Manželství
soudce Timberlanea

Sinclair Lewis

Přeložila Zdeňka Hofmanová

Znění tohoto textu vychází z díla Manželství soudce Timberlanea tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Václav Petr v Praze v roce 1947.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Sinclair Lewis: Manželství soudce Timberlanea), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 22. 8. 2025.

Prostředí tohoto románu, malé město Grand Republic ve střední Minnesotě, jakož i veškeré osoby, jsou zcela vymyšlené.

Ale vím, že osoby budou „ztotožňovány“, každá z nich s neskutečnými osobami ve všech městech státu Minnesota, v nichž jsem radostně strávil nějaký čas, jsou to: Minneapolis, St. Paul, Winona, St. Cloud, Mankato, Fergus Falls a především to je zářivé, na srázech u jezera ležící město Duluth, protože je jen o trochu větší než „Grand Republic“ a protože tam žiji.

Všechny tyto dohady budou mylné, ale budou tak přesvědčivé, že sám autor bude překvapen, když se doví, jak přesně popsal soudce, doktora, bankéře nebo hospodyni, o nichž jakživ neslyšel, a s lítostí objeví, jak jedovatě vylíčil lidi, jež má nadevše rád.

Sinclair Lewis

1

Až do chvíle, kdy byla zavolána do lavice svědků Jinny Marshlandová, byl soudce zoufale ospalý.

Případ slečny Tildy Hatterové versus město Grand Republic si ospale razil cestu svědectvími o nevalně zajímavé postranní uličce. Zástupce žalobkyně dokazoval, že se město dopustilo neodpustitelné nedbalosti, když v této postranní uličce nechalo ležet dne 7. února 1941, buď přesně v 9 hod. 37 minut, nebo přibližně v tu dobu, kus ledu, na kterém žalobkyně sklouzla, zavrávorala a natáhla se jako dlouhá tak široká na veřejné ulici v pokoření a prudké bolesti. Byl tu přemrštěný počet dohadů, zda onen kus ledu číhal šestnáct, osmnáct, či více než osmnáct stop od Clipperova obchodu s kovovým zbožím. A po celé toto květnové odpoledne byla okna zavřena, aby nebylo slyšet hluk z ulice, a soudní síň byla cítit asi jako školní třída.

Timberlane byl ochromen ospalostí. Byl velmi svědomitý, neušlo mu ani slovo, ale slyšel to, jako slyšíme ve spaní rušivé chrápání.

Byl to mladý soudce: Ctihodný Cass Timberlane, soudce dvaadvacátého okresu státu Minnesota. Bylo mu jednačtyřicet let, byl první rok na soudcovské stolici po období v kongresu. Byl to vážný soudce, vzdělaný člověk, věřící v majestát práva, a vypadající jako vysoký rudý indián. Ale přál si, aby byl raděj venku a chytal ryby, nebo aby doma četl Waldena, nebo spal na chladném koženém polštáři.

Nejraději by byl spal.

Všichni diváci v sále, všech pět, zívali a žvýkali gumu. Učený právní zástupce žalobkyně, Mr. Hervey Plint, nejslabší právník v Grand Republic, člověk středních let s jakoby rozmazaným obličejem, vyslýchal slečnu Hatterovou. Protahoval slova, prokládal je slovíčky hm a ach, a díval se na strop, hledaje tam nové myšlenky.

„Hm – slečno Hatterová, řekněte nám, prosím, hm – ach – z jakého důvodů jste šla onoho večera ven – totiž, – jak to, že jste byla venku právě onoho večera, kdy – totiž, všichni předchozí svědkové souhlasí v tom, že, hm, to byl večer, jejž lze nazvat nelákavým, ale, hm, nebyl tak zlý, aby nebylo bývalo možno uličku jak se patří vyčistit…“

„Nepřípustná námitka,“ prohodil okresní návladní.

„Odmítá se,“ řekl soud.

„Zeptám se jinými slovy,“ svěřoval se Mr. Plint. Vždy ochotně předělával své otázky, ale jeho věty byly čím dál tím hloupější.

Sedě nad nimi na soudcovské stolici jako náčelník Železný oblak, štíhlá postava třímající moc, mladý otec svého lidu, soudce Timberlane si začal opakovat pořadí prezidentů, kteréžto čáry ho obyčejně zdržely od spaní. Prokousal se jimi velmi dobře, zaškobrtl jen u Martina Van Burena a u Miliarda Fillmorea, což bylo rozumné, ale ospalý byl jako předtím.

Neztrácejíc žádné z důležitých prohlášení slečny Hatterové, ponořila se Jeho Ctihodnost do výčtu okresů Minnesoty, všech sedmaosmdesáti, i s jejich okresními městy:

Aitkin – Aitkin

Anoka – Anoka

Becker – Detroit Lakes

Beltrami – Bemidji

Došel k „Olmsted – Rochester“, když si všiml, že se slečna Hatterová vrátila do své přirozené nezajímavosti jako mumie do svého pouzdra, a úředník bral do přísahy svědkyni, která Jeho Ctihodnost ihned přivedla zpět k bdělosti.

„Jak to, že jsem si jí nikdy nevšiml v tak malém městě, jako je naše? Ani čtyři dívky v celém městě nejsou tak hezké,“ uvažoval.

Nová svědkyně byla dívka jako nezcela zkrocený dravec, třiadvaceti- až čtyřiadvacetiletá, nepříliš vysoká, usměvavá, s živým pohledem. Světlo příznivě zdůrazňovalo čistotu jejích tváří, ale na jejím jemném římském nose a na jejích hustých černých vlasech bylo něco odvážného. Její šedý kostým naznačoval blahobyt, což v Grand Republic znamenalo úctyhodnost.

„Poznat takovou dívku by bylo vzrušující,“ myslil si Timberlane, tento náročný purista a věhlasný honec kachen, tento šachista a latiník, tento svobodný mládenec – totiž svobodný od nedávného a politováníhodného rozvodu.

Mladá žena se objevila na lavici svědků jako vlaštovka na náhrobku.

Zástupce Plint pronesl ponuře: „Řekněte nám, prosím, hm – své jméno, povolání a adresu!“

„Jinny Marshlandová – Virginie Marshlandová, jsem kreslířkou ve Fliegendově ilustrovaném časopise a ve Společnosti pro výrobu hraček, a jakýmsi poslíčkem – dívka pro všechno.“

„Kde bydlíte, prosím.“

„Bydlím většinou v Pioneer Falls. Narodila jsem se tam a nějaký čas jsem tam učila na škole. Ale myslíte zde, v Grand Republic? Bydlím u slečny Hatterové, West Flandrau Street 179 ½.“

Z hloubky, jako člověk, který pochybuje o věčném koloběhu hvězd, zanaříkal Mr. Plint: „Stravujete se u slečny Hatterové?“

„Ano, pane.“

Jinny a soudce Timberlane na sebe pohlédli. Uznal zvuk jejího hlasu. Miloval své rodné město Grand Republic, vážil si domáckosti a srdečné loajálnosti jeho 43 000 dcer, ale vadilo mu, že tak mnohé z nich měly hlasy jako pila, tažená přes okraj kovové desky. Ale hlas slečny Marshlandové byl lehký, pružný a kulatý.

„Dovedl bych se zamilovat do děvčete jen proto, že má jemné kotníky a jasný hlas, já, který jsem tvrdil, že nejosudnější omyl ve všech romantických záležitostech je neměnná víra, že má-li děvče slušný nos a hladkou pleť, hodí se k spolužití a – k lásce. To je nehoráznost, která dožene leckdy i vzácné muže (na příklad soudce), že se vášnivě zblázní do larvičky s jalovým srdcem. To jsem poznal v rozvodových procesech, když jsem odhalil ženskou podvodnost. Jsem korunován přílišnou citovostí.“

Mr. Plint byl mrzutý. „Nuže, hm – slečno – slečno Marshlandová. Ach, ano, hm, ovšem. Jak jsem již řekl, slečno Marshlandová, několik osob tu dosvědčilo, že tam byl večírek – že bylo v bytě Hatterové toho večera několik hostí, že tam bylo více či méně jídla a pití, takže bychom rádi věděli, hm, byl nějaký příznak – hm – myslím totiž, bylo na někom vidno, že požil více alkoholických nápojů, myslím totiž, bylo to vidět najmě na slečně Hatterové?“

„Ne, vypila skleničku červeného vína. Já někdy vypiju koktejl, ale slečna Hatterová jakživa ani kapku.“

Charles Sayward, okresní návladní, se probral z dřímoty, aby protestoval: „Navrhuji, aby toto svědectví bylo škrtnuto jako neodůvodněné a nepodstatné.“

Soudce Timberlane pronesl vážně: „Připouštím vaši námitku, pane Saywarde, ale nemyslíte, že jste trochu příliš odborný?“

„To jest mé skromné chápání soudního řízení, Ctihodnosti, že jest naprosto odborné.“

(Na klubovním golfovém hřišti si říkají vzájemně „Charles“ a „Cass“.)

„Na druhé straně, pane okresní návladní, víte, že zde na Středním západě se pyšníme tím, že jsme méně formální než slavné soudy Velké Británie anebo našeho tradičního Východu. Jsem dokonce tak odvážný, že prohlašuji, že jsme i u soudu skoro lidští a že v den, jako je dnešní – možná že jste si toho nevšiml, pane okresní návladní, ale je to poněkud ospalé – často připouštíme svědectví, která umožní zde porotě,“ usmál se na poctivé, ale znuděné občany, „správně případ posoudit. Přesto však,“ a nyní se usmál na Jinny, „myslím, že bude lepší, omezíte-li se na zodpovídání otázek bez poznámek, slečno Marshlandová. Návrh je přijat. Pokračujte, pane Plinte.“

Když Jinny mluvila dále, aniž zvlášť poslechla pokynů soudu, cítil Cass, že vzduch v soudní síni je svěžejší, že soudní řízení by mohlo být i živé a odůvodněné. Byla asi tak čtyřiadvacet k jeho jednačtyřiceti, ale on trval na tom, že Jinny a on jsou oba mladí a pravým opakem roztřeseného pana Plinta, pavučinami obrostlého a příliš vypuklého Charlese Saywarda (kterému bylo podle dokumentů pětatřicet) a asyrské starobylosti poroty.

Byl v pokušení vyklonit se přes ostrou dubovou hranu svého vyvýšeného stolu a říci Jinny: „Podívejte se, víte, že porota přiřkne té Hatterové asi polovinu toho, nač žaluje, i když z toho případu vymačkáme bůhví jaké nesmysly. Pojďme raděj spolu pryč a zapomeňme na to. Rád bych s vámi mluvil a dokázal vám, že umím být lehkomyslný a dobrý společník.“

Ale tu ho napadlo, že tak by na Jinny neudělal dojem. Domnívala se, že je soudce a úctyhodná osobnost; domnívala se patrně, že je hodnověrnější než její mladí ctitelé, kteří jen tančí a žvaní. Napřímil se, položil si pravý ukazováček vážně na tvář, odkašlal si, podíval se dolů, zdali má jeho hra u ní úspěch, a pro ni předstíral, že je soudcem na soudcovské stolici.

Vysvětlovala, na naléhání pana Plinta, že bydlí v penzionu slečny Hatterové spolu s Tracy Olesonem (sekretářem průmyslového titána pana Wargatea), s knihovnicí Lyrou Coggsovou, Eino Roskinenem a ještě třemi mladými lidmi. Všichni byli umělecky založení a velmi zjemnělí. Ne, rozhodně, neopíjejí se, a sklouzla-li Tilda Hatterová na kusu ledu, byl tam ten led proto, aby na něm sklouzla. Ano, ráda pracuje pro Fliegendovu společnost. Nemá, pravila s rozzářenou tváří, mnoho kreslířské fantazie, ale oba manželé Fliegendovi jsou k ní velmi laskaví. Těší jí to víc než učit na škole; ve škole se musila tvářit slavnostně.

Nebyla ani tak výmluvná jako veselá a přirozená. Celý její výslech byl až fantasticky jiný, než měl být, ale okresní návladní Sayward se už vzdal pokusu ji zarazit a v humorné bezmocnosti pohlédl na soudce Timberlanea. Porotci nad ní bděli, jako by byli jejími kolektivními rodiči, a zástupce Plint měl pocit, ač neměl tušení, kde se v něm vzal, že je Jinny důležitou svědkyní.

Pouze soudní referent George Hame zůstal nedotčen, když zapisoval své rychlé značky do mohutně vypadajícího zápisníku. Všechny výrazy a všechny nálady, nářky vdov po zavražděných bootleggerech, hulákání usvědčených účetních, vysvětlujících falšované obchodní knihy, brumlání finských a polských usedlíků, to vše bylo Georgeovi lhostejné. Pro George nebylo důležité, co kdo řekl, jen zdali si to vše zapsal. Soudce, jeho představený, byl možná po pouhých pěti měsících na soudcovské stolici zbytečnou svědkyní zcela neprofesionálně ovlivněn, ale George nevěřil na ženy. Měl ženu, která bez ustání rodila děti, avšak za její produkci na běžícím pásu se cítil jen náhodně odpovědným, a po šestnáctileté soudní praxi byly mu všechny svědkyně, hezké i nehezké, pouhými kusy brambor v právní masné kaši, výživné sice, ale nudné.

Jinny Marshlandová skončila svou výpověď, usmála se na Casse, usmála se na Tildu Hatterovou a vyklouzla ze soudní síně, jako když se pstruh mihne proudem. Z případu bylo opět mumlání, a soudce se vrátil k výčtu minnesotských okresů a k ospalosti, až ho ramena bolela a oči ho pálily, jako by byly plné prachu a oteklé. Pravou rukou, mohutnou rukou dřevaře anebo lovce, si vážně hladil výložek svého tmavošedého kabátu, upravoval si až bolestně elegantní tmavomodrou vázanku, když opakoval:

Otter Tail County – Fergus Falls

Pennington – Thief River Falls

Pine – Pine City

Pipestone – Pipestone

Ještě před půl hodinou byl hrdý na soudní síň; na svůj vysoký dubový stůl, vystupující do místnosti jako příď, na hedvábnou americkou vlajku, zakončenou malým zlatým orlem, vztyčenou vedle soudcova koženého křesla. Byl hrdý na vyrytý minnesotský znak v dubové výplni za stolicí; na klidné tmavošedé štukové zdi, na zářivě lesklé dubové lavice, i když byly pro neklidnou anatomii rozbolavělého publika tvrdé. Cítil se tu bezpečný a pilný, neboť to byla jeho dílna, jeho pracovna, jeho laboratoř, v níž byl umělcem a vědcem, přispívajícím k lidskému pokroku a ke cti.

Nyní to byl dusný kurník, na soudní síň nesmyslně malý, do něhož se vešlo nejvýš osmdesát lidí. Části věčných zákonů, reprezentované stanovami státu Minnesota, mu dnes připadaly strašné, a toužil jen být venku v květnovém vánku a procházet se s Jinny Marshlandovou.

Cass byl pokládán za svědomitého soudce, ale dnes skončil pět minut před obvyklou čtvrtou hodinou. Nemohl dojíst svůj vyměřený krajíc.

Ale než mohl vyletět ven na vzduch, měl ještě půl hodiny práce v kanceláři. Byl velmi pyšný na kancelář čís. 3 v soudní budově radissonského okresu. Když po svém zvolení převzal tuto místnost, vypadala už tenkrát vědecky a solidně se sbírkou právnických děl, dlouhým dubovým stolem a černými koženými křesly; přidal zarámované fotografie právníků Holmesa, Cardoza a Brandeise… a historické skupiny kachen, jež dr. Roy Drover a on zastřelili r. 1939. Na jeho důstojném psacím stole byl krásný bronzový kalamář, kterého nikdy neužíval, a ohromující automatický zapalovač doutníků – dar – který mu byl z duše protivný.

Měl podepsat písemný příkaz a promluvit se Švédem, který žádal o naturalizaci. Mladý Vincent Osprey, který leskem yaleské právnické fakulty zakrýval hloupost rovnající se téměř hlouposti pana Herveye Plinta, přivedl klientku, která prý toužila po jeho blahodárné radě pro své blížící se rozvodové řízení. Avšak nechtěla radu, chtěla se zbavit svého nynějšího manžela tak, aby se mohla provdat za jiného, který umí líp líbat. Ale ve většině minnesotských právních okresů se postupuje ve věcech domáckých vztahů tak otcovsky a neformálně jako při lékařské prohlídce, a Cass s ní také tak mluvil.

„Paní Nelsonová, každý člověk, ať žena, či muž, má za celý život čtyři nebo pět skutečných přátel. Ztratit jednoho z nich znamená ztratit příležitost dávat a důvěřovat. Nevyjadřuji se příliš široce?“

„Myslím, že ano.“

„Nuže, podívejte se, paní Carlsonová…“

„Paní Nelsonová.“

„… Nelsonová. Podívejte se. Děti se vždy rozvodu bojí. Máte děti?“

„Ne s Nelsonem.“

Soudce Timberlane se podíval na Ospreye a zavrtěl hlavou. Právník zavrčel: „Dobře, paní Nelsonová, už se nezdržujte. To je vše, co vám soudce může říci.“

Když osaměli, obrátil se Cass k Ospreyovi; bylo zřejmé, že byl Osprey jeho obdivovatelem.

„Je to marné, Vinci. Nechte toho. Myslím, že se nemůže dočkat, aby už vklouzla do nové manželské postele. Jinak bych ji byl zpražil pořádnou přednáškou o pokoření při rozvodech. Usnadním každý rozvod, jde-li o krutost – anebo nesnesitelnou nudu, což je horší – ale, Vinci, rozvod je pekelná věc. Nikdy se nedejte rozvést se Cerise, i když je sebemarnotratnější, jak říkáte.“

„To víte, že to neudělám, pane šéfe. Jsem do toho děvčete celý blázen.“

„Máte štěstí. Kdybych neměl svou práci, byl by můj život prázdný jako život zrádcův po válce. Od té doby, co se Blanche se mnou dala rozvést, nemám, Vinci, nikoho, komu se pochlubit svými malými úspěchy. Závidím Cerise a vám. A zdá se, že nenajdu dívku, která by nastoupila na Blanchino místo.“

Při řeči Cass uvažoval, že Jinny Marshlandová je koneckonců také volná mladá žena.

„A co s Christabelou Grauovou, šéfe? Myslil jsem, že jste spolu skoro zasnoubeni,“ žvanil Vincent Osprey.

„Ach, Chris je velmi milá dívka. V tom je, myslím, celá obtíž. Hledám zjevně dívku, která je tak inteligentní, že mě bude pokládat za hlupáka, tak samostatná, že mě vůbec nebude potřebovat, tak veselá a odvážná, že mě bude mít za těžkopádného. To je moje pojetí, Vinci; to je můj osud.“

2

Město Grand Republic, okres Radisson, Minnesota, osmdesát mil severně od Minneapolisu, asi sedmdesát mil od Duluthu, má 85 000 obyvatel.

Je dosti veliké, aby mělo jednoho Renoira, spor v otázce výchovy, několik milionářů a předměstské brlohy. Leží tam, kde se sbíhají údolí, v nichž se řeka Big Eagle vlévá do řeky Sorshay, tekoucí na západ do Mississippi.

Město Grand Republic zbohatlo před dvěma generacemi dík nelítostnému vykrádání lesů, železných dolů a zneužívání pšeničných polí. Když se to vše skoro vyčerpalo, odpočívá v tichu mezi listovím a rozhoduje se, zda se má stát přízračným, či živým městem. Obchodní komora tvrdí, že se už stalo opravdovým městem, ale na tajných místech ve školní radě, kde je nemohou slyšet dva místní bankéři, význačnější učitelé to popírají.

V Grand Republic je rozhodně aspoň podivuhodný počet soukromých automobilů. To byla hlavní příčina jeho pověsti výstředníka, že v příjemné jarní dny zdolával Cass Timberlane plnou míli a čtvrt ze soudní budovy až domů pěšky.

Lezl do vrchu s Joseph Renshaw Brown Way na Ottawa Heights, kde byl Renoir, milionáři a většina domů, opatřená Architekturou.

Díval se dolů na soudní budovu radissonského okresu, kde byla jeho vlastní soudní síň, a ani se nezachvěl. Byl zvyklý a měl rád její romantiku a temnou nepohodlnost.

Byla vystavěna r. 1885 podle nákresů architekta, který se zpil ilustracemi k pohádkám od Howarda Pylea. Budova byla z bohatě, jahodově červených cihel, lemovaných vápencem; měla kulatou věž, osmihrannou věž, minaret, masivní vstupní portál s padací mříží, dva vznosné visuté železné balkóny, okna z barevných skel s deskami anebo kamennými květy v rozích nad nimi, zelenou a žlutou mozaikovou střechu s červeným okrajem a dech zarážející ornamentální schodiště z ulice k hlavnímu vchodu, bez něhož by žádná americká veřejná budova nebyla zcela legální.

Cass věděl, že je to vše zastaralé jako brnění a ještě méně pohodlné, ale miloval to jako symbol starého a říšského zákona. Byl to jeho Westminster, jeho Sorbonna; bylo to jediné město, kde nebyl pouhým mužským v obyčejných kalhotách, nýbrž takovou duchovní silou, která bude-li mít hodně štěstí a několik století času, pomůže vybudovat z Grand Republic druhý Edinburgh.

On sám měl v tomto soudním paláci také majetek po předcích, neboť jeho otec začal svůj obchod nábytkem (obchod ve velkém i v malém, a tudíž vznešený) tím, že opatřil do soudní budovy většinu židlí a stolů.

Když došel na Varennes Boulevard, obíhající v kruhu útesy nad Ottawa Heights, uviděl Cass celé město, celé údolí i s rovnými poli ovsa a ječmene na vysočině za ním. Řeka Big Eagle přitékala z jihu, přinášejíc horký, šelestivý vzduch z velikých žitných polí, z kraje přemoženého kmene Sioux; řeka Sorshay, již před dvěma sty lety courreurs de bois nazvali Sorcier, se klikatěla ze severní temnoty bažin a jezer a nepropustných houštin z kraje osmahlého kmene Chippewa.

Na soutoku řek bylo moderní město, ocel, cement, plyn a elektřina, moderní jako Chicago, ale velikostí jedna jeho čtyřicetina, nemající také jeho bohaté drsnosti. Vápencová nádhera Wargate Memorial Auditoria a obrovité budovy Blue Ox National Bank (neméně než dvanáct pater), vytesávaná a vybraná žula na Alexandr Hamilton High School, panteon duluthského nádraží plus dvou dalších měst, dílny a rozlehlá cihlová skladiště firmy Wargate Wood Products Corporation a budovy menších továren, byly důkazem tvrzení obchodní komory, že v krátkém čase, v dvaceti letech anebo v dvaceti stoletích, bude mít Grand Republic milion obyvatel.

Ale za kolejemi, podél kdysi splavné Sorshay, dřevěné kůlny a vetché domky se tak podobaly pohraniční vesnici před sedmdesáti pěti lety, že jste v představě viděli dřevěné chodníky z r. 1860 a ulice zaplavené blátem, po nichž kráčeli chippewské sqaw a novoskotští dřevaři v rudých kabátech, kteří jednou týdně topůrkem sekery někoho zavraždili. Vypadalo to velmi nespořádaně.

Paní Kenny Wargateová, narozená v Manhattanu a cynická snacha Vládnoucí rodiny, tvrdila dokonce, že město Grand Republic skočilo z neohrabaného dětství rovnou do senilnosti, aniž kdy prožilo důstojné mužství. Posmívala se: „Vaše místní heslo jest: chajdy z dehtového papíru ve třech generacích na prázdná parkoviště.“

Ale soudce Timberlane a jeho přátelé, poněvadž město milovali jako svůj domov, věřili, že právě teď, po bolestech a neúspěších, po spěchu, plýtvání a experimentech, začalo se z Grand Republic vytvářet město, jaké dosud neznal svět, město pro všechny, město pro slušnost a sousedskost, nikoliv pro církevní nádheru a monarchistickou moc, pro jalové řeči krotkých novinářů a profesorů, kteří v kavárnách pili kávu a polykali noviny. A jestliže tak mnozí pionýři zneužívali a hubili lesy, Wargateové byli a jsou budovateli průmyslu, který znamená byty a pokrm pro stovky vystěhovalých rodin od fjordů, od pahorků Nové Anglie.

Cass se často takto zamýšlel, když kráčel po Varennském bulváru. Když přišel za ohybem cesty k vršku, viděl na sever, a tam na okraji města byl pravý sever s rozsáhlými smrkovými a březovými lesy a topoly, lemujícími ponuré oko jezera Dead Sqaw. A miloval to tak, jak nikdy nemohl milovat volné zamlžené a bláznivě se smějící ostrovy, které jednou viděl v Karibském moři.

Celou jeho úvahou probíhala překvapivá vzpomínka na Jinny Marshlandovou ve svědecké lavici. Stále byl ještě rozhořčen, že v tak malém městě, jako je Grand Republic, ji nikdy nespatřil.

Ale byl si vědom, že ačkoliv mluví často na veřejných banketech o středozápadní demokracii, je rozdíl mezi majetnými a otroky stejně nehorázný v Grand Republic jako v Londýně. Šofér nákladního vozu říká třeba Boonu Havockovi, svému zaměstnavateli, „Boone“, když se s ním sejde v Eitelfritzově pivnici (což se přihází podivuhodně často), ale nikdy nevstoupí do Booneova domu anebo do jeho kostela, a pokud jde o Booneův útulek, Federální klub, šofér nákladního vozu, ani Skandinávec či Fin s méně než desetitisícovým příjmem, ani žid, na němž je zřejmý jeho původ, by tam nesměl nakouknout okny z olovnatého skla (importovaného).

Ani Lucius Fliegend, Jinnin židovský zaměstnavatel, jemný a citlivý starý pán, nemohl být členem Federálního klubu a musil hrát svou polední partii šachů v atletickém klubu.

To okamžitě napraví. Hned zítra.

Neobyčejně jasně si uvědomoval všeobecnou a složitou revolučnost začátku roku 1940, od sulfamidů a surrealismu k rasismu a Hitlerovi, ale byl znepokojen různými hlasy, rozhlasovými proroky a novinářskými filozofy. Strávil dva rozhodující roky ve Washingtonu jako člen kongresu. Syt hádek, odmítl být znovu zvolen, ale nyní, když byl zpět ve svém rodném městě, postrádal někdy masakry v Coliseu, nudil se trochu a cítil se ne dost potřebným.

A od svého rozvodu s marnotratnou a skvělou Blanche byl opuštěný. Mohla by ho taková Jinny Marshlandová vyléčit ze stesku, ze zmatku z tohoto až do nebe se houpajícího světa?

Sám se za to vyplísnil.

Proč by měla rozkošná dívka, která patrně ráda tančí při gramofonu, mít vůbec touhu léčit čtyřicetiletého svobodného muže z osamocenosti? Cítil, že Jinny má v sobě něhu a spolehlivost, ale co by si počala se soudcem, o němž by se dověděla, že vůbec není soudcem, nýbrž vychrtlým, předčasně zestárlým mužem, který hraje na flétnu? Tak se rozčiloval a toužil, když se se blížil k domovu. Jest známo, že mladší psychiatři, stejně jako starší básníci, věří, že se pacienti zamilovávají na první pohled.

Cassův dům byl znám někdy jako „Bergheim“ a někdy jako „dům starého Eisenherze“. Byl vystavěn jako letohrádek – za oněch dní to bylo jako na venkově – Simonem Eisenherzem, největším pionýrem radissonského okresu, r. 1888, a zakoupen Cassovým otcem Owenem Timberlanem r. 1929. Owen tam zemřel dříve než za rok, odkázav jej, kromě čtyřiceti či padesáti tisíc dolarů, společně své ženě Mare a Cassovi.

Dům byl temný a jaksi tragický, a když tam zemřela rovněž Cassova matka, a on tam přivedl ženu Blanche, nenáviděla dům tolik, jako on jej miloval. Jako chlapec jej pokládal za báječný hrad, za sídlo moci a krásy, které žádný obyčejný smrtelník, jako je Timberlane, nemůže mít zcela v majetku. Cítil tak stále.

George Hame, jeho soudní referent, prohlásil, že je Bergheim dřevěný model soudní budovy, a měl skutečně kulatou věž a osmihrannou vížku, které se teď říkalo „slunný pokoj“. Byl natřen tmavozeleně pouze proto, že byl odjakživa tmavozelený. Nade dveřmi byly úplné zahrady vyřezávaných květin, a dvě okna byla kulatá a jedno trojhranné s rubínovým sklem. Cass uznával vše, co bylo řečeno hanebného o této stvůře, a miloval ji dále, a vykládal, že jsou-li veškerá okna bez přestání otevřena, není uvnitř dusno – ne příliš – když je venku větrno.

Když došel po černobílém mramorovém chodníku k cibulovitému podjezdu, sedělo na schodu cizí černé kotě. Řeklo „mňau“ nikoliv naříkavě, nýbrž přátelsky, jako rovný rovnému, a dívalo se na Casse, jako by mu říkalo, aby se odvážil je pozvat dovnitř na občerstvení.

Byl milovník koček a od té doby, kdy před šesti měsíci mu pošel starý a misantropický kocour Stephen, neměl kočku. Pocítil živé přání přivlastnit si tohoto malého černého šaška, až na rozmazaně žluté oči černého jako půlnoc. Hrál by si na vybledlých kobercích, když Cass se vrátil domu ze soudní budovy do tiché opuštěnosti, která mu šla ve starém domě na nervy.

„Jak se máš, příteli?“ otázal se.

Kotě odpovědělo, že je mu zcela dobře. A co tak miska smetánky –?

„Kotě, nemohu tě ukrást nějakému dítěti, které se po tobě teď shání. Nebylo by správné, abych tě pozval dovnitř.“

Kotě neodpovědělo nic tak naivního a opatrnického. Řeklo pouze svým letmým, důvěřivým pohledem, že Cass je jeho bůh nade všechny bohy. Hopsalo a malou černou pacičkou se rozhánělo po mouše, vzhlíželo k němu s otázkou:

„Co tomu říkáš?“

„Jsi od přírody křivopřísežník a nesmírně sladké kotě,“ připouštěl Cass, když je sebral ze země a nesl obrovskými dubovými vraty, temnou chodbou do prostorné kuchyně k paní Higbeeové, generální kuchařce.

Paní Higbeeová byla šedesát let stará a tak zvaně „barevná“, což znamenalo, že nebyla v obličeji docela tak černá jako Webb Wargate po svém každoročním slunění na Floridě. Byla půvabná a citlivá, láskyplná a spolehlivá. Nebyla to nikterak komická služebná; byla jako každá jiná zdravá Američanka střední třídy, s přízvukem jako každý jiný přistěhovalec od Ohia. Nelze zapřít, že paní Higbeeová nebyla zvlášť inteligentní; jen o trochu inteligentnější než paní Boone Havocková anebo paní Webb Wargateová; ne více než dvakrát tak inteligentní jako paní Vincent Ospreyová. Byla v episkopální církvi a zůstávala v ní z historických důvodů, i když nebyla ve vznešenějších chrámech této víry zvlášť vítána. Soudce Timberlane závisel na jejím zdravém rozumu spíš než na rozumu George Hamea anebo své přítelkyně Christabely Grauové.

Paní Higbeeová vzala kotě, pošimrala je pod bradou a poznamenala: „Naše kočka?“

„Obávám se, že ano. Ukradl jsem ji.“

„Myslím, že černá kočka je buď veliké štěstí do domu, nebo veliké neštěstí, zapomněla jsem, co vlastně, takže to s ní můžeme zkusit. Jak se jmenuje?“

„Co je to? Je to ženského rodu?“

„Podívám se. Hm. Myslím, že ano.“

„Co abychom jí říkali Kleo? Rozumíte – jako Kleopatra. Egypťané zbožňovali kočky, a Kleopatra prý byla štíhlá, tmavá a nebezpečná, jako naše kotě.“

Nemyslil však na královnu Kleopatru. Myslil na Jinny Marshlandovou, a bylo mu z toho podivně.

„Dobře, pane. A tobě, Kleo, hned zítra vyklepu ty tvé blechy, marně sebou vrtíš.“

Cass byl překvapen: „Cožpak má blechy?“

„Což – pak – má – blechy! Pane, copak se nikdy nepodíváte pořádně na ženskou?“

„Ne často. Paní Higbeoová, víte přece, že dnes večeřím mimo dům – u doktora Drovera.“

„Ano. Budete mít kapouna. A karamelovou zmrzlinu. A slečnu Grauovou. Nepřijdete domů brzy.“

„Chcete mně toho říci ještě víc o té večeři?“

„Už nic… Podívejte se na tu Kleo! Už ví, kde je lednička!“

U lidí Cassovy třídy, jejíž členové měli všichni bohatě nad 7000 dolarů ročně, bylo povinné se převlékat k večeři jako v Londýně, a ostatně on velmi rád viděl svou solidní štíhlost v černém a bílém. Loudal se v ložnici, nemyslil při tom zvlášť romanticky na Jinny, ale stále o ní věděl. Energická dívka, jako je ona, by přestavěla tento pokoj, doznával si, který zvyk, lhostejnost a příliš mnoho zděděného nábytku změnilo v pohřební síň. Byla to dlouhá místnost s malými okny a krbem už před mnoha lety zazděným.

