátský chodec

Báseň o čtyřech zvukových obrazech

„Benátčané neumějí plavat

a mají strach nejen z hluboké,

dokonce i z mělké vody.“

George Gordon Byron

I.

Píšu otci na Campo San Polo:

„Drahý otče,

Benátky jsou vzácný mořský plod

v korunách dubů.

Jak člověk strmě vyrůstal,

jak bůh strmě klesal,

bůh a člověk právě zde se střetli,

v uličkách, kde

zelenkavě mléčné moře

do města si vyrazilo —

tak jako poprvé, dnes opět:

oceán vyrazil si do města

pod zákazem koupání, malý kus

nedotknutelného moře.

Drahý otče, omlouvám se,

dlouho jsem se neozval…“

Daleko jsou mi všichni tak blízko…

II.

A tak jako bůh se potápějí Benátky…

Vůně prastarých omítek s vůní

před chvílí vypraných košil a blůz —

pár neviditelných vlaštovek, co dělají domov —

pronikají se v Calle Zoccolo.

Calle del Cantier vede až do moře

stylem bezstarostné řeky.

Jak měkké prostěradlo

ve vzduchu se vznáší

nějaký ženský hlas,

výš a výš se vznáší,

vznáší se, vznáší, až

vznáší otázku:

„Ci sono nuvole o montagne?“

Nějaký mužský hlas odpovídá:

„Non lo so, forse qualcosa in mezzo?“

Z Fondamenta Santa Lucia

přes Canal Grande, dál po

Calle Longa, doleva

přes mostek na

Campo Santo, podél

Rio Marin, až na

Campiello del Cristo, kde

začíná pršet.

„Zeus!“

pohání člověk buldoka.

„Zéééus!“

hromuje, blýská očima;

buldok, zcela nevinen, v obklíčení,

sám v středu pláštěnek,

stojí, chladnokrevně čeká,

napíná neviditelné vodítko pohledem;

jeho člověk stává se operním pěvcem:

„Zéééééééééééééééuzeuzéééééééúúús!“

Pláštěnky odcházejí;

Zeus bohorovným tempem dohání svého člověka,

spolu přecházejí Ponte Bernardo,

prší,

prší a zase přestává.

Kapky, kapky, kapky jak nudle

u nosu milované babičky

v Rama Moro Lin visí

na všech převisech,

kapky už už kapající zpět dolů

do moře, které spláchne vše pryč —

(Daleko jsou mi všichni tak blízko…)

Průzorem Sotoportego Molin

nevelký kostel sešitý

tuctem spon! Tolik šroubů —

to i na zdejší zvyklosti je dost,

ubohý domek s ohnutou páteří,

nad vodu skloněný jak věchet.

Starý sešroubovaný svět

má střed právě tady.

III.

Odpoledne vše se zrychluje a

násobí, cirkuluje kolem jádra Rialta,

nohy nohy míjejí,

nohy nohy míjejí,

na nohy nohy šlapají,

nohy nohy míjejí,

jednotlivé malé, tak plaché a křehké

genie loci už nevydrží na místech,

prchají před davy, po

Calle dei Frati, na

Campo Santo Stefano, přes

Ponte de l’Accademia, do čtvrti

Dorsoduro, kolem

Palazzo Contarrini, přes kanál do

Calle della Chiesa, přes

Campiello della Chiesa, přes

Campiello Barbaro, dál po

Calle del Bastion, až na

Campo della Salute, kde

kotví širé moře, kde je

socha muže bez ruky,

muže s výrazem velké bolesti,

tepající v kamenné tváři. Ale i

socha ženy s dravým ptákem u nohou,

socha muže hledícího u vytržení

do koruny lípy — lípy stejně staré jako on,

té lípy, která za staletí

vzrostla až nad jeho hlavu —

hlava se motá, někam se zahýbá,

zase a zase zahýbá, až se stojí zpět u

Chiesa di Santa Maria della

Consolazione, kde

racek prochází se jako dóže —

dál po Calle de la Fava, pak vpravo

Salizada San Lio, tam však zpět —

jak zavanul kolem nosu vítr, který

foukají uzené rybí tlamy od

Campo San Bartolomeo — rychle,

rychle zpět, okolo

Chiesa di Santa Maria della

Consolazione, přes

Campo della Fava, přes

Rio de la Fava, po

Calle dei Stagneri, až na

Campo San Bartolomeo, ale

uzené rybí tlamy tam nejsou,

uzené rybí tlamy jsou ty tam, jen

hromádka odhozených zážitků v rohu,

jen několik pohledů ledového nezájmu,

jen několik vypreparovaných vejrů

dutců, kteří vše, co vidí, odhazují na dlažbu,

stejně tak, jak prázdné důlky ryb

se zbytky ledu odhazují kuchtíci —

je třeba jít dál, na stejné místo,

na stejné místo někde jinde, po

Salizada Pio X, přes

Ponte Rialto, dál po

Ruga dei Oresi, dál a dál —

věže se naklánějí,

o šesté znějí jako Sirény —

hlava už motá se obstojně, motá se,

motá — nebe připomíná moře,

moře nebe, začíná odněkud pršet,

prší, nápis říká: „Campo delle Gate“, a

Campo delle Gate znamená, že

zašlo se moc na východ, a tak zpět, po

Calle Lion, přes

Rio di San Lorenzo, přes

Campo San Severo, okolo

Corte del Pozzo Roverzo, okolo

Corte del Paradiso, okolo

Chiesa di Santa Maria Formosa, okolo

Corte del Cafeter, vpravo na

Campiello del Tintor, do knihkupectví,

do křesla vnořeného tři prsty v kanálu

ku chlazení chůzí rozpálených nohou.

Ale dál, dost válení v křesle: dál přes

Rio de la Tetta, přes

Rio de San Giovanni Laterano, okolo

Corte del Paruchier — Ecco, che bellezza:

Basilica dei santi Giovanni e

Paolo, okolo

Scuola Grande di San Marco, přes

Rio dei Mendicanti, dál a dál, přes

Rio Widmann, přes

Rio dei Santi Apostoli,

do noci, která je krátká, kratší než

Canal Grande tam a zpátky.

Tam a zpátky,

tam a zpátky —

Benátky oddychují, šumí jak

šampaňské tam a zpátky —

tam a zpátky —

tam a zpátky —

tam do noci a k ránu zpátky.

Úplněk a nov.

Příliv a odliv.

Noc a den.

Tam a zpátky.

IV.

Laguna zjitra je lagunou více —

Veneti vstávají jak rybičky.

Sotva proloupnou oči,

už zpívají si jako ptáčkové,

ani nestačí si zívnout,

už létají z nich árie,

pějí plnými hlasy,

hlasy s hlubokými dny,

s dny hlubšími než kanál,

jdou zpola poslepu

tak lehce

v úzkosti uliček,

jak v opeře,

jak na baletu,

v uličkách, kde projde jen jeden

anebo dva v objetí.

Rackové se chechtají,

jak ti jejich Benátčané

po ránu jsou k zulíbání.

Benátky klesají, klesají…

však Benátčané —

Benátčané nikoli.

Dóže je mrtev,

ať žije Itálie!

Jako lapidárium pod širým nebem —

skvadra slavných, stále dražších soch

stále levněji znázorňuje

ctnost pradávné ctnostnosti,

bere koupel v přílivu obdivu davu,

jak svátost podává svůj patinový nárt,

vždy při deváté vlně žehná

těm, kdož na smrt jdou, uprostřed

vodní symfonie jen přehršel variací

na jeden zapomenutý hřích.

Neptun jako ostraha objektu

přivýdělek má k penzi

na třech místech současně,

jako otec, jako syn,

jako duch po nocích.

Rána těžká. Zbytkový stud.

Zavřené studny,

pod těžkými kamennými víčky

sní svůj sladký sen o vodě.

Benátčané stěhují se pryč,

do Trevisa, Mestre, Padovy,

však praví Benátčané —

praví Benátčané nikoli.

Benátky klesají, klesají…

však praví Benátčané —

praví Benátčané nikoli!

Dóže je mrtev,

ať žije Itálie!

Dóže je mrtev,

ať žije Itálie!

3.

Muž z břečťanu

A hřbitov bylo místo, kde jsme se stále potkávali.

Byli to Sisyfovští, plémě hřbitovníků, lid trpělivý.

Stalagmity náhrobků, houby po dešti života,

ve jménu dcer, synů a duchů — kámen.

Díl první

Kolínský rukopis

(Rukopis nalezený 16. nebo 17. srpna 1967 ve špičce hlavní věže katedrály v Kolíně nad Rýnem. Expertiza ukázala, že text byl psán jednou rukou v průběhu mnoha set let. Jednalo se o 13 volných listů, starých zhruba pět až pět set let, s textem psaným italsky, německy a částečně též neznámým jazykem. Údržbář, který rukopis nalezl, zemřel den poté, 18. srpna 1967. Později se originál za nejasných okolností ztratil.)

/část psaná neznámým jazykem/

/list 1/

Berwelter antror malwiste

Mondinen trowor trar

Batwert swolinsis wenanwata

Rurolend orleswodir wre swirsen

Wrar bradur er ernereste

Bortam manset aror wrata

Bilsen bor drul amond rerwirt

Ramtid wlen ar bortam rot

/list 2/

We

Welelen

Wurta wurta

Beswen ten

We

/list 3/

Gontesonter

Amulwert

/list 4/

Landor mandeln werdur windar

Onwe gont mald osenwuka

Liwrantar wes urwentorin

Nobraswor den tenenten

Nowra wlisen bendurwalen

Wer

Weswer

Wenseroror

/list 5/

Lililist tamt or mandor

Omomort dewt welintra

Skorwander bort anturelmor

Damidarewert

/list 6/

66421

8

98738652

46677327

8

97

45

66

76

318

3875283

3

94328

66

5488

364345

7

/italsky psaná část/

/list 7/

Bělostné lilie

Bělostné lilie uvadly

Růžový sen nebo růžový sad

Možná hlava smrtelníka

Možná omamný kout kraje

Možná obojetný obraz co visí navždy

Navždy

V mládí všeho

Neboť velká třeskutost zrodu

Trvá

Stále jeden okamžik

/list 8/

Světlo stále žije

Uprostřed tenat temnoty

Jas který nekonečně vyzařuje

Sálá

Sláva

Světlo nás objímá horkým tělem

Někdy je obrovské

Někdy malé jako klíčová dírka

Světlo

Rychlé

Svítící člověku stále dál do tmy

Až tam kam

Chtít jít

Raději nechtít

Však přesto sláva

Světlu sláva!