Široká postel byla z těžkého černého ořechu, do něhož byli vyřezáni cherubové vypadající jako hrozny, a hrozny vypadající jako cherubové, a na ní povlak ze zažloutlého plátna. Komoda byla rovněž z černého dubu s pohřební mramorovou deskou; skříň byla jako tři pouzdra pro mumie vedle sebe, jenže méně veselá; a to vše bylo poházeno právnickými a národohospodářskými díly, o dějinách státu Minnesota ani nemluvíc.

„Je to smutný pokoj. Není divu, že Blanche trvala na tom, že bude spát v růžovém pokoji.“

Zaslechl přátelské, naprosto společenské „Mňau?“ a spatřil, že svůdná Kleo přišla probádat poschodí. Všechny kočky znají každičký koutek v domě, který poctí svou přítomností, avšak někdy se bojí temných koutů pod nábytkem. Některé kočky jsou skutečně skuhravé a otravné. Ale Kleo s ním hovořila o svém novém domově s uznáním.

Na tak mladou kočku ženského pohlaví byla úplným Henry M. Stanleyem. Podívala se na starý povlak na posteli a pohladila jeho třásně. Točila se dokolečka pod starodávným čínským křeslem, na němž jakživ nikdo neseděl a jež nikdo aspoň částečně normální by jakživ nebyl koupil. Nakoukla do skříně a chňapla po tkaničce od bot, která ji chtěla šlehnout.

Řekla Cassovi: „Vše v pořádku – dobré je to,“ a šla dále do ostatních pokojů.

V tichém domě slyšel dlouho její čilé kočičí nářečí, dokud nezašla do šedého pokoje, posledního a největšího z šesti panských ložnic. Tu vyskočil, zaslechnuv protáhlé, vyděšené zaúpění. Přeběhl halu. Schoulená Kleo hleděla upřeně na postel, na níž zemřela jeho matka, tichá a zatrpklá žena, křtěná Marah Nordová.

Zvířátko se chvělo a naříkalo, až je soucitně sebral a pošimral na krku. Ještě jednou se zachvělo, a když je odnesl zpět do svého brlohu, počalo nesměle příst řečí starší, než je egyptská.

„Zde v domě je příliš mnoho přízraků, Kleo. Musíš je vyhnat – ty a ona. Příliš dlouho jsem žil mezi stíny.“

3

Na cestě k doktoru Droveru a k předpokládaným rozkoším večeře, kráčel dolů po Varennském bulváru kolem domu místních veličin: kolem tourainského zámku s červenou střechou, patřícího Webbu Wargateovi, kolem cihlové georgiánské budovy s bílými pilíři (s terasou a přistřiženými stromy ve vinných sudech) patřící věhlasnému podnikateli Boonu Havockovi, a kolem temné žulové bašty a zářivě bílé vily koloniálního slohu ohromných rozměrů, v nichž bydlili a vzájemně se nenáviděli soupeřící bankéři Norton Trock a John William Prutt.

Ze soudcovského platu, bez dědictví po otci, by Cass nebyl bydlil v této čtvrti. Byla to nejlepší čtvrt; byl to Mayfair, kde žili jen episkopálci, presbyteriáni, kongregacionalisté a metodisté – všichni republikáni a všichni hráči golfu – jako na zlatém ostrově mezi těžkým příbojem demokracie.

Zahnul vlevo na Schoolcraft Way, do sousedství ne tak andělského, ale přece ještě zdravě apoštolského a republikánského, až přišel k žluté, cihlové, čtverhranné rezidenci svého přítele, doktora Roye Drovera. Roy říkal, a to dosti často, že jeho dům není tak malebný jako jiné, ale že je to jediný dokonale vzdušný dům v městě, který má v etruských katakombách v suterénu nejsilnější benzinovou pec a nejlepší cvičnou místnost, či „kravalárnu“ – s rudostříbrným barem, kulečníkem, tanečním parketem a řadou pušek – jediný v Grand Republic, to jest na celé západní polokouli.

Vedle advokáta Bradda Crileye byl dr. Drover Cassův nejlepší přítel.

Roy byl o dva roky starší než Cass, který byl o dva roky starší než Bradd; je pravda, že v chlapectví jsou čtyři roky jako celá generace, a přece od nejrannějšího dětství až do středoškolských let tvořili Cass, Roy a Bradd nerozlučnou, drze exkluzivní a nebezpečnou trojici, postrach všech menších zvířátek v okolí Grand Republic. Zabíjeli spolu s potěšením, co se dalo: žáby, nevinné a vystrašené hady, želvy, a později, když byli dosti zralí, že směli střílet z pušek, zabíjeli kachny, sluky a králíky. Jako indiáni se potulovali po tomto starém chippewském indiánském území, byli zdomácnělí v bažinách i v houštinách, bratranci vydry a ondatry, přeborníky v plavání, bruslení a sáňkování po dlouhé, nebezpečné ulici Ottawa Heights. A jednou, když našli na hnojišti plno kamenných odštěpků, byli velmi blízko svému nejspřízněnějšímu kmeni, neznámým indiánům před deseti stoletími, kteří, když ustupoval poslední ledovec, si sem přicházeli pro kamenné zbraně.

Když vyspěli, projevovali různým způsobem svou zralost a civilizovanost. Bradd Criley se stal elegantním mladíkem s kučeravými vlasy a vybranými vázankami, tanečníkem a svůdcem dívek, který své vrozené vlohy k ničení ženských srdcí zesiloval ještě pilností. Z Casse Timberlanea se stal knihomol a skoro moralista. Jedině Roy Drover, který vystudoval medicínu a stal se dobrým chirurgem, chladným diagnostikem, šikovným ukladatelem peněz a ještě před čtyřicítkou boháčem, zůstal zcela nezměněn, divoký, malý chlapec.

Dával přednost chirurgii, ale v tak malém městě jako Grand Republic se nemohl docela specializovat, takže prováděl praxi praktického lékaře.

Ve třiačtyřiceti letech vypadal dr. Drover na padesát. Byl to velký člověk, vysoký jako Cass Timberlane, ale mnohem tlustší, s knírem pod nosem, s dlouhým knírem, jaký nosili r. 1870 kavaleristé, s mohutným kněžským hlasem, s velikým vrásčitým obličejem.

V určitém směru to nebyl vůbec doktor. Dbal o lidi jen potud, pokud je mohl omračovat svým velikým domem, svou dřevěnou rybářskou chatou v Arrowhead Lake Region, nazvanou „Royův odpočinek“, a svými pirátskými leteckými výlety na Floridu, kde hlučně hrál ruletu, a aniž se příliš staral, jak to skrýt před manželkou, namlouval si manikýrky, jež se vydávaly za filmové herečky a docela zmátly pohrdavého a vychytralého dr. Drovera.

Když se Roy opil – což se nestávalo často, a nikdy večer před operací – pral se s portýry a šoféry, a vždycky je přemohl; a službu konající strážník mu vždycky odpustil, protože v něm poznal člověka svého druhu, lékařského policajta.

Hrál poker, velmi často a dlouho do noci, a obyčejně vyhrál. Nečetl nic jiného než „Listy americké lékařské komory“, noviny a svou účetní knihu. Protože se mu líbilo, když mu jeho skromní zákazníci říkali „Doc“, věřil, že je veliký demokrat, ale nenáviděl židy, Poláky, Finy a lidi z Balkánu, a o negrech mluvil jako „černých“ anebo „zakouřených“.

Prohlašoval nahlas: „Mluvě jako lékař, musím vám říci, že je vědecky dokázáno, že všichni černí, bez výjimky, jsou duševně úplné děti, a uslyšíte-li o vynikajícím černochovi, buďte ujištěni, že je to pouze citát nějakého bílého renegáta. Dole na jihu, v Orlandu, jsem mluvil s několika černými, a oni doznali: ‚Ano, pane Bílý muži, máte zcela pravdu. Nechceme na sever. Tam nahoře si pracujte sami!‘ Všichni černí jsou líní a tupí, ale já proti tomu osobně nic nenamítám. Nikdy nebudou mít lepšího přítele, než jsem já, a oni to vědí, protože cítí, že jim rozumím!“

Roy byl velmi nepříjemně překvapen, když se setkal v New Yorku s internistou, který mu svěřil, že mají v onom vyvoleném městě orchestr pozůstávající jen z lékařů, kteří věnují svůj volný čas Mozartovi místo střílení kachen.

Z peněz investovaných do pozemků, kteréžto transakce prováděl spolu s Nortonem Trockem, měl Roy dostatečný kapitál, aby měl jistotu, že jeho dva synové se nebudou musit dřít a mučit jako doktoři, jako on, nýbrž se budou moci stát gentlemanskými makléři.

Roy a jeho bledá manželka Lillian byli v Grand Republic pokládáni za zářivý příklad šťastné dvojice.

Ona ho nenáviděla, bála se jeho prudkých, ale krátkých objetí, a modlila se, aby nevychoval z obou chlapců, Williama Mayo Drovera a Johna Erdmanna Drovera, lidi svého typu, zdravé, rozumné, úspěšné občany, nesnášející nesmysly.

Cass Timberlane si byl v okamžicích mystického jasnozření vědom, že ať už je, či není Roy Drover jeho nejlepší přítel, je nepochybně jeho nejaktivnějším nepřítelem.

Po mnoho let se vysmíval Cassovi pro jeho neustálé čtení, pro jeho úřední svědomitost, pro jeho neschopnost šikovně investovat peníze a pro jeho hanebný zvyk poslouchat socialistické farmáře. Když se Cass stal soudcem, bručel Roy: „Přál bych si vydělávat tak lehce, jak ten chlap vydělává – sedí si tam na zadnici a jiní pracují za něho.“ Dnes večer si Cass povzdychl, že by se Roy jistě posmíval Jinny Marshlandové, kdyby se s ní seznámil.

Ale Roy byl jeho důvěrník, pokud se jen mohl pamatovat. Nikdy neměl zvláštní důvod se s ním rozejít, a jako syn vůči otci, jako bývalý žák vůči bývalému učiteli cítí Cass ke svému staršímu příteli zvláštní úctu a touhu – naprosto marnou – něčím ho ohromit. Cass byl mnohem méně hrdý na to, že byl zvolen do kongresu a za soudce, než že je lepší střelec kachen než Roy.

Na večeři a dvě partie bridže se shromáždili Droverovi, Cass, Christabel Grauová, Boone Havockovi a Don Penlossovi.

Chris Grauová byla sirotek po majiteli továrny na vagony. Byla mnohem mladší než ostatní, a byla pozvána zvlášť kvůli Cassovi. Byla to přitloustlá a velmi milá asi dvaatřicetiletá svobodná slečna, která až do nedávné matčiny smrti trpěla její přílišnou náklonností. Věřila nejen, že shodou přirozených okolností se Cass do ní zamiluje a ožení se s ní, ale že taková přirozená shoda okolností opravdu existuje. Rose Penlossová, žena nudného a velmi příjemného Donalda, obchodníka obilím, byla Cassova sestra, ale Cass a ona se měli vzájemně rádi a nepletli se jeden druhému do osobních záležitostí.

Byl to Boone Havock a jeho nehorázná a jako papoušek ječící žena Queenie, kteří byli dnes vynikajícími hosty, on pásem mečovým opatřený hrabě, ona kněžna s terasou; byli výbojnější a mnohem, mnohem bohatší než dr. Drover, a říkalo se, že je Boone jedním z šestnácti nejdůležitějších mužů v Minnesotě.

Začal jako dřevař a hospodský chvastoun, havíř a zápasník o ceny – v tom ovšem nikdy neustal, a jeho úspěch v budování železnic, mostů a továren vyplýval méně z jeho znalosti, jak zacházet s ocelí, než z jeho zkušenosti, jak bojovat s ocelářskými dělníky. Vlastnil však mnoho akcií vznešené banky Blue Ox National, a lichotivě byl přijímán v šedé, sametové a stylové kanceláři bankovního prezidenta Nortona Trocka.

Qeenie Havocková měla nejkovovější hlas a nejzaujatější protisocialistické předsudky v Grand Republic; její vlasy vypadaly jako kovové, její nos vypadal do jisté míry jako z kovu, srdce měla kovové, byla to tak svárlivá, marnivá, náročná, jízlivá stará, tvrdá čarodějnice, že lidé, charakterizující ji, musili prostě dodat: „Ale Qeenie má velký smysl pro humor a velmi dobré srdce.“

Bylo to pravda. Měla prapodivný a zajímavý smysl pro humor jako medvěd grizzly.

Na město, které hledělo s nelibostí na orgie v New Yorku a v Hollywoodu, se v Grand Republic pilo až příliš mnoho. Všichni, až na Chris Grauovou a Roye Drovera, vypili před večeří tři koktejly. Roy vypil čtyři.

Při večeři a v přestávkách mezi úmorným hraním bridže se vedla průměrná konverzace jejich třídy a éry. I když Cass a jeho sestra Rose se hovoru příliš neúčastnili, byli zvyklí na tento ceremoniál nudy.

To bylo krédo, a po čtyřech letech válka mnoho nezmění na jeho článcích: Služky a pradleny nelze skoro sehnat; teď už nemá vůbec nikdo služebné; a kdo je má, platí neúměrně mnoho a nemá z toho nic než drzé odpovědi.

Stávky musí být znemožněny zákonem, ale vláda nesmí ani v nejmenším zasahovat do průmyslu.

Všichni dělničtí vůdci jsou lumpové. Obyčejní dělníci jsou šmahem znamenití, ale jsou svými vůdci sváděni na scestí.

Obyčejní dělníci jsou také lumpové.

Dnešní děti jsou neukázněné a chodí spát, kdy se jim zlíbí, ale když my jsme byli děti, chodili jsme spát brzy a s nadšením.

Všechny veřejné školy jsou strašlivé, ale není pravda, že jsou učitelé nedostatečně placeni, a daně se samozřejmě nesmějí zvýšit.

Ostatně jsou daně už tak neúnosné, že ani jeden z přítomných neví, z čeho zaplatí zítřejší oběd a nový automobil, a vůbec daně, to je trest pro pilné a podnikavé lidi, uvalený na ně tlupou Černé ruky zvané „Byrokracie“.

Amerika nevstoupí do této války mezi Hitlerem a Velkou Británií, která skončí nejdéle do června 1942.

Ale jsme nesporně proti fašismu – a proč? – protože fašismus znamená státní kontrolu, a my jsme proti státní kontrole ať v Německu, či ve Spojených státech! Když naše vláda přestane zasahovat do průmyslu a dá mu volnou ruku, pak ukážeme světu, jak americký systém svobodného podnikání zajistí všesvětový blahobyt.

Boone Havock ve svých šedesáti letech předstihne ještě všech sedm tupých ředitelů svých oddělení; pokračuje v podnikání nikoliv pro zisk – už mnoho a mnoho let jsou všechny zisky pohlceny daněmi – ale pouze z touhy dát práci chudým lidem. Jednou zařídil pro skupinu, pracující v kittsonském okrese, skvělé sprchové lázně, ale ani jeden z dělníků jich jakživ nepoužil, a ačkoliv on sám začal s lopatou, časy se od té doby změnily, a nesobecká láska k práci vymizela.

Doktor Drover pokračuje v práci také jen z vlastenectví.

Manželka prezidenta Franklina D. Roosevelta, žena, která zradila svou třídu do té míry, že věří, že havíři, černoši a ženy jsou američtí občané, by měla být donucena zákonem nevystupovat na veřejnosti.

Zřídka chodíme do biografu, ale náhodou jsme viděli ohromně napínavý film o gangsterech a vraždě.

Reverend dr. Quentin Yarrow, pastor u sv. Anselma, je jemný člověk, velkorysý a učený, a napije se anebo si zahraje golf zrovna tak rád jako kdo jiný.

Jay Laverick, majitel čtyř mlýnů, je skvělý člověk, dobrý kamarád, je vždy ochoten si zahrát golf anebo se napít, ale od té doby, co jeho mladá žena zemřela, se dal do těžkého pití, a měl by se znovu oženit.

Cass by se měl také znovu oženit, a máme podezření, že je to Chris Grauová, také zde přítomná, kterou si vyvolil a už aspoň políbil.

Lidskou povahu nelze předělat.

Všechny ty ismy pro nás jako by neexistovaly.

Ačkoliv uznávám bohatství – což jest důkaz schopností – je snad přece ten Berthold Eisenherz, s tím svým pivovarem a polovičním vlastnictvím ranče Blue Ox, kde se stále ještě doluje železná ruda, a s tím svým přechvalovaným obrazem od nějakého Francouze Renoira, příliš bohatý. Nikdy nehraje golf, nestřílí kachny, což je na tak bohatého člověka divné. Čím se, k čertu, baví?

Někteří z těchto módních autoritářských kritiků prohlašují, že obchodníci ze středozápadu se nezměnili mnoho od té doby, co vyšla ta kniha – jakpak se jmenovala? – od toho komunistického spisovatele Uptona Sinclaira – Babbitt, že ano? – ne, nezměnili se mnoho od té doby, co vyšla ta otravná kniha asi před dvaceti roky. Ale rádi bychom řekli těm pánům, že se v těch dvaceti letech američtí obchodníci změnili skrz naskrz. Sám mnoho cestoval, byl v Kostarice, na Kubě, v Guatemale, také v Paříži, a v časopise Volná chvíle se poučil o psychologii a moderní výchově. Byl na symfonickém koncertě a z komentářů v rozhlase se důvěrně seznámil se všemi odvětvími zahraniční politiky.

„Myslíš, jako bývalý člen kongresu, že to je pravda?“ zeptal se Don Penloss.

„Proč ne,“ řekl Cass.

Snažil se vpašovat do rozhovoru jméno Jinny Marshlandové, ale nenašel, co by měla společného s daněmi anebo s Kostarikou. Najednou vyhrkl: „Poslyšte, měl jsem dnes u soudu zvláštní zážitek.“

Roy Drover zabručel:

„Ty tam ještě pořád pracuješ? Stát ti pořád ještě platí velké peníze za to, že vykřikneš ‚Prohlašuji za neplatné‘ vždy, když nějaký advokát krkne?“

„Ano, zdá se. Nuže, projednávali jsme nezajímavý případ o postranní uličce, ale jedna svědkyně byla neobyčejně hezká dívka…“

„To známe. Pozval sis ji do kanceláře a měl jsi s ní konferenci!“ zahulákal Boone Havock.

„To on nedělá. On není takový tučný vlk jako ty, ty dřevorubče!“ halasila Queenie.

„Bože, neměla jsem tušení, že je tak pozdě. Čtvrt na dvanáct. Chcete, abych vás svezla, Casse?“ řekla Chris Grauová.

4

„Vysadím vás u vašeho domu, a jestli mě hezky poprosíte, zajdu k vám na skleničku,“ řekla Chris, když vyšli od Droverových.

„Ne, uděláme to jinak: Zavezu vás ve vašem voze a pak půjdu domů pěšky.“

„Pěšky? Až domů? Teď v noci? Vždyť jsou to skoro dvě míle!“

„Znám lidi, kteří ušli dvě míle.“

„Leda při golfu.“

„Dobře tedy, půjčím si od Roye hůl a prázdnou konzervu od mléka a budu ji čutat celou cestu až domů.“

„Cassy, musíte být stále v opozici!“

Zlobil se, když mu někdo říkal „Cassy“ jako otroku z knihy Harriety Beecher-Stoweové, a nechtěl, aby Chris šla k němu. Na hodinu či dvě, než půjde spát, pozdě jako obvykle, chtěl být sám. Chtěl se také podívat, jak se daří jeho nové přítelkyni, Kleo. Chtěl přemýšlet, chtěl aspoň přemýšlet o tom, nač vlastně chtěl myslit. A jako většina lidí, kteří někdy naříkají na opuštěnost, byl hrozně rád sám.

Chris si ho dále už nedobírala. Musil uznat, že ačkoliv ráda zařizovala a dělala zmatek a mateřsky se do všeho pletla, udělala Chris vždycky to, co si muži přáli.

Ve dvaatřiceti letech byla Christabel Grauová kulatá, měkoučká, růžovoučká panna s šedými pruhy ve vlasech. Jestliže byla Jinny Marshlandová jako Kleo, štíhlá, neklidná a půvabná mladá kočka, byla Chris jako spokojená trojbarevná kočka schoulená a předoucí u krbu.

Cestou k jejímu domu řekla neobvykle podrážděně: „Nezdá se vám, že byli dnes všichni nudní?“

„Myslím, že hovořili jako obvykle.“

„Ne, to není pravda. Dnes večer jste je, nevím proč, jakoby odsuzoval, proto jsem si všimla, že – ach, všichni jsou báječní a vznešení – Bože, vsadila bych se, že daleko široko není tak chytrého doktora, jako je Roy – ale dělají věčně tytéž vtipy a strašně se bojí, aby se nezdáli sentimentální. Roy by ani nepřiznal, jak miluje svou sbírku floridských mušlí, a Boone se ovšem rozplývá nad Beethovenovými deskami jako holčička, a Queenie tvrdí, že jim naslouchá o samotě po celé hodiny, i těžkým kvartetům, a že četl životopisy všech skladatelů, ale on se tváří, jako by měl desky jen proto, aby se jimi chlubil. Ale všichni se strašně bojíme, abychom se udrželi u svého žlábku, nemyslíte?“

„Ano – ano,“ řekl Cass, který neslyšel ani jediné slovo.

„Ale miluji vášnivě Grand Republic.“

„Ano.“

Chris bydlila v nejhořejším poschodí svého starodávného domu na Beltrami Avenue South, ve staré městské čtvrti v údolí. A v této ulici se Cass narodil. Před čtyřiceti lety to byla bašta vznešené čtvrti, kde bydlil každý, kdo měl peníze a vážnost. Cassův nynější dům, Bergheim, byl starý, ale ostatní domy na Ottawa Heights byly vystavěny až po r. 1900. Tyto nové domy netrpěly nedostatkem pilířů a hřmotných věží po způsobu francouzských usedlostí, ale u porovnání s pozůstatky na Beltrami Avenue, z nichž každý měl průměrně dvaadvacet dřevěných chrličů, a jeden z nich dokonce třípatrovou věž, jíž probíhal tudorský komín, byly holé jako skladiště.

Mnoho těchto cenných památek bylo strženo pro úsporu daní, a v ostatních zařídili domov pro jeptišky, domov pro zbožné luteránské staré dámy, obchodní školu a Y. W. C. A. Grandrepublická Belgravia byla vybudována a stala se historickými troskami v sedmdesáti letech, a lidé, jejichž křehká tkáň vydržela déle než osmdesát let, dívajíce se na žulový hrad, nyní školu pro vyděšené dcery nepravděpodobné šlechty, šeptali uctivě: „Tento dům je starý jako zde ty kopce – skoro sedmdesát pět let!“

Ale Chris Grauová po smrti své matky se zdarem přestavěla svůj třípatrový dům se suterénem v sedm bytů; horní patro si nechala pro sebe a ostatní pronajala. „Chris je obchodnice A 1,“ prohlásil Roy Drover, a Roy tomu rozuměl.

Cass „šel nahoru jen na minutku, na jedinou skleničku“, ale bylo mu dobře, cítil se tu doma a chtěl si posedět v tomto ženském, a přece solidním pokoji vonícím šeříkem, s měkce žlutými stěnami a modrými plátěnými křesly, s mnoha květinami a krbem z holandských dlaždiček a se všemi nejnovějšími novými knihami o psychologii a jugoslávských předsedech vlády, z nichž mnohé Chris začala číst.

Bez řeči mu namíchala koktejl. Měla znamenitý koňak – byla to dobrá a inteligentní žena. Sedla si na opěradlo jeho křesla, jež bylo pro něho zrovna dost hluboké; hladila ho po vlasech, aniž ho rozcuchala, líbala ho na spánky, aniž ho zavlhčila, a za chvilku vklouzla jakoby nic do vlastní lenošky, dříve než měl čas uvážit, má-li dnes večer zájem na mazlení.

„Ano, byli jsme dnes všichni hrozně podráždění,“ uvažovala. „Proč jste nás z toho nedostal?“

„Neumím povzbuzovat, Chris. Lidé jsou takoví, jací jsou. Tomu se naučíte ze soudní praxe. Nejsem tak drzý, abych poučoval staré přátele, jak mají mluvit.“

„Předstíráte, že nejste nic než vzdělanost a přesnost, ale ve skutečnosti jste ke svým známým oddanost sama.“

„Příště ještě řeknete, že jsem sentimentální, Chris.“

„A nejste? Vždyť dokonce milujete kočky.“

„Nenávidím je!“

– Proč jen tak lžu?

„Cassy, já – ach, odpusťte, Casse!“

– Vycítí dokonce, kdy jsem uražen, ani jí do toho nemusím strkat čumáček. Měl bych jistotu a pohodlí, kdybych se s ní oženil. Dodala by tepla mému chladnému, starému domu. Patříme k sobě; jsme oba staří středozápadníci, individualisté, ale ne hluční. Počkejme: Chris je o devět let mladší, než jsem já, a –

Hovořila dále: „Když mluvíme o povzbuzování, nikdy se nevzdám naděje, že budete jednoho dne senátorem Spojených států anebo soudcem u Nejvyššího soudu. V celých Spojených státech není člověka, který by mohl dát veřejnosti víc.“

„Ne, ne, Chris, to si jen domýšlíte. Jsem jen venkovský soudce. Každý opravdový úředník vypadá na soudcovské stolici mohutněji a slavnostněji.“

„Nedovolím, abyste se…“

„Ostatně se cítím ve Washingtonu ztracený. Hnědý králíček neznamená mnoho ve zvěřinci kasuárů.“

„Co je to kasuár?“

„Jak? K čertu, ani to nevím. Myslím, že je to nějaký pták.“

„Podívám se do slovníku, a to hned.“

„Teď ne. Opravdu si chci s vámi pohovořit.“

„Však už je na čase!“

Usmáli se, tajně a teple. Připadala mu známá a důvěryhodná, jako by to bylo jeho druhé já, když pokračovala:

„Možná, že jste neměl rád Washington jen proto, že Blanche byla tak ctižádostivá. Byla to pro vás nemožná žena!“

„Měl jsem to tam docela rád – lidi se procházeli večer pod stromy jako na vesnici. Je to jen proto, že mám v sobě jakousi nevyslovenou touhu být ztotožněn s Grand Republic – pomáhat, položit několik kamenů při stavbě toho, co bude možná jednou novými Athénami. To dělá tahle severní krajina – rozumíte, přísná a čistá – krásná jezera a na západ obrovská prérie – je to možná nový typ země pro nový typ lidí, a sotva to začalo.“

„Ach, rozumím!“

– Miluje to tu také. Má kořeny, kdežto Blanche měla jen vzdušná tykadla. Hm. Je jí dvaatřicet. Mohla by mít ještě šest dětí. Já bych měl rád děti kolem sebe, ne stále jen paní Higbeeovou, rozhlas a šachy.

Chris k němu přistoupila, ne zvlášť impulzivně, klekla si před ním, vzala ho za obě ruce a řekla důvěřivě:

„Víte to samozřejmě sám nejlíp. Viděla bych vás ráda v senátě jedině z toho důvodu, že by naše město bylo na vás tak hrdé!“ Její oči mu byly cele oddané, její hlas byl příjemný, a její rty nebyly daleko od jeho úst. „Ale to všechno jsou hlouposti, Casse, protože naše město na vás nemůže být, myslím, hrdější, než je už teď – nemůže být hrdější, než jsem v tuto chvíli já!“

Kolem ní se rozlévala vůně jabloňových květů. Nahnul se dopředu. Ani sebou nepohnula, jako by se mu vzdávala. Ruku měla na svých měkkých prsou, a rty vztažené.

Tu, z veliké dálky, zaslechl zaúpění poplašeného kotěte, které bylo sice statečné, ale přece v úzkých.

Mimoděk náhle vstal, zabručel dobrou noc a pospíchal domů k malé, černé, absurdní Kleo.

5

Zmatek zmizel dříve, než vojenským krokem přešel kolem osmi bloků ve štiplavém severním vzduchu a začal vystupovat k Ottawa Heights. Ulice byly přívětivé s čerstvým listovím na jilmech a platanech, jimiž bylo Grand Republic pověstné; třešně byly v květu, bílé šeříky a jeřáby.

Cestou míjel temné hájky a stromořadí, prudce stoupající a mizící za ohybem, vrátka v cihlových zdech a živých plotech; byl to dojem za noci, který byl Cassovi Timberlaneovi neznámý a vzrušoval ho; dával mu tušit nezcela obyčejný život. To nebylo město v prérii, rovné a pravoúhlé, kde každá ctnost a každý okoralý hřích leží jako na dlani.

Shora viděl opožděná světla ve statcích na výšinách za údolím, světla autobusů dole na Chippewa Avenue, a v upřímné prostotě miloval toto město, místo aby se trápil, že jeho typická večerní konverzace je jalová – tak jalová jako rozhovory členů kongresu v šatně anebo řeči novinářů u karetního stolu. Ale trápil se sám nad sebou a nad svým nebezpečným mládenectvím, byl nervózní, aby ho Chris Grauová jednoho dne nesebrala a nevdala se za něho.

– Ne, už se nikdy neožením. Ze mne nebude jakživ dobrý manžel. Jsem příliš formální – možná že hloupý. Jsem příliš zažraný právník.

– Jsem skutečně takový?

– Musím se oženit. Nemohu už být sám. Život nemá vůbec smyslu, když člověk nemá nikoho, komu by chtěl koupit dárek, anebo jej pro něho ukrást.

– Jestli se ožením, myslím, že bych tentokrát dokázal, aby moje manželství bylo úspěšné. Teď už rozumím ženám o trochu líp. Neměl jsem se trápit Blanchinou zálibou v cetkách, měl jsem se tomu prostě smát. A Chris myslí na druhé. S ní bych byl rok od roku šťastnější –

– Bože, jak to zní usedle! Na té dívce ve svědecké lavici se mi včera líbilo především její mládí – anebo to bylo dnes? – Jakpak se jmenovala – Virginia, a jak dál…? Podivné. Už ji před sebou nevidím!

Na fakultě, na minnesotské univerzitě, poslouchal Cass přednášku slavného advokáta Hugo Lebanona z Minneapolisu, nadšeně ho vyhledal, aby si s ním pohovořil a byl pozván na večeři do Lebanonova mramorového paláce na Lake of the Isles. Advokát měl vysokou, bledou, překrásnou dceru Blanche.

A tak se Cass s dcerou oženil.

Zdůrazňovala s hrdostí, že je čistá Anglosaska, jejíž původ sahá přímo až k šedému kamennému domu ve Warwicku, i když Warwickshire zůstával ku podivu chladný, že z něho pochází. Tvrdila to tím naléhavěji, protože se šeptalo něco o židovské krvi. Těžce se smířila s oříškovskou krví s nábytkem obchodujících Timberlaneů, a byla zdrcena, když Cass vypočítával, že po otci je ze tří osmin britského původu, z jedné šestnáctiny francouzsko-kanadského a z jedné šestnáctiny indiánsko-siouxského – proto, že je vysoký, štíhlý a má vyčnělé lícní kosti, jak nadšeně věřil – a po matce že je ze dvou osmin Švédem, z jedné Němcem a z jedné Norem.

Po nádheře a velkoleposti minneapoliských salonů Blanche Grand Republic zvlášť nemilovala. Když tam přišla r. 1928 jako nevěsta, Renoir ještě nedošel, takže tam nebyl nikdo, s kým bylo možno pohovořit.

Poháněla Casse, aby se ucházel o členství v kongresu; vlastníma něžnýma ručkama nalévala žitnou městským starším a okresním úředníkům. Cass a ona přišli do Washingtonu, a ona byla opojená jako pijan, byla omámená možností se setkat – být aspoň v jedné přecpané místnosti – s francouzskými diplomaty, massachusettskými senátory a různými Roosevelty. Když byl Cass jako ztracený, osiřelý představitel mezi více než čtyřmi sty, když toužil po lovu kachen, po vlastní advokátní kanceláři a po hulákání Roye Drovera, když odmítl kandidovat znovu, Blanche se vzbouřila. Křičela, že se už nechce vrátit, aby poslouchala Queenie Havockovou skřehotat o jejím milostném životě, a Cass jí to neměl za zlé, i když si vzdychl, že jsou v Grand Republic také ještě jiné zvuky.

Byl tu vlídný, mužný Angličan, Fox Boneyard, dovozce textilií, který žil v New Yorku, ale byl často ve Washingtonu; měl neblahé iluze o krásných Američankách, jaké Angličané někdy mívají, a mimo to měl víc peněz než Ctihodný Cass Timberlane.

Blanche se za něho provdala.