/list 9/

Bludný kámen

V Kolíně

V Benátkách

V Praze

Můj kámen

Dvakrát vedví

V uličkách Benátek čichám k domům

Hledám kámen

Poznám jej vím to

U Ponte Rialto mám pocit že je blízko

Někde tady

Jistota mě ale nemá

/německy psaná část/

/list 10/

Katedrálo

Vrať mi můj kámen

Ty křesťanská kněžko

Vrať mi ho

Nemám stání

Bez kamene ztracen

Tu katedrálu zbourat

Jo ho ho

Při Diovi

Já chci svůj kámen

Kolín tohle místo

Diovo

/list 11/

Budiž hrůzovláda

Budiž karmínový den

Nechť není se kam skrýt

Nechť proroci trpí se ctí

Smrt je vykoupání

Krev je lázeň

Kámen můj lomikámen

Na dvou místech zlomen

Jako srdce

Nejdražší přítel

Kámen mudrců

Oltář mých nejlepších myšlenek

Můj rytmus můj tep

Můj poslední dech

Kdo se ho dotkne

Světlo jej osvítí

Veškeré tvorstvo

Vydáno napospas

Nechť ten koho sežehne neznámý zášleh

Ve chvíli skoná či dosáhne hvězd

Nechť ten nejšťastnější

To i to má

Veškeré tvorstvo

Uherské roky smutno

Málo je šťastných co zemřou

Ve chvíli osvícení

Ještě na marách mají

Hobliny Světla ve vlasech

/list 12/

Cítím moc kamene

Kámen mezi kameny tu někde je

Nevím jen

Který

/list 13/

Ach kameni můj vratký kameni

Omletý tebou já mám tě v mysli

Tížíš mě tím jak už tu nejsi

Však v mysli tě mám dál o to víc

Otiskl ses do mě a já do tebe ne?

Ach kameni kde vlastně teď jsi?

Jsem syn člověka

Ač mýtické povahy jsem

Syn člověka

Tak silný v mýtu až v hmotě jsem procitl

Jak ze sna naruby

Jak ze sna naruby

Na začátku jsem vůbec neexistoval

Pak díky člověku jsem začal existovat napůl

A to hned tou lepší částí protože

Člověk mi vtiskl

Nesmrtelnost

Člověk

Tak mocný ve slově

Člověk

Ač sám syn smrti

Ve mně dosáhl nesmrtelnosti

Já syn člověka

Žehnám člověku jako svému otci

Já syn myšlenky

Žehnám myšlence jako své matce

/konec rukopisu/

Díl druhý

Hřbitovní lidé

I.

Chodí tam v uličkách, dlouhé hodiny stojí

v přílivu pomalého jistého břečťanu

až po kotníky. Každý den

mezi náhrobky,

nepřítomní,

nepřítomnost dohánějící k dokonalosti,

obcházející jako vlastní smrt.

Hřbitovní lidé.

Plachá zvířata samoty, houževnatá

v své utkvělé představě, že

hřbitov když zabydlí si

ještě za života,

nesmrtelnost

osudově je

nemine,

že

osudně se na ně zapomene, jako na smrt,

až budou se skládat účty

za vodu, oheň, zemi

a vzduch.

Za zdí, která spojuje oba světy,

za zdí, kam tramvaj docinkne

sotva pár uliček do hloubky,

za zdí obcházejí, v ulitě

posvátné zmrtvělosti,

hřbitovní muži a

jejich hřbitovní

ženušky.

Až za hrob si věrní, jako jeptišky a mniši.

Plémě, co smutnou kaší se přejídá.

Lid, jemuž trpělivost rovnající se

smrti propůjčuje samurajský

vzhled.

II.

Nemluvili, alespoň ne slovy. Užívali posunků, a

v tom byli mistři posunkáři, vždy perfektně

oblečení, neboť kdesi měli něco, ne byt,

jen nějakou nocležnu a jinde zas

koupelnu, vždy skvěle

připravení ke hrobu,

v duchu již v pánu.

Vysněný život v naprostém

klidu.

Jeden den jako

vteřina.

Stojatost rybníku brčálem páchne. Voděnka nikde,

jen vrstvené konce. Pramen vysychání,

vrstevnice smrti. Písčité otisky, co

brzy zmizí z mapy.

Hřbitov. Mozaika z ostatků, hořce

kotlaná neustálým ladem.

Troud trud. Svátost.

Hrst popele.

III.

Libo. Libido. Tvá věrná Doremifa.

Jak věčný popěvek touhy.

V zemi má podolek.

Touží opět víc.

Mrtvá.

Vzkříšená k věčnému utrpení.

Zející jako čpavá sliznice.

Vilně obalená

prstí.

Intermezzo

Květiny. Květinové dary. Tuny květin jako

týdenní živé žertvy, násilím vyrvané

zahradám, jen aby člověk — tvor

žijící bez kořenů — oslavil

smrt jako své kořeny.

Hezky po půl hodině — smrt za smrtí, pláč a další pláč,

ve jménu pohansko-křesťanského ritu, ve jménu

svatého plýtvání, v moderní květinové říze

bez krve, jen aby živá obětina

zaplavila rakve přebytkem.

Chci na svou rakev

šlehačku,

vážení!

Díl třetí

Cizinec pod melancholiovník usedl

I.

Když se objevil, on, muž bez hrobu stojící,

muž na dlouhé hodiny kamenný jako náhrobek,

„neslýchané,“ řeklo by se, kdyby se vládlo slovy.

Odkud se vzal, nikdo nevěděl.

Prostě se odněkud vzal a

vzbudil mohutný dojem.

Byl náhle tu, mezi hřbitovníky, jako jeden z nich,

rovný mezi rovnými, ne,

ne rovný mezi rovnými —

hned od počátku víc než oni,

neslýchaně rovnější smrti, připravenější.

Obličej mu nebyl vidět pro obrovský klobouk,

ruce skryté do jelenic.

Nemluvil. Dokonce i v tom byl lepší.

A jak hřbitov byl velký, to, co měl muž v očích, to

větší bylo, přerůstalo to všechno, volalo to do nebes.

Pod melancholiovník usedl.

Aura jeho roztetelila vzduch jako horkost.

Odpoledne a léto už svorně se chýlily,

však podzimní večer byl stále vzdálen.

Nepohnul brvou — hřbitov naslouchal,

visel mu na rtech jako velké ucho.

Na osud nežehral, ač byl nelidsky jím hněten.

Byl nebyl — a jak svět se dál zmenšoval,

on měl stále stejnou velikost, čímž

jevil se den ode dne větší.

A jevil se den ode dne též skutečnější.

Jeho velikost se odkrývala, jak lidstvo klesalo,

na mysli, na těle i na duchu kámen.

Stále více připomínal

nově povstalého boha.

Širák stromoví vražen do čela,

jako hřeb, jako znamení,

tělesné statky zavité do růžova,

tajně vhroužen do trnité cesty.

Nevedoucí. Vědoucí.

Jeho věk dávno pominul, a s ním

do ticha promlčel se i jeho trest,

síty věků zjemněn v bezčasí božstev.

Již dlouho tomu, co mu

ze srdce spadl kámen, kdy skončila lopota,

kdy za vlahých večerů začal přemýšlet

nad věcmi, co se dějí, uprostřed nyní

od nepaměti. Začal hloubat, dolovat

jako horník zlaté žíly poznání.

Usedl a vzhlédl do koruny nad svou hlavou.

Posvačil čerstvý závan z natlučených melancholií.

Seděl dlouze.

Nejdřív jen myšlenkovitě.

Potom už ale smysluplně, kdy

trůnil na okamžiku s převahou boha.

V hlavě mu zůstávalo

tolik pýchy, vzpomínal

na zlaté časy,

na pitky dávno před Kristem,

pamatoval si to,

jako by to bylo včera, neboť

potom už jen valil kámen.

Vzpomínal na Dionýsa, na Háda…

Tolik pýchy,

tolik nepřeměněné prahorniny vůle,

tolik myšlenek na ocel.

Vůle.

Myšlenka předcházející tvar, jeho bájné kontury.

II.

Jeho starobylé myšlenky jevily se novými.

Na něco přišel. Díky nelidskému odstupu

na něco kápnul, a to něco, právě jako kapka,

pak někam ukáplo a, pohlceno půdou, sešlo z očí.

Byla tu ale ještě mysl, a ne jen tak ledajaká —

mysl jako ocel.

A ta tu kapku nesla dál

jako orel do labyrintu, kde z ní z čista jasna

déšť otázek se stal.

A zem nastavila se v odpověď,

pokud neodpoví nějaký kouzelník rychleji a…

V úkrytu pod melancholiovníkem

napřáhl svou dlouhou ruku a zachytil

hned tři otázky najednou.

On, syn sám sebe.

III.

Smutnil a jeho smutku hřbitov slušel.

Bez kamene cítil se opuštěný a náhrobky

kámen mu připomínaly. Nemohl odolat pokušení

zastavit se u kamenných hrobek a též být kamenný.

Hřbitovníci, ač téměř bez mimických svalů,

neznatelně dávali najevo své zalíbení v něm,

v jeho konání — nekonání, až téměř se zdálo,

že jimi přijímán je jako jedna krev,

mrtvolně vlažná…

IV.

Vzpomínal na obrodné koupele v řece Léthé

se starými brachy, s bratry, ba i s bohy.

Vzpomínal dlouze, a to se mu muselo nechat,

museo jeho paměti rostlo, jak stále víc

vynořovalo se vzpomínek.

Přečkal všechny brachy, bratry, přečkal i bohy,

pamětliv stále ostřeji, v čočce času, kde

minulé nikdy nemíjí, stále blíž k naprostému,

věrnému a konečnému sledu obrazů,

z geometricky nepochopitelného úhlu,

gejzíry detailů, myriády sousledností,

nové postavy, lidé, co potkal a sešli mu z mysli.

Vzpomínal na koupele v řece Léthé,

myslel utkvěle na to, že od balvanu,

od balvanu vzpomínek na kámen,

Léthé snad mohla by mu pomoci.

Neboť balvan vzpomínek na kámen

dál nešlo už nést. Valit kámen bylo těžké,

však valit balvan vzpomínek na něj, toť

nesrovnatelně těžší.

Myslel na bledé květy divokého asfodelu.

Myslel na Háda. Na jeho říši pěti řek.

Opravdu by ho zajímalo, zda stále

je.

V.

Nejchytřejší z lidí, povýšen do božského stavu.

Díl čtvrtý

Kterak valiti kámen

Všichni vědí už téměř všechno,

ale nikdo už neví téměř nic.

Matka moudrost spala.

Byla stará.

Už nikoho nezajímala.

Měl v sobě tolik.

V

hlavě

mu zůstávalo

tolik pýchy, tolik

nepřeměněné prahorniny,

tolik ocelové vůle, tolik myšlenek

předcházejících tvar, jeho bájné kontury.

Kámen

při valení

stále dokola stejně

choval se jako kouzelná koule.

Trili

trili trili

triliónkrát stejně.

Pak

přišel

ten den —

ten den něco

se završilo. Přesněji:

něco se umenšilo, a to něco,

to něco byla hora, jak umenšil ji kámen.

Ten

Den —

uplynulo

tolik vody —

tak dlouho se

chodilo s kamenem

na horu, až hora se nepatrně

rozestoupila. Jako před prorokem voda.

Ten

den ohnivě

vzplanul, jak překulil se

kámen na druhou stranu.

Neslýchané. Nevídané.

Nemožné.

A

přece

ten den

kámen vjel

do světa, v mžiku

proměnil se v energii.

Někdy

kulový blesk.

Jindy šém Golema.

Něco mezi nebem a zemí,

těkavý

neviditelný sval.

Ze

samotného

kamene jestli

něco zbylo, zbylo to

někde, neznámo kde.

Kam

zmizel

vousatý muž,

nikdo neviděl. Vyšel

z průsmyku bytí, někam odešel.

Energie

zaplavila

Zemi. Osvícení.

Nějaký zázrak, úsvit,

příval

imaginace,

to

už je

dávno.

A

prorok

sešel z hory.

A

prorok

na chvíli

zastínil Slunce.

A

prorok,

syn i otec člověka,

jediný,

nejchytřejší,

rozpoutal vlastním tělem

záři vědění, tíhu novorozené pravdy,

současného dědečka na penzi v Alpách.

A

prorok

odešel do rozjímání.

Kus

kamene

v Praze psí kusy činil,

to

už je

dávno.

V

Benátkách

a v Kolíně zasazen

někde, možná už jen

dva obyčejné kameny.

Vyčpělé,

zvětralé, prázdné.

Možná

ale energie

stále trvá, někde

jinde, v neschůdném ústraní.

Jen

teď nevyvěrá.

Něco

se někde

uvnitř formuje.

Kámen

usazuje se.

Bludné roky plynou.

Kámen,

drc v hlavě,

k úsvitu mudrců.

Něco

se někde

stále formuje,

živé

vřeteno

stále se točí.

Plamínek

jeho naděje

jak doutnák stále směřuje.

Něco

se někde

právě formuje.

Kámen se usazuje.

A

ch.

4.

Proměna neznámého samotáře

Napsáno neznámo kým, neznámo kdy

I.

Jdu dovnitř, jen sebe si ponechám.

Dál ti ve mně nebude nic bránit.

Jdu do ticha, spěji ze všech stran

až tam, kde se protíná vznik a zánik.

Jak podzim, tak i tělo své vdechuji.

Nemohu zůstat ani chvíli venku.

Ne, nejsem určen tenatům dní,

odcházím sklidit jinou pšenku.

Tvůrce můj, ptáš se, co je mi?

S nelidskou silou zrození

spěji a stávám se tebou.

Jen krev se bojí, tratoliště.

Pravdy ne, ale její tříště —

tepny ji naposled vedou.

II.

To jsou ty chvíle, kdy čistý jsem,

ve špíně světa zas vykoupán —

čas, kdy mě přitáhne má zem

v svůj starostlivý chřtán.

A věř mi, že jsem plný tebe,

teď, když je pryč chřtán ozvěny.

Tak nenech mě čekat, dobré nebe,

a buď už tady na zemi.

Mám čekat? Málo špinav jsem?

Ach, mé nebe, snad každým dnem

se v špinavé dlani mé zatřpytí klíč!

Vnořím se do nor a do bažin světa!

Noc mě vrátí dnu a ve tmě veta

vše opět dobré a zlé pryč.

III.

Nač radí mi… Tak dobře nevím,

jak si mám teď pomoci.

Soužen krásnou nemocí,

já, Adam, celý Evin.

Nic neříkej. Ať klidnou pouť

má k úplňku tvá luna!

Aby smyslu byla plna,

ona nesmí dříve spočinout.

Ó, ano! Ptáci pozvednou se

k cestě onou oblohou,

kam křídla s nimi nemohou,

a plnit budou jen a pouze

přání hvězd — pták čelí touze

tak, že kráčí po nohou.

IV.

Stál jsem v cestě. Stál nemocný

cukrovkou snu. Teď náhle není

o čem snít, že jsi, ó dřeni,

tak pokojná, až už nejsou sny.

Vyloupla ses, když úzkost

konce dne mě objala.

Dal jsem vše. Tys povstala,

aniž bys měla důvod.

Jaké požehnání! Jak déšť chladivý

zas tiší onen slepý vrchol tětivy

a kane na mou vymyšlenou hlavu.

To je klid: být bezhlavě.

To je klid: být dech a tep.

Zvítězit v hlavolamu.

V.

O chléb vždy se dělím. Nu, zrání ale

hned uťal bych, dělit se spěchaje.

Věz, že společná tahle cesta je

jen potud. Ani o jednu píď dále.

Prozrazen. Pln slz, pln věr a pravd,

odevzdán jsem osudu a hříchům.

Bolesti a ranám dnů — než vzniknu,

odevzdán jsem všemu. Všemu rád.

Když povznesení, nic nenamítám,

cestou, jak padám a tudíž jsem —

pak ale dopadám na tvrdou zem:

Svět křičí svět! Svět pochlebuje,

hádá se sám se sebou, a tu je

chvíle, kdy jdu zrát zas jinam.

VI.

To už se nestane. Až zase

v ten samý den. Klíč uchopit,

cesty zamknout, cestou stát se.

Najít k tomu vzácný cit.

Plout vstříc hrůze samoty,

vplouvat v dávný chorál vláhy.

Propukat v ten klid, jenž, nahý,

s to je téci v světlo tmy.

Ach, drazí, vím, je bezcitné

opustit vás, jak sekyrou když tne,

však důvod mám velmi pádný.

Drazí, ach, setkáme se zase

v ten samý den. V novém čase.

Ve jménu Ariadny.

VII.

Sejdu z mysli. Sejdu dolů

do podsvětí, ke dnu sám.

Vytrysknu jak pramen znovu,

šťastně budu vrácen tmám.

Nikdo už nikdy nerozlouskne

ořech mé hlavy dubové.

Nikdo na mého srdce loutně

už nezčechrá tóny mollové.

Ach, srdce… Všechno pomine

v té spleti cév a vzpomínek,

z nichž každá se slepě nítí.

Sejmu si masku. Pak další. A další.

Stovky masek při vší té falši —

až pak zbyde mi jen bytí.

VIII.

Zlomen v dítě jak tiše pláči,

ve třpytu schoulen přes zákaz.

Poddat se slzám, ó, věru stačí,

slzy o to dříve oschnou zas.

To tenkrát, s tebou, já jinak se cítil,

že láska nás hřála, že oheň plál.

Teď drtí mě stesk už nějakou chvíli

a klidem mým lomcuje ukrutný žal.

Pláč ale je tak trochu malá řeka.

Odplaví vše a dál někam vtéká,

dřív než Slunce tvář osuší.

Zlomen v dítě teď spěchám v ticho —

andělé tam znovu vdýchnou

smysl mojí náruči.

IX.

Bzučící louka, žlutý květ,

kolem se pasou břízy.

A pak — do tvé pusinky anděl vlét,

tys polkla — on v krku mizí…

V ráji po něm prázdno zbyde!

Celý se v tobě rozpustil.

Jak je krutá, by řekli lidé —

anděl jim to odpustí.

Spatří: září. Řeknou: zlá je!

V tom musí být něco z ráje,

něco velmi rajské, sic!

A ty? Ach, ty nic nevíš o tom.

Ležíš jen a rajský ozón

vydechuješ z plných plic.

X.

Zatím jsi malá hra na osud.

Osud až přijde (a on musí přijít),

chrstne ti do tváře horko a stud

a projede jak blesk tvou šíjí.

Osud je proud skrytého děje

a je čekání a čekání.

Jedno k cíli nekonečně spěje

a druhé zpět tě zahání.

K možnostem — nad marnost marnost —

kruh obětních beránků.

Tisíckrát a jednou za noc

vlk svou kořist krutě zkouší,

lásce chlemtá první oči

a zaklíná vše do spánku.

XI.

Dlouho je třeba nevcházet

do jediných dveří na celém světě.

Všude zavítat a vším být hněten,

ale uvnitř zůstat pevná zeď.

Dlouho je třeba se soustředit

na jediný ze světel všech souzvuk.

Nést tíhu všech proluk a odluk.

Odolat pokušení ty dveře otevřít.

Dlouho je třeba ty jediné dveře

vždy přehlédnout a minout,

dlouho touhou po nich hynout.

Pak ze chvil těch se zjeví smysl.

Dlouho jít dál. Aniž bys kysl.

Dveře otevřít. Za nimi další dveře.