Za rozvodového řízení byl Cass dost rozumný, že odmítl platit alimenty ženě, která se vdává za bohatšího člověka a která nikdy nechtěla mít děti. Ale stále miloval Blanche ještě dost, aby ji nenáviděl a aby až křečovitě nenáviděl kabát, který mu nechala, a záhyby na něm po jejích širokých ramenou. Prodělal známý skok z družnosti a lásky k nepřátelství a odpornému pocitu, že byl zrazen.

Mrzutě zakončil své poslední dny v kongresu a pak se docela dramaticky dal do hýření. Byl to citlivý člověk, a neholený a páchnoucí po whisky byl zajímavou figurou v kavárnách na nábřeží v Trinidadu a Cartageně, a své bílé, kruté lásce vzdával úctu tím, že zvracel na záchodech a vykládal jiným posvěceným idiotům, že ztratil duši.

Ale ani láska k Blanche nebyla s to udržet Casse Timberlanea při tomto romantickém zaměstnání déle než dva měsíce, a po dalších šesti, které strávil klidně buď uvnitř, nebo v okolí londýnského Templu, se vrátil k náklonnosti ke Grand Republic, a tři roky provozoval právní praxi, než byl zvolen za soudce.

Volba nebyla snadná. Politikové z povolání ho neměli rádi, protože opustil kongres, protože s ním nemohli orat a protože dělal vtipy na všechny závěry politických proslovů. Církve, hlavně luteráni, kteří byli v radissonském okrese mocní, byli proti němu, protože byl rozveden. Republikáni mu nedůvěřovali, protože se choval přátelsky k vůdcům socialistických farmářů, a socialističtí farmáři mu nedůvěřovali, protože bydlil v prostorném domě. Nebylo skutečně důvodu, proč by měl být zvolen, leda proto, že byl znám jako poctivý, odvážný a učený člověk, a že jednou půjčil vděčnému a politicky činnému norskému farmáři pět dolarů.

Ale teď byl soudcem, a okres si na něj zvykl, a ožení-li se s rozumnou činnou příslušnicí církve, jako je Christabel Grauová a bude věnovat trochu víc pozornosti obchodní komoře a bridži, dožije se vysokého stáří jako solidní, spokojený vedoucí občan.

6

Myslil na Chris Grauovou, když vstoupil do dlouhé chodby v Bergheimu, osvětlené pouze starou, kovovou, tepanou lampou. Tu k němu přiběhlo půlnočně zbarvené kotě Kleo, zahřívalo mu kotníky, nadšeně předlo, a s tímto úchvatným rytmem se mu opět vybavilo jméno Jinny Marshlandové a představa její tváře, která se mu ztratila. Viděl opět překvapivě malou její tvář, nesmyslně zahnutý nosík, nadýchnuté vlasy spadající jí na ramena, živou zvídavost jejích očí, plavný, mladistvý její krok.

Zvedl Kleo a uvažoval, jak asi snadno by zvedl Jinny. Kleo mu seděla na klíně, když před spaním řešil šachový problém; jen si trochu zavyla, když hrál chviličku na flétnu; a když ji položil zpět do krabice vystlané nastříhaným papírem, kterou jí paní Higbeeová připravila za kuchyňskými kamny, Kleo se ihned schoulila do klubíčka a chystala se usnout, jako kočka, která sem patří a má to tu ráda.

„Rozumné kotě,“ prohlásil Cass a klidně šel do postele s příjemným vědomím, že kotě tu zítra bude a že některý den v tomto týdnu možná uvidí Jinny.

Probudil se ztuhlý známou útrapou, kterou ho stíhal aspoň dvanáctkrát za rok záhadný nepřítel; útrapou a nudou z příliš časté přítomnosti svého vlastního já, až byl zchlazený a jako dutý neuniknutelným a neměnným pohledem na Casse Timerlanea, a zvukem jeho hlasu; vážil si obvykle toho muže, i když ho časem shledával trochu směšným, ale jeho nároků na neustálou pozornost, jeho pitomé tváře v zrcadle, jeho těžkopádného hlasu, obalujícího ho věčně jako šerým oblakem, měl po krk až do úplné zuřivosti. Copak se nikdy nezbaví toho člověka? Byl odsouzen navždy, aby při probuzení viděl tlustou, opálenou, selskou ruku na přikrývce, aby byl vydán dotěrnosti nezbytných, ufňukaných snů toho člověka: „Najdu si správnou družku; vydám se někam na cesty a najdu ji; budu jí vyprávět o Grand Republic a ona si bude přát tady žít; založíme skutečnou rodinu, budeme mít klid a vzájemnou důvěru, a ze mne bude takový soudce, že se o mně bude říkat ‚Jeho oddělení je vzorem slušnosti a soucitu‘, a ji to bude těšit; bude…“

Ten dotěrný chlap se teď sám do sebe zamiluje s tím svým: „Podívejte se na mne! Jak jsem podařený!“ Kdyby jen mohl zapomenout na jméno a podstatu Casse Timberlanea a blahodárně se rozplynul, ne v nějaké duhově žíhané Nadduši, nýbrž v něze nějaké druhé osoby.

Pak se mu udělalo zle z toho, že je mu zle z přílišné dávky vlastní osobnosti, a s radostnou myšlenkou na Jinny vyrval znavené úvahy ze svých úvah.

Ona skutečně existuje. Viděl ji. Najde v ní blahovolné přátelství, a v jejích svěžích tvářích a v mladých ňadrech je příslib záchrany vášní. S ní bude moci se uchýlit do útočiště klidné mysli, pryč od opuštěného Casse a od světa hulákajících politiků a řečníků.

Je Jinny pro něj příliš mladá? Nesmysl! Je teprve jednačtyřicetiletý a je silnější než všichni ti do jazzu zbláznění mladíci. A bude-li s ní, ještě omládne.

Šel spát, aby snil o Jinny, které ve skutečnosti neřekl jakživ nic jiného než: „Myslím, že bude lepší, omezíte-li se na zodpovídání otázek bez poznámek, slečno Marshlandová.“

Z kajícího poustevníka nezbylo nic v Cassovi, který příští ráno vyskočil z postele, pozdravil Kleo, které se zdály palce u jeho nohou velmi směšné, vysprchoval se a pečlivě se oholil (pochvaluje si v duchu, jako každodenně, že elektrický holící přístroj je velmi výhodný moderní vynález), pozdravil paní Higbeeovou, hltavě spolykal suchary a uzenky, a vydal se do květnového svěžího rána a do soudní budovy.

George Hame, jeho soudní referent, ho přivítal synovsky, ačkoliv byl jen o tři roky mladší, naplnil mu kalamář, džbánek na vodu a otevřel mu poštu.

Pošta byla obvyklá: šestnáct vdov si stěžovalo, že byly ošizeny, a sedmi z nich to podle všeho patřilo; a šestnáct organizací si přálo, aby jim ctihodný soudce poslal malý příspěvek.

Druzí dva okresní soudcové přišli velmi srdečně: soudce Stephen Duglas Blackstaff, starý Říman, a soudce Conrad Flaaten, který byl luterán, ale jinak veselý člověk. Soudce Blackstaff chtěl cigaretu, a soudce Flaaten chtěl radu, a mezi nimi, poštou a obdivem George Hamea se Cass opět cítil sebou samým, rezolutním a ve své dílně šťastným.

Když pak vešel do soudní síně a sluha uhodil do stolu a devět přítomných osob, mimo porotu a soudní úředníky, sebou hnulo, jako by chtělo na jeho počest vstát, všechna hrůza z odporu k sobě samému z Casse vymizela a současně s ní velká část vzrušení ze zabloudilé dívky jménem Marshlandová; a znovu byl na svém koženém trůně náčelníkem svého kmene.

Případ slečny Tildy Hatterové versus město Grand Republic byl skončen a její četní přátelé se s potěšením dovědí, že se porota radila pouze šestnáct minut a přiřkla jí 200 dolarů z 500 dolarů, na něž žalovala. Soudce Timberlane měl za to, že slečna Hatterová skoro jistě uspořádá večírek pro Jinny a ostatní své chovance s koňakem, limonádou, játrovou paštikou, plněnými olivami a čokoládovým koláčem.

Šel na oběd nikoli do svého Federálního klubu, kde posedávali bankéři, právníci a obchodníci obilím a byli vznešení, nýbrž do atletického klubu, kde přijímali za členy židy a unitáře. Doufal, že tam potká Lucia Fliegenda, majitele továrny na papírové hračky, Jinnina šéfa.

Cestou po Chippewa Avenue viděl pokornou nádheru obchodního středu měst: týčící se vápenec a aluminium banky Blue Ox National, knihkupectví, jež svou napodobeninou hrázděné budovy se snažilo vzbudit dojem anglické romantiky a starobylosti, jediný opravdový obchodní dům, Tarr’s Emporium, se čtyřmi prostornými patry přecpanými poklady z Burmy a Minneapolisu, a Bozardovu parfumerii Beaux Arts Women’s Speciality Shops, o níž se všeobecně říkalo, že je tak elegantní jako obchody v New Yorku anebo firma Halle Brothers v Clevelandu.

Mezi pospíchajícími občany, kteří vypadali stejně jako všichni jiní občané na všech hlavních třídách od Bangoru až po Sacramento, byli rybáři pstruhů ve vysokých botách, finští dělníci a švédští pěstovatelé obilí z prérie.

Grand Republic vypadalo velkoměstsky s obchodními průčelími z černého skla a zeleného mramoru, s uniformovanými dopravními strážníky s koženými pasy a revolverovými pouzdry, s výkladními skříněmi květinářů a francouzskou cukrárnou La Marquise, ale bylo tak malé, že byl pozdravován – obyčejně jako „Soudce“, často jako „Cass“ – pětkrát na každý blok, a strážníci se na pozdrav dotýkali svých čepic. Grand Republic bylo tak malé, že taková paní George Hameová se setkala s takovou paní Webb Wargateovou a odvážila se jí říci v kostelní dvoraně: „Jak se váš chlapec Jamie učí ve škole, paní Wargateová?“ Bylo tak malé, že soudce mohl vědět, jak se v celém městě pracuje, ale bylo také tak malé, že Harley Bozard, který vyšel ze svého krámu, už věděl, že Cass vezl minulého večera Chris Grauovou domů, a jízlivě zvolal: „Co to slyším, Casse, že prý zas lezete do manželského chomoutu?“

Vše bylo přívětivé; posílilo mu to duši. Byl na to vše příliš zvyklý, než aby si všiml ohyzdnosti černého kamenného hotelu s masivními portály a roztrhanými krajkovými záclonami, parkovišť, která byla jako otevřené rány na zdravých údech ulic, nebo aby uvážil, že jediná směrnice v plánování města byla odjakživa dolarová bankovka. Co na tom, jen když na něho volal „Ahoj, starý kamaráde!“ Frank Brightwing, obchodník pozemky, který vždy v sobotu večer a v neděli ráno z opilosti zpíval, a v baptistickém kostele byl tak upřímně zbožný a plný naděje jako cherubové, jimž se tolik podobal.

Jakmile Cass vstoupil do nádražního hluku atletického klubu, začal se shánět po Luciu Fliegendovi, vlídnému člověku s řídkým vousem, který mohl být od minuty profesorem řečtiny.

Přiznal se: „Lucie, stydím se, že jsem tu tak dlouho nebyl, abych si zahrál v šachy.“

„Vy mladíci, vy politikové, si šachů dost nevážíte. Když za starých časů dřevaři a hazardní hráči vyšli na lup a ukradli milion dolarů, přišli domů, vypili čtvrtku kořalky a zasedli k šestihodinové partii šachu. Teď ukradnou jen tisíc a pak hrají bridž a pijí gin, nápoj pro ženské. Nevybral byste si svého sedláka?“

Když dohráli (Lucius vyhrál), promluvil Cass stručně, neboť Fliegend byl upřímný a chápavý člověk. „Včera u soudu jsem poznal mladou dámu, která prý u vás pracuje. Je to slečna Marshlandová. Velmi rád bych se s ní setkal.“

„Jinny je roztomilá dívka. Erika i já ji máme velice rádi. Je ctižádostivá, ale ne tím ostrým, trpkým způsobem jako tak mnohé mladé samostatné ženy. Docela dobře kreslí. Má dobrý, původní vkus – dělá velmi vtipné loutky z lepenky. A je krásná, ale je to tak křehká, uštvaná dívka, že buď sama shoří, anebo se zamiluje do nějakého svůdného šibala, který jí zlomí srdce, ledaže ji nějaký solidní člověk polapí dřív.“

„Ale chtěla by solidního člověka?“

„Pochybuji. A i kdyby se mu to zdálo zajímavé, nevím, jak by se mu líbilo pečovat o mladého černého pardála.“

„Je pravděpodobně už zasnoubena.“

„Myslím, že není; má jen mnoho mužských přátel. Ale s veškerým svým ohněm je domácká. Její otec je drogistou tady v Pioneer Falls, příjemný chlapík. Už od deseti let učil Jinny latinsky. Ve dvanácti to ovšem už zapomněla. Je to hodné děvče a…“

„Nepozval byste nás společně na večeři?“

„V nejbližší době.“

„Ne! Mnohem dřív!“

„Výborně. Příští sobotu večer, nebude-li ovšem Jinny s nějakým krásným mladíkem právě na výletě na kánoi.“

„To je báječné!“

Myslil na onoho „krásného mladíka“ a byl překvapen, když v sobě našel nikoliv ostýchavou, nýbrž trpkou a skutečnou žárlivost. Nenáviděl žárlivost a veškeré její bídné výplody, jak je poznal u soudu, nenáviděl kyselou podezřívavost, která kvasí v lásce, ale kvůli dívce, které řekl jedinkrát přesně čtrnáct slov, měl vůči imaginárnímu mladíkovi mírně vražedné úmysly.

„Zdá se, že jsem se zamiloval,“ uvažoval hluboce.

7

Cass byl zklamán, když mu paní Fliegendová telefonovala, aby si k nim na večeři nebral frak. Byl by rád Jinny ukázal, jak dovede být důstojný. Ale řekla mu, že „je Jinny nadšena, že se s vámi setká; tvrdí, že jste na soudcovském křesle prostě báječný – tak moudrý – a Lucius a já to samozřejmě tvrdíme také“.

Hladil Kleo a myslil si, že hladí ji.

Po zralém uvážení se rozhodl, že už je jaro dost pokročilé, aby si mohl obléci světlý flanelový oblek a k tomu vázanku od Marshalla Fielda. Zatím co se vážně oblékal, jako by studoval obžalovací spis, uvažoval, jak se mu asi bude Jinny líbit. Prozatím ji pouze miloval.

Patří mezi profesionální mládež? Bude cítit žvýkací gumou a mluvit k tomu patřičným nářečím: „Tě péro!“, „To máš marný“ a „Vážně?“

„Ale už dost!“ řekl nahlas – a Kleo slíbila, že přestane.

Byl dnes večer tak elegantní, že jel k Fliegendům autem, místo aby šel pěšky.

Fliegendův veliký, starý hnědý dům byl na South Beltrami, o blok dál než dům Chris Grauové.

Cítil vůči Chris vinu, že miluje mladou Jinny, ale ještě provinilejším se cítil, když se rozpomenul, že se narodil jen tři bloky od Fliegendů a od svého chlapectví nevkročil do jejich domu, takže se nepamatovala na jejich byt. Chris, Bradd Criley a Boone Havock nebyli asi nikdy uvnitř. Ve „vlídných Městech“, jak je nazýváme, nestřílíme židy, katolíky, socialisty a světce. Prostě je nenavštěvujeme.

Tu už se na něj ve dveřích paní Fliegendová zářivě usmívala, zatímco si domýšlel, že říká: „Vy hrdopyšný politiku! Jakživ jste se nesnížil vstoupit do našeho domu, až teď, když chcete, abychom vám dělali zprostředkovatele. Vy vznešený anglosaský soudce a gentlemane – vy siouxský pancharte! Ven!“

Paní Fliegendová se asi divila, proč byl soudce Timberlane jejím vlídným uvítáním tak potěšen.

Dívaje se mimo hostitele do čtverhranného obývacího pokoje, který zabíral polovinu prvního poschodí, neviděl Jinny, pouze ohromnou prázdnotu tam, kde vlastně měla být.

– Možná, že nepřijde? Dala přede mnou přednost tomu mladíkovi s kánoí?

Paní Fliegendová ho utěšovala: „Však přijde, doktore, uvidíte!“

– Je mé mladistvé zanícení tak zřejmé?

Jelikož se na něj pamatoval jen z dětství, očekával, že vnitřek Fliegendova domu bude orientální a přeplácený. Ale to byli staří němečtí a yankeeští pionýři, kteří měli hedvábné brokátové stěny a tudorské krby. Zde byly stěny vyloženy bílým dřevem a ozdobeny starými mapami Minnesoty a portréty starých hrdinů: Ramseye, Sibleye, Steelea, Pikea, Taliaferra.

„Nevěděl jsem, že jste takový sběratel minnesotských památek,“ řekl Cass.

– To znělo pitomě a blahovolně, tak jsem to nemyslil.

Lucius vysvětloval: „Narodil jsem se v Minnesotě, v Long Prairie, a můj otec také poblíž Marine Mills, kde se usadil můj dědeček. Bojoval v občanské válce, v Třetí Minnesotě. My jsme ze staré generace.“

Cass přemýšlel o svém vzácném daru nevědomosti, když Jinny Marshlandová vrazila do pokoje.

Nebyl to teď divoký, malý dravec, byla to mladá dáma. Vlasy měla vyčesané, hladké a zkrocené, na sobě měla černé měkké šaty s černým, skládaným páskem se stříbrnou růží. Měla rychlé pohyby a byla přívětivá, její pozdrav byl skoro přehnaný: „Mám z vás příšerný strach, doktore, teď když jsem vás viděla u soudu. Myslila jsem, že mě pošlete do Stillwateru, jak mnou pohrdáte. Ale teď už mě tam nepošlete, viďte?“

Ale ani jiskřička z ní na něj nepřeletěla, byla to prostě jen hezká dívka, jen třtina klátící se po univerzálním jižním větru.

Další hosté, manželé, kteří vešli s plachou domýšlivostí, v něm vyvolali tentýž pocit provinění, že je zanedbával, jako Fliegendovi. Byl to dr. Silbersee, uprchlý židovský odborník pro nemoci oční, ušní a krční z Vídně, cellista v amatérském komorním sdružení, jež bylo v Grand Republic jediným hudebním zázrakem, a jeho manželka Helma, která se rovněž vážně věnovala pianu, apfelkuchenu a doktrínám pofreudiánských psychoanalytiků.

Po své návštěvě u Chris Grauové mrzel se Cass celý týden, že místní konverzace je jalová. Přál si, pro dobro své bezděčně protežované Jinny, ukázat pravou evropskou conversazione, jak on si ji představoval, i s rýnským vínem a minerálkou. Dnes večer je opravdu dostal, ale moc o ně nedbal. Opět poznal, jako ve Washingtonu a v nábřežních krčmách v Trinidadu, že konverzace je většinou jalová. Kromě obchodních rozhovorů, jež zahrnují i šepot milenců, všechno tištěné, jízdní řád i bohatá próza reklamy rajského protlaku, je povzbudivější než všechno mluvené, dokonce i než pištění šesti národohospodářů a jedné intelektuální herečky.

Fligendovi a Silberseeovi prohlásili při večeři, že ten chlap Hitler za nic nestojí, že bylo dnes velmi teplo, že zítra bude možná ještě tepleji, že je Toscanini dobrý dirigent, že činže v Grand Republic jsou teď velmi vysoké, a že je v Millwaukee malá arménská restaurace.

Byl to dokonalý New York minus houkačky taxíků, a Cass přece nebyl spokojen, a pokud mohl posoudit, nebyla spokojena ani Jinny.

Zprvu, když se konverzace rozhořívala, neměla ani tříštičku, již by přiložila. Seděla němě, své malé, měkké ruce měla ploše složené, a neměla co poznamenat, když byla řeč o Debussym, ačkoliv jí Lucius přiřkl výjimečnou výmluvnost. Cass rozhodl, že je hloupá a že sám do toho nemá daleko.

Ale všiml si, jak rychle její tmavé oči přebíhaly z jednoho mluvčího na druhého; jak odhadovala, aniž si o nich zvlášť mnoho myslila, své závažné starší. Ponenáhlu jí byl opět hypnotizován; cítil její nezávislost a netrpělivost něco podniknout. Zneklidněl pod příbojem těchto usedlých řečí a toužil být na její straně. A měl z ní trochu strach.

Ale přesto slušně pokročil ve své milostné záležitosti. K původním čtrnácti slovům, která jí řekl, připojil dalších šedesát sedm, jako na příklad: „Ne, ne, nepřišla jste pozdě. Já jsem přišel, myslím, příliš brzy. Hodinky mi jdou asi napřed.“ Žádný bard by to nebyl řekl květnatěji.

Fliegendovi byli shovívaví hostitelé a po večeři (byla pečená husa a bramborový svítek, tak božské jídlo, jaké v Grand Republic kdo zřídka kdy poznal) odvedli Silberseeovy k velikému klavíru a poslali Casse a Jinny „ven, aby si prohlédli zahradu“.

Jako většina domů v Grand Republic, kde první usedlíci se choulili dohromady, místo aby si každý zabral deset akrů na zahradu, byl i Fliegendův v příliš těsné blízkosti se sousedy. Ale zasadili cedrové živé ploty a založili jezírko, kolem něhož byly proutěné lavičky, na nichž se ku podivu opravdu sedělo. Cass a Jinny si na ně také sedli a on neměl ani v nejmenším pocit, jako by seděl na růžovém obláčku. Hrozně rád by byl vypátral, zatímco se tvářil jako mocný, povýšený muž, zdali ho Jinny pokládá za starého papriku.

„Podařená večeře,“ řekl.

„Že ano?“

„Znáte hudbu toho Roye Harrise, o kterém mluvili?“

„Tak trochu.“

„Hm…“

„Něco od něho jsem slyšela.“

„Ano, hm – zdá se – zdá se, že je dr. Silbersee výtečný hudebník.“

„Ano, viďte?“

„Ano.“

„Slyšel jste ho hrát, doktore?“

„Ano, hm – ach ano, slyšel jsem ho hrát. Je výborný cellista.“

„Nerozumím ovšem tak dobře hudbě, abych to mohla posoudit, ale myslím, že opravdu je výborný a…“

Pak to prasklo:

„Jinny! Moc jste se nudila dnes večer?“

„Jak to?“

„Tím naším nabubřelým povídáním.“

„Ale vždyť to bylo krásné. Hrozně mě zajímalo, když mluvili o dirigentech Mitropoulosovi a Bruno Walterovi.“

„Máte ráda hudebníky?“

„Šíleně. Kdybych nějaké opravdu znala. Ale jedno mě mrzelo.“

„Copak?“

„Měla jsem dojem, že vy se nudíte. Pozorovala jsem vás, doktore.“

„A já jsem pozoroval vás.“

„Dvě děti mezi dospělými!“

Oba se srdečně zasmáli, a on byl vděčný, že ho pojala do spiknutí mládí.

Mlčenlivá Jinny toho teď napovídala dost. „Všichni jste byli tak milí, a ach bože, jak jsou učení! Lidé ve Vídni jsou asi všichni takoví. Ale přála jsem si slyšet také vás.“

„Proč?“ Bylo to příliš zjevné, než aby to bylo lze nazvat „lovením poklon“.

„Ráda bych se byla dověděla, jak se lidi zvrhnou v zločince a zdali jim můžete nějak pomoci a – vsadila bych se, že z vás mají strach.“

„Nijak zvlášť.“

„Já bych měla. Ale přesto jsem byla soudní síní poněkud zklamána. Představovala jsem si, že tam budou davy lidí v bezdechém napětí, aspoň šestnáct reportérů, píšících jako šílení, ale bylo to – jako by čekali na autobus. Ale když jsem se pak podívala na vás, naháněl jste mi strach, doktore!“

„Ale, ale!“

„Na mou duši!“

„Jak je to možné? To leda soudce Blackstaff, ale já jsem jen místní právník.“

„Nejste vůbec místní právník! Totiž, jste, ovšem, ale myslím to jinak – nejste jako lecjaký místní právník!“ Znělo to, jako by za ním stála a byla na něj hrdá. „V soudní síni jste vypadal, jako byste vůbec všechno věděl, a i kdybyste mě byl litoval, že jsem zavraždila tetu Aggii a ukradla konévku na olej na šicí stroj, odsoudil byste mne přece na deset let pro dobro lidské společnosti. Viďte?“

„Ne. Obávám se, Jinny, že bych se spíš vzdal úřadu.“

„Hm!“ Potěšilo ji to zřejmě, a on se jen s úsilím udržel, aby ji nevzal za ruku. Bylo asi určeno osudem, aby udělal další krok a řekl: „Přijela jste autobusem, že ano? Směl bych vás dovézt domů?“

Zřejmě směl.

Rozloučil se s Fliegendovými a Silberseeovými s pocitem, že rozšířil své znalosti o Grand Republic. Když Jinny usedla vedle něho do vozu, zdálo se mu, že splnil nejzávažnější účel svého života, i když dovedl vyjádřit svůj nejsvětější zážitek váhavými slovy: „Byl to zábavný večer, nemyslíte?“

8

Penzion slečny Tildy Hatterové byl uměleckým střediskem Grand Republic. Zaujímal dvě horní patra senilní cihlové budovy blízko Paul Bunyan Avenue, v kraji železničních výhybek a továrniček o šesti dělnících. V přízemí byla jídelna Lilac Lady Lunchroom, T. Hatterová, majitelka, kde u pultu a čtyřech nepořádných stolů pilo věčné a poetické mládí kávu a jedlo borůvkový koláč à la mode, jehož poleva hnusně, ale sladce se rozpouštěla v modře zamazaných drobtech, a hovořilo o pravděpodobnosti, že půjde do Minneapolisu zpívat do rozhlasu, anebo že pojede do Chicaga studovat vnitřní architekturu.

Nad restaurací bylo asi tucet ložnic s jedinou koupelnou a obývacím pokojem příjemně poházeným lyžemi, bruslemi, nenapjatými tenisovými raketami, učebnicemi těsnopisu, příručkami o větracích zařízeních a o konstrukci plynových motorů, přepálenými rozhlasovými přijímači, prázdnými krabičkami od pudru, prázdnými lahvemi od kořalky a sebranými spisy Johna Donnea, jimž scházely desky. Do těchto horních pokojů se vcházelo po dřevěném krytém vnějším schodišti.

V domě byl kdysi obchod střižním zbožím, pak kanceláře farmářské družstevní pojišťovny, a konečně řeznický obchod a nad ním malebný byt, v němž dvě mladé dámy zavraždily melancholického řezníka. Ale teď tu bylo vše tak spořádané jako v Y. W. C. A. a množství vykouřených cigaret skoro tak nadměrné.

Když se Cass s Jinny blížili k domu, naléhala Jinny: „Musíte jít na minutku nahoru a pozdravit slečnu Hatterovou. Je přesvědčena, že jí porota přiřkla tolik peněz jen proto, že jste ji k tomu měl, a ona je z těch lidí, kteří vás opravdu zbožňují.“

„Myslíte tím, že mě někdo nezbožňuje?“

Jeho lichotivý tón a rozptýlenost, s níž se k ní obrátil obličejem a tak zajížděl s vozem na zvýšené parkoviště, se nijak nelišily od nehorázných pitomostí lecjakého nerozvážného zamilovaného mladíka. Odpověděla mu pouze: „Byl byste překvapen! Pojďte, je to v prvním poschodí.“

Měl odvážnou naději, že tato tak žádoucí dívka s veselým obličejem a mladými ňadry, ho vidí jako velkomyslného muže rozsévajícího ušlechtilost z výšky svého soudcovského trůnu. Byl si vědom, že není nic takového, nýbrž pouze obchodním rozhodčím v zaprášené místnosti. Ale kdyby v něj měla takovou víru, vyzvedla by ho do jakékoli výše, jakou v něm předpokládá. Slavnostně a láskyplně šel za ní po klapajících schodech a dále do přijímacího pokoje penzionu.

Slečna Hatterová míchala těžký nápoj z ginu, limonády, crême de rose a čaje, stojíc u pobryndaného smrkového stolu, zatímco čtyři mladí lidé seděli blízko u ní na zemi – ne proto, že tam nebyly židle, nýbrž proto, že byli v tom věku, kdy se prostě sedí na zemi.

Slečna Hatterová vyjekla: „Ach, soudce!“, jako by byl biskupem anebo filmovou hvězdou. „Jinny slíbila, že se pokusí vás vytáhnout k nám, ale ani ve snu mě nenapadlo, že se jí to podaří!“

– Tak tedy ta mladá dáma měla v úmyslu mě přimět k tomu, abych ji dovezl domů. Jsem jí za to vděčen, anebo mám pocit, že jsem naletěl? Ale vypadá tak rozkošně, opravdu umělecky v těch svých černých šatech s jedinou stříbrnou růží mezi těmito dobrodružnými nespokojenci!

Slečna Hatterová pokračovala: „Poslyšte, lidičky, to je soudce Timberlane. Bože, bože, to je ale čest! To mám radost!“

Jinny představila své čtyři kolegy z uměleckých kruhů, kteří nevrle vstali a oprašovali si kolena. Nebyli zvlášť mladí – mezi čtyřiadvaceti a třiceti – ale tiché přezírání města Grand Republic je stále udržovalo mladistvé a bojovné. Byli to Laure Coggsová, pomocná městská knihovnice, Wilma Guntová, vedoucí kosmetického oddělení v Tarrově obchodním domě, Tracy Oleson, tajemník mocného Webba Wargatea, mladík, který připadal Cassovi dosti zajímavý, aby na něj bylo možno hledět s podezřením, a Eino Roskinen, čtyřiadvacetiletý zaměstnanec družstevní mlékárny, ale jak mu Jinny vysvětlila, rozený divadelní ředitel.

Eino byl snědý, vážný mladý Fin; podíval se na Jinny, jak nervózně zpozoroval Cass, s největší láskou a na Casse s největší nelibostí, takže si Cass připadal jako starý mluvka, ačkoliv neřekl nic víc než: „Dobrý večer.“

– Boj o ni už tedy začal. Nevzdám se jí ani pro tebe, můj byronský mladý příteli.

Byl přesvědčen, že je Eino nebezpečné štěně a že to nemyslí s Jinny dobře. Posadil se na židli blízko slečny Hatterové, mimo ni jediný člověk pokročilejšího věku a nepříjemné důstojnosti, kdežto všech ostatních pět mladých sedělo na zemi a povídalo – hlavně Jinny, která byla u Fliegendů tak málomluvná:

„Víte, doktore, domnívám se, že tu máme intelektuální středisko. Ach, jsme ohromní! Wilma půjde do New Yorku a založí tam obrovskou kosmetickou společnost – zelené tyčinky na rty – jen co si našetří dost peněz na cestu nákladním vozem. Ale naše hvězda je Eino. Má své teorie. Tvrdí, že nová Amerika nepozůstává z Britů, Irů a Skotů, nýbrž z Italů, Poláků, Islanďanů, Finů, Maďarů a Slováků. Lidé jako vy a já jsme rudí indiáni této země. Buď zcela vymizíme, anebo nás zavřou do rezervací, kde budeme moci klidně pěstovat své yankeeovské kmenové tance a nosit svůj domorodý večerní úbor. Není tomu tak, Eino?“

„Ne zcela, Jinx. Některým členům yankeeovského kmene dáme dokonce plné občanství, naučí-li se ovšem zásadám spolupráce a vzdají-li se svých mediků – říkají jim, myslím, pastoři. Ale co bude se soudci, nevím. Jsou příliš zkaženi domorodým nářečím. Nevím, naučí-li se kdy americké řeči.“

„Neopovažte se říci něco proti soudci Timberlaneovi!“ pištěla slečna Hatterová a divila se, proč se jí všichni smějí, ačkoliv Cassův smích ze zdvořilosti nebyl zcela upřímný.

Rozhodl se, rozechvěn skutečností, že nenávidí Eina.

– Ten domýšlivý spratek! Odvažuje se jí říkat „Jinx“. I „Jinny“ je pro něho přespříliš. Pro tebe, příteli, by se hodilo „slečna Virginie“. Ty s těmi svými pronárody! Jen to zkus s námi Yankeey! Ostatně, příteli, víš náhodou, že vlastně ani nejsem Yankee, že jsem zčásti Skandinávec a zčásti Sioux? Ovšem, že to nevíš! A je mně nanic, když si představím, že se ten Eino troufá Jinny třeba obejmout a líbat ji na rty! Je mi z toho opravdu zle!

Po celou tu dobu věděl, že to nemyslí vážně a že je Eino patrně znamenitý hoch.

– To je divné, na Blanche jsem jakživ takhle nežárlil: Kde asi teď je. Vsadil bych se, že je ten její ubohý anglický manžel plně zaměstnán tím, že pro ni shání šlechtice!

Slečna Hatterová, oslovujíc ho stále „Vaše Ctihodnosti“, vykládala, jaké nádhery pořídí z vyhraných 200 dolarů, včetně falešného chrupu pro starého bratrance, žijícího v Beloochistanu, Minnesota. Tracy Oleson vyprávěl o výletech po kánoi v kraji Crane Lake. Jinny tvrdila, že dr. Silbersee chtěl jednou ve své zapomětlivosti operovat krček svého cella. Ale Eino byl mrzutý a tichý.

Cass byl vlídný vesničan a zvyklý na vlídnost druhých. I penězokaz, kterého odsoudil do státní káznice, uznal, že je to velmi rozumné, a Cass byl nyní rozmrzen, že tušil nepřátelství k sobě v Einovi, k němuž byl sám naprosto nepřátelský! Náhle měl Cass touhu utéci do bezpečí bačkor, Kleo a šachového úkolu. V překvapivém nervovém napětí, mezi pokornou povýšeností a povýšenou pokorností před dramaturgickým mlékařem, vydržel to s úspěchem hodinu, a byl odměněn tím, když prohlásil, že je čas jít domů, že ho Jinny doprovodila dolů po vnějších schodech.

Poslední schod schodiště nebyl nijak romantický; bylo to bídné, nahnilé prkénko, které skřípalo. Na malém dvorku trčel mezi řídkou, krátkou travou starý pařez javoru, a staré zrezivělé železné zábradlí páchlo starým zrezivělým železem. Na druhé straně ulice stál ve zvýšeném osvětleném okně muž a škrabal se.

Avšak byla s ním v přítmí; viděl nad měkkými černými šaty její šíji, zachytil vůni jejích vlasů, zajisté jinou, než je vůně čehokoliv na celém světě. Sama byla jiná než všichni ostatní lidé, naprostá osobnost, statečná a plná radosti, a přece tak křehká, že musí být chráněna. Držel ji za ruku a chvěl se vzrušením. Věděl, že už teď není pochyby, že ji šíleně miluje, že její nepatrná, matná přítomnost je pro něho obrovským, zářícím chrámem. Nebyla něčím, co si představoval ve své opuštěnosti. Byla život sám.

„Podívejte se, Jinny,“ vykoktal, „byla jste už někdy u Unstablea na večeři?“

„Jedinkrát.“

„Líbilo se vám to tam?“

„Je to zábavné.“

„Povečeříte tam se mnou příští úterý anebo středu?“

„Moc ráda – řekněme v úterý.“

Fakt sám, že zvolila dřívější den, stačil, že zpíval cestou domů Mandalay s velkým citem, ale falešně.

Po jedné hodině po půlnoci seděl ve svém koženém křesle a Kleo seděla u krbu. Položil si právní otázku: Zamýšlí svést Jinny?

Bylo by to nesmírně příjemné, kdyby to bylo možné provést, a nebylo by to mnohem zločinnější než zapálit dětskou nemocnici. Dělají to úctyhodní páni. Je zřejmé, uvažoval, že je příliš mladá a živá pro manželství s ním, a i kdyby svolila si ho vzít, nebyla by to špatnost zavést ji do nejpitomější společnosti v Grand Republic, do níž už z pouhého zvyku patří? Znal dívky, plné života a vyzývavosti, které se provdaly za majitele domu na Ottawa Heights, a za deset let měly na šíji drobné vrásky a prohlašovaly tak strnule jako jejich vlastní nemožné babičky, že všechny služky jsou nevděčná pakáž.

A bude mu Jinny rozumět? Snese to, až odloží své vážné úřednické chování, které si nasazuje pro ochranu, a odhalí se jako středozápadní Don Quichote, z jedné šestnáctiny Sioux a z jedné šestnáctiny básník: hráč bridž, který je přesvědčen, že je bridž pitomost, opatrný ukladatel, který sympatizuje s majetnými, klidný a usedlý majitel domu, který závidí Thoreauovi chatrč a Villonovi rozpustilé holky?

„Měl bych si vzít ženu, která by souhlasila s tím, oč se pokouším. Ale nejdřív bych si měl, myslím, ujasnit, oč se vlastně pokouším!“

Zakončil své úvahy výkřikem, který vyplašil Kleo tak, že protestujíc vyskočila do vzduchu.

„Bože, jak to děvče miluji!“

9

Unstableova restaurace byla původně chlívem, pak výčepem a teď místním Pré-Catelanem devět mil za městem na břehu řeky Big Eagle proti příkrému srázu. Vnitřek byl jasně zelený, s židlemi z leštěné oceli a rudými leštěnými stoly zdobenými aluminiovými květy, a s orchestrem pozůstávajícím z piana, saxofonu, houslí a bubnu. Pianista prodával ve dne střižní zboží, saxofonista pracoval ve Wargateově obchodě, houslistka byla kadeřnicí a bubeník spal. Podávali tam obvykle řízky a kuře, ale whisky měli znamenitou. Nejzáslužněji zpestřovali život tím, že v této zemi, kde podzim až příliš často šlape na paty jaru a kde, s výjimkou pikniků, lidé večeří uvnitř, měli také stoly venku, ne sice leštěné, nýbrž poctivé, staromódní, pivem pobryndané smrkové.

U takového stolu pod révovím Cass a Jinny pomalu večeřeli a dívali se na sebe častěji než na křehké kuře a čerstvé ředkvičky. Vyprávěli si o svém dětství a zdálo se jim, že jsou si osudem určeni, když přišli na to, že on jako chlapec se honil za koroptvemi po pšeničných strništích v širokém okruhu až za její rodnou vesnicí Pioneer Falls.

„Víte, co bych nejraději,“ pravil naléhavě, „vedle toho, že bych rád ještě trochu studoval práva a měl farmu někde tam v horách nad Sorshay Valley? Nejraději bych jel po kánoi, totiž ve své polovičce kánoe, z New Yorku do Hudsonova zálivu po řece Hudsonu, velikými jezery a cestou starých lovců kožišin v Grand Portage, a odtud na Lake Superior. Trvalo by to asi šest měsíců a to bych přespával stále venku. Nebylo by to báječné?“

„A – no.“

„Líbilo by se vám to? Jela byste se mnou?“

„Ani nevím – nikdy jsem o ničem podobném neuvažovala.“

„Ale dovedete to se mou sdílet v představě, ne?“

„Ach – snad. Leda že bychom pak jeli do New Orleansu – v představě! – abychom si trochu odpočinuli a bydlili ve francouzské čtvrti v bytě se železným balkonem a jedli gumbo. Bylo by to možné?“

„Proč ne?!“

Poznali, že nemusí civět po celý život u soudů, v továrnách a na městských ulicích, ale že mohou podniknout zábavné a neobvyklé věci… půjdou-li životem spolu.

„Souhlas vyššího soudu!“ zvolal. „Podívejte se!“

Měsíc vyplul z černého, plamenně lemovaného oblaku a osvětlil rozlehlá ječmenná pole na výšinách za řekou, kde ojediněle blikalo žlutavé světélko na statku, a fantasticky rozčleněné a topoly porostlé břehy Big Eagleu. Divoké růže vydávaly svou zvláštní vůni a uvnitř hlučného domu u silnice orchestr hrál tiše Jeroma Kerna. To vše bylo co nejbanálnější, jako vánoční kalendář: červen, měsíc, růže, zpěv, muž a dívka; bylo to banální jako narození, smrt a válka, banální a věčné; dokonalý okamžik, jaký muž prožije nejvýš dvacetkrát za celý život. Všechny myšlenky úctyhodného občana, zdali se má oženit a zdali si mají ponechat javorovou postel v šedém pokoji, v něm vyhasly, a miloval dívku tak prostě a prudce jako válečník. Přestal být soudcem Timberlanem; byl serafem s ohnivými křídly, který chránil něžného anděla. Utápěli se spolu v kráse. Nechovali se tak obyčejně, aby se drželi za ruce; jen jejich duše k sobě doletěly a přimkly se k sobě tím vznešenějším okamžikem, který nepotrvá.

Pak měsíc zmizel za mramorovým oblakem, hudba umlkla, zbylo jen ticho a jakási posvátná úcta, a tu zašeptala tak tiše, že si ani nebyl jist, že to opravdu řekla: „Až jsem se poděsila! Tak to bylo krásné! Taková noc – ach, Casse!“

Později byla povídavá a dosti hlasitá a opatrně mu říkala „doktore“, ale on věděl, že jsou spolu důvěrní.

Cestou domů švitořila: „Doktore, mám pro vás důležitou zprávu. Tilda Hatterová chce na vaši počest pořádat v penzionu večírek – a my všichni jsme tím nadšeni.“

„Kromě Eina, který protestuje?“

Zachichtala se. „Ale nemyslíte, že jsou jeho námitky lichotivé? Slyšela jsem ho dosud protestovat jen proti Henry Jamesovi, Německu a sbírání známek… Přijdete, viďte? Lyra Coggsová se vám bude velmi líbit.“

„Nesporně. Je to báječné děvče… Čemu se to chichtáte?“

„Snažíte se tak svědomitě nechovat se jako soudce a snášet nás hřmotnou mládež!“

„Přísahám, že tomu tak není. Ohromně mě teď zajímáte. Víc než cokoliv jiného. Jsem stále vážný školák, který se chce všemu naučit. A vy mě můžete naučit tak mnohému! Nepokládám se ovšem za starého v jednačtyřiceti letech, ale vy – vy jste se narodila v roce ruské revoluce, vy jste znala odjakživa aeroplány a rozhlas. Chtěl bych tomu všemu rozumět tak jako vy.“

„A čemu všemu já se chci naučit! Biologii a hokeji a švédsky!“

„A proč ne antropologii?“

„Třeba také. A chtěla bych umět šermovat, aranžovat květiny, hrát gin-remy a znát buddhismus.“

„Chtějí se všichni chovanci slečny Hatterové učit vůbec všemu? Mně připadají parádiví a povrchní.“

„To zrovna nejsou! Kdybyste věděl, o čem mluvíme, když jsme sami! Možná, že trochu moc nářečím, že příliš klejeme a mluvíme o pohlaví.“

Zachvěl se. Nijak se mu nelíbila představa Eino Roskinena „mluvícího o pohlaví“ s bezmocnou Jinny… byla-li bezmocná.

„A to jen proto, že už nám leze z krku, jak nabubřele si vy starší počínáte, jak pořád povýšeně mluvíte o politice, o evropské situaci a o tom, že podle vašeho mínění, příliš mnoho pijeme.“

„A není to snad pravda?“

„Možná. Ale my víme, jak s alkoholem zacházet.“

„O tom pochybuji.“

„A já taky!“ Rozesmála se, a on byl do ní znovu zamilován po nekonečných pěti vteřinách, v nichž ji nenáviděl pro její mladistvé sobectví. „Ale myslím si,“ pípala dále, „že jsme strašně poctiví.“

„Snad si nemyslíte, že jsem z těch politiků, kteří nenávidí poctivost?“

Odpověděla mu „Vy jste jiný“, a on byl tak moudrý, že umlkl a oddal se kouzlu, že ji má v pohodlí vedle sebe: její hladké paže, její ruce složené v klíně, její tenké zlatožluté šaty a útlé tělo přepásané lesklými korálky, jejichž chlad si jeho ruka přála vychutnat. Byla tu s ním, jeho dívka, která je jiná než všechny ženy počínajíc Evou, a to on je tak požehnán… A záleží na tom opravdu, jestliže uvolní své pohádkové ruce a vykouří sedmou cigaretu za večer?

– Copak vestálka Chris nekouří také mnoho?

Mrzelo ho, že se Chris vetřela do jeho myšlenek. Ničím ho k sobě nepoutala – ale, kdyby ho viděla teď ve voze s tou dívkou, byla by z toho nepříjemnost.

– Proč by z toho byla nepříjemnost? Nejsem na ní závislý, a také na nikom jiném – leda snad na Jinny.

A nahlas řekl: „Jak se vám daří práce u Fliegendů? Chtěla byste asi do Paříže, kde by se z vás stala slavná umělkyně.“

„Ne, nemám nápady. Jsem nanejvýš svědomitá kreslířka. Nikdy neudělám to, čemu se říká kariéra.“

Byl tak málo feministou, že z toho měl radost.

Když dojeli k domu slečny Hatterové, svinul všechny své myšlenky do pestrého klubka a hodil jí je: „Dnešní večer se mi ohromně líbil!“

Odpověděla s toutéž poetičností: „Mně také!“

Na zkoušku jí políbil ruku. Patrně si toho ani nevšimla, neboť řekla pouze: „Přijdete tedy k nám na večírek od čtvrtka za týden?“

„Ano, miláčku, dobrou noc.“

10

Překvapivé věci, které spatříte, když opustíte své město Grand Republic a vydáte se na cesty – růžové hady a polární medvědy – nejsou ničím u porovnání s tím, co poznáte, když zůstanete doma, namluvíte si novou dívku a seznámíte se s jejími přáteli, jelikož nelibost vůči vám je mnohem menší než váš údiv, že takoví lidé vůbec existují a že ona je má ráda.

Na večírku Tildy Hatterové bylo Cassovi zprvu trapně, protože byl jediným starším státníkem ve společnosti, a mladí lidé projevovali svou samostatnost tím, že ho nepatřičně ignorovali. Tu bohové, ochraňující tuto formu mučení zvanou společenský večírek, seslali na něho opačné trápení, když shledal, že je sokem jiné slavné osobnosti, jíž si, jen pro větší potíže, veselá mládež velmi vážila.

Mimo chovance Jinny, Eina, Tracy Olesona a zdatné dívky Guntonovou a Coggsovou byli tu dva učitelé, okresní tajemník levé zemědělské strany a mladý norskoamerický obilní odborník, který kdysi studoval práva. Všichni seděli nepůvabně na podlaze a bavili se, a všichni, i Jinny, ke Cassově plaché nelibosti, pili koňakové koktejly.

Jejich debata byla bouřlivá. Tvrdili, že by Amerika měla jít do války s Velkou Británií proti Německu, ale že mnozí boháči z Ottawa Heights jsou izolacionisté. Tvrdili, že je zcela „oukej“ – jak to vyjádřili – když muž a žena spolu žijí bez církevního požehnání. Cass byl otřesen, když slyšel, jak čistá, mladá novicka Jinny štěbetá: „Dnešní staří lidé se bojí právě tak pohlaví jako jejich dědečkové.“

Všichni se ohlédli po Cassovi, ale neptali se ho z opatrnosti, co o tom soudí. Eino Roskinen, skrčený vedle Jinny, přitáhl ji k sobě, a ona se mu opřela zády o rameno, čehož si Cass zuřivě nevšímal.

Nerozuměl jejich běžným slovům a žertům. Stačilo, když jeden z nich vykřikl „Buď zdráv, hippopotame!“, aby se celý kmen rozřehtal. Nebyl pro ně příliš stár – byl snad o osm let starší nežli Wilma nebo Tracy – ale měl pocit, že je příliš knižní, příliš odpovědný, příliš pečlivě oholený a příliš opuštěný.

Zvykl si na toto psanectví de facto, když vstoupili Lucius a Erica Fliegendovi a Sweeney Fishberg.

Sweeney Fishberg byl snad nejpozoruhodnější osobností v kosmu Grand Republic a okolním území.

Byl advokátem liberálního smýšlení, který se ujal se stejnou pravděpodobností procesu socialistické unie zadarmo, jako nejpodvodnější žaloby za náhradu škody za nejvyšší honorář, jejž, k příšernému vzteku své yankeeovské ženy, byl s to věnovat na fond pro stávkující – pro jakékoliv stávkující při jakýchkoliv stávkách. Byl to světec a překrucovač paragrafů; byl zčásti žid, zčásti Ir a zčásti Němec; jednou hrál s letní divadelní společností divadlo a jednou vyučoval řečtině na gymnáziu v Západní Virginii; byl římský katolík a otravoval svého faráře metafyzickými otázkami; otevřeně sympatizoval s komunistickou stranou.

Po dvacet let, od té doby, co přišel do Grand Republic z rodného Massachusetts ve třiceti letech, bojoval proti všemu, co bylo v městě bohatého, hrdého a nabubřelého, jakživ jedinou při nevyhrál, ale neztratil radost z boje; byl zrzavý a vypadal jako předměstský herec. Byl o devět let starší než Cass; žádný advokát v celém okrese nepřinášel k soudu tak pochybné procesy, ale žádný advokát se soudcem tak slušně nespolupracoval, a Cass byl přesvědčen, že Sweeney sehnal veškeré hlasy, jež mohl ovlivnit, aby byl Cass zvolen do kongresu, za soudce a za člena pivního a literárního sdružení „Aurora Borealis“.

Byl to Sweeney Fishberg, který byl toho večera jako slavná osobnost Cassovým sokem a který byl vůdcem jeho trapičů.

Předstírajíce, jako by Cass jakživ o nich nebyl slyšel, shodli se Sweeney, Fliegendovi, Tracy Oleson a okresní tajemník, že je dr. Roy Drover řezník, Bradd Criley fašista, a reverend dr. Lloyd Garrison Gadd, Cassův vzdálený bratranec a jeho pastor, „falešný liberál“, který miluje pracující třídu, ale své kuchařce platí směšné málo. Cassovi bylo jasné, že si ho dobírají, ale vždy, když se chtěl užuž rozzlobit, si vzpomněl, že to je tatáž škodolibost, s jakou mluvili Roy a Bradd o Sweeney Fishbergovi a mluvili by o Fliegendovi, kdyby ho pokládali za dost významného, aby stál za zmínku. S modlitbou na rtech a pevnou vůlí překonal Cass tato muka, a všichni se na něj začali dívat přívětivě a sousedsky – až na Eina. Ne, Eino nikdy.

Pod záminkou, že pomůže míchat koktejly, šel Cass za Jinny do kuchyně, do kukaně přecpané špinavým nádobím. „To vy jste si vymyslila,“ začal prudce, „abych měl proti sobě celou tu smečku Robespierrů?“

„Ne, opravdu ne. Oni se často vrhli také na mne, prý pro mou nevinnost.“

„Jste zamilovaná do toho Roskinena? Prosím vás, nechci být hrubý, ale to se musím dovědět. Jste s ním zasnoubena anebo něco?“

„Vůbec nic.“

„Jste zasnoubena s někým jiným?“ Jeho paže se ovinula kolem jejího ramene.

„Prozatím ne. Ne, Casse, nechte mne. Rdousíte mne.“

„Zardousím vás, jestli dovolíte, aby ten Roskinen… Ach, předpokládám, že to je slušný chlapec, ale zuřím, když mu dovolujete, aby vás muchlal a dával vám ruku na ňadra.“

Vybuchla, jako by ho nenáviděla: „Máte sprosté myšlenky!“ Ale když ucouvl, jako pětiletý chlapec, který dostal přes hlavu, umírnila se. „Váženě, Casse, to vůbec nic neznamená, vždyť je Eino mladé štěně, ale přejete-li si, abych se chovala jako lady, pokusím se o to, i když z toho mám hrůzu!“

Políbil ji dlouze a vážně a byl překvapen měkkou plností jejích rtů. Vymknula se mu v rozpacích a utekla od něho odnášejíc s sebou do obývacího pokoje tytéž špinavé sklenice, které právě odnesla. Když Cass stál opíraje se o přecpaný dřez, překonán dojmy, cítě svou vinu, ale ujišťuje se, že opětovala jeho polibek, vešel do kuchyně Eino Roskinen a upřeně se na něj zahleděl.

„Teď z toho bude melodram,“ myslil si Cass s nechutí.

Eino byl ve stejnokroji mladého radikála: měl tmavý kabát, měkkou košili, malého černého motýlka a byl bojovný.

„Rád bych se vás na něco zeptal, pane.“

„Je nutné, abyste mi říkal ‚pane‘?“

„Možná. Podívejte se. Mám velmi rád Virginii. Jsem skoro jako její bratr. Všiml jsem si, že se kolem ní točíte, a vy sem do našich předměstských brlohů vůbec nepatříte.“

„Do předměstských brlohů?“

„Předpokládám, že vám se to tak jeví, vy patříte na Ottawa Heights. Rád bych věděl, kam míříte. Nehledě na to, že jste soudce, roztrhl byste mě, myslím, na dva kusy – jste přece sportovec. Ale jestli se ukáže, že si s ní jen tak zahráváte pro svou zábavu, odvážím se toho a zabiju vás.“

„Eino, vždyť je to směšné.“

„Jak to?“

„Protože zrovna totéž jsem si myslil o vás! Zamiloval jsem se do Jinny. Ožením se s ní, bude-li to možné. Jste do ní také zamilován?“

„A jak! Není-li ovšem drzá, když mluvím o zásadách rozdělení spolupráce.“ Eino si vzdychl. „Ale já se ženit nemohu. Ještě mnoho let.“

„Tak…“

„To asi vyhrajete! Pravděpodobně!“

„Eino!“ Chlapec byl překvapen Cassovou bezprostředností. „Nemohu to říci nikomu jinému než vám. Zbožňuji to děvče a doufám, že budete zrovna tak mým přítelem, jako jste jejím.“

„Oukej,“ řekl Eino tragicky.

V jednu třicet se s ní Cass rozloučil v přítomnosti celého podsvětí. Než ulehl do postele, strávil půl hodiny tím, že hladil Kleo a měl chuť telefonovat Jinny. Ale vydržel to až do příštího dne do večera a pak se jí zeptal, jestli by s ním nešla zítra večer na procházku.

Ano. Zajisté.

Doufá, řekl, že společnost na něj nebyla příliš krutá, když se odplížil –

„Doktore, vy jste se přece neodplížil!“

„Casse!“

„Casse!“

„Zítra v osm? A pak biograf?“

„A biograf. A karamelový krém.“

Tímto telefonním rozhovorem, který se dotkl hlubších kořenů života a vášně, se cítil spokojen. Byl podrážděn, ale příliš opatrný, než aby byl něco prozradil, když mu přinesla paní Higbeeová (s Kleinou pomocí) večerní sklenku grogu a tvářila se mnohoznačně, jako by věděla.

„Nemohu hospodařit zcela sám v tomto velikém domě,“ naříkal si v duchu Cass, který tu jakživ sám nehospodařil.

11

Bergheim, Cassův dům, venkovský palác starého Eisenherze, se díval shora přes kopce a srázy. Nevypadal ani městsky, ani předměstsky, nýbrž jako součást pohodlné vesnice. Vzadu, kde byl trávník spíš jako stará pastvina než jako úhledná louka, byla dřevěná, zeleně natřená kašna, a obílená stáj se smělou kopulí, připomínala tisk z r. 1880 a štíhlé gentlemany s licousy a jezdeckými rukavicemi, dámy v krajkách s paraplíčky a kropenaté kočárové psy se zdviženými ohony v chladném větru. Ale to, co se Cassovi zdálo vždy, a dosud, posledním výtvorem evropské elegance v Bergheimu, byly kaštanově hnědé benátské okenice.

Naproti Cassovi přes ulici byl útulek Scotta a Juliety Zagových, kteří byli mnoho let věhlasní svým šťastným manželstvím. Říkali svému domu, který měl napodobené dřevěné hrázdění a vlnité tašky napodobující došky, někdy „Divadélko“ a někdy „Dům pro panenky“, a Julieta, rozumějte, byla tou panenkou. Byla dvaatřicet ke Scottovým padesáti, ale tvářila se, jako by věkový rozdíl mezi nimi byl ještě o deset let větší. Byla to chronická žena-dítě; mazlila se při řeči, hupkala, vyvalovala oči a ukazovala na všecko prstem; a často předstírala, že je starší sestra svých dvou malých dcerušek.

Scott se živil pojišťováním, dělal vtipy a slovní hříčky. Julieta čtla vše, co sehnala o Číně a o Tibetě a rozšiřovala pak o tom svou zhuštěnou verzi – vlastně ne příliš zhuštěnou – s vlastním systémem výslovnosti čínských vlastních jmen.

Ale Cass, ačkoliv neměl rád slovní hříčky a nesnášel dětské šišlání, měl Zagovy docela rád, a jejich dům byl jediným v sousedství, kam Kleo kdy zabloudila. Neboť to byli nejpřívětivější sousedé a oddaní jako opice.

Po jedné straně Cassova domu bydlili dokonalí Pruttsovi.

John William Prutt, otec, byl bankéř; prvořadý druhořadý bankéř v celém státě. Byl prezidentem Druhé národní banky. Mohla se jmenovat právě tak dobře První národní banka, jelikož ústav toho jména zašel, ale banka páně Pruttova musila být druhá, nikdy první a nikdy poslední. Bylo mu padesát let, a to odjakživa. Byl dokonalý; ve všem, co bylo druhořadé, byl dokonalý. Byl církevním hodnostářem, ale nikoliv prvním církevním hodnostářem kostela sv. Anselma; byl místopředsedou, nikdy však předsedou Federálního klubu. Byl vysoký a okázale hezký, byl ukázněný ve slovech i v pití.

Jeho žena Henrietta Pruttová, jeho syn Jack Prutt, jeho dcera Margaret Pruttová, jeho pes Dick Prutt, ba i jeho vůz Buick, Buick Pruttových – to vše přetékalo dokonalostí a prutterií jako John William Prutt sám.

Pruttovi bydlili v tak zvané malé bílé vile koloniálního slohu, která se jaksi rozrostla v obrovská bílá kasárna koloniálního slohu, ale stále dýchala čistotou Jonathana Edwardse; a právě za touto budovou, v neohrabané stavbě z tmavého domácího kamene bydlil druhý bankéř, Norton Trock, který sbíral porcelán a mluvil jako dáma.

Na druhé straně Cassova domu byla oslnivě bílá, zčásti španělská a zčásti kufrovitá štuková rezidence Gregoryho Marla, majitele zdánlivě liberálního a nezávislého republikánského listu Vlajka a Večer v pomezí s Nedělní pomezní vlajkou, jediných novin v Grand Republic, psaných v anglickém jazyce. Byl to mohutný, klidný, tajnůstkářský pilný pětatřicetiletý člověk; zdědil noviny, ale zvýšil jejich náklad; pěstoval růže a plachtil na Bermudách. Hvězdou jeho domácnosti, a to zářivou a hrozivou listopadovou hvězdou, byla jeho žena Diantha, která byla ve všech výborech v městě, byla dost vzdělaná a ještě více mluvila o malířství, dramatu a záhadě zvané zahraniční události. Ale nejvíce vynikala jako hostitelka, a jelikož Marlovi neměli děti, mohla Diantha mluvit celé týdny o připravovaném večírku. Byla sokyní Madge Dedrickové jakožto hlavní reprezentativní vévodkyně a lady Astorová města Grand Republic.

Madge Dedricková, vdova po Sylvanu Dedrickovi, dřevařském baronovi, bydlila o kousek dále za Pruttovými, v hezkém georgiánském domě s vysokými sloupy, který měl přesně tytéž linie (zhuštěné) jako dům Boonea Havocka, a vůbec tak nevypadal. Madginých několik květinových záhonů vypadalo jako záhony s květinami, kdežto záhony Havockových byly jako z umělých papírových květin (větší velikosti), koupených předešlý večer a křivě ve tmě nastrkaných.

V sedmdesáti letech byla paní Dedricková malá žena s tichým hlasem, napudrovanými tvářemi, s malýma buclatýma rukama a ohromnými schopnostmi pro posměch a oplzlost, jež zchytrale brzdila. Nyní s ní žila její dlouhá, zdrženlivá dcera s holubičíma očima Eva Dedrick-Champerisová, vychovaná v Grand Republic, ve Farmingtonu, v New Yorku, v Cannes a v Santa-Barbara, která se rozvedla s roztomilým panem Raymondem Champerisem z dobrého, staromódního důvodu, že pil jako duha a utrácel na drahých flámech. Bylo to zbytečné plýtvání šampaňským, říkala Eva.

Dianta Marlová lákala hosty vysoce intelektuálním rozhovorem plus houslovými kvartety a koktejly jako dynamit; Madge a Eva Dedrickovy chlazeným rýnským v tlumeně osvětleném, saténem obloženém pokoji, přeplněném stříbrem, křišťálem, polštáři, vybranými lýtky a osvěžující potměšilostí, takže Wargateovi, kteří měli desetkrát tolik peněz, zdvořile přijímali pozvání jak od Dianthy, tak od Dedrickových.

O všech těchto vládcích Grand Republic dumal Cass, když řešil otázku, zdali by Jinny byla skutečně ráda vytažena z penzionu do zatuchlé elegance Ottawa Heights. Rád by si byl namluvil, že by se jí Boone Havock a Eva Champerisová líbili líp než Eino Roskinen a Sweeney Fishberg. Bylo těžké hrát Popelčina prince, když měl v podezření, že veškerá okna v pohádkovém zámku jsou pevně zabedněna. Vedl v duchu obsáhlé smyšlené rozhovory s ní, snaže se uvážit stanovisko obou stran, což bývá snadno zmatené.

„Scott a Julieta – příjemní lidé – a úžasní v přírodě při pikniku,“ vysvětloval v duchu Jinny, která mu na to odsekla: „Pitomí šašci!“

„Gregory a Diantha Marlovi – představitelé veřejného mínění.“

„Jsou to vyděšení konzervativci, kteří házejí hadrová nemluvňata vlkům z unie!“

„Bradd Criley, Jay Laverick a Frank Brightwing jsou velmi zábavní.“

„To je náhodou pravda. S těmi se budu beze všeho stýkat, a vy si nechte ty ostatní.“

– Jakýpak já to mám mozek, že dávám neexistujícímu nepříteli nejlepší zbraň do ruky? Když už si to všechno vymýšlím, proč si nepředstavuji Jinny poraženou, pokornou a milující?

Ožení-li se s Jinny, bude musit přilákat nové hosty, aniž urazí staré, a pak možná nebude stát Jinny o ty nové. Představoval si, že uspořádá společnost, při níž představí rev. dr. Evana Brewstera, negerského pastora neobíleného baptistického kostela v North End a kolumbijského doktora filozofie, dr. Droverovi a Evě Champerisové; pak bude dr. Brewster znuděn jejich povídáním, a jak bude stále hrozit nebezpečí, že Jinny s ním bude otevřeně souhlasit!

„Ale teď už dost!“ poručil Cass své představivosti.

Když bylo jarní soudní období skončeno, měl volno na celé léto až na zvláštní sedění a několikadenní úřadování ve vzdálenějších městech okresu. Zakončili slavnostní schůzkou soudců Blackstaffa, Flaatena a Timberlanea, v níž se projednávala ožehavá otázka: mají soudcové tohoto okresu, když jsou ve službě, nosit hedvábné taláry jako soudcové v Minneapolisu?

Všichni tři hodnostáři seděli u dlouhého dubového stolu v kanceláři soudce Blackstaffa, kouřili neobvyklé doutníky, dar hostitelův, a z vášnivé debaty byli celí rudí.

„Je to věc důstojnosti,“ trval na svém soudce Blackstaff, který se podobal více než jindy soudci Oliveru Wedellu Holmesovi. „Nejsem pro anglické paruky a těžké taláry, ale myslím, že musíme ukázat publiku, které je dnes neuctivé a rozmarné, samý jazz a legrace, že představujeme svátost spravedlnosti.“

„K čertu s důstojností!“ protestoval soudce Flaaten. „Jakmile mě uvidí nějaký Norske či Svenske v černé hedvábné noční košili, bude mě to stát vždy deset hlasů. Ostatně, taláry jsou teplé.“

Soudce Timberlane podotkl: „Ne zvlášť, Conrade. Mohou být z velmi lehké látky. Grand Republic je ostatně nejchladnější město ve státě jižně od Duluthu. A chcete, aby se nám minneapoliští kolegové stále posmívali, že jsme jako sedláci?“

„Mně je úplně jedno, jestli se nám posmívají, jen když nás mají rádi luteránští voliči,“ pravil soudce Flaaten. Upřeně se podíval na soudce Blackstaffa: „Steve, je to vážná věc. Chcete, abychom se vzdali vznešených zásad obecné demokracie za parádu vyčerpaného starého světa?“

„Výborně!“ vykřikl soudce Timberlane.

„Nemůžete být chvilku vážný, Casse?“ zlobil se soudce Blackstaff. „Tohle je speciální soudní protokol, který možná ovlivní postavení soudního dvora v Grand Republic pro celou další budoucnost. Napište své rozhodnutí na žlutý lístek, hoši, složte jej – a vraťte mi tužky, až s tím budete hotovi. To z opatrnosti, protože se mi ztrácí tolik tužek!“

Hedvábné taláry pro okresní soudce vyhrály dvě ku jedné, a když nastal podzim, žádný z nich se nepyšnil svým talárem víc než soudce Flaaten. Soudci Timberlaneovi to bylo celkem lhostejné. Byla jen jedna osoba, pro niž by byl talár rád nosil, a podivuhodnými fintami ji vylákal k soudu, aby jej viděla. Avšak – takový je život – jen se smála.

12

Vybrané středisko pro golf a tenis v Grand Republic byl „Klub na vřesovišti“, tři míle od vnitřního města na poloostrově na jižním břehu jezera Dead Squaw. Kolem něho byla elegantní nová čtvrt zvaná „Klubovní čtvrt“, bydliště vznešených novomanželů, jako byli Harley Bozardovi, Don Penlossovi, Beecher Filliganovi, a působiště Jaye Lavericka, hlavního městského profesionálního veselého mládence, jenž byl náhodou vdovcem. Domy byly španělské, jako v Hollywoodu, nebo francouzské, jako v Great Necku, a klubovna na vřesovišti byla památkou na Benátky s balkony, s železnými mřížemi a s kanálem šestatřicet stop dlouhým.