XII.

Umřela ti smrt, ó bludné dítě!

Nejsi ani život, nejsi ani sen.

Ty v moři Slunce bezbřehém

jsi jezdcem s nocí v štítě.

Sluneční záře, hle, jak ta voda

slepá je, prudká a nemá tvar.

Tys, dítě, stvořené pro žár,

jak nasáváš, vesmír co dá.

Ty zářivě černé, tak, až bolí to!

Zlou slastí jsi v smyslech rozlitou,

že zní pak vše jedinou strunou,

jejíž chladivá svěžest, provždy tvá,

pak tryská kamsi do mrtva

a navrací smrt v lůno.

ZAVÍRÁNÍ VRATANKY

DŮVĚRNÉ

TŘÍNEDĚLÍ

1.

Pandořina hrací skříňka

Verš do světa ponořený zdá se býti zalomený

Němé pondělí

Našeptávač A:

Kolik pravd,

tolik vražd.

I.

Nejhloub doposud míří vše

nemocí kouzlo vzlíná — jak

do noci roste — a jak den

za hrob až dýchá

tvé poledne

II.

Slyš krev a maso

tkáň tkanou životem

ó — jaké čáry

v černu modlitby

zakleté ve vzduch

a voda jak bílo zim dál mlčí

zblízka zřená

útrpná

poušť tvým srdcem vzývá

víská ti vlasy větřík vlahý

v klesání odpověď však nečekáš

zima přináší trpělivost růže

III.

Na zlé váhy nedá tíhu svou

hleď — které pokání? —

hlouběj vnikly cestou stejnou

a v krrásu odumřely

krrrása živoucí je v tobě

žízním bez konce vystavená

o další kruh mocnější

trýzní prostor tvůj naplní

a zboří práh tvé jemné hráze

a strach a rmut

stinné stránky tvé věčné

nepomine nikdy sestup tvůj

peřinou svojí chrání tě němota

chutnáš si pád

ústy piješ — ruce nemáš — láva žhavá

vře ti v žilách — sílíš lidské řeči

vzdálená

Kaménkové úterý

Našeptávač B:

Krystal když plamen olizuje,

a pak další, pozorován očima,

jasnozřivou lupou orlích očí,

levituje a vtahuje tmu jako háv.

Unést ten pohled, ale co víc —

unést tím pohledem hořící krystal

a nespálit se.

Nehnutě,

mrkat jako pomalé hodiny,

unést ten pohled skrz čas a hmotu tam,

kam život nesahá a kapou jen slzy.

Oděn do hávu obousměrné smrti,

dokonán a živý.

Dokonalý.

I.

Ozvěna jak nevzbudí tě

kamínek malý žádný a

vzpomínek prosta padáš

jen vysněná

II.

Ty však v hojivém snění

Všech — — — vždy budem spolu

my? — „Jest sladký!“ — „Á!“ —

snem jak dnem vedl čas

co v uplynulém poznává se

již v mžiku a vzpomíná

věsí hlavu shora na svět

kdesi létá už — dál času

a noci blíž

III.

Do nového šatu také záhy

a do nektaru, krajek a vůní

do tvarů kypí navzdor

zmaru součást ač

vyrůstá předivo krrrrásy

a spočívá náhle vskutku

v říze ze snů nočních

konec svůj brzký pak čekaje

odráží se od vrcholků jen

paprsky jako „tik tak“

paprsky jako „tik tak“

„Čas zničím sebou

a hloub klesnu — že den

když jsem se nebál

když slunce jak pomalý

ve snu vždyjá vždybyl — snad

rychlý? — pomalý? —

rychlý jsem byl?“

V.

Létaly s námi lesem

k medu včel — jenom voněl

a netrčel hloupě — přesto

nepospíchal jsem

na takty té procházky

soustředěný — a ty

jak vzduch stejný

dýchal jsem

vzduch léta — v němž dědina spí

kde v kraji tam kamínky odložené

ty vzpomínky na mne nemáš — vím

Ovační středa

Našeptávač C:

Zoufalství je nehybný pták,

do klubka stočený na prameni.

O tvé služby aby nepřišlo,

vždy tě nechá dýchat.

Zoufalství je napínavé ticho,

co navždy zůstává před bouří.

Zoufalství závratně mění

vše nenávratné v návratné kdykoli.

Jak slastné je uzoufání! Kouzelné,

pomyslné a okřídlené —

všechno je možné víc než jindy.

Pak žal vždy odlétá do Medúzy

a ty — ty letět můžeš s ním.

Ale můžeš zůstat. Jako nehybný pták.

I.

Objímá bez doteků — hřeje hřříchem

těší tě — směje se ti přízní — — — peklo! —

když ovace — ty tedy trp

chtělas to tak — vždyť neříkej

ó — ubrat se do muzea tikání

cokoli pro něj činit — celek ctít

„Dar máš, neboť krásy plny

jinak jsou vždy tvé vlasy rudé

tmavobledě — — — dar máš.“

II.

Řeka černá plynoucí

bez boje

kapkou každou se probouzí

a vestoje spí vždy

III.

Tůní lesních vody plaché

vůní prodchlé — průzračné

zdravé na mžik zas bude vše

Nicný čtvrtek

Našeptávač D:

Celou noc jsem vězel

vzhůru ve tmě.

Držel jsem se žezel

hadů jemných,

neuchopitelných

hadů ve tmě.

Jak výheň má postel

stojí ve tmě.

Usínám… Posté,

už zdá se, že spím…

Ale za chvíli zas vím,

že to jen med mně

kol huby zas maže spánek.

Jak stojím u zavřených branek,

že už… už… jen krutě lže mi…

Ne. Stále jen čtyři stěny.

Tak znova: Dobývám Hypnovu věž.

Snažím se zlehka, ale je to křeč…

Zatínám pěsti (nejsem idiot?) —

chci násilně vniknout do dřímot!

To andělé spánku ještě neviděli…

Jsem stále více bdělý…

Až si sedám na posteli…

Zlou vyšší mocí, já, ubohý,

co vystřídal už všechny polohy,

jat ve svém těle

bolavém od postele,

já v spánku mám velkého nepřítele.

Už tolik nocí,

kdy den je cosi letmé,

ležím bez pomoci

bdělý ve tmě.

4:32

Bdělé jsou mé ruce, bdělé moje nohy,

bdělá je má kůže, každý její ohyb,

bdělý je můj žaludek, bdělé obě plíce,

bdělá jsou má játra, žlučník, jícen,

bdělý je můj měchýř, bdělé ledviny,

bdělá je má kostra, lymfatické uzliny,

bdělé je mé sperma, bludiště mých střev,

bdělé i mé tepny, žíly, v nich bdělá krev,

bdělá je moje mícha, můj sval srdeční,

bdělá tkáň mozková, bdělý konečník.

I.

Teď hlavě těžké a výčitkám…

tvář v tváři — až ocitneš se

na své cestě bez bohů

tvář v tváři mrkne

na to bych dal rozum

karneval divný vstoupí dál

svou moc pozná si každý živel

II.

K splínu tak temně náchylnou

s chutí blínu — pak radostnou

k bezčasí odsouzenou

zlou v konci — bezbrannou

ztracenou

III.

Tvá láska

bez hvězd — denní láska

blankytná! — — — blankytná! — — —

sílí! — hloubkou! — tvou svobodou

tam

kde nad propast zveš krutě vše

chvíli laskáš

v prostoru vždy dýchá část

pláče oblé křivky

IV.

Bílá měkce a studící

stráže vlastní utrápí tě

zakrátko už — bolestně tak

jak ze své něhy vyplýváš

a koťátko jdeš v slzách topit

záslastnou smrtí pást

v lásce svoje koně jen

zas můžeš a zůstáváš

zemí rodnou k hloubce

víc a více stoupat.

V.

Nic naděj sťalo

pryč stále a dál a hloub

a dál a dál a dál si klesáš

němě vracíš světu lež

nebudeš a nejsi duchem

na dno klesáš proměny

jen dál o zemi sníš

ač

v podzemí dál hloubíš

vírru lžeš

kout ji nemůžeš

trvá vždy

kout sama ji víc nechtěj

Smrtelný pátek

Našeptávač E:

Ze srdce toužíš z těla,

chceš se stát chimérou.

Z těla se svlíknout donaha,

vypláznout neviditelný jazyk.

Smrt je nesmrtelná,

jen když to uděláš sám

a sám se staneš smrtí.

Je třeba vložit život

a vyplázneš nekonečný jazyk.

I.

Zrod vaří kuchyně

kuchyně v tichém háji

budila ji

vzdávala jí poklony

hýčkala ji

II.

Nikdy ji nevyzve

strach naděj má

své mízy by pozbyly

její sůl a chléb její

střechu hladiny

krmí slunce bez jasu

v mechu poutník

jak spočinul by! —

stín vrhnout jí tak pod moment! —

v lítém čase nemožné — ač

rámem prázdným lze být

možná se zdá — — — ač

nadějné dlí ve vzpomínkách

prosmýká se kolem

padá — stále bezejmenné

a smrtelné je pro ni

padne — jak padne

každé slovo

III.

Žádné jméno! —

žádné jméno nesmí — nádoba

lehká jako okamžik

roztrhané mléko pije

roztrhané mléko lůna

IV.

Jen kapka krve

a svět už není jako dřív

je jiný — stejně jako ona

je stejný — jinak než ona — a přece stejně

V.

Není jasné — co je ona

a co už západ slunce

rezatí mravenci

tváří se jako pihy — — — nehybní

když propíchne je cizí zrak

jen na chvíli zůstávají

tam — kde jsou

aby o samotě — jen s ní

opět — juch:

vyrazili na cesty po ní

k rovníku břicha

k obratníku rukou — nebo nohou

k severnímu pólu hlavy

daleko na jih — dál — než sukně dosáhne

kamkoli v celém světě

v tom velkém světě

kterým je ona

VI.

Veverka ustala v tanci

v sále borovice

hledí na ni — sestra

a v tlapkách podává

tři žaludy z loňské zimy

aby nebyla tak nahá

až slavnost krátkých dnů

ji u srdce zamrazí

VII.