Do „Klubu na vřesovišti“ přišel v druhé polovici června Cass si zahrát proslavenou večerní sobotní hru keno. Keno (velmi oblíbený sport také u starších, zbožných Irčanek) pozůstává v tom, že se pokládají mince na číslo, vyvolávané neznámým podvodníkem do neviditelného mikrofonu, a když jste se zatajeným dechem umístili dostatečný počet mincí na dostatečný počet čísel, nevyhrajete cenu. Není to tak intelektuální jako šachy anebo skok přes lano, ale je to oblíbená hra u vůdčích osobností Grand Republic, které se shromažďují v létě v „Klubu na vřesovišti“ vždy v sobotu večer, pijí koktejly, hrají keno a pak pijí znovu.

Maje v sobě pouze jeden koktejl, byl toho večera Cass hluchý pro rozkoše kena, a přál si, aby byl také hluchý pro krákoravé hlasy doléhající k němu asi od tuctu dlouhých stolů, když ponuře pokládal své mince. Výkřiky Roye Drovera „Pošli nám dvaatřicítku, děťátko, pošli nám dvaatřicítku, jen do toho, děťátko, honem, honem, sem s tou dvaatřicítkou“ pouze soupeřily s papouščími skřeky Queenie Havockové a s vysokým chichtotem Nortona Trocka, zatímco liliový obličej Evy Champerisové mírně vyzařoval slabomyslnost. Vedle Casse seděla Della Lentová, vypočítavá, byť bohatá paní, a stále mlela o lovu pstruhů, ale za chvíli nevěděl, co říká. Všech sto hlasů se stkalo v koberec zvuků, který Casse přikryl a dusil.

Znenadání, ač ho za to paní Lentová pokárala pohledem, Cass vyskočil od stolu a běžel k baru. Musí se řádně napít, má-li přežít tyto radovánky. Proběhl pokojíkem, kde dvě mrzuté ženy, příliš chamtivé, než aby ztrácely čas hraním kena, škubaly po celé hodiny rukojetí pětadvaceticentového forbesu. Přeběhl kolem hluboké lenošky, v níž seděli dva ženatí lidé – ale ne spolu. Nahlédl do herny, kde Boone Havock, starosta Stopple, soudce Flaaten, rada Oliver Beehouse a Alfred Umbaugh, král střižního zboží, hráli zjemnělým způsobem sprostý poker.

Jinnin duch ho jízlivě doprovázel.

Dosáhl už skoro zapomnění, jež se u výčepního stolu snadno najde, když zahlédl vzadu v dámském salonu Chris Grauovou, popíjející s Lillian Droverovou. Zarazil se v chladném pocitu provinění, a imaginární Jinny zmizela.

Neviděl Chris už deset dní, a když se na něj zahleděla, majíc ve svých teplých hnědých očích veškerou laskavost, zachvěl se. Ale poslušně si razil klikatou cestu do salonku. Lillian Droverová vstala a napodobujíc olysalou vtipnost svého manžela, zašveholila: „Myslím, že bude pro mne nejlepší, když vás milence nechám o samotě.“

Chrisin úsměv naznačoval, že by to bylo opravdu nejlepší.

Dámský salon, který byl takto nazván Dianthou Marlovou, ačkoliv byl milwaukeeským architektem, jenž vystavěl klub v nejlepším maurském slohu, jaký byl znám v jeho městě, původně pokřtěn na Rubensův salon, byl harém se zamřížovanými okny, tyrkysově modře vydlážděnou podlahou a rezignovaným vodotryskem. Chris měla fialové, u krku hluboce vystřižené šaty, což se do tohoto ovzduší harému výborně hodilo.

Cass se posadil proti ní a zcela mechanicky se ji otázal: „Smím vám objednat skleničku?“

„Ne, mně ne. Zde se příliš mnoho pije. Jsem ráda, že jste tak střízlivý. Ale to jste ostatně vždycky. To ti mladší by svým dováděním, skřeky a neslušnými tanci nejraději strhli hradby konvence.“

„Pomalu, pomalu, Chris, nejopilejší je tu dnes Queenie Havocková, a té je přes padesát, a na terase jsem viděl Bernice Clayweelovou, a té je jistě přes čtyřicet, tančit s Jayem Laverickem, jako by ho chtěla sníst.“

„Ano, ano, vím, ale – vy krátce milujete sladké mládí, že ano, Cassy – Casse?“

„Hm?“

„Měl jste se jistě báječně s tou svou neznámou kráskou před čtrnácti dny u Unstablea!“

„Vždyť – Ano, bylo to krásné!“

„A bavilo vás ji držet za ruku v měsíčním světle?“

Snažil se být lehkomyslný. „Ano, velice. Hlavně, když předpokládám, že už k tomu nebudu mít podruhé příležitost.“

– Proč neřeknu Chris, aby šla k čertu? Není přece mou opatrovnicí.

„Vy se tedy domníváte, že už ji neuvidíte, miláčku. Upřímně řečeno – vážně – nejsem tak zvědavá, abych se ptala, kdo to je, a rozhodně nejsem tak škodolibá, abych chodila po lidech a dělala narážky a šuškala, že muž, který už není z nejmladších…“

„Co, prosím vás…“

„… se zesměšňuje s mladou frajerkou. Jen jsem si vás s tou dívkou dobírala. Vím ovšem, že ať je kdo je, že byste se do ní nezamiloval. Tak už o tom ani slovo, drahoušku.“

„Vždyť jsem ani nemukl!“

„A to je správné. Vážně, jen jsem žertovala. Raději mi teď řekněte: budete projednávat na podzim případ Fleeber–Biskness, anebo se to vyrovná?“

Případ Fleeber–Biskness byl podle soudce Timberlanea zvlášť zajímavý právní rozpor, ale prostému publiku se tak nejevil. Šlo o převedení majetku obchodního domu 28′7″ × 62′8″. Cass byl znovu potěšen, jaké má Chris k němu sympatie a, o čemž se znovu přesvědčil, jaké štíhlé nohy. Zatímco se palác otřásal bakchanáliemi kena, vykládal své ochotné posluchačce, jakých nízkých triků užil podle žaloby pan Biskness při dodání vozu hlíny. Zakoktal se, když si přehodila nohu přes nohu, a všiml si, že s nevinnou panenskou odvahou přišla bez punčoch.

To bylo ve strojené předválečné éře r. 1941, kdy se, pravda, plavky zredukovaly na zdůrazněnou nahotu, ale kdy dokonalé dámy dosud neukazovaly nahá lýtka na veřejnosti. Soudce byl osoba formální a skromná, ale byl zaujat.

– Chris by dovedla dát milenci spolehlivou lásku – pravděpodobně mnohem spolehlivější než takové hříbě jako Jinny Marshlandová.

Nebyl nijak nevšímavý k nedbale odhrnuté fialové sukni, avšak rozhodl se pro povznešenost; pokračoval tedy ve výkladu soudní pře a zakončil slovy: „To je, rozumíte, pouze Fleeberovo podání, a je to protokolováno. Neprozrazuji žádné tajemství.“

„Samozřejmě. Vím, že nikdy nevynášíte věci od soudu,“ řekla láskyplně Chris.

„A kdybych vynášel, byla byste jediná, na kterou bych se mohl spolehnout. Což abychom se něčeho napili?“

„Hrozně ráda,“ zavrkala podivná žena ve fialovém.

Manželé a manželky
TŘI ZEBRY

Quimberova děvčata, posměváčkům v Grand Republic známější pod jménem „Tři zebry“, náležela opravdovské veselé a zbožné rodině, překypující vtipy, jež začínaly smíchem a slovy: „Pamatuješ se tenkrát…“ Jejich otec, který je dosud živ a jednaosmdesát let stár, byl od r. 1895 do r. 1928 městským školním inspektorem. V tisku se o něm zmiňovali jako „o jednom z našich největších budovatelů“, protože za jeho vlády byly vybudovány tři školy z červených cihel, vypadající jako školy z červených cihel. Byl také znám jako „hluboký vědec“, protože neustále citoval Bobbyho Burnse a Henryho Van Dykea a první dva verše Iliady, téměř v původní řečtině.

Jeho tři dcery se jmenovaly Zoe, Zora a Zetta; narodily se mezi r. 1890 a r. 1900; byli to pěkní, mohutní, hřmotní ženští husaři, vynikající v zimních sportech, mající mnoho řečí o svých manželích, zastánci mnoha dětí, vřelí presbyteriáni, ač si v skrytu přáli, aby byli episkopálci a „chic“. Jejich nejoblíbenější slova byla: rodina, dětičky, vážný, drahý, ženský, veselý a zmrzlina.

V baru „klubu na vřesovišti“ se mluvilo o jejich manželech posměšně jako o „Společenstvu švagrů“.

Zoe, nejmladší dcera, se provdala za Harolda W. Whitticka, majitele rozhlasové stanice KICH a společníka firmy Whittick a Bruntz, dvoupokojové reklamní kanceláře, která existovala hlavně proto, aby informovala svět dychtící po domech, o dřevěných výrobcích firmy Wargate. Když předseda rotariánského oběda, při němž měl Harold W. mluvit (o pokroku), se ho zeptal, co má říci úvodem, napsal mu Harold W. popis vlastní osoby, příklad skromnosti a přesnosti:

„Nejen nejmodernější, ale také na vteřinu přesný občan Grand Republic.“

Ale Harold W., jak řekl se smíchem předseda – rozumějte, ze žertu – nebyl v Rotary ve své kůži, protože byl náhradním pokladníkem konkurenčního Proudnicového klubu, organizace odlišné tím, že se tam všechny řeči pronášely před obědem, kdy každý stál ještě pevně na nohou, naplněn pivem, nikoli sekanou.

Zora, prostřední zebra, si vzala z lásky Duncana Browlera, prvního viceprezidenta Wargateova koncernu, který měl na starosti výrobu. Na rozdíl od Harolda W. Whitticka nikdy neřečnil.

Nejstarší Zeta byla provdána za Alfreda T. Umbaugha, něžnou a dravou duši, který se obdivoval svému švagru Haroldovi a který mnohem spíš než ostatní dva manželé snášel požadavky své ženy, aby byl veselý a zamilovaný. Byl hlavním majitelem veliké skupiny obchodů střižním zbožím, celkem sedmadvaceti lesknoucích se a žlutých, rozptýlených po celé Minnesotě a obou Dakotách s jednou přední hlídkou či konzulátem daleko v Montaně. Tímto svým královským postavením se hodil, stejně jako Browler, pro členství jak Federálního klubu, tak i Klubu na vřesovišti. Whittick byl samozřejmě také připuštěn do těchto dvou rájů, byl však výborem varován, že udělá dobře, nebude-li po čtvrtém koktejlu řečný a všetečný, a opravdu, když seděl u stolu s vyvolenými, byl tak maličký, že o deset coulů nedosahoval slánky.

Harold, Duncan a Alfred měli každý jiné tempo, ale všichni byli věrní manželé tří zeber. Jejich ženy jim šly všem na nervy, ale nikdy nemyslili na to je opustit, všichni měli syny a dcery, všichni byli oddáni golfu, rybolovu, operetám ve filmu, motorovým člunům a Floridě, a všichni tři měli nové domy v klubové čtvrti, na něž byli nehorázně pyšní a pro něž by se byli dopustili vraždy. Ani jeden z nich nebyl výstřední, až na to, že Harold W. Whittick – jen pro senzaci, říkalo se všeobecně, aby se ukázal a byl jiný než ostatní – tvrdil, že jednou volil při prezidentských volbách demokratického kandidáta, pana Franklina D. Roosevelta. A všichni tři, i když hubovali, svolili, že budou rodinou ovládáni a nemožně pomlouváni.

V neděli v poledne obědvali vždy všichni u dědečka Quimbera; a vždy ve čtvrtek hostila jedna ze tří sester ostatní i s jejich potomky, zatím co jediné pravnouče v rodině, z rodu Umbaughových, spalo nahoře v poschodí. Při těchto slavnostech vyprávěl Harold W. Whittick obvykle historii Ira a prodavačky z trafiky; a tehdy kolem r. 1936 vzbudilo mnoho nevinného smíchu, když se pan Browler opil a koupil si malou červenou hasičskou stříkačku.

Nezvyklý rys na shromáždění zeber byla středověká otevřenost, s níž si sestry vykládaly o progresivním slábnutí svých manželů jakožto milenců. Byly to otužilé a zdravé dívky, očekávaly mnoho a zklamaly se. Ale přesto, povzdychly si, bylo aspoň něco na tom, že ani Harold W., ani Alfred T., ani Duncan „o žádnou ženskou mimo dům pohledem ani nezavadí“.

To si myslily.

Společenstvo švagrů podnikalo společně cesty do Minneapolisu; bydlili tam ve velkolepém hotelu Swanson-Grand ve třech souvisejících ložnicích a jednom obývacím pokoji. Jak bylo těchto pokojů užíváno, o tom nevěděly sestry pranic. Švagři byli zdatní, zavázali se čestným slovem a byli spolehliví, a takoví byli i jejich přátelé z Grand Republic, kteří byli náhodou v tutéž dobu v Minneapolisu.

V půlhodině po příjezdu švagrů byl obývací pokoj přeměněn v dokonalý bar. V další půlhodině se dostavily dívky – nikoliv tradiční třpytné blondýny, nic tak frigidního a nudného, nýbrž zkušené třicetileté ženy, které pracovaly v kancelářích, bankách a obchodech, které měly pochopení pro silnou kořalku a měly rády mužské.

Ve dvě v noci bylo neuvěřitelně mnoho smíchu a všeobecného svlékání, k nervózní radosti hostí z Grand Republic, jako byl na příklad starosta Stoppla, Harley Bozard, Jay Laverick a Boone Havock.

Newyorkští, chicagští a londýnští návštěvníci Grand Republic, zvlášť jestliže to byli novináři věhlasní zchytralostí, došli k závěru, že Harold W., Alfred T. a Duncan jsou nejkonvenčnější, nejprůměrnější, nejmanželštější a nejotcovštější občané naší křesťanské země, ale po pravdě náleželi mezi pozdější římské císaře, a ten, kdo nikdy neviděl Duncana Browlera, staršího presbyteriánské církve, v krátkých bavlněných spodkách, s úřednicí od telefonu pod paží, mávajícího sklenicí řádné bourbonské whisky v levé ruce, a přitom zpívajícího „Je čas jít spát“, má jen matnou představu o různorodosti kultury v naší Grand Republic, v městě, jež se v různých nářečích jmenuje také Grand Rapids, Bangor, Phoenix, Wichita, Hartford, Baton Rouge, Spokane, Rochester, Trenton, Sranton, San Jose, Rutland, Duluth, Dayton, Pittsfield, Durham, Cedar Rapids, Fort Wayne, Ogden, Madison, Nashville, Utica, South Bend, Peoria, Canton, Tacoma, Sacramento, Elisabeth, San Antonio, St. Augustine, Lincoln, Springfieldill, Springfieldmass, Springfieldmo, Ultima Thule a Spojené státy americké.

13

Soudce Timberlane slyšel o starších satyrech, kteří prosadili na křehkých dívkách svou vůli tím, že jim slíbili bohatství, červené automobily, ale nikdy je nepředstavili úctyhodným rodinám svých kruhů. Ale soudce sám si přál, aby celý svět poznal jeho mrštnou Jinny. Zašel do penzionu slečny Hatterové, mluvil s Tracy Olesonem o dovozu dřevěné drti, zatáhl pak Jinny stranou a zašeptal jí: „Rád bych sezval několik lidí na studenou večeři, abyste poznala mé přátele – nemusíte je mít ráda, když nebudete chtít. Nechtěla byste přizvat Tracyho? Je to docela zábavný chlapík.“

Snad to znělo blahosklonně, což nijak nebylo jeho úmyslem, neboť mu odpověděla podrážděně: „Nemám chuť se seznámit s bandou boháčů, kteří jen číhají, jak se vypínat!“

„Ale jen málokterý z nich je bohatý, a nikdo není snob. Myslil jsem na lidi, jako je Abbott Hubbs, administrativní ředitel ‚Vlajky‘. Vsadil bych se, že majitel, Grag Marl, mu neplatí ani tolik, aby měl na snídani. A myslil jsem na svou sestru Rose Penlossovou a na svého starého přítele Bradda Crileye – je to dobrý právník a nejlepší tanečník v městě; na lidi, které byste skutečně měla ráda, kdybyste je znala.“

„Nechci, abyste mne ukazoval, Casse. Jsem dokonale šťastna tam, kde jsem, a dostanu-li se kdy jinam, chci, aby se to stalo jen mým vlastním přičiněním.“

Trvalo pět minut, než přesvědčil Popelku, že je skleněný pantoflíček hezký, a pak, jen aby ho docela zmátla, prohlásila, že by byla strašlivě ráda, kdyby tu večeři pořádal, a jestli bručela, bylo to jen proto, že byla překvapena.

Studená večeře byla v Klubu na vřesovišti, který byl silně navštěvován jen v sobotu večer. Když pro ni přijel ve svém voze, neočekávala, že sveze současně také Tracyho Olesona, toho starého tajnůstkáře; a neupejpala se, když navrhl, jelikož je ještě brzy, aby se cestou zastavili u něho doma (ač jeho dům nebyl na cestě).

Vystoupila u Bergheimu v údivu u podjezdu podobajícího se svatebnímu koláči a pronesla: „Ach, to je krásné! Jako Walter Scott!“

Měla opět své prosté černé šaty, v nichž vypadala tak dojemně dospělá, a opět jedinou stříbrnou růži.

Mlčky, otáčejíc hlavu ze strany na stranu, šla před ním do ponuré haly a do salonu, který byl příliš dlouhý, příliš úzký a příliš vysoký, v jednom rohu za natřenou smrkovou mříží se znenadání rozrůstal v polokruhovitou alkovnu, nejnižší to patro věže. Byl to špatně osvětlený pokoj, s čínskými pagodami a mosty na tapetách, s přespříliš vyřezávaným a neohrabaným nábytkem, vyčalouněný švestkově modrým plyšem, zdobeným michiganskou obměnou čínských draků; pokoj přecpaný čínskými vázami, aztéckou keramikou, rytými kovovými stolky na kávu, benátskými skleněnými lustry a kolorovanými fotografiemi Louisina jezera; pokoj, který byl celý nevýslovně špatný, a přece důstojný a útulný.

Jinny stála uprostřed a dívala se kolem sebe, ani v bázni, ani v posměchu, jako by do něj patřila tak (myslil si Cass radostně), jako do každého prostředí, v němž se kdy octne.

Pak vešla Kleo do pokoje jako paní domu na křehkých a smělých nohách, chtějíc zjistit, kdo to k čertu přišel do domu.

Jinny vášnivě zasténala, byl to zvuk nemálo se podobající kočičímu, měkký a prosebný, poklekla vedle Kleo a hladila ji po čelisti. Kotě ji poznalo jako jednu z vlastního rodu a promluvilo na ni svou řečí. Jinny se posadila se zkříženýma nohama a Kleo jí trčela na koleně jako poslušná soška. Akrobaticky, aby nevyrušila kotě, sáhla Jinny po večerní kabelce, kterou upustila, omluvně se podívala na Casse, a vytáhla křišťálový model nilské bohyně – kočky.

„To je můj talisman. Dostala jsem jej před lety od tatínka jako hračku, ale skoro jsem sama uvěřila, že je ta kočka živá, a teď – vím, že je to dětinské, ale všude ji nosím s sebou – aby viděla svět a trochu se, chudinka, vzdělala.“

„Jak se jmenuje?“

„Má různá jména v různých dobách. A všechna jsou pitomá, A zrovna teď nemá žádné.“

„Naše kotě je také egyptské národnosti, jmenuje se Kleopatra. Proč byste neříkala té své sošce Isis?“

„Isis. ‚Štíhlá, pohyblivá bohyně Isis, vládkyně života‘. Oukej. Podívejme se, je-li Kleo dost citlivá, aby, pozná-li vynikající bohyni, bude se jí klanět.“

Postavila křišťálovou Isidu na pokrývku, vykouzlenou ze svého kapesníku na růžovém koberci, a Kleo před posvátnou sošku. Vážně ji sledovali, Cass s rukou na Jinninu rameni, jak Kleo čenichajíc obešla třikrát bohyni, pak ji opatrně pacičkou převrhla a sama sebou nejvýš spokojena na ně pohlédla.

„Ale přece jsou přátelé,“ řekla Jinny.

„Jako my.“

„Hm…“

Nepředpojatě ji políbil.

Zavedl ji do kuchyně a oznámil: „Paní Higbeeová, to je má přítelkyně slečna Marshlandová. Vše, co je zde, je její.“

Jinny se usmála, paní Higbeeová se usmála, a Kleo, která se motala kolem a tiše vedla vše za scénou jako obvykle, vydala ze sebe zvuk, odpovídající úsměvu, takže znamení byla slibná.

Tu si Cass vzpomněl, že paní Higbeeová má rovněž ráda Chris Grauovou a že Chris bude přítomna dnešní večeře.

Jeli do Klubu na vřesovišti, který se podobal domu slavné filmové hvězdy, a Jinny byla zřejmě nadšena jeho žlutou břidlicovou střechou, zamřížovanými okny a modrými dlaždičkami, vkládanými do bílých omítnutých stěn. Přešli předsíní s kamennou podlahou na otevřenou verandu, kde byla za tohoto krásného červnového večera vkusně připravena večeře; zapečená šunka s hřebíčky vykukujícími z polevy, račí salát, kuřecí salát, studený losos, nádherná zmrzlina a na ní navrchu karamel. Tyto poklady byly nakupeny jako Vánoce a svátek 4. července dohromady na jednom konci otevřeného baru pod doškovou stříškou. Na druhém konci baru bylo teprve to pravé: bedna bourbonské whisky, půl bedny skotské, koktejlový šejkr veliký a hrozivý jako zákopní hmoždíř, a to vše bylo hlídáno klubovním sklepníkem, znalým veškerých milostných a finančních tajů členstva. Nejvýznačnější občané Grand Republic, včetně Casse, neměli o existenci vína ani zdání, připomínali si je jen jako něco, co se nervózně objednává na parnících.

Na večeři bylo pozváno šestadvacet osob; na terase bylo šest stolů, pokrytých krajkami a stříbrem, a za nimi se vlnilo jezero Dead Sqaw, a dále na břehu se rýsovaly tmavé zalesněné kopce a červená střecha jachtklubu.

Avšak Cass si neuvědomoval nic z tohoto přepychu. Viděl jen Chris Grauovou, radostně upravující květiny, a její štěstí ho zchladilo.

Neřekl Chris ani nikomu jinému, že je večeře pořádána proto, aby se slečna Virginie Marshlandová seznámila s jeho přáteli, takže se předpokládalo, že to je obyčejná večeře z povinnosti, kterou pořádají tu a tam svobodní oblíbenci jako Cass, Bradd Criley a Jay Laverick, když počet jejich společenských závazků dosáhl určité výše. Chris naléhala, aby jí dovolil zařídit vše potřebné a být hostitelkou.

Ve svěžích, krémových plátěných šatech s velmi pestrými šperky byla nyní zaměstnána úpravou velikých kytic pivoněk. Při zvuku Cassových kroků vzhlédla s úsměvem, který zamrzl, když ho spatřila s neznámou pannou, příliš křehkou a příliš hezkou.

Řečnická pýcha Sdružení soudců nesvedla jiného než: „Chris – slečna Grauová! Slečna Marshlandová – hm – Jinny Marshlandová.“

Obě ženy řekly „Šímě“ se zdravou ženskou nenávistí, a Cass byl velmi překvapen.

Při sestavování seznamu hostí nebyl s to nepozvat Roye a Lillian Droverovy, ačkoliv nepředpokládal, že by se Jinny líbili. Domníval se, že se jí snad zalíbí jeho sestra Rose, Gaddovi, Greg Marlovi, Abbott Hubbsovi, Avondenova děvčata a snad i pochichtávající se Scott Zagovi. Byl přesvědčen, že se jí bude zamlouvat Bradd Criley, a kdysi, před několika dny, než ztratil svou nevinnost, doufal, že se Jinny a Chris třeba znamenitě shodnou, ač pro tuto naději neměl pádnějšího důvodu než ten, že by se mu to osobně mnohem víc hodilo. A co Eva Chamberisová z Paříže, z Kalifornie a z Grand Republic, nejelegantnější a jazykově nejvzdělanější žena v městě? – Jemu samému nebylo nikdy s Evou dobře, a pozval ji jedině proto, aby udělala na Jinny dojem.

Byl statečnější, než si dovede představit ten, kdo nežije stále v Grand Republic, když vynechal Boonea a Queenie Havockovy – statečnější a rozumnější, neboť po jediném papouščím skřeku Queenie Havockové by se byla Jinny možná vydala na cestu domů. Ale Havockovu ratolest, Curtisse, pozval. Curtiss byl neohrabaný, veselý, svobodný, mírně pitomý mladík, o němž se předpokládalo, že pracuje v bance Blue Ox National, ale který se vážněji zabýval rychlou jízdou automobilem a který, z Cassovi nepochopitelných důvodů, se prý líbil ženám.

Výslovně kvůli Jinny pozval Tracyho Olesona, Freda Nimbuse, hlasatele rozhlasové stanice KICH, Lucia a Ericu Fliegendovy, a aby se Fliegendovi necítili v cizím prostředí v Klubu na vřesovišti, kam se nedostali ani pětkrát za deset let, pozval inteligentní mladé manžele Richarda a Franciu Wolkeovy (klenotníky z Chippewa Avenue), kteří v klubu nebyli ještě nikdy. Chris neviděla jeho seznam, a nyní, když se dívala po společnosti, myslila si něžně, že nevěděla, že její Cass projeví tak nádherně svou důvěřivou společenskou neschopnost, pro niž ho milovala a toužila ho ochraňovat. Curtiss Havock jistě urazí uhlazeně hezkého Freda Nimbuse, který otráví Evu Champerisovou, která bude drzá k Wolkesovým, kteří budou rýpat do Zagových, z kterých bude na nic dr. Droverovi, který bude hrubý na Hubbsovy, kteří budou nenávidět své šéfy, Dianthu a Gregoryho Marlovy, zatímco Chris sama by byla mnohem raději, kdyby nebyl pozval Stellu Avendene-Wrenchardovou, tuto zchudlou a aristokratickou vdovu, která uháněla pro sebe Casse s takovou rozhodností, že chodila po lidech a říkala: „Zbožňuji Chris – chudinku ubohou.“

A když se Chris dověděla, že k tomu připojil tuto neznámou mladou, po nocích se toulající dívku, zvanou slečna Virginie Marshlandová či jak, tu byla skoro tak podrážděná, jako byla rozněžnělá. Pokud Chris mohla posoudit, udělal až na to, že nepozval místního tajemníka dělnické strany, všecko, aby si zajistil naprostou společenskou prohru v Grand Republic.

Tato Mushlandovic loutka byla zřejmě příliš nejistá a nezkušená, než aby byla k čemu, a Chris se dala nadšeně do práce, aby se večeře vydařila. Zatím co Cass plnil u bufetu nežádoucí dívce talíř a seděl vedle ní u stolu nestoudně záře, vodila Chris hosty k vhodným stolům, hleděla, aby Curtiss Havock příliš mnoho nepil a aby Fliegendovi nepili příliš málo, postarala se, aby si Jinny vyměnila místo se Stellou Avondeneovou, aby se zabránilo skandálu, a aby zaměstnala bludné Cassovy myšlenky, přiměla Freda Nimbuse, rozhlasového génia, ke zpěvu, přiměla Freda Nimbuse k vtipnému proslovu, přiměla Freda Nimbuse k zahájení tance – s Jinny.

Chris pečovala o to, aby Jinny tančila také s Braddem Crileyem, Curtissem Havockem, Dickem Wolkem, Gregem Marlem, a jen dvakrát s Cassem, s tím výsledkem, že Jinny, která byla nejdřív mezi tolika cizími lidmi v rozpacích, měla zábavný večer a milovala za to Casse – Casse, a nikoliv Chris.

Celou tuto velkou oběť přinesla Chris Cassovi a bylo jí jen líto, že on si toho nevšiml.

Ale Cass si toho všiml a poznal, jak je zloději, když se octne před soudcem Timberlanem.

Pochopil Chrisinu slušnost a její prosté půvaby. Uvažoval s údivem, proč to osud tak zařídil, že cítí pouze vlídnost ke Chris, jež po něm touží, a rozplývá se a zbožňuje Jinny, jež ho dosud pokládá jen za nového, chvilkového známého.

Zděšeně poznal, že také Jinny vidí všechno, co není možné, aby viděla. Když dávno po jedenácté s ní tančil druhý tanec – zpozoroval, že ji Chris úmyslně hodila do spáru záletníka, jako je Fred Nimbus – řekla Jinny s takovou oddaností, jaké od ní ještě neslyšel:

„Drahý Casse, bavím se výtečně dík vám a vaší slečně Grauové. Je to rozkošná žena. Tak poctivě se pokouší mě nenávidět, ale neví, jak do toho. Snažila se mě zdrtit otázkou, jak se mi líbí ‚práce v továrně‘, ale než to dořekla, už toužila vstát ze svého lehátka a být mi velkou, hodnou tetičkou. Casse, jste tak dobrý a všechno tak nádherně packáte. Víte, že jsem zbloudilá kočka, jako Kleo. Nerada bych – protože vás mám ráda – nerada bych, abyste měl kvůli mně se svou přítelkyní Chris nějaké nepříjemnosti. Opravdu.“

Vhodně jí to vymlouval.

Uvědomoval si, že jako jeden z „nejužšího klubovního kruhu“, ztratil kvůli ní něco ze své důstojnosti jakožto veřejná osobnost, ale byl si také vědom toho, že mu nyní líp rozumí. Byl hrd na její první vystoupení. Chovala se volně i k jeho nejnáročnějším hostům, k jeho přespříliš zvídavé sestře a k halasnému Royi Droverovi. Bradd Criley mu oznámil, že je Jinny „rozkošná, inteligentní dívka a tanečnice“. To byla novinka!

Když se společnost blížila ke klidnému konci, když starší, zábavy lační občané se odebrali domů do postele a statečně popíjející zbytek se odstěhoval dovnitř, aby ušel nachlazení, vzdala se Chris neosobní úlohy hostitelky flamendrů a usadila se u stolu s Cassem, Jinny, Tracy Olesonem, opojenými Hubbsovými a zničeným Curtissem Havockem, a začala věnovat láskyplnou, byť nesmělou, pozornost Cassovi.

Byl poplašen. Nepřál si o nic víc než jiný muž octnout se před neprovdanou lvicí, oloupenou o vysněná mláďata, před chronickou manželkou, která se trápí manželovou nevěrou stejně, i když ještě není jejím manželem. Doufal, že se vytratí s Jinny, která ho snad neobezřele na okamžik pozve.

Curtis krkl. Hubbs řekl: „Souhlasím.“

„To tě tedy odvedu domu,“ řekla paní Hubbsová. Tracy vstal. „Doktore, ušetřím vám cestu. Odvezu Jinny – mám tu svůj malý autobus.“

Zrádná jako všechny milenky, Jinny zašvitořila: „Ach, děkuji vám, Tracy. Doktore, bylo to báječné. Děkuji vám, že jste mě pozval… Dobrou noc, slečno – hm – slečno Grauová.“

Cass byl sám s Chris.

„Myslím, že se všichni bavili, nemyslíte, Chris?“

„Ano?“

„Dík především vám. Byla jste dokonalá hostitelka. Bavilo mě, pak jste Curtisse stále zaváděla dál od baru.“

„Ano?“

„A nevím, jak jste to dokázala, že jste z kuchaře vymámila tak výtečnou večeři, a když si pomyslím…“

„Casse!“

„Copak, miláčku?“

„‚Miláčku!‘ Casse, vy jste se zbláznil do té ženské kobylky, do té Marshlandové, ve svém věku?“

„Jak to myslíte, ‚v mém věku‘?“

„Myslím ve vašem věku!“

„Jsem druhý nejmladší okresní soudce v Minnesotě!“

„A patrně jste také nejmladší osmdesátník. Vím, že ještě hrajete baseball a tančíte tango, ale neumíte to. Máte nejradši lenošku u krbu, svoje knihy a šachy.“

„Jsem tedy malebná figura, úctyhodný soudce. Proč jste nepřipojila také pantofle k lenošce u krbu a ke knihám – podle vašeho k starým knihám, zavánějícím kůží!“

„Vaše knihy jí jsou většinou cítit, či ne? Nedovedu si vás představit s pozlaceným, v hedvábí vázaným exemplářem ‚Slečny Fifi‘, anebo co ta vaše Virginie čte.“

„Povím vám, co čte! Čte Santayanu a Willu Carterovou a – hm – a Prousta! To čte!“

„Opravdu? Ani jsem nepředpokládala, že umí číst. Rozhodně na ní četba nezanechala stopy.“

„Jen proto, že nechodí po městě a neholedbá se jako nějaký snob…“

„Ach, Cassy – myslím Casse – odpusťte, opravdu toho lituji. Je to to poslední, co jsem vůbec chtěla, začít se s vámi hádat.“ Seděli na pohovce v klubovní hale. Mimo ně tam byl sklepník u baru, čtyři pozdní bridžisté a obě ženy posedlé forbesem, a Cass cítil, když mluvila dále, že kdyby byli sami, byla by si Chris z pokory před ním klekla.