Stromy přišly blíž

a tak zrodil se les

procitl z lučin snu

přímo tady — v zemi

a teď žasne jejíma očima

je ticho

ustalo vytí větrné smečky

a divoké prasátko

na pozdrav mihlo se

v mezistromí — juch:

mraky visí

v oblacích očekávání

a doufají — že alespoň

jednou kapkou

dotknou se jí

jakkoli letmo

a Měsíc se pozoruje

v jejích očích

a vidí v nich — že ji miluje

zapomíná na sluneční řád

Slunce ho zhasíná

ale on září dál — má ji

Skočná sobota

Našeptávač F:

A rozkvetlé jabloně se ukloní, aby Pandóře vzdaly láskyplný hold.

A rozkvetlé květiny k Pandóře obrátí své květy, tak jako okouzlený zrak.

A mrak v podobě delfína se usměje, až Pandóru na dně nebes uvidí.

A ptáci v letu až pohlédnou na Pandóru, zapomenou mávat křídly a

spadnou jako hvězdy.

A Slunce až Pandóru spatří, celé se rozzáří a polaská ji světelnými prsty.

A broučci v trávě budou doufat jako milenci, že Pandóra lehne si blízko.

A bídný Igor pocítí své srdce, jak bije jako nikdy dřív!

Řečí postonáš — — — tak! — příliš mocná je tvá láska snad

v nejlehčí své chvíli cítíš nic než to — co víc vyžadují a vést

jen tak tě nechtějí — jest cest i rozcestí

v dřeni nahé bolestně — — — a políbení prvních plna zas

obleva přijde — když v rodném jsi zalitá

vody kalné vylévají se — po poli duje vítr sic — dál zraje

mění se v zlato — když — obilí myslí nač? —

vše odevzdáno — vším živým — aby se stále krrrrrášlilo

prosí kroky — které tmou jak zemí dopředu pohřbeny — aniž

„hřej mě“ by děl — — — vysněnou krrrrrrásu nalézt

obyčejně stejně touží — jde k tobě z dálky — někdo

že naděj! — prosté místo… dýku jen vždy ti v srdce vtne

přec přeje ti lásku — ač početí — slůvka něžná

v tichu slyšet ti dát nesměl a nic bílé v dál musel vést

ústych dívčí — který tvé ruce vstříc se hnul — nedošel

mrtvých spánek bděla věčný — jen — zbloudilá v prázdné smrti

zbavena tíhy tajně tak — ve blínu aby svůj sen ze skal vrhla

„Skáče láska!“ — „Kde?“ — „Tam… k podzimu až dotančit“ —

nechal léto — já však němě jen měl v moci to „Jsem“

když i v širém světě dokvet tvůj květ — když nedržel „Kdo“

ten byl! — já tě…! — já… byl to já?

Stádová neděle

(úplný úplněk)

Našeptávač G:

„Desedeka těla páně.“

„Mohu nechat jedenáct?“

„Klidně dvanáct, pro mě za mě.“

„A budete chtít k tomu tác?“

„Stačí plátno, škoda tácu,

je to dárek pro syna.“

„Šťasten, kdo má jak on tátu,

pro vás plátno z Turína!“

„Díky pane, skvělá práce,

kolik však jen bude stát?“

„Dvacku.“ „Dvacku?! To je láce!

Děkuji vám tisíckrát!“

Do mámení cizích prravd

až zvát tě bude pravý opak

vlastní jas tě zahřeje

z něj pak vyjdeš ty zas jenom

neředěná — — — celistvá

dějem — jímž jsi jenom ty

dobrro a zzlo pod jedním krovem

pohádkově tajný čas

jak prachsladce máš plný svět! —

jak hroutivá je a nevstřebaná

jak zeje vane ničí tvá těžká náruč

jaká slast v ní zamrznout! —

a nic než jenom stíny

a všecko zmizí v tlamě

jako anšel zotvíraný

do všech příčin hroucení

chladuplnou rukou svou

až na sám tvar se deroucí

a vidím to mrtvé tajemství

trčí jako bílý mrak

naděj černá ze smrtelné louky

zní jako dusot kopyt krrrrrrrásných stád

2.

Zah-Zauf

Báseň o podivuhodném přátelství někoho s nikým

Ó, Veliká Řeznice zlá není,

to jí jen dochází maso a krev.

Ach, Veliká Řeznice do těl vkládá

po dvou a více životech.

Zátylkové pondělí

Byl jasný letní den, jen on viděl město kolem sebe někde v dálce, jako světlo na konci tunelu, cítil strach, který ještě nikdy necítil, každým krokem ztrácel půdu pod nohama, hroutil se jak dům ze špatných karet, zas a znova zavalován troskami sebe sama, zavalován vším, o čem si myslel, že je pevné a neotřesitelné, jeho ruce nevydržely v klidu a neustále hladily jeho zátylek, samovolně, pnul se téměř nesnesitelnou úzkostí, u pítek si na zátylek lil vodu, v naději, že mu to dá pokoj, to hrozné pnutí až za hranice myslitelné hrůzy, ale nedalo, nedalo, hluboko po půlnoci jej strašidlo jménem Neklid zas vyhánělo z postele do města, do jeho ulic, které už vůbec nebyly ulicemi, ale palubami za bouře, snažil se svého šílenství zbavit, utéct mu, vyklepat ho ze sebe jako nějaké vnitřní blechy, které se po vlasech spouštějí do mozku a tam škodí, moc se snažil, ale uniknout mu nemohl, prožíval nepopsatelné hodiny, temné, burácivé a tiché, jeho mysl v agónii už nemohla dál, kroužil bolestivé okruhy stále dokola kolem petřínských skal a neměl odvahu zahnout jinam, chodil, neboť na místě by to určitě neunesl, musel být pořád v pohybu, jako žralok, jako Ahasver, chodil a chodil, zahýbal za rohy, měnil na pětníku směr, chodil tam a zpátky, dolů a nahoru, chodil a šílenství chodilo pořád s ním, kilometry a kilometry městem tam a zase zpátky… už nechtěl tohle tělo, snažil se mu vypařit, ale zjevně to nešlo, v pět hodin ráno vývar v dejvickém non-stopu.

Pokorové úterý

Zauf nikdy nebyl blíž modlitbě, bože, buď, bože, dej mi klid, malou něžnou zahrádku do mé hlavy, kde by být nebolelo.

Deštní středa

Zauf měl plán, a to přesvědčit sám sebe, že jeho hlava, ta, kterou používal výhradně ke sbírání odpadků světa, už není jeho hlava, snažil se přesvědčit sám sebe, že má hlavu novou, hlavu figuríny, která nemyslí, a jak se bál nabrat cokoli z hloubky, tohle bylo tak slastné a neskonale vábné… prostoupila jej velká úleva, asi jako po dlouhém dusném čekání na déšť, když spadne první kapka, a pak další a další… vrací se vzpomínky… malé barevné kamínky… ze dna srdce… sem, do cely vědomí… vždycky byl něco jako odpadlý kněz, ve špinavých rozedraných šatech hledící do čerstvých hvězd právě započaté noci… jsou tu vzpomínky na tebe a jsou temné, voní po vínu a dojímají ho… dojímají… opět tě vidí, v kabátu, jak procházíš uličkami jako fantóm, zhulákaný a nevinný, plný naprosto scestných představ o světě, stále jsi mluvil v hádankách, opět tě slyší, jak říkáš, že neexistuješ… a stále neví, jestli jsi mluvil pravdu…

Blaženský čtvrtek

Vymetali jste nejhorší podniky, chodili městem nazí, abyste se přiblížili čistotě, šplhali na skály a chodili po vysokých římsách, abyste se přiblížili nebi, věděli jste jeden o druhém, co chcete, věděli jste, že to, co chcete, je všechno převrátit naruby a čekat, co z toho vznikne, hledali jste to nejzazší, to na samém konci nebo ještě dál, hledali jste ventil, kterým se vypouští tenhle svět, byli jste úplně šílení, dleli mermomocí mimo zdravý rozum a ve skutečném světě jste se objevovali, jen když vyšlo slunce a jeho paprsky na chvíli odhalily, že jste pořád ještě lidi… ta tehdejší rána… rána, kdy jste jako posvátní temnonoši s dětskou lačností popíjeli mléko z ranního mléčného baru a s jistotou očekávali déšť, jehož povinností bylo přijít, byli jste barbaři, připravení k platbě jakékoli ceny, jen abyste uhájili svoje zatracení, nesnášeli jste pokrytectví a pokrytectví pro vás bylo v podstatě všechno, byli jste přesvědčení, že vy rozhodně nejste život, v tom že fakt nejedete, připadali jste si jako mladí nadějní jezdci apokalypsy a možná jste nebyli daleko… potřebovali jste si sáhnout na dno, dotknout se jemného písku domova, ale dno nikde… zdálo se, že vchod by mohl být někde v podzimu, ale to by musel být přece jen trochu jiný podzim, takový, po kterém by nepřišla zima, ale blaženost.

Mermomocný pátek

Zauf toužil klesnout co nejníž, chtěl se koupat v opravdovém bahně, neboť sám sebe miloval a zdálo se, že to nemůže sám sobě líp dokázat, hodlal se zničit, věřil, že je něco mezi Fénixem a Ježíšem, nepochyboval o tom, že povstane, až se mu podaří zničit se úplně, bloudil městem a bloudil myšlenkami, miloval bloudění, bloudil stále víc, až se temná křivolaká skutečnost jeho města a skutečnost jeho hlavy začaly propojovat, víc a víc propojovat, až si říkal, že to nemůže přežít, až se to propojí úplně, připadal si tak prázdný a čistý jako nikdy, vykoupaný v špíně města, připadal si jako narozený a chtělo se mu křičet.

Prachlítostní sobota

Zauf byl přesvědčen, že s životem by se nemělo nic dělat, byl si jist, že život je prostě hnus, uprostřed noci viděl jiná východiska, hledal tajné vchody do pekla, tak dlouho je hledal, až se něco někde v něm utrhlo a teď má veliké trápení se svým srdcem, velmi převážila jeho fyzická stránka, vlastně zbyla jen ona, sval a v něm krev, psychosomatický očistec, kdy pokusy o nadhled selhávají, snažil se ze všech sil, ale jeho síly na to nestačily… měl strach… měl veliký strach… opět v noci na zahradě doma na Ořechovce, temná zeleň a temná modř, ale je to ještě modrá? Není to už barva jiná? Ale jaká? Má barvu noční čas?

Nepřítomná neděle

Zauf nebyl tam, kde byl, zůstával v polovině cesty, v bodě, který je hrozný, někdo v něm, pravděpodobně on, potřeboval osamělost a touhu, potřeboval je v sobě přetavit ve způsob naplnění, bez vnějšího přičinění, zcela po svém, prakticky se stvořit, stát se pánem svého světa, věci z venku neomylně třídit podle vlastního klíče, vytrhnout je náhodě, té nevypočitatelné děvce, co všechno splete dohromady, už nemohl náhodu snášet, potřeboval nekonečnou volnost opačně, potřeboval být sám, uprostřed tmy a nehýbat se, být nalezen neochvějným východem, který mu padne a on se dostane ven a anděl osuší mu slzy dřív než vytrysknou.

3.

Nezapomenutelný

Pimperling

Člověk a lidstvo jedno jest

Pravěké pondělí narození

A čekalo se na první slovo

a mladý bůh promluvil:

„Má ma.“

Starověké úterý dětství

I.

Svět, co už tu byl,

přišel

potajmu

ještě jednou

pod růží, růží z Jericha:

ó, slova

jedno po druhém

v sadě poznání dozrávala.

II.

První hodina psaní,

první hodina čtení,

Babylon brýtro blankytné,

prepré, prvotní jedno,

jednotno, prvo prapravé:

velká

velebná

máter brýter

mozkové vila závity,

bylo to jako jaro;

a čas jak šel — rok sun rok —

byl už trochu někde jinde.

Středověká středa dospívání

I.

Pupeny, pupeny, pupeny:

rintwor brenwer ardo rorwobrur,

twer ardar a nerwenter:

byl rok voleb

na post boha vod:

mladý bard Neptun

a starý štika Poseidón

řecko-římsky utkali se:

dík pružnosti šlach

vyhrál Neptun; pak prohrál

s Eem; Ea podlehl Mokoš;

Mokoš vládla dlouho,

déle než Mouzulán.

II.

Červený kohout Surtr

sedmero dvorů spolykal,

sedmero rybníků vypil:

ardo rorwobrur:

hvězdy padaly a vycházely nové;

střídali se bohové, střídali se králové,

jediný, kdo trval, byl Zázvor;

ach, Zázvor: dírou v zemi vycházel,

nadmíru váben k lidem,

prachvřelý humán od kosti,

ctitel dojemné lidské smrtelnosti;

měl člověka rád,

v krutém otcovském duchu:

trestal, jak přikazoval

zázvorový řád

v jeho hlavě;

a co víc: on znal tajemství člověka;

a tajemství člověka:

něco neslýchaného: věc velká:

větší než lidské chápání.

III.

Ba ba: staří bohové ztráceli voličstvo:

nestačilo slibovat hory, doly, moře, lesy…

Hodně bohů zaniklo. Elév Hospodin

cukrem a bičem opanoval olymp;

Albert Veliký jako první izoloval arzen,

uplácal golema Aristoplatóna,

žádal, aby se všechno milovalo.

Posvátná ředkev rostla.

Novověký čtvrtek dospělosti

I.

Edgar procitl ze sna o neznámé dívce:

rusalce s pronikavým pohledem,

na nějž se nezapomíná: pohledem, který ve snu

i ve skutečnosti vypadá stejně; vstal,

přesvědčen, že dívku dnes někde potká:

šel dolů k řece: po mostě ji překročil;

stanul na druhém břehu; tam dívku potkal;

jiskry v očích měla ve skutečnosti

ještě jasnější než ve snu: dvě kapky Slunce;

Edgar si zdál jako Měsíc v úplňku,

cítil poprvé v životě sladké podlamování kolen.

„Dobrý den“ řekl a ona řekla: „Dobrý den“;

byla na cestě ze statku, domů s mlékem,

hleděla mlčky na hezkého mladíka; oba dva

na jednom místě vypadali pronikavě krásně,

oba dva cítili radost setkání: Edgar vzal konev:

oba dva vykročili stejným směrem, bok po boku:

odcházeli ven z vesnice, cítili novou radost:

radost společného mlčení; a další po chvíli:

z toho, že mléko nestihlo ještě vychladnout;

a další hned: jak zastavovali na malé doušky,

rty na okraji konve téhož místa dotýkaly se;

když to zjistili, konev odložili, dlouho se líbali;

soumrak je zastihl s prázdnou konví a srdci

plnými po okraj láskou. „Musím domů jít.“

Stáli nedaleko od místa, odkud vyšli.

„Pojďte ještě se mnou, má sestra vám ráda zas

konev naplní mlékem, vše vypili jsme.“

„Ó, ne, vždyť jste toho dost vyšplouchal, pane.“

Pohledy sjeli dolů: na sukni, nohavice, punčochy,

mlékem ztřísněné jak z dojení; dlouho se smáli;

když jejich smích ustal, zůstali nehybně stát;

obdarovali se polibkem, vydali na výstup k hradu;

radostně bezejmenní, cítili se dobře; mlčeli,

v uších dech druhého, vlastní tep v spáncích:

slyšeli hudbu, již slyšet mohli jen oni dva;

Edgar naplnil konev mlékem; šli dolů do vsi,

dole si řekli svá jména. „Josefína.“ „Benedikt.“

II.

Doma Edgar okamžitě usnul, po chvíli se probudil;

nebyl ve své komnatě: stál před domem dole ve vsi,

před domem, kde žila jeho Josefína; ve dveřích

ona: v bílé zástěře, v černých šatech a botkách;

když její oči svého rytíře spatřily, rozzářily se,

rozeběhly i s celou šťastnou Josefínou za ním:

objetí; polibek; Edgar vedl ji směrem ke hradu:

celou cestu mlčeli; mlčeli jinak než prve;

v zámeckém sadu Edgar pohlédl Josefíně do očí,

řekl: „Nikdy bych vás nemohl milovat, slečno,

jsem příliš urozený, jsem princ a budoucí král.

A vy jste jen… vy jste obyčejná holka.“

Slova dívkou pohnula: proměnila ji v květinu,

přímo před Edgarovými zraky; minula věčnost,

než Edgar pohnul brvou: dal si ruku na hlavu;

zahrada mlčela: tvářila se jako zahrada, která

o ničem neví; květiny jak tváře květy sklopily;

Josefína svým květem pohlédla na Edgara;

nebylo to pro ni lehké: závratně rychle vadla;

umírala; dnes večer jí osud vyměřil smrt:

vadla; vadla: zvadla upřená k Edgarovi;

Mrak z Čista a Jasna se na nebi zjevil, ťal:

„Ach, nejjasnější rytíři, jaký jsi arciosel!“

Kapradě mávly vějíři svých tichých těl,

začalo se stmívat: noc, která přicházela,

nejdelší se stala nocí: rytíř Edgar a jeho kůň,

tep kopyt; nocí jak horečkou; tep kopyt;

až s jitrem spustil se velký usedavý déšť:

třpytné, třpytivé, třepotavé růžence kapek

od oblohy k zemi své modlitby napnuly;

„Láska je květina,“ řekla Meluzína;

zoufalý Edgar vypadal jak samo zoufalství,

jeho smích zněl jako pláč; zda tekly slzy,

déšť zahlazoval; omýval vše,

jen hanbu nesmyl;

nemohl.

Zde se nachází střed básně.

Co doteď rostlo, odteď už bude se jen rozpadat.

Zázvor uchvácen pozoroval, jak se Edgar sesul z koně k zemi a usnul.

Viděl, jak těsně před usnutím zatíná prsty do bahna. Pozoroval,jak jeho velkou bolest dočasně v bahně pohlcuje spánek. Věděl, že rytíř Edgar se probudí do ještě větší bolesti, než s jakou usnul.

Zázvor nic takového ještě neviděl. Nechal rytíře spát.

Blížilo se ráno.

III.

Horší

než Edgarova nejhorší představa:

první den

v Endeville

svět předváděl,

jak mu nerozumí:

jak velkou troufalost má, když po něm chodí,

ó,

měl strach:

měl strach ze všeho:

i známé jevilo se cizí,

cizí zas divně známé:

nebylo čeho se zachytit:

obloha byla cizí;

stromy byly cizí;

dokonce i hlína byla cizí.