„Je to jen proto, že jsme začali před dvaceti lety, když jste byl dvacetiletý veterán a já desetiletá, ne, jedenáctiletá žába, která dovedla skrývat svou úctu k vám pouze drzostí, a tak jsem nabyla toho neblahého zvyku na vás vyštěknout a – Casse! Berete tu mladou Marshlandovou vážně? Je to rozkošné stvoření, přiznávám, a patrně inteligentní a dokonce nevinné, čert aby ji vzal! Chci říci, zatracené děvče! Myslíte, že jste do ní trochu zamilován?“

„Myslím, že jsem do ní sakramentsky zamilován. Souhlasím s vámi, když o ní říkáte ‚zatracené děvče‘. Neměl jsem v úmyslu se octnout v zemětřesení. Máte zcela pravdu, má milá; mám nejraději klid. Jsem tím prostě jako ohromen.“

To povzdychla a zmlkla a nakonec promluvila nahlas k sobě samé:

„Kdybych byla bývala drzejší, kdybych nebyla bývala tak svědomitá, byla bych se mohla za vás provdat už před několika lety, příteli. Hned po Blanche. Jsem jediný tvor, s nímž jste kdy o Blanche hovořil. Že je to pravda?“

„Myslím, že je.“

„Svěřoval jste mi, jak si z vás dělala žerty a jak vám ubližovala. Možná, že to máte rád, když vám někdo ubližuje. Jdete správnou cestou za tím, aby vám zas bylo ublíženo. Jen mi, prosím vás, neříkejte, že by vaše Virginie nikomu neublížila! Vím, že by neublížila – úmyslně. Jde o to, že vy všichni muži s přílišnou obrazotvorností, kteří hledíte spojit blouznivost s nejpřesnější věcností, jste osudem předurčeni k bolesti, ledaže se zamilujete do dobrosrdečné, nepořádné, zbožňující ženy, jako jsem já – do rozené milenky! Nuže, jak tatínek říkával, ‚Nun, so geht’s‘. Dobrou noc.“

Nechtěl za ní běžet, a než se dostal k výjezdu, odjela ve svém rychlém, kanárkově žlutém voze. Stál tam jako přimrazen, uvědomuje si, že byl zbaven minulosti.

Manželé a manželky
DROVEROVI A HAVOCKOVI

Roy Drover se narodil na farmě na pokraji Grand Republic, a jeho otec byl farmářem a současně zvěrolékařem.

Když byl Roy na medicínské fakultě minnesotské univerzity, piják piva a křikloun v noci, ale ve dne slibný disektor, seznámil se s vysokou, ohebnou Lillian Smithovou, dcerou cukráře, který byl zjemnělý, tuberkulózní a chudý. Roy viděl, že to je patrně nejjemnější květ, který získá jako ozdobu úspěšného doktorského salonu. Jeho hrubší představivost polechtávalo také pomyšlení, že svede (i když jen zákonitě) něco tak křehkého a sladkého jako Lillian.

Byla jím přemožena, ač jednou zrušila zasnoubení, když použil určitého slova o pěti písmenech. On však jí rozumně vyložil, že buď neví, co to slovo znamená, a pak se nemůže urazit, anebo to ví, a pak otřes z toho prožila už dříve. Byla poražena, ačkoliv se mnoho let nad touto logikou trápila.

Když byli spolu pět let a Roy měl praxi sedm let, udělal Lillianin otec úpadek, a Roy měl denně potěšení jí opakovat, že ačkoliv „je její starý pán tak kultivovaný a uhlazený, může být rád, že dostává od svého hulvátského zetě osm dolarů měsíčně“. Toto potěšení pokračovalo ještě mnoho let po tom, co její otec zemřel. Na lékařských sjezdech anebo mezi cizími lidmi v hotelu na západním pobřeží Floridy provolával Roy bujaře: „Moji předkové byli vermontští horáci, ale moje lepší polovička pochází z nejlepšího rodu v Massachusetts – z tak dobrého rodu, že mají v rodině zhoubnou anémii a já jim musím dávat zlaté injekce.“

Měl stále fyzickou vášeň k Lillian – jako ke každé gumu přežvykující slečně, kterou sebral na svých cestách do Chicaga, a k několika povídavějším svým pacientkám. Možná, že jeho stálá vášeň vyplývala z okolnosti, že ho bavilo, jak se jeho žena před ním chvěla a s nechutí se nechala přemoci. Pro ni znamenalo pohlaví hrůzu, tmavé ložnice a prudké oddychování. Někdy odpoledne, když si Lillian pozvala na kávu své tiché známé, jako Avondeneovy dívky anebo ženu metodistického faráře, Roy náhle hlučně vrazil do pokoje, majetnicky se na ni podíval, zařval na hosty „Brýden“ způsobem, který jim naznačoval, že by si přál, aby co nejrychleji zmizely, a jakmile vyhopkovaly ven, strhl jí rázem zip na šatech.

Často myslila na sebevraždu, ale byla příliš nerozhodná. Četla stále červeně vázané knihy vydávané „novomyšlenkáři“, proroky s hustými vlasy a hlubokým hlasem, kteří pořádají v newyorských divadlech divadelní bohoslužby a radí svým rozechvělým příslušnicím, že dokáží vše, co si přejí, budou-li pěstovat božskou sílu vůle a duchovní vlohy… Časem jí Roy házel knihy do ohně.

Lillian mu nikdy neodmlouvala. Byla němá i tehdy, když si ji dobíral, že nelibě nese, když je s ním na honě a z mrtvých kachen anebo bažantů jí kape na šaty krev.

Když začala naše historie, byli Droverovi spolu třináct let. Měli dva syny, Williama Mayo a Johna Erdmanna Drovera, ve věku jedenácti a devíti let. Lillian jim byla oddána, a často se na ně smutně dívala, jako by byli zatraceni. Prosila je, aby poslouchali, když jim předčítala nahlas z Kennethe Grahama a z knížky, již měla jako dívka, Vánoční koledy ptáků, ale hoši protestovali: „Ale vždyť už známe tu staromódní pitomost, mami. Táta říká, že to je blbost. Čti nám vtipy v novin, mami.“

Hoši rádi zabíjeli jako jejich otec – zabíjeli žáby, kachny, krysy, vrabce a slabé, staré kočky ze sousedství.

Když Roy a hoši nebyli doma, zůstala sama v pokoji za staženými záclonami, v domě šelestícím nenávistí, v ječivém tichu, sama s mrzutou kuchařkou a nepřátelskou panskou. Nečetla mnoho, ale četla, že jsou všechny ženy „emancipované“ a snadno se mohou „existenčně osamostatnit“. Byla ráda, že se to dověděla.

Roy a Lilian byli Diantou Marlovou často předváděni jako jedna „z nejšťastnějších dvojic, z nejpodařenějších manželství v Grand Republic; jsou si oddáni právě tak jako Zagovi, ale nedávají to tolik najevo.“

Tatáž autorita, Diantha, uvažovala veřejně o tom, jestli to mezi Boonem a Queenie Havockovými, ač byli r. 1941 pětatřicet let spolu, „nepraskne“, jak se tomu technicky říká. Když se při bohatých hostinách dostala Queenie do nálady a vřískala, že je Boone „starý pitomec, který se honí za kdejakou sukní a okrádá vdovy“, často jí dal pohlavek. Byla skoro tak mohutná jako on, dokonce křiklavější, a ona mu duchaplně odpověděla tím, že po něm plivla, a někdy, když hostil finančníky z východu anebo jiné královské hosty, ječela na něj: „Ach, schutzen sie die maul“, což myslila, že je německy.

Ale v soukromí, držíce se vzájemně kolem krku, vysedávali tito drsní bohové celé noci a dělali si vtipy ze svých slušných sousedů; pili a řvali a chichtali se jako piráti. Když byl Boone skoro usvědčen, že ukradl na východní montanské prérii sto tisíc akrů půdy, prohlásila Queenie vesele: „Budu ti v kriminále vařit, ty vrahu!“

Odpověděl s obdivem: „Udělala bys to asi, ty dračice, ale jestli uvidím ještě jednou na desce se symfonií Césara Francka stopy po tvých prstech, rozseknu ti tu tvou starou hlavu vejpůl.“

Doktor Roy Drover často říkal: „Podle mé zkušenosti je nesmysl tvrdit, že je manželství obtížné proto, že složitý moderní život ještě zdůrazňuje základní rozpory mezi pohlavími. Prosím! Je to všechno naprosto snadné, jestliže manžel rozumí ženským a ví, jak trpělivě zacházet s jejich bláznivými rozmary. Věřte mi!“

15

Cass byl teď v rozpacích, má-li jí zavolat do penzionu a riskovat, že mu tam odpoví Tracy anebo Wilma: „Koho si přejete? Koho? Kdo že s ní chce mluvit? Ach!“ po čemž následovalo mírňounké zachichtání a jemu se zdálo, že slyší: „To je zase už soudce. Co tomu říkáte?“ Tak tedy začátkem července, chtěje ji pozvat na svithiodský letní festival, kam byl pozván jako řečník a chystal se mluvit nadšeně o Američanech švédského původu, což by mohlo udělat dojem na dívku, milující vznešená slova, napsal jí dopis.

Odpověděla mu, a prvně viděl její rukopis.

Odborník by byl připsal její korektní a kulaté písmo zkušené stenografce, ale Cassovi se jevilo jako tajné poselství od vězněné princezny ve věži. Na obálce byl „Úctyhodným Cassem Timberlanem“. Jeho jméno nevypadalo ještě nikdy tak vznešeně. Je pro ni skutečně tak majestátním tvorem? Či, napadlo ho náhle, pokládá jeho titul za majestátní?

Její „T“ bylo odvážné, jako rytíř na koni, a „o“ bylo přesné a sladké, skoro jako polibek. (Tuto sentimentalitu prudce od sebe zapudil a pak se jí zahanbeně zase ujal.) Čtverhranná obálka a dopisní papír byly z dobrého lněného papíru s malým prostým „VM“, což bylo, jak mu prozradil palec, natištěno. (Výborně! Rytá písmena by pro ni byla příliš drahá.)

Z dopisu samého, z jejího prvního dopisu, nečetl ještě ani slovo. Netroufal si. Třeba se z něj doví, zda ho miluje, anebo ho pokládá za nadutého úředníka. Pak si zhluboka vzdychl a střemhlav do toho skočil:

„Milý Casse.“

– To je dobré. Ne „Milý doktore“. Rozhodně na mne myslí jako na přítele. „Drahý Casse“ by samozřejmě bylo lepší.

„Četr aby to vzal, mám Váš večer s Vikingy už zamluvený…“

– Smůla. To je opravdu smůla. Neuslyší můj proslov. Doufal jsem, že jej uslyší. Ale její dopis je vlídný – ne, je víc než vlídný, je přímo srdečný. A je napsán originálně. Není šroubovaný.

Dopis pokračoval:

„Nebude mi tedy možné Vás slyšet. Ale vím, že budete báječný. Zavolejte mne brzy. Upřímně Vaše Jinny.“

– Skutečně si přeje, abych jí zase zatelefonoval! A podepsala se „Jinny“, ne „Virginie“ nebo „Virginie Marshlandová“. Má mě ráda!

Když si prvně přečetl pětkrát toto umělecké dílo, uznal dvakrát, že ho má ráda, jednou, že ho šíleně miluje, jednou, že to je jen všední odpověď s romantickou příchutí jako na zaplaceném účtu za plyn, a jednou, že ho má dost, a že večer, kdy on bude řečnit, zamýšlí jít tančit s nějakým zrádným mládětem, jako je Eino Roskinen.

Neučinil nic tak dětinského, aby si uschoval dopis do kapsy nejblíž u srdce; jen na to pomýšlel. Spokojil se tím, že jej zamkl do ocelové schránky, ve které měl poslední vůli, cestovní pas, obrázek své matky, doklad, že vlastní sto podílů bývalé Ouverture Silver Mining Company a fotografii své první ženy v klobouku z r. 1929, na nějž už zapomněl, že jej měla.

– Hm. Legrační klobouk. Jestlipak dnešní klobouky budou vypadat zrovna tak směšně za – Bože, zapomněl jsem, že Blanche byla tak krásná. Ale vypadá tak vypočítavě a velitelsky, kdežto Jinny je jako živý pramének. Ubohá Blanche. Vsadil bych se, že ji její nové anglické příbuzenstvo přehlíží.

V neděli odpoledne byl mnohokrát s Jinny na procházce a poučil se, že neznal město, jehož byl, jak se předpokládalo, vůdcem. Našli chatrče z latěk a bláta a v nich hladovící vdovy s dětmi, žijící jako oběti války na pozemcích jeho přítele Henry Grannicka, druhého nejbohatšího muže v městě. Z Jinniny iniciativy byl prvně po dvou letech v muzeu Wargateova památníku, jež bylo vzdáleno tři čtvrti minuty pěšky od jeho úřadu; viděli tam indiánské válečné ozdoby hlavy, modely kánoí lovců kožišin, a dmuli se pýchou nad svými dějinami.

Po celou tu dobu si povídali. Dík Cassově večeři měli více společných zájmů, a mluvili o „Chris“ a „Royovi“, jakož i o „Tracym“, neboť byli praví středozápadníci, kteří jmenují každého až do osmadevadesáti let jeho věku křestním jménem.

Hádali se spolu jako dva staří přátelé z chudobince, a on se po celou tu dobu chystal ji požádat o ruku, ale nikdy se toho neodvážil. Ve své krutosti mládí by ho třeba navždy zavrhla.

Neustále se bouřil proti její obrazoborecké politické víře, i když to byla víra z druhé ruky. Jako vlažný a dobromyslný republikán, který musil být politikem vždy jednou za šest let, ač neměl v lásce ani doutníky, ani historky o Coolidgevi a Hardingovi, narazil na skutečnost, že Jinny od mládí odchovaná v otcových sympatiích k dělnické zemědělské straně, později povzbuzovaná Einovým internacionalismem, je zosobněná mladá revoluce ve zvídavých letech.

Když spolu prozkoumávali neuznávané bídné městské čtvrti, odsuzovala nahlas pravomoc Pruttů a Grannicků dohlížet na město, nadávala na místní „izolacionisty“ a trvala na tom, že Amerika musí vstoupit do války proti Německu, které právě napadlo Rusko.

Byla patrně zklamaná ochotou, s níž Cass přitakával na veškeré její vyzývavé poznámky; byla zřejmě neschopna pochopit, že soudce Timberlane, který jí připadal tak konzervativní, byl pokládán svými sousedy, svým kolegou soudcem Blackstaffem, za odvážně radikálního mladého muže.

Souhlasil s ní, že je Amerika teprve na počátku demokracie; že všemocný obchodník se stigmaty dřívější houževnatosti či nestrojenosti, vymizelými zásahem holiče a manikýrky, má s dělníkem, jehož tvář je zamazána sazemi a olejem, společnou jen hospodu, volební místnost a hrob.

Jestliže byl nesporně více nalevo, než si myslila Jinny, byl nesporně méně nalevo, než si myslil sám. Nevinně se domníval, i po volbách, že je demokraticky na stejné úrovni s farmářem, dřevařem, žehlířem, ale byl věčně tolik zaujat členy Federálního klubu a obyvateli Ottawa Heights, že byl tak vzdálen svých voličů jako venkovský šlechtic. Byl to vlídný člověk, spravedlivý soudce, poctivý občan, který věřil, že je třeba mnoha veřejných škol a žádných omezení v dodávání vody, ale který sám nebyl mnoho let za dobrou starou dynastií Massa. A golf v klubu je jako libá vůně v chřípí a spolehlivý anestetický prostředek.

Ve svěžím vzduchu, který vždy vanul kolem Jinny, chtěl přemoci vlastní zděděnou opatrnost. Nevěděla, a on to možná nevěděl také, jakou radost mu působilo si popustit uzdu a být větším vyvrhelem, než jakým vskutku byl. Později pak věřil, že se skutečně stal povstalcem, na jakého si v těchto zlatých měsících s rozkoší hrál, byla-li Jinny opravdu tak odvážnou, hospodárnou Amazonkou, za jakou se pokládala. Muži odjakživa rádi říkají: „Dost mě nevybízela, proto jsem nejedl.“

Zatím, jsa ještě nevinnější než dříve, získával si její lásku nikoli mečem a růžemi, nýbrž hovorem o volebních listinách, školním systému a německých bombardovacích letadlech.

V červenci odjela domů do Pioneer Falls na čtrnáctidenní dovolenou, a on ji požádal, nesměl-li by za ní na tři dny přijet. Její matka ho srdečně pozvala.

Byl vždycky rád, když byl pověřen vykonáváním soudcovského úřadu v Pioneer Falls, okresním městě mattsonského okresu, protože viděl z oken soudní síně odraz nebeské krásy bruinského jezera. Zde nebyla divoká říční údolí jako v okolí Grand Republic. Vodopád řeky Sorshay byl vysoký jen tři stopy, ideální místo pro střevle. Okraj starého zalesněného území byl ze středu státu posunut na sever k Pioneer Falls, a nebyly to už smrky a topoly, nýbrž duby, javory a lípy. Byly většinou odklizeny vzornou, mimořádnou, rozvratnou pílí hraničářů, a z okolí byla nyní vysoko položená obilní prérie, a Pioneer Falls byla charakteristická vesnice, obemknutá obilními poli. Ulice byly rovné, ale chráněné mohutnými jilmy a javory, jež zasadili yankeeští a němečtí osadníci.

Dům Marshlandových byl bílý, pohodlný a prostý, s balkonem v prvním patře s trojhranným oknem v pozadí, a Jinnin otec Lester, drogista, byl prostý a příjemný, a paní Marshlandová byla úplný zlatoušek. Nosili volné šaty, milovali své přátele a byli přesvědčeni, že soudce Timberlane je vynikající člověk, a že jejich „dceruška“ má „ohromné štěstí, že má na ní a na její umělecké kariéře zájem“. Zřejmě je ani nenapadlo, že by se s ní mohl oženit anebo být jejím milencem.

Byl rozpačit, když projevili přátelskou touhu, aby držel svou pedagogickou ruku nad jejími talenty – a nad její nedochvilností, aby jí vhodně radil, jak se stát opravdu velkoměstskou karikaturistkou anebo módní kreslířkou. Byl ještě rozpačitější poznáním, že pán a paní Marshlandovi jsou teprve tři- či čtyřiapadesátiletí, tudíž bližší jeho věku než Jinny. Neustále narážel na to, že patří k její generaci, ne k jejich, ale Jinny mu to posměšně kazila při rodinné večeři (smažené kuře a chřest a hrášek z vlastní zahrady): „Byla bych šťastna, kdybyste mě vy tři stále nekárali, když mluvím o polské otázce anebo užívám tyčinky na rty.“

„Nehraj si s jídlem, Jinx,“ říkala paní Marshlandová láskyplně při každém jídle.

Cass a Jinny jedli venku na srázu nad bruinským jezerem na starém pastvisku s krátkou, ušlapanou travou a s několika duby, za stůl jim sloužila skalní deska, do oranžova porostlá lišejníkem; za pohovku pružný mech. Byli líní, bezstarostní a zamilovaní, hráli si s jídlem, s na tvrdo uvařenými vejci, s rohlíčky, s citronovým koláčem, jejž jedli prsty a pak si je sprostě otírali o hvězdnatý mech.

On vypadal jako lesní muž ve šněrovacích botách, jezdeckých kalhotách a nepromokavé černo-červeně-žluté košili. Ona měla mokasíny, sportovní kalhoty, ale aby se to vyrovnalo, přiléhavý svetr.

Natáhnuv se na mech, sytý a nádherně ospalý, hádal se s ní: „Položte si mi hlavu na rameno.“

Beze slova a nelaskavě se na něj podívala; třela si chvíli tvář o jeho rameno a pak ležela tiše. Jeho paže byla kolem ní a stalo se asi náhodou, že se jeho ruka dotkla neuvěřitelně hladké, nahé kůže v pase pod svetrem. Odtrhl ruku, ale konečky prstů si zachovaly v paměti živoucí hedvábí, něžnou teplost jejího měkkého těla. V jakémsi zmatku poznal, že z ní má strach a sám se za sebe stydí, ale odmítal to: „Jen se tak neupejpej. Samozřejmě se jí rád dotýkáš. A jiného na tom není.“

Ale měl-li kdy na chvilku nápad, že by ji zrádně svedl, zdálo se mu to teď absurdní.

Vsunul ruku opět na nepokryté místo v pase, a ona ji tam na chvíli nechala teple ležet, než ji mírně a bez urážky odstrčila. A víc se mezi nimi nestalo. A přece, když měla hlavu na jeho rameni, našli se, byli spojeni a požehnáni.

„Miláčku!“ řekl pouze a lehce ji políbil, a její hlava se spokojeně opět uložila.

Byl to básník, ne příliš dovedný, který promluvil:

„Drahá Jinny, víte, jak jste mi drahá? Miluji vaše oči a vaše vlasy – jsou dnes nezbedné a voní nedávným mytím – a miluji vaše dětské prstíky – myslíte, že skvrny po indeliblu někdy pustí? – a miluji vaše hlučné a velmi samostatné projevy a vaši zvídavost, stejně jako Kleinu, vaši poctivost a váš nezájem na penězích, a váš talisman, vaši křišťálovou Isidu – přivezla jste si ji s sebou do Pioneer Falls?“

„Ovšem. Zabalenou v krásné noční košili. Mermomocí chtěla přijet. Lidi a jejich život ji vábí stejně jako mne.“

„Nemyslíte si, že sleduji nějaký účel, když vám to říkám, že ne?“

„Ne! Myslím, že jste báječný a dobrý, a myslím, že mě máte opravdu rád.“

Nemluvili vůbec o zasnoubení, ale jako děti dělali plány.

„Víte, co bych rád, abychom podnikli, jen co bude po válce mezi Německem a Velkou Británií?“ pravil. „Abychom jeli do Norska a do Švédska, původního pramene tolika života kolem nás, a pak Finskem dolů na chvilku do střední Evropy a dále do Moskvy a pak do Číny a především do Indie. Vždycky jsem si šíleně přál jet do Indie, když jsem jako chlapec četl Kiplinga.“

„Báječné.“

„A pak se vrátíme sem a usadíme se tu. V Grand Republic budeme žít v létě a na podzim – jsou tu nejkrásnější pozdní léta na světě – a v zimě budeme v beverlyském pohoří, v Havaně nebo v Rio de Janeiro.“

„To tedy z nás budou buržousti a marnotratníci, viďte?“

„Ovšem – v představách. Podívejte se, soudružko, máme se socialisticky uplatňovat i ve snech?“

„Myslím, že to budu musit nějak upravit. Ale řekněte mi, z čeho to budeme všechno hradit?“

„Copak si nemohu vysnít dva miliony dolarů a roční dovolenou od soudu, když už dělám plány?“

„Jste tak hrdinný – ve snech.“

„Plány jsou tedy správné?“

„Schváleny. Ale Casse, snad bychom opravdu něco z toho mohli uskutečnit, i když nebudeme bohatí?“

„Samozřejmě.“

„Ale proč nikdo jakživ nedělá věci, které může dělat?“

Tato zmínka o lidské sudbě ho znenadání vyplašila z podvrženého chlapectví; chytil ji za ruku, jako by ji chtěl bránit.

Mlčky hleděli ze stínu dubů k jezeru, okouzleni létem. Dále byl břeh bažinatý a v červencovém osvětlení byl jasně zelený, postříkaný zlatem, a kosi se houpali na rákose. Po celé zemi byl mír, jejich strach vyprchal, a ona mu náhle vyprávěla, což ještě nikdy neučinila, o svém dětství v bílém domě ve vesnici na prérii:

„Byla jsem vážné dítě, věčně jsem měla napilno. Sledovala jsem vůbec všechno. Měla jsem hromadu notýsků; zapisovala jsem si denně jako v nemocnici teplotu svých panenek, a všechno, co řekly hezkého – sama jsem to vymýšlela, jen někdy jsem to ukradla jiným dětem. Sbírala jsem ptačí vejce a pracně jsem si zaznamenávala, na jakém stromě jsem je našla – kreslila jsem si plány těch stromů s krásnými šípy, ukazujícími směr. Byla jsem přesvědčena, že jednoho dne budou pro nějakého ornitologa hrozně důležité. Předpokládám, že jsem dodnes největší autorita na sluky kolem Petersonovy strže.

A jakmile jsem se naučila v nedělní škole nějaké písni – jsem kongregacionalista, jako vy – zapsala jsem si ji na lístek a zaznamenala si, na která slova patří důraz.

Neměla jsem bratry ani sestry, takže jsem měla celé podkroví pro sebe, a tam nahoře jsem byla nejzaměstnanější člověk, pospíchající z jednoho do druhého: pořádala jsem svou světovou sbírku vějířů, dva papírové a jeden krajkový, a galerii filmových hvězd, leštila jsem kovovou rukověť od něčeho – našla jsem ji u silnice a dodnes nevím, k čemu patřila – a zapisovala si každý nový jazyk, o kterém jsem se doslechla. Měla jsem jich šedesát sedm, a měla jsem v úmyslu se všem naučit, včetně swahili a liukiu.

A pak má oblíbená zvířata – naše stará kočka Percival, spousta jiných koček a psů, králíci a veverka a přezíravá užovka. Měla jsem lékárnu pro zvířata a snažila jsem se vyléčit všechny jejich choroby cukrovou vodou. Nemyslím, že jsem byla zvlášť úspěšná.

Mnoho věcí jsem dělala možná jen proto, abych vzdělala malou modrou láhev od selterské vody, předchůdce mé Isidy, které jsem se tajně zmocnila a všude ji brala s sebou, aby viděla, co se ve světě děje. Ach, byla jsem v deseti letech skoro tak hloupá, jako jsem teď.

Učila jsem se hrát na mandolínu. Uměla jsem hrát ‚Dolů po řece‘ a z toho hned ruskou hymnu. Byla jsem hrozně zaměstnaná a hrozně tajemná. Nikdo neměl o tom ani tušení. Tatínek a maminka byli skvělí v tom, že nikdy neslídili. A někdy jsem měla největší sumu peněz, jež kdy existovala – celý penny. Tu jsem šla k tatínkovi do krámu, on dělal, jako by mne neznal, a velmi vážně mi radil, a neřekl byste, kolik druhů cukrovinek lze dostat za penny: možná, že jednu červenou, dvě pruhované a jednu puškvorcovou tyčinku. Už nikdy nebudu mít tolik peněz, nikdy.“

„Ne, nikdy už nejsou penny takové, když je nám víc než deset,“ řekl Cass. „A teď jste tak stará, jako jsem já. Dříve jsem si o vás myslíval, že jste o století mladší, ale teď mám pocit, jako bychom byli téhož věku, až na to, že nejste dost opatrná.“

„A já si o vás myslím, Casse, že jste tak starý jako já, ale že máte víc rozumu.“

Se soustředěným výrazem, jako by dávala najevo, že chce přemýšlet, odešla a dala se podél břehu, a on ji ospale sledoval očima. Vypadala zrale a rozvážně, když tu náhle rozhodila rukama a začala zuřivě hopsat a sama pro sebe prozpěvovat něco, co znělo jako jazzová obměna „božské Aidy“, a tu vypadala opět jako desetiletá, a on sáhl do kapsy pro penny, aby jí jej daroval.

16

Po večeři na počest Jinny řekla jeho sestra Rose a Gregory Marl: „To je opravdu roztomilá dívka; s tou bychom se rádi opět sešli,“ ale Cass byl udiven, že o ní nemluvilo víc lidí. Zbytečně se divil, mluvili o ní.

Každý v městě – rozumí se, že „každý v městě“ znamená asi tři sta osob z 85 000 – hovořil o Jinny, po telefonu, v dopisech, u ředitelských stolů, v baru Paula Bunyana. Ale neprozradili to Cassovi, neboť to byl muž, který se nedal zvlášť rád lechtat pod žebry.

Ale pak, když se odvážil do Pioneer Falls, dříve než si vylisoval ve svazku nařízení Nejvyššího soudu blatouch, který mu Jinny dala, došel kdekdo k závěru, že ho musí rychle zachránit.

Byl pozván na bridge k Boone Havockovým, a než přišel čtvrtý hráč, Eva Champerisová, začali ho Boone a Queenie zachraňovat hlasem jako splasklé trolejbusové kolo a se starostlivostí párku prasat, požírajících svá mláďata. Nebyli méně autoritativní proto, že Jinny nikdy neviděli.

Boone spustil:

„Posaďte se, Casse, a svěřte se nám se svými starostmi. Máte na nás pro to vztek? Nebuďte blázen; jen si ulehčete. Podívejte se, Casse, vyslechněte mne a nepřerušujte, a neroztahujte si tu hubu jen proto, že si myslíte, že jste vzdělaný a soudce a bůhví co všechno, kdežto já že jsem nedodělal ani obecnou školu. Na celém světě nemáte lepších přátel než mne a Queenii.“

„Zatraceně správně!“ souhlasila Queenie, ale pak si vzpomněla, že je dnes večer vznešená a lidumilná, a zašveholila: „Jsme vaši přátele, hochu, to bych řekla, že jsme! A lidé vám většinou na všechno přikyvují, Casse, protože jste politik, ale my s Boonem jsem tak dobří vaši přátelé, že vám řekneme pravdu. Víte sám, že pro vaše vlastní dobro.“

Cass přišel skutečně, aby si zahrál bridge, a ne aby někdo dělal něco pro jeho dobro, a nebyl to měkký člověk. Ale byl jejich sousedem, byl na ně zvyklý, a v pomezní civilizaci se člověk neurazí, když soused neudělá nic horšího, než že hodí tomahavkem. Poslouchal Boonea jen s mírným vztekem.

„Casse, co je na tom pravdy, co se o vás všude povídá, že jste se zbláznil do stenografky pátého řádu?“

„Je to prý sprostší sousto, ještě nedovařené,“ dodala Queenie ctnostně. Queenie měla koneckonců právo na názory na sprostotu. Její otec míval v provozu nejlepší výčepy v severní Minnesotě.

„Nevím, o čem to oba mluvíte, leda že myslíte slečnu Marschlandovou, mladou umělkyni, jejíž vývoj mě trochu zajímá.“

„‚Trochu‘ je dobré!“ zaječela Queenie.

„Předpokládám,“ zahulákal Boone, „že ji nevodíte do hospody k Unstableovi víc než třikrát za týden!“

„To rozhodně ne!“

„Doufám, že ona a vy jste spolu tajně nečmuchali kolem domů na South Greysolon Avenue! Že jste si vzájemně neříkali, že to je ‚ostuda‘ a že by se ‚proti tomu mělo něco udělat‘! Nuže, je to můj majetek, a chcete-li jej, rád vám jej dám a uvidím, co vy s ním uděláte! Bydlí tam spousta Finů, komunistů, Poláků a Švédů, neplatí činži a kdejakou lať spálí v kamnech! Ale nechme toho. Jsem tak na to zvyklý, že se pořád snažím pro tu bandu něco udělat a nemám za to nikdy ani slovo díků, že už ani nevěnuji pozornost těm jejich ‚rudým‘ stížnostem, a je mi také jedno, co vy říkáte Havockovu útulku. Ale není mi jedno, když vidím, jak můj starý přítel blázní za vypečenou mladou zlatokopkou, která se ho drží jen proto, aby z něj něco vymámila – a pak se vrátí k svému milému, a smějí se spolu tomu starému kozlovi, až se za břicha popadají!“

Cass se dopálil.

„Nedovolil bych vám takhle mluvit, i kdyby to byla pravda, co říkáte. Ale není to pravda. Slečna Marshlandová je nesporně dáma. Ne, to je bezkrevný výraz – je to anděl.“

„Sladký, zlatý andílek s krví v očích!“ vykvikla Queenie.

„Spíte s ní?“ zabručel Boone.

„Ne! Ale i kdybych…“

„Jen na nás nejděte s tím svým gentlemanstvím, synáčku. Pokoušíme se jen vám pomoci. Udělal jste volovinu už tehdy, když jste si vzal tu minneapoliskou snobskou parádnici s tím jejím směšným bostonským přízvukem, a nechceme, abyste prohloupil znovu podruhé.“

Cass řekl patrně něco zmateného a nikterak přesvědčivého, neboť Boone byl neotřesen.

„Omlouvalo by vás, kdybyste si chtěl s tou dívkou tak trochu pohrát, ale pomýšlíte-li na sňatek s ní – s žábou o polovic mladší, než jste vy…“

„To není pravda!“

„… která si představuje, že by bylo skvělé být ženou soudce Timberlanea, a myslí si, že s ní protančíte celé noci nebo že budete sedět a dívat se, jak tančí s mladšími, pak jste větší blázen, než jsem si myslil, a v bláznovství jsem vás stavěl pěkně vysoko od té doby, co jste se vzdal advokátní praxe, která mohla snadno vynášet padesát tisíc, pro důstojnost soudcovské stolice.“

„A teď si poslechněte mne,“ zaržála Queenie. „Ženské srdce se v tom vyzná. Žádná z těchto mladých dívek nechce být manželovi nějak nápomocna. Ty malé trampky se vdávají jen proto, že to je vzrušující a že z toho něco kouká – a jak jsou neskromné, jak ukazují kolena! Musíte-li se už ženit, Casse – ale chápu, proč; nemáte tam u vás u soudu úřednice, které znají odpověď na vaše otázky? – proč si nevyberete pětatřicetiletou ženu, která by seděla doma a starala se o vás, jako bych to dělala já?“

Nedal jim přes hlavu a neodešel, jak po tom toužil v tu chvíli a pak při utrpení bridže. Ale na rok ho to zbavilo zvyku chodit k Havockovým.

„Je rozmazlený – citlivý jako těhotná ženská,“ řekla Queenie Havocková Evě Champerisové, která to řekla Chris, která to řekla Cassovi, který si to řekl sám.

Očekával, že Roy Drover bude ještě halasnější než Havockovi, ale Roy, když chytil Casse v tiché čítárně Federálního klubu, mluvil jako lékař, neosobně a odborně:

„Slyšel jsem, synku, že ses zbláznil do té opičky, kterou jsi přivedl ven do klubu. Nic mi do toho není, ale proč to nezkusíš s ošklivou, hodně vášnivou ženskou, místo s těmito nedokrevnými mláďaty? Nemají ani trochu vděčnosti. Předpokládám ovšem, že se nechceš s tím kuřetem oženit – je to přece outsider, není to nikdo z nás. Nejsi přece takový pomatenec.“

Cass si pak později namlouval, že Boonovi, Royovi a ještě dvěma či třem jiným všetečkům a kramářům odpověděl rázně: „Pane!“ a pak že jim pohrozil. Ale o tom lze pochybovat. To by nebylo odpovídalo lovcům kachen radissonského okresu, zejména když ho dost milovali, aby riskovali jeho hněv.

Jediné laskavé úsilí ho zachránit vyšlo od Stelly Avondene-Wrenchardové.

Avondeneové byli láskyplná a neotřesitelná rodina. Byla to zchudlá šlechta, které to bylo lhostejno, pokud mohla bydlit ve svém starém obíleném cihlovém domě. Hlava rodiny, Verne Avondene, se narodil v Grand Republic jako majitel milionu dolarů v zalesněných pozemcích, které získal, možná že poctivě, jeho dědeček, věhlasný indiánský agent, který v dějinách, zdá se, nemá jiného křestního jména než „Plukovník“. Verne šel do Yaleu a do anglické Cambridge a začal zrovna šilhat po diplomatické kariéře, když rodinné peníze praskly. Nestěžoval si; stálo to za všechny peníze, a on poznal ku své potěše Balzaca, Moneta a staré anglické balady, i když si neuměl vydělat víc než pětatřicet dolarů týdně.

Tento obnos dostával v pojišťovací kanceláři Scotta Zaga, kde měl úctyhodný titul „kancelářského ředitele“, což znamenalo, že byl úředníčkem a pomocným účetním.

Jeho žena, stále štíhlá a krásná v pětašedesáti letech, tvrdila, že je Verne největší gentleman, nejdvornější milenec a nejzábavnější společník v Grand Republic, a jeho žena posuzovala spravedlivě.

Obě jejich dcery žily s nimi. Stella se provdala za inženýra Toma Wrencharda, ale nešťastnou náhodou do roka ovdověla a vrátila se domů. Její manželství bylo tak krátké, že většina lidí na ně zapomněla, takže se jí říkalo obvykle „Slečna Stella Avondeneová“. Vyučovala domácím pracím na vyšší hospodyňské škole Alexandra Hamiltona. Její neprovdaná starší sestra Pandora, laskavá, oddaná, milovnice květin, kreslení a hry na piano, jež pod jejími jemnými prsty znělo jako spinet, měla na starosti dětské oddělení veřejné knihovny. Obě dívky se chovaly ke svým rodičům jako k sobě rovným, a nízký bílý cihlový dům se hemžil kočkami, žerty, novými romány, akvarely, maškarami, omeletami a dětmi cizích lidí.

Stella si vždy na Casse myslila, ale vzdala se honby za ním ze slušnosti ke Chris Grauové. Nyní si vymyslila krásnou teorii: Chris dala Cassovi, pravděpodobně z hanebných důvodů, kvinde, a ten se v unylé opuštěnosti přiklonil k té či oné hezké, avšak bezvýznamné dívce. Nebýt ve stavu šílené opuštěnosti, pevný muž jako Cass by se nikdy nemohl oženit mimo Naši Třídu, starobylou šlechtu Grand Republic, zešedivělou tradicí, která existuje dnes už déle než pětasedmdesát let.

Stella ho chtěla zachránit.

Avondeneovi ho pozvali na večeři. Jelikož měli služebnou jen tehdy, když Verneovi přálo štěstí na dostizích – posledně to bylo r. 1939 – obstarávaly dámy všechnu domácí práci samy, a dovolily Cassovi, aby jim pomáhal mýt nádobí (což uměl jako zkušený stanař nad očekávání dobře), při čemž všichni zpívali „Sladce slunce zapadá“. Pak mu Stella, chudinka, spravila podšívku v kabátě. Jelikož jeho hospodyně, paní Higbeeová, byla v těchto věcech velmi pečlivá a zdatná, podezříval Stellu, že mu natrhla podšívku úmyslně, a měl ji za to rád.

V tu chvíli by se byl se Stellou oženil. Možná, že si měl Stellu opravdu vzít a najít klid při hraní pasiánsu ve dvou, ale stalo se, že buď Bůh, anebo Cass Timberlane si učinili z Jinny Marschlandové věčný obraz krásy, kráčející po vlnách za úsvitu na stříbrných nohou. Drahá Stello Avondeneová, která vyučuješ v nedělní škole u sv. Anselma a usmíváš se, nosíš bílé jelenice, jež si sama doma čistíš, zpíváš a jsi trochu smutná a velmi laskavá! Ty nikdy nebudeš kráčet po vlnách za úsvitu, drahá Stello!

Zaslechl něco z klepů o Jinny, jež kolovaly městem. Paní Webb Wargateová řekla pravděpodobně, že ač si soudce Timberlanea velmi váží a přijme do svého domu každou bůhví jakou ženskou, kterou k ní zavleče, přece jen těžce nese, že takový člověk si chce vzít dívku, jejíž pravé jméno je Marshlandská, jejíž otec je ožralý kočí někde na ranči, která byla číšnicí v hotelu Pineland a potulná nádenice a která vůbec ohrožuje nejlepší občany Grand Republic, tak intimně spjaté s nejlepšími občany z Albany, Philadelphie a Hartfordu.

Rodiny staré Minnesoty měly korektní a odměřené chování, emersonské, novoanglické vzdělání s poznámkami o Horatiovi a s frivolními houslemi, ležícími na zbožném harmoniu v obývacím pokoji. Stará Minnesota měla své Římany, jako byl generál Sibley, a v Grand Republic měla Avondeneovy a Grannickovy. Avšak méně vznešené a mrštnější kmeny, jako Wargateovi, jim uzmuly tógy.

Cass myslil na šlechtický rodokmen Wargateů.

Starý Dexter Wargate začal v Minnesotě r. 1881 obchodovat železem a prodávat u pultu hřebíky dřevařům a míšencům. Dříve než na to přišel, jak krást miliony akrů zalesněné půdy, oženil se s dcerou Simona Eisenherze, který přišel do Minnesoty r. 1854, aby získal kožišiny výměnou za kovové hrnce a pašovanou whisky (což mělo vliv na počet zavražděných bílých usedlíků).

Cass neviděl rád, že se rodina, založená na pašování whisky do dřevěných chat, povyšovala nad dívkou, pobroukávající si nad svou sbírkou tří vějířů ve vesnickém podkrovním pokojíku, která byla tajemná, čilá a sama – tak sama a tak bezbranná proti klepům při koktejlech!

Pouze na jediný okamžik zradil Jinny: když zapochyboval o tom, zdali se ostatním lidem jeví také tak nepochybně božská jako jemu. Vzpomněl si, že taková Juliet Zagová, pro něho nudná, pajdavá ženská, je pro svého Scotta krásným, mladým stvořením, a že Boone Havock zřejmě není zoufalý, když jeho žena ječí jako pila. Existují barbaři, kteří by se mohli domnívat, že má jeho Jinny podobné rozmary jako Juliet Zagová s tou svou věčnou Isidou? Pro něho bude věčně plamenem, ale vidí jeho přátelé její vznešenost?

Byl si vědom toho, že je Jinny popudlivá. Neví, myslil si, co si o ní Wargateovi a Havockovi šeptají, ale kdyby se to dověděla, byl jist, že by ho i se všemi jeho soukmenovci navždy zapudila. Neodvažoval se mluvit o manželství, leda později, až si tak za rok vybudují společné zájmy. Ale nyní cítil, že nesmí dopustit, aby se dověděla o klepech dříve, než k němu bude vázána a jím chráněna, a jednoho krásného srpnového večera, když s ní chtěl jít do biografu, jel pro ni nejistě k penzionu s nervózním úmyslem ji požádat o ruku.

Obývací pokoj slečny Hatterové byl prázdný. Když se Jinny objevila o deset minut pozdě, jako obvykle, seděl ve vratké houpací židli z r. 1890 a dodal si odvahy: „Myslím, že jsme podle tradice prošli vším, čím procházejí milenci, procházkou při měsíčku i piknikem u potoka.“

„Ale my nejsme milenci, Casse.“

„Ale mohli bychom být.“

„Hm.“

„Přeji si, abyste si mi sedla na klín.“

„Ach, radši ne! Je to tak hrozně staromódní a reakční, doktore.“

„Okamžitě si mi sednete na klín!“

Poslechla. Cítil rozkoš z blízkosti jejího těla, ale cítil také, že sedí úžasně nepohodlně. Byla těžší, než vypadala, a hrozilo nebezpečí, že se rozviklaná židle převalí na bok. Přál si, aby si dovedl vymyslit, jak jí zdvořile říci, že by nyní bylo na místě, aby si už přesedla na pohovku. Blaženě si povzdychla, úže se k němu přivinula, a jeho prsty stiskly pevněji její koleno; byl v extázi a současně si uvědomoval, že má v pravé noze křeč.

Při těchto smíšených pocitech řekl klidně: „Jistě víte, miláčku, jak rád bych se s vámi oženil.“

„Hm.“

„Musíme se vzít, a to brzy!“

Ticho.

„Chcete?“

Ticho, ani sebou nepohnula.

„Jinny! Prosím vás!“

Promluvila klidně jako on, nebylo nejmenší známky uzardění v jejím hlase. „Ne, Casse, to je nemožné.“

„Proč?“

„Nebylo by to dobré manželství. Mám vás hrozně ráda, snad jsem i trošku do vás zamilovaná, ale kdybychom se vzali, bylo by to přílišné napětí.“

„Rozdíl ve věku?“

„Ach ne, nejste tak mnohem starší. Často jsem se málem zamilovala do mužů mnohem starších, než jste vy – do takového staromódního padesátiletého ťulpase v Pioneer Falls, jako malá žába – byl to kazatel, a jak tím byl zaujat! Ne. Jste ve skutečnosti mladší než Tracy, Eino anebo ten frajer Curtiss Havock; máte v sobě něco ohromně mladého a dojemného. Ale nesnesla bych vaši společnost, ba ani vaši sestru, ačkoliv je roztomilá, anebo ten karamelový krém, pana Crileye. Jsou to všechno reakcionáři, mluví o své středozápadnické pohostinnosti, ale žádný z nich nepozve pana Fliegenda do svého domu. Ne, nemohla bych to udělat, nemohla. Ale…“

Byla však dostatečně tradiční, aby zakončila: „Ale zůstaňme nejlepšími přáteli.“

Hněvivě jí odstrčil bradu svými prsty a hněvivě ji políbil, a ona políbení opětovala. Bylo to dlouhé a vše prozrazující políbení. Tu k jeho zděšení a v nebezpečí, že se i s houpací židlí překlopí, mu skočila z klína, začala si uhlazovat vlasy a zašeptala: „Někdo jde!“

Ozvaly se kroky. Když vstoupil do pokoje Eino Roskinen, seděla Jinny ctnostně na pohovce a Cass si už srovnal svou letní modrou vázanku.

Jinny zašvitořila: „Ach, Eino, tady doktor je zvědav na nová nařízení ve státní mlékárně. Zrovna se mě na to ptal.“

Eino byl zoufale dobře informován a svědomitý, a jako ohňostroj ze sebe vychrlil spoustu číslic, až na tom Cass, k své vlastní nelibosti, skutečně našel zájem. Ale cítil se unaven a zklamán. Jak dokáže přesvědčit Jinny o rozkoších doživotního reakcionářství? Statečně ji vypudil navždy z mysli – navždy, až do chvíle, kdy seděli vedle sebe v biografu a její ruka se sama vsunula do jeho.

A tak milenec začal znovu svůj denní úkol být denně na hlavu poražen.

17

Uspořádal pro Jinny u sebe doma večeři, k níž pozval Rose a Donalda Penlossovy a Abbotta a Hortense Hubbsovy. Kleo byla jako šílená, chtějíc se všem věnovat.

Po večeři řekla Rose Cassovi: „Ta tvoje Marshlandovic dívka se mi opravdu zamlouvá. Je nejmoudřejší ze všech tvých dívek.“

„Z jakých dívek?“

„Však víš. Jak bych to mohla vědět já? A Casse, je ohromně hezká!“ Tu Cass upřímně miloval svou sestru, o níž si dost často myslil, že je otravná.

Přemluvil Jinny, aby s sebou přinesla mapu svých návrhů na hračky pro Fliegendovy, aby jeho přátelé viděli, že slečna Jinny není jen nejkrásnější, ale i nejnadanější mladá žena vůbec, a vnutil návrhy Hubbsovi.

Abbott Hubbs byl neurotický, mlado-starý novinář, který nenáviděl noviny, který příliš mnoho pil a kouřil příliš mnoho cigaret, byl příliš jízlivě cynický a v soukromí svého chudého domova předčítal nahlas básně své ženě, která ho milovala a bila, a když mu bylo po opici špatně, ho ošetřovala. Věčně se třásl a na všechno kolem sebe sypal popel z cigaret: byl to vyzáblý, špičatý, černovlasý, mimořádně poctivý a velkodušný člověk, v této době oběť válečných zpráv a úhledných sloupců o družstvech, filmech a vysokých financích.

Jinny připravila návrhy na politické lepenkové loutkové divadlo. Hubbs si prohlížel jejího praseti podobného Mussoliniho, jejího melancholického Hitlera, jejího buldočího Churchilla a posměšného Roosevelta, a křičel, sypaje popel na výkresy: „To je dobré, to je opravdu dobré, Jinny, mohl bych si jich několik vzít a ukázat je v redakci Gregu Marlovi?“

Uvědomuje si hrdě, že bylo objeveno Jinnino geniální nadání, všiml si současně Cass, že to bylo poprvé, kdy ji někdo z jeho přátel oslovil jako „Jinny“.

Mohutný a diplomaticky hladký Gregory Marl řekl mu nazítří ve Federálním klubu:

„Návrhy slečny Marshlandové se nám v redakci ‚Vlajky‘ velmi líbily, Casse, a náš karikaturista od nás právě odchází. Jde do armády – domnívá se, že asi tak uprostřed r. 1942 bude Amerika vtažena do války.“

„Ale nevěříte tomu, že ne, Gregu?“

„Kdepak. O to vůbec nejde. My budeme dodávat Anglii, ale do války nikdy nevstoupíme.“

„Ale snad bychom měli.“

„Snad – ale neuděláme to. Ale takové bláznivé mladíky, jako je náš karikaturista, o tom jakživ nepřesvědčíte. Rád bych si tedy pohovořil se slečnou Marshlandovou. Rozumí reprodukční praxi?“

„Nesporně – vždyť pracuje ve Fliegendově podniku.“

„Mezi námi, víte náhodou, kolik jí platí?“

„Hm – pětatřicet týdně.“

„Hm – myslím, že by jí to Vlajka zvýšila na pětačtyřicet.“

Cass si řekl v duchu, že má radost, že Jinny může utrácet takové jmění.

Když se šla Jinny poradit s Luciem Fliegendem o nabídce Vlajky, radil jí Lucius naléhavě, aby přijala toto vznešenější místo.

Když byla Jinny koncem srpna posledně odpoledne v továrně, uspořádali jí na rozloučenou hlučnou společnost, v níž promluvil pan Fliegend, r. Ogden Hathawick, úředník lodní společnosti, společenský reportér grandrepublické Vlajky, a okresní soudce Cass Timberlane.

První její kresba pro Vlajku zobrazovala amerického orla, zahloubaně, i když poněkud akrobaticky se škrabajícího drápem na zobáku a dívajícího se na dvojhlavého orla s dvěma korunami. Duchaplné a původní, cítil Cass, a pokládal to za vhodnou příležitost ji odvézt na večeři k Unstableovi.

Kdežto doposud pracovala v jihozápadní části města, nyní chodila do redakce do středu města, jen tři a půl bloku od soudní budovy, a jelikož bylo zahájeno podzimní soudní období, žádal Cass, aby s ním obědvala u Charleye, u Oskara, v hotelu Pineland anebo v dámské jídelně Federálního klubu aspoň tři dny v týdnu. Avšak Jinny, která byla ještě před měsícem pracující dívka s vlajícími vlasy, s chlebíčky a jablkem k obědu v pomalované lepenkové krabici, byla nyní mladá dáma s budoucností v šedém kostýmu a střízlivém účesu, a Cass byl pln starostí a řevnivosti, když shledal, že už není na něm závislá, když se chce setkat s důležitými činiteli v komerčním a profesionálním životě našeho města, nýbrž že je zvána na oběd od Abbotta Hubbse, Curtisse Havocka, Freda Nimbuse, rozhlasového hlasatele, a od Dicka Wolkeho, klenotníka. Když se s ní nyní setkal, byla to častěji ona, která měla „důvěrné zpravodajské spojení“ – jak to nazývala – zprávy o zvlášť zákonných spekulacích Nortona Trocka, o milencích Bernice Claywheelové anebo o důvěrnějších plánech turecké armády.

Ke své něze přidal Cass ještě úžas a obdiv nad jejími znalostmi. Věděla přesně, kolik falešných vlasů má Madge Dedricková, a podrobně, jaké plány kují v odlehlém stanu v africké poušti britští agenti… Svěřil jí to Hubbs, a Cass si to musí nechat pro sebe.

Vykládala mu o všech svých profesionálních vítězstvích, a Cass byl hrdý, ale pln starostí, když se procházeli za chladných zářijových večerů a na stropě nebes se houpala jako obrovský skleněný svícen první severní záře.

Byl v opojení absolutní lásky, a takové obyčejné zásahy, jako je manželství, se mu zdály všední. Nechtěl nic, jen to, co by chtěla ona. Jeho soudcovská odpovědnost, jeho oddanost k přátelům, jeho radost z honu a plování, jeho úcta k vzdělanosti, to vše musí zůstat v něm utajeno, neboť to jsou nezničitelné části jeho osobnosti, ale jsou to jen méně významné a zřejmé věci, nestojící ani za povšimnutí, u porovnání s jeho zbožňováním této štíhlounké, věčně pospíchající dívky.

Ale nemyslil na ni jen v pojmech božstva, oltářů a stříbrných křídel. Schovával si autobusový přestupní lístek, který zmačkala v horké dlani, tužkou načrtnutou vlastní karikaturu, kterou nakreslila na papírový ubrousek.

Klidnou mysl, kterou odjakživa hledal, nalezl teď v Jinnině chladné přítomnosti. Nebyla pro něj pouze tělesnou krásou, ačkoliv zdravě a naléhavě jí byla také, ale byla klidem a skutečností. S ní neprovede nikdy nic divného a dobrodružného, avšak s ní se může stát obyčejný život maloměstského právníka tak nádherným jako východ slunce na prérii.

Pověst, že „soudce Timberlane je zblázněný do pochybné dívky, která ho asi polapí“, se rozšířila z Ottawa Heights do daleké divočiny, vzdálené plných pět minut jízdy automobilem, kde nebydlil vůbec nikdo kromě obchodních příručích, továrních dělníků, řemeslníků, žen a dětí, již tvořili devadesát procent obyvatelstva Grand Republic.

V myslích všech, kteří chtěli, aby ti druzí podnikli něco blahodárného pro blaho člověčenstva a podnikli to hned, vzešla tatáž inspirace. Jestliže se soudce Timberlane znovu ožení, a tentokrát zřejmě se svůdnou mladou dívkou, která ho plně zaměstná, bude patrně méně ochoten dávat příspěvky, vymýšlet proslovy, sedět ve výborech, podepisovat provolání a naslouchat místním Adamům Smithům mimicky a dramaticky předčítajícím nahlas své plány, jak přivolat mezinárodní mír tím, že spojí moskevský Leninův ústav, berlínskou univerzitu a univerzitu v Indianě. Musí okamžitě za ním, a kdyby George Hame nebyl býval dost energický hned ve dveřích chodby, vedoucí ke Cassovým kancelářím, byli by tak učinili.

Musili se spokojiti dopisy, ačkoliv by byli mnohem raději vrazili přímo k němu a zařvali: „Víme, že jste zaměstnaný člověk, ale věnujte nám tři minuty svého času,“ a pak by byli zůstali a mluvili tři hodiny.

Cass dostával denně dopisy od organizací, jež nás měly uchránit vstupu do války, jež nás měly dostat do války, jež měly podporovat dělnické unie, zaměstnavatelské unie, zemědělské unie, dickensovské sdružení, křižácké výpravy za glorifikací americké matky anebo za pokus ji přimět k mlčení.

Cítil vinu za všechny tyto projevy, ale místo aby na ně odpověděl, šel raději s Jinny na oběd.

Měl málo z její fantastické představivosti, v níž se v jejích kresbách pro Vlajku stala z Rumunska smutná kočka, jako její vlastní Isis, ale živil v ní tuto představivost, jakož i každou chvilku štěstí a klidu. Díval se na její kresby dřív než na nadpisy o evropské válce a na zprávy ze soudní síně, a když se jí to nepodařilo, což se stávalo na neštěstí velmi často, svíjel se a modlil se za její úspěch. Ach ano, modlil se někdy k liberálnímu, kongregacionálnímu bohu, který měl zájem na světovém míru a blahobytu střihačů akcií.

Procházel se s Jinny, hráli spolu poker u slečny Hatterové – Tracy Oleson byl tak poťouchlý, že vyžadoval poctivé hlášení, což se ostatně od zaměstnance Wargateovy společnosti dalo čekat – a jednou, když byla v městě pouť, Cass a Jinny se jí účastnili, stříleli z pušky do hliněných holubů, zvážili se a dali se fotografovat držíce se podpaží.

V domněnce, že ji baví poněkud hrubší sporty, jako koulení kuželek s Einem a Tracym, pokládal Cass za svou povinnost projevovat se hlučněji, a proto s ní jezdil na kolotoči, odvážně se chytaje kovového kruhu, zatímco kolem dokola stáli voliči radissonského okresu a pištěli: „Ať se proveze!“ a „Výborný chlapík. Ten se vyzná.“ Podíval se vítězně na Jinny sedící vedle něho na zlatém a zeleném jednorožci, ale její tvář byla stažená a odmítavá.

Vylezl z kolotoče, co nejdříve mohl. „Myslil jsem, že si ráda se mnou trochu zadovádíte,“ divil se.

„Není to dost důstojné. Pro soudce se to nehodí.“

„Ale myslil jsem, že nemáte ráda, když se chovám důstojně.“

„Nemám, ale přesto – Jen si pomyslete, že vás lidi poznali a koukali na vás, jak se produkujete! Vaši vlastní voliči!“

„Ale, Jinny, věřte mi, že jsem pro příští volby získal za každé kolo pět hlasů!“

„Ano – možná – ale přece…“

Domníval se, že se v Blanche setkal s veškerou možnou ženskou nerozumností. Znovu poučen povzdychl: „Opět jsem přehlasován.“

První příležitost, kdy byli spolu pozváni, byla večeře u Rose Penlossové s hravými Zagovými, se skvělým polovičním mládencem Jayem Laverickem a, ke Cassově trapné nelibosti, s Chris Grauovou.

Penlossův dům byl úhledný jako výkladní skříň, pohodlný jako hotel, ale teplejší nebyl ani jako jedno, ani jako druhé. Obývací pokoj, vědecky správných rozměrů pro trojčlennou rodinu, byl naplněn javorovou napodobeninou nábytku koloniálního slohu na strojově zhotoveném ručním koberci, tapety byly moderní, naprosto čisté a třpytné, zobrazující volně bostonské okolí; byla tu jediná vulgární věc v podobě odřené, červené kožené pohovky, na níž Don po jídle spával. Výborná večeře, připravená výbornou švédskou služkou a servírovaná na výborném porcelánu něžně šedém s obrázky známějších kostelů Nové Anglie, chutnala právě tak skvěle, jako vypadal javorový nábytek.

Společenské večeře byly pro Casse buď pekelné, nebo nudné. Tato byla pekelná.

Ale Chris Grauová, která přistoupila k Jinny a k němu jako k uznávané dvojici, byla srdečná a příjemně velkodušná. Vyptávala se Casse na Kleino zdraví a řekla Jinny: „Denně se dívám na vaše obrázky, slečno Marshlandová. Myslím, že jsou velmi vtipné.“

Jakmile to Cass zaslechl, pochopil náhle, že nejsou zvlášť vtipné, a zamrazilo ho.

Žvanil dále, a Rose vykládala lítostivě, jak reverend dr. Gadd si málo váží jejích duchovních snah, a Zagovi hlomozili a mávali zbytky zeleniny ve vzduchu, ale Jinny byla pevná jako Chris. Nemluvila, ale měla veselé oči a poslouchala každého, jako by opravdu poslouchala.

Usmívala se dokonce, když Juliet Zagová zapípala: „Hjom do toho! Místo moučnítu máme pečenou Aljaštu!“

Rose si nemyslila o Jinny nic zlého, a hleděla na ni nyní zdvořile, ale ráda by se byla dověděla několik základních věcí: jaké má náboženské cítění, jaké ctnosti, jaký názor na prezidenta Franklina D. Roosevelta, a jak lacino si umí pořizovat šaty.

Co, trápil se Cass, může dělat muž proti tajné nenávisti a nevraživé blahosklonnosti žen?

Žádný zbabělec v noci v lese ve vichřici nemůže být obětí tak záludného strachu jako milenec. Když bylo po večeři, přišla Rosina dcera Valerie, patnáctiletá, svěží a vzrušená z filmu, na který se šla s právě uznávaným chlapcem podívat a jej profesionálně posoudit. Přimkla se k Jinny jako k jedinému světlému bodu v této zplesnivělé společnosti. Obě dívky, čtyřiadvacetiletá a patnáctiletá, se spolu vytratily, a jejich smích se pak ozval z vedlejšího pokoje. Když byla Jinny násilně přivedena zpět, aby doplnila druhý bridžový stůl, vzdorně se podívala na Casse, který se pak cítil jako starý, zlý paša.

Byl pošetile podrážděn, že od něho očekávali vděčnost za to, že přijali jako skoro sebe hodnou mladou Dianu, oděnou světlem.

Manželé a manželky
ROSE A DON PENLOSSOVI

Cass Timberlane nikdy, v žádném časovém úseku, nečekal, že manželství jeho sestry a Dona Penlosse potrvá další tři měsíce. Bylo mu to líto; měl je oba rád, a v jejich neformálním a neosobním domě mu bylo dobře. Ale Rose měla ctižádostivou touhu po „bohatším životě“, jak tomu říkala, což pro ni znamenalo hudbu, cesty, nové šaty, možnost pohostit cizí přednášející, jak to dělala Diantha Marlová, anebo žít, kdy se jí zamane, v New Yorku, jako Astra Wargateová, Webbova švagrová.

Její manžel se s ní rád mazlil, měl ji rád kolem sebe, rád s ní hrál remy a rád jí vyprávěl historky. Potíž byla v tom, tak aspoň soudila Rose, že měl obyčejný vkus, nudně a hloupě mluvil a málem ohyzdně vypadal. Nesnášela jeho těžký, jednotvárný hlas; huboval, mazlil se, říkal, že je špek dobrý, nebo nadával na unie přesně týmž basem, bez veškeré modulace.

Don ve svých čtyřiceti letech obchodoval obilím, byl prezidentem společnosti Aldpen Elevator System, vydělával devět tisíc dolarů ročně, rád truhlařil, a když se ho někdo zeptal, nemyslí-li, že je horké odpoledne, řekl mu to. Vždycky, bez výjimky, ačkoliv se Rose chtělo křičet, si zdříml na červené kožené pohovce, když přišel domů z kanceláře, a bez výjimky oznámil svůj úmysl slovy: „Myslím, že si teď trošku zdřímnu.“ Nikdy, že si zdřímne mnoho. Nikdy, že si zdřímne prostředně. Vždycky jen trošku. A chrápal.

Večer, když byli sami doma, otevřel rozhlas a nechal jej troubit – hudbu, předpověď počasí, zprávy dřevního trhu, podrobnosti o jihoamerických tarifech a vtipné skeče, v nichž věhlasní rozhlasoví umělci prohlašovali o svých socích – svých nejlepších a nejmilovanějších přátelích – že nic neumějí. Don zřídka něco z toho slyšel, jelikož četl noviny a Zprávy obilního trhu, ale zlobil se, když to Rose chtěla zhasnout. Naříkal si: „Nemůže si člověk dělat to, co chce, ani ve vlastním domě? Netoulám se po nocích a neutrácím s lehkými ženskými, myslím, že si zasluhuji trochu ohlednosti.“

Rose říkala často Cassovi, že její největší přání je, aby Don „se toulal po nocích a utrácel s lehkými ženskými, jak sám chtěl, jen aby jí dopřál jediného klidného večera, kdy by mohla přemýšlet.“

Když si ho Rose před šestnácti lety vzala – jemu bylo čtyřiadvacet a jí teprve dvacet – svěřila Cassovi: „Don je ve skutečnosti nejpůvabnější chlapec, i když vypadá tak solidně. Jsem jediný člověk, který mu rozumí. Rozechvívá mi srdce.“

Nyní si stěžovala na Dona až příliš mnoho; obvykle Cassovi, ale nezřídka také společnosti dam u oběda v Klubu na vřesovišti. Ale nikdy si nestěžovala své dceři Valerii, pro niž v představě chystala buď hereckou, nebo novinářskou kariéru.

Jednou řekla Cassovi: „Chci žít v New Yorku a stýkat se s intelektuály. Ale co si má počít žena, která je v šestatřiceti letech ještě hezká, ale už ne dosti krásná, aby na tom založila svou kariéru, dost moudrá, aby věděla, že pro výdělečné místo není dost moudrá, která ví z četby o veškerém lesku a přepychu života, ale nemá na to dost peněz a žádné bohaté příbuzné, které by zavraždila, činná, a přece pohrdající dobrovolnou dobročinností, zahráváním si s uměním a ukazováním se při sportech, která neumí nic, co by na pracovním trhu mělo cenu patnácti dolarů týdně, která po mnoha letech manželství není ani zkušená kuchařka, ani chůva, která už není zamilovaná do svého manžela, naopak znuděná vším, co dělá – a on to dělá pořád! – a která přesto není ochotna se mu pomstít anebo úmyslně ublížit, která sice má ráda jiné, ale není dost smyslná ani dobrodružná, která má slibnou dceru a má na ní přílišný zájem, než aby ji opustila – co si má tato typicky americká žena vyšší střední třídy počít?“

Když ji Cass huboval, že ještě nikdy ničím nedokázala, že má větší cenu než její veselý a pilný muž, a že je Don možná taky znuděný, souhlasila Rose tak andělsky, že měl Cass pocit bezmoci. A když trval na svém, že chce-li skutečně od něho pryč, musí přestat o tom mluvit, najít si skromné místo, studovat, svědomitě se naučit nějakému zaměstnání, souhlasila s ním právě tak roztomile a neudělala nic.

Jednou měla v St. Paul něco jako milence, hudebníka, domýšlivého pomatence, který nakonec utekl se slabomyslnou babičkou, ale Rose byla přesto na to hrdá, že ji tento kavalír objímal. Jednou, po dva týdny, se domnívala, že se zamilovala do brutální síly dr. Roye Drovera, ale doktor šel zatím lovit pstruhy.