Ač nohama stál na zemi,

jal jej hlavotoč: do uší vjížděly mu

elektriky,

fiakry,

skvělé Duenziho limuzíny,

falešný zpěv hrdobců,

zpité řehoty žen,

řevy obchodníků

s čímsi,

s čímsi,

s čímsi,

v uších

mísily se v symfonii,

druhou stranou

hnaly se dál,

aniž by se rozloučily:

tohle,

tohle všechno kolem něj

byl svět,

v němž vládl

jeho otec;

pocítil novou závrať:

město jej obklopovalo,

zelo:

město propast kolem něj;

a tak na záchranu

před jeho tlamou

sklopil zrak,

pohlédl na malý

papír ve své ruce:

Dr. Benedikt Zawiten Vlčí vrch 4 Endeville

Neslýchané:

adresa

jeho vlastního prastrýce,

proslulého právníka,

muže,

o němž neměl tuchy,

muže,

který zemřel v den,

kdy on se narodil;

v úterý vše zvěděl

od Bernuly Bettinové:

přijat byl v jejím domě:

mluvila stroze,

mluvila věcně,

však hlavně:

slíbila pečovat o květinu;

neptala se,

proč pečovat

o květinu,

která je mrtvá:

slíbila prostě

pečovat;

princ

bloudil dál

jako král všech bloudů,

až dobloudil k Vlčímu vrchu;

stál na kraji ulice,

hleděl vzhůru k vrchu:

tráva,

kočičky jív,

sedm domů,

domů nesourodých:

co dům,

to jiný tvar,

jiná velikost,

jiné barvy;

a to bylo krásné:

sedm malých jasanů:

jasan:

jeho nejmilejší strom:

Edgar chvíli stál,

celý upřený na jasany:

chyběla jim léta

do velikosti domů,

stále jen

rostly z jejich stínu;

však rytíř

viděl:

trpělivost:

trpělivost na cestě ke slunci;

načerpal poslední

kapku chvíle;

vyrazil

okolo omlácených vlků

po schodech nahoru

k prastrýcovu domu:

největšímu ze všech sedmi:

důstojnému otci

šesti dítek nezbedných,

vytrvale rušících jeho klid;

říkal si:

prastrýc:

musel to být

osamělý muž,

vždy oblečený do černého;

viděl ho stát ve dveřích:

vytáhlého,

vousatého,

kynoucího;

zalovil v kapse,

vytáhl svazek tří klíčů

od Bernuly Bettinové:

vzal první klíč;

ztěžka odemkl zarezlý zámek,

vešel do zahrady:

v zahradě

houštiny keřů se rozpínaly,

barbarsky

ani cestu k domu neušetřily:

šlahouny trnitých prutů

obloukem

dotýkaly se země,

vítr podnikal s nimi

výpady:

tak tak Edgar dotančil

k domovním dveřím:

vzal druhý klíč;

odemkl hladce,

neslyšně,

bez odporu:

paprsky

hned byly uvnitř, pátravé:

ohmatávaly,

chovaly se jako ruce:

braly věci,

dávaly je zpět:

prach

snad

dokonce vířily,

až vznikl

nemalý úžas:

hle:

západní křídlo

Pimperlingu!

Nábytek,

lustr,

vzor dlážděné podlahy,

obrazy…

Edgar zkoprněl,

sesul se

do zelené lenošky,

té samé,

v níž prolenošil

celé dny,

kočkoval se s Josefínou,

vymýšlel

různě nebezpečné hry…

vězel ponořený

v lenošce jak ve snu:

žasl,

nechápal,

vzpomínal:

Josefína!

Pak

dostižen dlouho

dlouho střádanou únavou:

předán spánku,

odveden byl spánkem

daleko od domu,

od otázek, jež vzbuzoval.

IV.

Když se vzbudil,

seděl proti němu muž,

bez hnutí jej pozoroval;

v jeho očích náznakem

něco velkého se dělo,

něco velkého se skrývalo.

„Co tu chcete?“

„Jmenuji se Jupiter,

milý hochu,

jdu obeznámit tě

s jistými událostmi,

které se stanou.“

Hýbala se

jen víčka,

a rty:

„Rozhodně

nemám rád,

když někdo

zlovolně

Mlýny otáčí.

Beru to

do jisté míry

jako osobní urážku.

Nehledě už vůbec

na to, že svět

je citlivé stvoření,

že i malý zásah

do jeho trvání

tragické

následky mívá.

Jak to jednou

lidé budou zvát:

hrozí efekt

motýlích křídel.“

Pomlka.

„Tvoje touha

vrátit čas

takové síly dosáhla,

až Mlýny

pohnula.“

Pomlka.

Z muže šla

nelidská převaha:

nebylo jasné,

z čeho pramenila;

jasné bylo:

má ji,

za všech okolností

ji má;

princ

neříkal vůbec nic,

v podivném opojení smyslů

zíral:

mužův obličej

podoben štíhlé masce z bělavé kůry.

„Pohnutí Mlýny je

vždy vážná,

v průběhu nanejvýše složitá věc.“

Pomlka.

„Situaci

důkladně jsem prozkoumal.“

Pomlka.

„Řešení je pouze jedno,

musíš

hned

na cestu do Západních Hvozdů,

provést úkony vedoucí

k obnovení rovnováhy,

ku konci ukrutných bolestí

mé všeobjímající hlavy.“

Odmlka.

Edgar,

snažící se uvěřit svým uším,

nevěřil svým uším

jediné slovo;

ale přesto:

Jupiter mluvil pravdu:

pravda a skutečnost

v něm jednojedinou byla.

„Milý hochu,

do úsvitu vyraz.“

Potom zvedl se, rozvil dlaň,

řekl:

„Třetí klíč.“

Princ dal mu třetí klíč;

muž odešel pryč;

a to bylo zajímavé:

zdí,

i s klíčem odešel zdí;

vše ostatní

byla jen

představa,

a ta se rozplynula

i s Edgarem,

i s prvním a druhým klíčem.

Moderní pátek zralosti

I.

Když je něco příliš dokonalé,

je třeba to jakkoli pokazit;

Pan Holub objevuje Ameriku:

vždy ji objevoval a vždy

objevovat bude;

šácholan;

rdesno; rmen;

dřišťál;

pumpava;

světlo z hodin

odražené o vteřinu později

letělo ze vzdálenosti

299 792 458 metrů

za Albertem Einsteinem,

ale už nikdy nedotklo se

sítnice jeho očí.

II.

Všechny hodiny na Zemi naráz se zastavily;

všichni lidé na Zemi nehybně ztuhli;

všechno ptactvo viset v povětří zůstalo;

všechny ryby jak v náhlém ledu zamrzly.

III.

Mnoho učených obrátilo se v hrobech;

Newton poškrábal se na lebce

neustále touž rychlostí c c c c c

c c c c lao lao c c, ať zleva či zprava,

vše v útěku, pan A, paní B,

c c c c c; v zákopech Champagne

krev je vínem: pění; c c c c c;

14. března 1959 v ranních hodinách

Apollinaire posmrtně gratuluje Einsteinovi:

„Veselé kulatiny, drahý Alberte!

Šťastných dalších osmdesát let, hodně zdra…

ach, promiňte, cha cha, toť starý zlozvyk

ještě ze života… přeji vám klid, pokoj,

prostor k úsudku, události se jeví, řekl bych,

velmi pozoruhodné, vskutku pozoru hodné.

A už zase nemáte ponožky, drahý Alberte!“

„Děkuji vám, drahý Alberte, přetuze!

A máte pravdu: události jsou výsostné,

lidstvo zrychluje, planeta zpomaluje,

současně relativně dost času je,

zdá se být blízko strun rozeznění,

nůžek ještě větší rozevření.“

„Drahý Alberte, váš mozek zlatil bych!“

„Drahý Alberte, to samé

o vás řekl bych i já, jen

zlézáte horu z druhé strany,

není náhoda shoda jmen mezi vámi a mnou,

máte i vy své vnuky:

když kreslil jste na frontě ty čáry máry,

Picasso na holubici okolo létal s prázdnou hlavou,

zvědavě hleděl vám přes rameno,

sající nektar vašich zdrcujících perspektiv.“

„Drahý Alberte, jako obvykle hrozně přeháníte…“

„Tak jako obvykle, drahý Alberte, nesouhlasím.

Vždyť vidíte vše zrcadlově.

Musíme si vyprávět o mrtvých bodech.“

Postmoderní sobota stáří

I.

„Áááááách,“ dech na zrcátku

dál zrcadlí se míň a míň.

Bohyně Euthanasia zpívá:

„Neprojdeš tím lesem,

ohavci tě ovinou, slova zaryjou,

bílé květiny mihnou se tmou,

to jak se krása krade stranou.

Jsou nedostižné kroky…

po stehna v jehličí strach tě ovane,

nebe jak ubrousek — zmuchlané,

veliký vlk žere svět celý zůstane.“

„Ááách,“ dech na zrcátku

stírá pak jednou provždy,

drží minutu ticha,

jde zpívat o dům dál.

II.

Vzkaz na flešce (nález z hospody U Tří chemtrails):

„Lidstvo se zběsile průměrovalo, až se zprůměrovalo k nule.

Moudří navždy ustoupili. Ucho se utrhlo. Čáry fáry láry máry.

Horní sněmovna kmotrů rozpustila dolní sněmovnu idiotů v coca-cole.

Den otevřených dveří. Den zavřených dveří. Den vykopnutých dveří.

Nová znamení na obloze. Ženy hubly. Muži tloustli.

Talismany odháněly. Amulety přivolávaly. Mnoho současníků se oběsilo.

Mistrovství světa v předávání dětí už se nedohrálo. Když někdo umře,

je to tak hezké a dojemné. Přišly poslední Sofiiny volby.“

Apokalyptická neděle smrti

A červený kohout Surtr viděl:

zbyl jeden člověk,

jmenoval se Adam.

Poznámky

Joyceův stůl – věnováno Miloslavu Topinkovi

1. Jiří Karel Wolker (29. 3. 1900 Prostějov – 3. 1. 1924 Prostějov) – přední moderní šintoista, jeden z největších umělců v zmenšování, prorok velkého scvrkávání

2. Trojjedinost Everyman – Jedermann – Všezvěd

3. Thomas Stearns Eliot (26. 9. 1888 St. Louis – 4. 1. 1965 Londýn) – Everyman, tvůrce moderní poezie

4. Franz Kafka (3. 7. 1883 Praha – 3. 6. 1924 Kierling u Klosterneuburgu) – Jedermann, významný prorok dvacátého století

5. Jan Amos Komenský, latinsky Iohannes Amos Comenius, německy Johann Amos Comenius (28. 3. 1592 jihovýchodní Morava – 15. 11. 1670 Amsterdam) – Všezvěd, velký učitel

6. sv. Augustýn – patron dobrého zraku

7. ectopia cordis – vrozená vada, při níž se vyhřezlé srdce ocitá mimo tělní dutinu; prognóza přežití je přibližně 10 %

8. anšel – amšel, antschel, ancel – hebr. popel

Franz Kafka – židovským jménem Amšel (אבשיל)

Paul Celan (23. 11. 1920 Černovice – 20. 4. 1970 Paříž), narozen jako Paul Antschel, později si jméno upravil na Ancel a odtud také pochází jeho umělecké jméno, anagram Celan

9. Malý princ – naddítě

10. Velký princ – nadčlověk, zde konkrétně šílený Hamlet, zároveň i šílený Friedrich Nietzsche

11. Rigorid Alfons Brůna (15. 1. 1906 Vyškov u Brna – 29. 12. 2015 Praha) – přední světový teoretik marxismu-buddhismu, který na vrcholu tvůrčích sil zešílel

12. Hysterius Paparác (9. 8. 1980 Riga – 2. 10. 2018 Arcachon) – redaktor a reportér, obsedantní psychopat

13. Jean-Paul Sartre (21. 6. 1905 Paříž – 15. 4. 1980 Paříž) – nešťastné dítě své doby, filozof marxismu-existencialismu

14. Wittgenstein a Hitler – zahradník a vrah (do školy chodil Wittgenstein v Linci; ve stejnou dobu navštěvoval tuto školu i Adolf Hitler, který přesto, že byl o šest dnů starší, chodil o dvě třídy níž; reálně se tak mohl Wittgenstein setkat s Hitlerem pouze v jednom školním roce)

15. Ludwig Josef Johann Wittgenstein (26. 4. 1889 Vídeň – 29. 4. 1951 Cambridge) – patron šlechtění slova, zahradník člověka

16. Adolf Hitler (20. 4. 1889 Braunau am Inn – 30. 4. 1945 Berlín) – patron porušování slova, vrah člověka

17. Jean-Paul Belmondo (9. 4. 1933 Neuilly-sur-Seine) – šťastné dítě své doby, herec

18. Trojjedinost Odysseus – Dante – Godot

19. Homér (? Smyrna – ? Ios) – tvůrce starověké literatury

20. Dante Alighieri (patrně 2. polovina května 1265 Florencie – 13./14. 9. 1321 Ravenna) – tvůrce novověké literatury

21. Samuel Barclay Beckett (13. 4. 1906 Dublin – 22. 12. 1989 Paříž) – tvůrce postmoderní literatury

Benátský chodec – věnováno Petru Borkovcovi

22. „bůh a člověk právě zde se střetli“ – člověk kdysi stvořil boha a vynesl ho do nebes; později na něj stále více zapomínal, neboť byl zaneprázdněn pokrokem; ve středověkých Benátkách se s ním nečekaně setkal

23. Zeus – jedna z podob nejvyššího boha, jehož skutečné jméno je pravděpodobně nenávratně zapomenuto

Muž z břečťanu – věnováno Václavu Hankovi a Josefu Lindovi, 24. dubna 2017

24. Sisyfos – nesmrtelný; nejdřív člověk, pak polobůh, nakonec bůh

25. Dionýsos – bůh života

26. Hádés – bůh smrti

27. Říše pěti řek – podsvětní říše mrtvých, kterou protéká pět řek: Styx – řeka smrti, Acherón – řeka nářku, Kókytos – řeka zármutku, Pyriflegethón – ohnivá řeka, Léthé – dávající zapomenout na vše pozemské

28. asfodel – květina rostoucí v podsvětí

29. Trojjedinost Sisyfova kamene: kámen mudrců – bludný (eratický) balvan – kulový blesk (šém)

Proměna neznámého samotáře – napsáno během 10. srpna 2016, věnováno Vítu Kremličkovi

30. Ariadna — bohyně přivrácené strany

Pandořina hrací skříňka – napsáno během 8. dubna 2019, věnováno Ewaldu Murrerovi – vynálezci básnického předznamenání

31. Pandóra – bohyně odvrácené strany

Zah-Zauf – napsáno během 13. dubna 2019, věnováno Michalu Maršálkovi

32. Zah – nikdo

33. Zauf – někdo

Nezapomenutelný Pimperling – dokončen jako poslední, 4. července 2019, bez věnování

34. Albert Einstein (14. 3. 1879 Ulm – 18. 4. 1955 Princeton) – tvůrce moderní vědy, známý jako autor teorie relativity

35. Wilhelm Albert Wladimir Alexandre Apollinare de Kostrowitzky (26. 8. 1880 Řím – 9. 11. 1918 Paříž) – tvůrce moderního umění, známý jako Guillaume Apollinaire

36. Poseidón – řecký bůh vod

37. Neptun – římský bůh vod

38. Ea (též Enki) – mezopotámský bůh vod

39. Mokoš – slovanská bohyně vod

40. Mouzulán – vládce říše Mouzuleum

41. Pimperling – vzdušný zámek

42. Trojjedinost Jupiter – Benedikt Zawiten – Edgar Pimper

43. Josefína – nejkrásnější; jiné jméno Malfiory (viz Nové pověsti)

44. Bernula Bettina – jiné jméno Ariadny; jiné jméno Pandóry

45. Pan Zázvor – kořenář života

46. Surtr – ohnivý obr; při ragnaröku přejde přes Bifröst, zabije Freye a svrhne na zemi oheň, který sežehne celý svět

Překlady cizojazyčných pasáží Joyceova stolu

Alfa

Elektron – řec. „jantar“

Tableau! – fr. „Pěkná podívaná!“

Limax limax limax limax – lat. „Slimák slimák slimák slimák“

„Bi i dho husht!“ „Pogue mahone! Acushla machree.“ – ir. „Buď zticha.“ „Polib mi prdel! Srdíčko moje.“

Beta

De mortuis nil nisi prius – lat. „O mrtvých nejinak než dříve.“ (Joycem upravené pořekadlo)

„Natürlich!“ – něm. „Přirozeně!“

Gama

„En avant, mes enfants. Tout le monde en avant!“ – fr. „Kupředu, děti. Všichni dopředu!“

„Ja, ich weiss, papachi.“ – jidiš „Ano, vím, tatínku.“

„Révérence. Révérence!“ „Oui.“ „Oui.“ „Oui.“ „Oui.“ „Tout le monde en place!“ – fr. „Poklonit se. Poklonit se!“ „Ano. Ano. Ano. Ano.“ „Všichni na místě!“

„Ed egli avea del cul fatto trombetta.“ – lat. „A on pak trubku udělal si z řiti.“ (Dante: Božská komedie, Peklo (21), překl. O. F. Bablera)

Epsilon

Von der Sirenen Listigkeit tun die Poeten dichten – něm. „O lstivosti sirén pějí básníci“

„E quando vede l’uomo l’attosca“ – it. „Pohledem člověka zahubí“ (myšleno bazilišek; ze skladby Il tesoro, kterou napsal Dantův učitel Brunetto Latini; v Božské komedii se Dante a Latini setkávají v pekle)

„Comment?“ – fr. „Cože?“

„Qui vous a mis dans cette fichue position?“ – „Kdo vás to přivedl do tohoto stavu?“

„Terribilia meditans“ – lat. „Přemýšlejte o hrozných věcech“

„O merde alors!“ – fr. „Hovnajs!“

„Raimeis!“ – ir. „Třesky plesky!“

„Euge!“ – řec. „Haha!“

Ióta

Copula felix! – lat. „Šťastný svazku!“ (Joyceova parodie na „Culpa felix“ – tj. Šťastná vina, z preface na Bílou sobotu)

„Alanna!“ – ir. „Ach jé!“

dessous troublants – fr. „dráždivé spodní prádlo“

„Ochone!“ – ir. „Božínku!“

„Ad deam quae laetificat iuventutem meam!“ – lat. „K bohyni, která obveseluje mladost mou!“ (Joyceova parodie Žalmu 42,4 ze stupňových modliteb na začátku mše – místo „K bohu, který obveseluje mladost mou“)

„Vidi aquam egredientem de templo.“ – lat. „Viděl jsem vodu vytékající z chrámu.“

„Sgeál i mbarr bata cóisde gan capali.“ – ir. „Nevtipný příběh je kočár bez koně.“

„Argumentum ad feminam“ – lat. „Argument k ženě“

„Ich liebe sie!“ – něm. „Miluji ji!“

„Chacun son goût.“ – fr. „Každý má jiný vkus.“

„Beri! Beri!“ – šingalsky „Nemohu! Nemohu!“

Kappa

virgo intacta – lat. „neporušená panna“

„Ah non, ah non, par exemple!“ – fr. „Kdepak, kdepak, to zas ne!“

„Cui bono?“ – lat. „Komu to prospívá?“

„Mahér šalál hašbaz!“ – hebr. „Chvátej loupiti.“ (Izaiáš 8,3)

„Brevi manu!“ – lat. „bez okolků“

„Zoe mú sás agapó“ – řec. „Živote můj, miluji tě“ (refrén Byronovy básně Athénská děvo, než se rozejdeme)

Robert Wudy

Skála Vratanka

Edice Poezie

Ilustrace Veronika Králik

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 16. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4558-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4559-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4560-8 (prc)

Table of Contents

OTVÍRÁNÍ VRATANKY – ČTYŘI SARMOTSKÉ RÁNY

1. Joyceův stůl

Alfa.

Beta.

Gama.

Delta.

Epsilon.

Zéta.

Éta.

Théta.

Ióta.

Kappa.

Lambda.

Mí.

Ný.

2. Benátský chodec

I.

II.

III.

IV.

3. Muž z břečťanu

Díl první – Kolínský rukopis

/část psaná neznámým jazykem/

/italsky psaná část/

/německy psaná část/

Díl druhý – Hřbitovní lidé

I.

II.

III.

Intermezzo

Díl třetí – Cizinec pod melancholiovník usedl

I.

II.

III.

IV.

V.

Díl čtvrtý – Kterak valiti kámen

4. Proměna neznámého samotáře

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

ZAVÍRÁNÍ VRATANKY – DŮVĚRNÉ TŘÍNEDĚLÍ

1. Pandořina hrací skříňka

Němé pondělí

Kaménkové úterý

Ovační středa

Nicný čtvrtek

Smrtelný pátek

Skočná sobota

Stádová neděle

2. Zah-Zauf

Zátylkové pondělí

Pokorové úterý

Deštní středa

Blaženský čtvrtek

Mermomocný pátek

Prachlítostní sobota

Nepřítomná neděle

3. Nezapomenutelný Pimperling

Pravěké pondělí narození

Starověké úterý dětství

Středověká středa dospívání

Novověký čtvrtek dospělosti

Moderní pátek zralosti

Postmoderní sobota stáří

Apokalyptická neděle smrti

Poznámky