Byla přesvědčena, že ráda naslouchá duchaplným rozhovorům nadaných lidí. Tvrdila, že cítí „zbožnou bázeň před génii, jako je Bernard Shaw a Henry Ford“, a že „má hluboký zážitek, slyší-li jejich původní názory“. Ve skutečnosti je nikdy neslyšela, protože dala-li hlubokou otázku, přerušila odpověď ihned, jakmile si vzpomněla na další otázku. I nejintelektuálnější parádní řečník – řekněme takový Norton Trock, vysvětlující bankovní transakce – se stal pouze temným pozadím pro Rosin duchaplný ohňostroj.

Toto vše o Rose Pennlossové je pravda, a nic z toho není úplná pravda, protože přes svůj neklid, který prýštil z jejího pocitu, že nic, co dělá, není důležité, to byla dobrosrdečná a půvabná žena, neřevnivá matka, z které by byla vedle ráznějšího muže dobrá statkářka. A jelikož Casse milovala, byla ochotna věřit tak pevně jako on, že je v Jinny Marshlandové začarovaná kouzelná lampa a poznání dobra a zla.

18

V tomto říjnovém týdnu měl Cass u soudu plno rozvodů, současně s jedním pěkným, čistým vloupáním a jedním případem zločinné vilnosti. Pracoval pozdě do večera v kanceláři nebo doma, a celý týden neviděl Jinny ani jedinkrát. V sobotu odjel nerad na tak zvaný veselý kachní hon do lovecké chaty doktora Drovera poblíž vermilionského jezera.

Lakovaná břevna a kamenný krb „Royova útulku“ byly výsledkem pěkné řádky operací slepého střeva, a mnohé skromné mandle byly s radostí obětovány na navajské přikrývky, mexickou keramiku, stojan s anglickými puškami a lednici hotelové velikosti.

Společnost šesti lovců byla příští den po příjezdu už ve čtyři hodiny ráno na čekané. Připravili vše na lov a skryli se chvějíce se v dešti a dívajíce se na kalnou vodu a tenké modříny, když se vlhký úsvit plížil po bažině uvadlého rákosí. Doktor Drover měl s sebou dvě lahve koňaku, a když jeli v devět hodin domů do chaty k snídani, měli pouze pět divokých kachen, ale šest nádherných slípek. Ačkoliv Roy vyšel tu a tam z chaty a zahnal nějakou tu divokou kachnu, která jako by je ohrožovala, ostatní potom už jen pili, hráli poker a mluvili o ženských, avšak ne o ženských v kuchyni anebo u volebních uren.

Ostatní byli ušlechtilejší, než byl Roy; nehulákali a měli rádi romány a divadlo, ale všichni, kromě Casse a generála Lenta, který žil kdysi v Evropě a byl nyní vydržovaný manžel a společenský tajemník Delly Wargate-Lentové, patřili mezi statné chlapce, pevné a upřímné muže, pohrdající něžností ke všem ženám kromě k svým matkám a dcerám, a jejich řeč o ženách, jakož i o daních, zněla jako slavnostní krok infanterie.

Ačkoliv byl Cass z nich největší a daleko nejsilnější, měl často vůči těmto mužným kapitánům zoufalý pocit méněcennosti. Jako malý klouček mezi rozhněvanými staršími bratry žvanil věci, které ani nechtěl říci, přerušoval je trapnými otázkami, na které ani nechtěl odpověď. Vyprávěl nevtipné anekdoty ze soudní síně a přitom si myslil: „To je opravdu pitomá historie!“ Mluvil o Rusku, o soudci Blackstaffovi, o tom, jak se vaří zelí, o nepatrných věcech, jež mu právě teď byly svaté, protože o nich mluvil s Jinny.

Roy vyhrkl: „Drž hubu, Casse, jen tak breptáš. Jsem už z toho zničený. Jak je k čertu možné, aby taková netýkavka jako ty, která hraje na flétnu a čte básně a lítá za každou šestnáctiletou holkou, která se ukáže v městě, a dokonce se přátelí s agitátory zemědělských dělníků, kteří chtějí svrhnout vládu – jak je možné, že jsi pořád ještě nejlepší střelec v městě, je mi záhadou. Na mou duši, to je nespravedlnost!“

To byl Royův způsob, jak dávat najevo náklonnost – a projevovat, co vskutku cítí.

Při řeči o ženách Roy a Greg Marl neřekli nic o svých manželkách, a Bradd Criley žádnou neměl, ale Harley Bozard se řehtal, že jeho choť Karen je zcela frigidní, a Marl se jim chlubil, jak úspěšně svedl v Pullmanově spacím voze ženu školního prezidenta.

Generál Lent se smutně svěřoval: „Jestliže si z vás někdo, chlapci, myslí, že je terno nic nedělat a žít z bohaté ženy, jako je Della, která počítá, že všem jejím příbuzným na všechno přikývnete a že se milostně rozpálíte ve dvě odpoledne, přál bych vám, abyste to zkusili. Vyprávěl jsem vám už, jak jsem se s ní tenkrát pohádal, než jste utekl do Arrowheadu? Když jsem se vrátil domů, měl jsem všechny své obrazy, šaty a skříň, kterou jsem koupil ve Florencii, na trávníku v dešti. Nejsprostší povolání, které znám, je být nepatrným mužíčkem ve velkém dome a čekat na velkou, mužnou ženu, až se vrátí z práce. Žádný nádeník, který kope příkopy, si nevydělává tak perně na živobytí jako já. Jen se divím, kdy si asi na drahou Dellu posvítím. Ta bude překvapena! Hej, nebuďte tak skoupí s tím pitím!“

Po celou tu dobu měl Cass chuť opakovat jako opice duchaplnosti, jež vyřkla jeho Jinny.

Ani se neodvážil zeptat se jejího zaměstnavatele Grega Marla, jak se osvědčuje jako karikaturistka, aby se o tom tato samostatná dáma nedověděla a nemyslela si, že do něčeho zasahuje.

Byl jist, že jsou to jeho dobří přátelé a že ho šíleně baví s nimi pít a hrát poker, ale když byli všichni venku na jezeře, o den dříve, než měl v úmyslu se vrátit domů, zanechal jim velmi věrolomné psaní a za rudě zlatého minnesotského říjnového odpoledne odjel zpátky do Grand Republic – k Jinny.

Cestou jí zatelefonoval z budky ve venkovském obchodě: „Jsem na cestě domů – povečeříte se mnou dnes večer?“ Byla v redakci Vlajky, kde byla obyčejně odměřená a věcná, ale nyní vyjekla: „Miláčku! Čekala jsem vás až zítra! To mám radost!“

„Měl jsem se výborně, hodně jsme s hochy honili.“

„S hochy! Haha!“

„Zdálo se mi, že se snad už nikdy nevrátím domů.“

„Mně také. Měla jsem strach.“

„Bylo by vám líto, kdybych se nevrátil?“

„Myslím, že bych asi zemřela. Ne, ne, nezemřela bych! Ale…“

„Miláčku, jsem tak – Půjdeme tedy spolu na večeři?“

„Ovšem. Proč ne?“

„Trochu jsem se bál, rozumíte, že snad budete zadaná s Einem, Tracym anebo Abbottem Hubbsem.“

„S takovými fakany! A co kdyby – co z toho!“

„Odřekla byste jim to kvůli mně?“

Nadšení, jež Jinny prozradila ve svém překvapení, projevovala zatím už opatrněji, ale přesto mu velmi přátelsky odpověděla: „Rozhodně bych o tom uvažovala.“

„Budu tedy v sedm hodin u slečny Hatterové.“

„Budu na vás čekat. Přesně v sedm.“

Což znamenalo podle Jinnina rozvrhu hodin ne velmi přesných deset minut po sedmé.

Avšak tentokrát, když přijížděl před dům, stála venku na chatrném balkoně, zřejmě připravena, mávala na něj a volala: „Hned přijdu dolů!“

Čekal pak ve voze sedm minut. Čtyři věnoval vděčně pozorování, jak jeho zanícení chladne, a tři úvahám, nemá-li tam nahoře nějakou krysu ctitele, a nechce, aby ho Cass viděl.

Když vyšla z krytého vnějšího schodiště, jeho nadšení se opět vzkřísilo, ale teď to byla Jinny, která byla bez důvodu chladná. Řekla jen zdvořile: „Halo,“ a nic víc, a vklouzla kolem vozu dovnitř, dříve než jí mohl podat ruku.

Překvapený milenec naříkal, když se rozjeli: „Hrozně jsem vás postrádal, Jinny. Kachní hon mě ani nebavil. Scházel jsem vám?“

„Myslím, že ano. Ano, opravdu. Ale měla jsem spoustu práce.“

Měl dost rozumu, že byl cestou k Unstableovi zticha anebo že povídal o kachnách, o předmětu (v jejich případě) prostém citového napětí, a že jí sdělil, že o ní řekl Greg Marl: „Jinny je dobrá pracovnice a v redakci dobrý kamarád.“

Jinny vzplála: „Skutečně to řekl?“ Ale byla opět mrzutá, když seděli před znamenitou rybou a dušenými jablky u Unstablea, a náš nebohý přítel už nebyl rozumný. Protestoval: „Co vás trápí, děťátko?“

„‚Trápí?‘ Nevím, co myslíte slovem ‚trápí‘!“

„Jste tak málomluvná…“

„Proboha, nemohu chviličku mlčet, aniž mě obviňujete, že jsem úmyslně nepříjemná?“

„Neřekl jsem, že jste nepříjemná! Ani jsem si to nepomyslil…“

„Ale vypadal jste, jako byste si to myslil.“

„Jinny, drahá Jinny, oč se to hádáme?“

„Já? Já že se hádám? To je opravdu příliš! Jsem vždycky tak podrážděná, když mě pozorujete, sledujete a hledáte chyby ve všem, co dělám, nebo nedělám, a když mně pořád chcete dávat najevo, oč jste výš než já – opravdu!“

Byl s to se pouze na ni podívat jako smutný pes, překvapený, že jeho přítel domácí kotě prská. Jinny propadla své náladě. Smála se, vteřinku brečela – jedna slzička jí nesmyslně stékala po bezvadném nose – a fňukala:

„To je můj starý trik. Budete mě musit nařezat.“

„Hm?“

„Když jsem byla malá a když jsem po něčem strašlivě toužila a dostala to, byla jsem hrozně vzrušená a vděčná – jako o Vánocích, o narozeninách, nebo když mi maminka koupila šaty, které jsem si šíleně přála – pak jsem měla strach ukázat, jak jsem šťastná, nebo jsem se snad bála, budu-li tomu příliš věřit a dávat najevo, jak jsem po tom prahla, že to zmizí. Utekla jsem se tedy do odporné hysterie, a čím jsem byla šťastnější, tím víc jsem vyváděla. Věřte mi, netrvalo to nikdy dlouho, a kdyby tatínek a maminka se byli přinutili si toho nevšímat, bylo by bývalo všechno v pořádku. Ale vždycky je to překvapilo a zabolelo. A teď – nejsem už tak prudká, ale provádím něco podobného vám – a vy jste tak báječný! Osopila jsem se dnes na vás, protože jsem byla šťastna, že jste se vrátil dřív! Myslíte, že se s tím budete moci smířit? Já totiž vím, že to provedu zase. I vám. Jste schopen snášet tak příšerné, dětinské běsnění?“

Samozřejmě to bude snášet. To přece zhola nic není. Pouze nervy a vyčerpanost z vydané energie. To lehce překoná. Jistě. Vítal by ostatně takové záchvaty, kdyby byla potom vždycky tak rozlítostněná a celkem tak rozkošná. U jiných milenců nedochází obyčejně k tak malému nedorozumění, jako je toto, nýbrž ke skutečným hádkám! Není-liž pravda? Oni dva jsou odlišní.

19

Zmizely rudé javorové listy a zlaté topolové mezi jehličím, zmizela nevinná modrá obloha, podzimní nádhera v Grand Republic. Jaro bylo příliš drsné a kvapné v severní Minnesotě; na tento karneval barevného listí a na jas dlouhého podzimu vzpomínali se steskem rodáci této krajiny daleko v unavených východních městech. S listopadem přinesl první sníh dětem se sáňkami hlučné veselí a vztek a klení řidičům, kteří se snažili dojet se svými vozy po kluzkých cestách nahoru na Ottawa Heights.

Město nastavilo ramena dlouho trvajícím zimním vichřicím. Stromy, které dodávaly dlouhým ulicím vesnické útulnosti, byly tenké a chvěly se, domy byly dále od sebe a nižší, opuštěné jako stará hranice.

Povzbudivé koktejlové společnosti u Wargateů, u Madge Dedrickové, u Havocků a u Bozardů byly veselé, ale Cass se jich často neúčastnil. Jeho zájem na dívce, stojící mimo společnost, který byl zprvu skandálem, se změnil v přijatou rutinu, ale jeho přátelé nesli mrzutěji než dříve okolnost, že je zanedbává, a cítili v tom zlehčování společenského věhlasu svého města, na nějž byli odjakživa velmi citliví a jímž si byli velmi nejistí.

Nemohl-li být s Jinny, dával Cass přednost všednosti a bezpečí své soudní síně, kde se teď brzy rozžíhala světla a kde šli pohodlně a spokojeně za svou prací, posílali lidi do vězení a nebyli rušeni lákáním zelených říčních údolí a mlaskavým zvukem malých vln na jezeře kolem rybářské pramice. Po úřadě se bavil často s Georgem Hamem, soudním referentem, který zjevně nevěděl nic o Jinny, ač ji viděl zde v těchto místnostech, ale který, i kdyby to byl věděl, by byl tvrdil, že mladá dívka, která dostane soudce Timberlanea, bude šťastná.

Cass vídal Jinny denně, a byl zoufalý, když poznal, že běh pravé lásky je klikatý. Předpokládal, že tak moudří lidé jako on a Jinny půjdou slastně a přímo od seznámení k porozumění, k oltáři, ke krásnému domovu a šesti báječným dětem, jež všechny budou vynikat v synovské lásce, plování a aritmetice. U Blanche byl vývoj dost přímý. Jeho pozornost jí lichotila; naučila ho nosit šaty, jakož i politické názory; potkala bohatšího člověka; práskla do bot. Co mohlo být jednoduššího?

Ale s Jinny zanechávala klikatou stopu i jeho žárlivost.

Večeřel s Jinny a Einem Roskinenem v boxu v Shortyově kavárně. Dívali se na les klobouků a na svrchníky na kostře stromu, na ženu v odporném kostkovaném zimním kabátě, a na reklamu limonády Coca-Cola s téměř nahou koupající se dívkou – na lidové americké umění. Vybrali si večeři „na modré míse“: vepřovou kotletu s jablkovou omáčkou a francouzskými bramborami, fazolky s vlákny jako z dřevní dřeni a pak si pochutnávali na koláči „à la mode“, korunovaném uprostřed malým tvrdým knoflíkem zmrzliny. Byla to příšerná večeře a odsudek celé jejich civilizace, ale světlonoš Eino si toho tentokrát tak dobře nevšiml jako opatrný soudce Timberlane.

Cass chtěl pohostit hladovějící chovance slečny Hatterové zdejšími věhlasnými řízky, ale oni odmítli jeho ochranu. Snažil se, seč byl, být jedním z nich. Eino mu teď říkal „Casse“, a soudce vždy sebou trhl, když to uslyšel, ačkoliv to byl on sám, kdo mu to navrhl. Aby byl mladistvý a kamarádský, obdařil je několika poznámkami o kopané, jež je zřejmě nezajímaly, a o klamnosti náboženství, jež zamítli pro svůj pokročilý revolucionářský postoj jako příliš základní.

Nuže, vykonal svou společenskou povinnost a jal se hloubat; myslil na éterickou a víc než lidskou dívku Jinny, která byla kdesi velmi daleko a s níž toužil být, pohazovat žerty jako duhově se lesknoucími skleněnými koulemi a uctivě líbat její dokonalou ruku… Zatím hleděl nepřítomně na kaňku na pracičce slečny Marshlandové z grandrepublické Vlajky.

Když procitl ze snění, shledal, že mluví o místním malém divadle Masky.

„Na to byste si měla letos v zimě udělat čas, Jinx,“ poroučel Eino. „Já osobně neumím hrát – jsem příliš intelektuální typ – ale vy máte energickou mimiku, byla by z vás skvělá herečka.“

Cass se chvěl zlostí, že mu to dovolovala, ale nepřerušil ho.

„Dovolte, abych vám řekl, že divadlo by mohlo být nejúžasnějším nástrojem propagandy sociálních ideálů, jaký svět kdy viděl. Necháte-li trochu kreslení a trochu čtení a dáte se poctivě do práce na nějaké roli v Maskách, snad něco dokážete.“

„Eino! Myslíte skutečně, že bych měla hrát divadlo?“

„Povedu vás.“

– Podívejme se, to by se mu hodilo! Ach!

– Cožpak se opravdu vrátí k tomu Einovi? Myslím, že ho měla velmi ráda, když jsem se já objevil, a tehdy jsem byl senzací! Úctyhodný soudce, který se zesměšňuje a točí se kolem dívky tak mladé, že by mohla být jeho – Ovšem, mohla by být mou dcerou, kdybych byl začal v šestnácti. Zcela možné. Čert aby to vzal!

– Ovšem. Nabízím jí jen veškeré pocty, kterých bych mohl dosíci, spolu s celým svým zbožněním, a ona mi uteče s prvním bláznem, jenž se na ni zadívá –

– Ne, to není slušné. Znala ho dříve, než poznala mne, a je mu koneckonců jen věrnou přítelkyní, a on je milý, těžce pracující mladý –

– Cožpak musí stále dělat ten strašlivý kravál a ťukat do stolu tím svým prstem jako kladívko?

Když si děti vzpomněly, že jejich úctyhodný přítel je ještě s nimi, a když se snažily ubohého starého podivína povzbudit novinkou, že bylo dnes chladno, chtěl je přesvědčit, že ještě žije, tím, že zařval, ano, bylo dnes dost chladno – totiž na listopad – a zpozoroval jsem to zcela sám. (Ostatně ani zvlášť chladno nebylo.)

Když tak splnili svou povinnost vůči devadesátníku a dali divadlu novou nadanou herečku, přikročili šťastní mladí lidé k osobnějším sdělením. Řekli si, že z Tracy Olesona se stává zrovna takový nafoukanec, jako je Webb Wargate sám, ale oni – oni se raděj skryjí do koutka a smějí se tomu. A na ukázku se zasmáli.

Bylo částí jejich víry a povinností doby, že se co chvíli Eino a Jinny ptali navzájem: „Co se vaří?“ a že projevovali úctu k jazzu a důvěrnou znalost současných mistrů, jako jsou Benny Goodman a Peewee Russell. Cass doufal, že se Eino nikdy nedoví, že někdy hraje melancholicky a ochotnicky na flétnu Purcellovy melodie. Začal s tím o prázdninách na střední škole a u Roye Drovera s tím pochodil neobyčejně zle.

Jinny se usmívala provinile na Eina (tak aspoň soudil soudce Timberlane), upravujíc si stužku od podprsenky. Ale stále si namlouval, že to není Jinny, která je koketní a zrádná. Je nevinná, ale ten Roskinen je vlk.

Ví bůh, ochrání to dítě, proti komu sám nevěděl, věděl jen, že ji naučí hrát šachy. Jestli si Eino myslí jen na okamžik, že není podezříván.

Eino zatím vstal a s vlídnou stručností prohlásil, že děkuje za večeři – opouštím vás dva kapitalisty, abyste prošmejdili kdejaký biograf – brou noc. Tu Jinny vyprskla na Casse jako rozzlobená Kleo:

„Casse, vy mé drahé, pitomoučké nemluvně, jakživa jsem neviděla takové představení dětinské žárlivosti!“

„Já že jsem…“

„Vy, úctyhodný Timberlane, vy!“

„Ale nesouhlasím – nenávidím žárlivost!“

„Pak nenávidíte sám sebe. Jak jste z Eina očí ani nespouštěl, jak jste vyvracel všechno, co řekl, ne slušně slovy, nýbrž hrozným, jízlivým mlčením! A když jsem si sáhla na stužku na rameni, vyvalil jste nejdřív na mne a pak na Eina oči tak, že byl ubohý chlapec jako bleskem zasažen. A to potom, co se vzdal veškerých nároků na mne! Nemíním snášet takovou chorobnou žárlivost!“

„Jinny! Nevěděl jsem, že jsem žárlivý. Máte asi pravdu. Jsem hluboce…“

„A všechno to kvůli chudáčkovi Einovi! A jestli si teď vyberete mého redaktora, pana Hubbse, abyste si na něj zažárlil…“

„Hubbse? Což on také…“

„Ach, a to velmi také. Hubbs je to, čemu v redakci říkáme ‚bombonek‘.“

Škodolibě čekala, že se mu nad touto větou zvedne žaludek, ale on byl příliš vážně zničen pomyšlením, že by měl být dalším žárlivým milencem, kteří mu tolik otravují práci u soudu. Zamumlal: „Dělal jsem tedy opravdu dojem žárlivce?“

„A jakého! A uvažte, že se už skoro vůbec s Einem nevídáme. Jeho matka se přistěhovala do města, najali si spolu byt, a on přichází někdy na chviličku k Hatterové za Tracym a Lyrou – ne za mnou. Ostatně,“ zápolila s novou nepříjemností mluvíc dále: „Vidím ho málokdy, ostatní ze staré bandy také, i Lyru. Jsem skoro pořád v redakci a večer jsem obyčejně s vámi. A vy na ty ubožáky ještě žárlíte! Přímo hanebně jsem se od nich odloučila. Věnuji vám všechen svůj čas a vy mě ještě pokořujete svou žárlivostí. Ach, Casse, nevydržím to, jestli budete dále takový!“

„Zlatoušku, jsem pokora sama. Neuvědomil jsem si to. Mám jen jedinou starou omluvu, že moje žárlivost je míra mé oddanosti k vám – a mé nejistoty vůči vám. Kdybychom byli skutečně zasnoubeni, kdybych měl jistotu, že pro vás mohu všelicos udělat, pak bych možná nebyl tak nejistý a tak žárlivý.“

„Ale pořád ještě nechápu, jak můžete být tak vznětlivý a podezírat mě z toho nejhoršího – ať už to znamená, co chce.“

„A já nechápu, jak mě můžete dohnat k takovému šílenství – a směšnosti – a takhle mě ničit. Ale nechme toho; i když tomu tak je, nebudu už žárlit. A neříkejte mi podruhé, že je moje žárlivost pro vás urážkou. Já to vím sám! Tak – a teď jsem vyléčen.“

„Vskutku?“

„Myslím – snad.“

Mírně se zasmáli a všechno se upravilo, a se zcela bezděčnou žárlivostí ji přiměl, aby mu vyprávěla o nové hrozbě, o tom lumpovi Abbottu Hubbsovi.

Ukázalo se, že je jí líto, že pan Hubbs tak mnoho pije, a domnívala se, že jeho paní není k němu dost laskavá. Ukázalo se také, že důležitá osobnost z Washingtonu prý prohlásila, že by byl pan Hubbs schopen ujmouti se jakýchkoliv chicagských či newyorských novin. A nebezpečný pan Hubbs je tak vtipný – vystřihuje papírové panenky ze směnek a dává je Jinny darem, má právě jednu s sebou v kabelce, vedle Isidy.

Cassovi připadala jako velmi ošklivá papírová panenka. Vypadalo to jako kus novinového papíru rozžvýkaného štěnětem pochybné inteligence.

Prohlásil, že je Hubbs „skvělý chlapík, nadprůměrně inteligentní“ a že papírová panenka má jedinečný půvab. Na štěstí pak zanechali vzájemného měření dokonalosti, což je k šílenství dohánějící nezbytnost pravé lásky, a pustili se do zábavné hry se zápalkami – jak udělat tři trojúhelníky z osmi zápalek, což se nikdy nikomu nepodaří. Hladil jí ruku, měkkou a opálenou proti stolní desce z červené gumy, a odcházeli vedouce se podpaží do biografu.

V noci pak, zatím co vážně drbal Klein hřbet, řekl si, že žárlivost je nejsprostší choroba a opovržení nejhodnější pýcha.

Když sám před sebou přednesl proslov, který by byl ozdobou večeře Soudcovského sdružení, začal Cass mít soucit s tímto opuštěným soudcem, ještě mladým, schopným milovat s andělskou nesobeckostí, ale kterého nechává v napětí čekat jako sluhu vzdorovitá mladá osoba s nestoudně rudými nehty.

Za vnitřního boje, pošetilého střídání názorů zatáhl patrně Kleo za chlupy, neboť zamňoukla, vyskočila a utekla – a tu se do sebe pustil za takové znesvěcení. Nikoliv! Jinny je pravá bohyně, ve všem dokonalá, a podle zákonů zázraku, je-li žena naprosto půvabná tváří, je půvabná také pletí, údy, rameny, hlasem a chůzí. Je neposkvrnitelným božstvem, nemluvíc ani o tom, že to je zajímavá mladá žena, která pronáší velmi chytré věci, a někdy je to zarmoucená a postrašená holčička, která mu rve srdce svou bezmocností vůči zlobě světa.

Sklouzl do pekla příliš rychle, než aby to zpozoroval, a řekl si:

– Ano, ovšem, to všechno Jinny je. Ale.

– Ale musí koketovat s každým ošlapkem, kterého potká? Specializovala se na ošlapky. Nejdřív ten zástěrkář a divadelní náhončí, pak ten věčně ve statistikách se patlající Tracy Oleson, a teď ten podprůměrný, ožralý Hubbs.

– Ach, přestaň už přemýšlet pořád do kolečka! Je to ostatně zločin proti tvé lásce k ní, což je jediný zářný bod v celé tvé jednotvárné, paragrafy požírající existenci.

– Ale dělají si ze mne legraci a posmívají se mně, když jsou s Einem sami? Dívají se na mne jako na nabuřelou sovu, která chce být slavíkem? Ti se asi nasmějí a našťuchají!

– Má drahá Jinny, milovaná, odpusť mi, že tě miluji čistěji, než jsem toho schopen!

Příští den u soudu, zatím co vyslýchal ženskou příšeru, která zabila vlastní dítě, zaháněl po celé dopoledne hnusný plán zaskočit do redakce Vlajky a podívat se, jak se Jinny a Abbott Hubbs k sobě chovají. Svědectví vyděšené ženy zapudilo veškerou odpornost jeho plánu, a zůstal mu jen údiv nad vlastním já, které měl většinou v úctě, že je tak záludné. Cestou k obědu zahlédl na ulici Hubbse, dlouhého, nedokrevného, trhaně se pohybujícího člověka. Zamyslil se nad ním, že těžce pracuje, příliš mnoho pije, aby to vydržel, a je stále sledován s přátelskou nedůvěrou lichotivým Olympanem, Gregorym Marlem.

Tu z něj spadla veškerá chorobnost žárlivosti – aspoň na čas.

20

Když listopadové sněhy zarazily potulky v automobilu, vzali si do zvyku trávit mírně večery v Bergheimu. Jinny si někdy přinesla s sebou Isidu a posadila ji tak, aby mohla vše kolem sebe pozorovat. Tato oddanost ke skleněné kočičce se Cassovi nezdála hloupější než egyptské ceremonie, pro něž by se Jinny hodila jako malá, moudrá kněžka, která by v starobylé mlze Nilu zdvihala své štíhlé ruce modlíc se ke kočičím záhadám.

Paní Higbeeová přijala Jinny za svou, a jednou večer zaslechl Cass, jak prozkoumávají hořejšek a radí se spolu, co pro něho udělat.

„Dáváte mu někdy k snídani francouzské houstičky?“ ptala se Jinny.

„Ach ano, jí rád všechno sladké. Řekla bych, že není velký jedlík, ale lívanečků dovede spolykat pěknou řádku!“

„Měly bychom víc pečovat o jeho zdraví. Chodí sice stále na hony, hraje tenis a plave, ale v zimě strčí nos do knih a ani se nehne.“

„Jak bych to nevěděla, slečno Jinny…! A ty, Kleo, se mi tu nemotej pod nohama. Copak mi chceš? Chceš mě povalit…? Řekla jsem mu při snídani, povídám: ‚Copak se, pane soudce, nestydíte, takový velký, silný chlapík, sedět doma a číst a jen číst v těch ohromných tlustých knihách a nevyjít na krok ven, leda v létě?‘ Ale můj bože, s ním já nic nepořídím. Já si ho budu hledět tady v domě, aby byl hezky v čistotě a dobře živený, a vy ho vždycky vytáhnete ven na procházku.“

„S radostí. Božíčku, jak je ta jeho ložnice smutná! Líbila by se mně celá v javoru s modrými záclonkami.“

„On to má, myslím, takhle rád. Zdá se mi, že soudcové nemají moc legrace, jako na příklad vy anebo já.“

„Však já ho naučím!“

Cass dole blaženě poslouchal.

Nejdříve se mrzel při pomyšlení, že Jinnina přítomnost u něho v domě třeba vyvolá skandál mezi všemi těmi Johny Williamy Prutty a všetečnými stále telefonujícími vdovami, ale byli tak přirození, klidní a domáčtí, když seděli s knihou v ruce v malé, dýmkou páchnoucí knihovně, že zapomněl na vzdálené nebezpečí. Zeptal se jí, nešla-li by raději někam tančit anebo pít, a na ní bylo ho poučit:

„Nechce se mi pořád vymetávat lokály. Kdybych opravdu toužila si vyjít s těmi mladými flamendry, šla bych. Ale je stejně vzrušující hrabat se tu v knihách a číst ‚Zlatý keř‘ a Augusta Derletha. A nenamlouvejte mi, že nejsem spokojena. To umím sama. Zlatoušku, anděle, přestanete se zbytečně trápit?“

„Ano – ano – je mi líto – ano!“

– Teď se zase snažím, aby byla spokojenější než spokojenost sama! To jde ruku v ruce se žárlivostí, která mě dříve držela. Z té jsem, zaplať bůh, vyléčen!

– Být správným milencem je povolání. Zná je někdo dokonale? Je to patrně nejlepší boží žert s lidským plemenem, že čím více se muž snaží učinit ženu šťastnou, tím víc dělá chyb a tím víc ji otravuje.

– Pamatuješ se, jak soudce Timberlane bere manželství vážně u soudu? Za poradce má staré panny a neženaté kněze. Stav manželský a obecný chlad – toť dva naléhavé problémy lidstva, které nebyly nikdy rozřešeny.

– Jak jsi rozkošná, Jinny, když tu sedíš s jazykem v koutku úst a čteš „Smrt si jde pro arcibiskupa“; vypadáš jako moudré dítě, a zatím jsi nebezpečnější a zhoubnější nežli válka.

– Jedno je mi na ní jasné. Je z těch vzácných lidí, kteří nejsou ochotni se natrvalo usadit a čekat na smrt, hrát karty, zívat, klepat a mluvit o tom, jak „ubít čas“, když je ho tak málo. Život, který má v sobě, vždycky vyžije.

Nevědouc o přednášce o své osobě, dívka tiše zavřela knihu, sklouzla ke krbu a svinula se do klubíčka vedle Kleo, zatímco Cassovy úvahy běžely dále:

– Ty malé děťátko! Nejsi o mnoho větší než Kleo, a přece tě stále vidím jako věčného Poutníka. Má milovaná, nemůže být v dějinách jeden manžel a jedna žena, kterých čas na chvíli ušetří a kteří přemohou červa? Drahá Jinny, zdali mě slyšíš?

„Casse! Usmíváte se tak něžně. Myslíte na něco příjemného?“

„Rozhodně na něco důležitého.“

„Jako jsou cukrové tyčinky? Anebo skok z výšky?“

„Ano, ale s nádechem plamenných křídel.“

„To zní důmyslně. Ach bože, to jsem unavená. Jdu domů do postele, drahoušku.“

„Krásná slova: domov a postel. Ale zřídka ve spojení s plamennými křídly.“

„Jsme tak záhadní jako naše slova?“

„Jinny, jsme nejzáhadnější a nejstrašnější tvorové na světě: muž a žena, z nichž aspoň jeden miluje… Jinn, děsí vás, když slyšíte slovo smrt?“

„Vůbec ne! Já nemohu zemřít – ještě aspoň šedesát let.“

Malá kočička jim dojemně mňoukala u nohou.

Když ji dovezl domů a vrátil se do knihovny, spatřil, že si zapomněla odnést Isidu. Na poličce s knihami svítila malá hračka v záři ohně z krbu, hned se třpytila jako diamant, hned jako rubín, až jí byl, jak tu stál ve venkovském koženém kabátě v  čepici z tulení kůže, hypnotizován, a viděl obrovskou křišťálovou jeskyni, v jejíž ledově se lesknoucí tlamě se choulí malá postava, polonahá a vzlykající zděšením z noci a smrti.

21

Chlapecký s otevřenou tváří, plavý s vlnitými vlasy, piják, který nikdy nepřebral, svědomitý a pohotový advokát, starý Cassův přítel Bradd Criley byl právě tak příjemný člověk, jako nejvítanější host při večeřích a spoluhráč při bridži v Grand Republic. Byl mládencem, který si nikdy nezahrával s ženami přes čtyřicet anebo s dívkami pod osmnáct – leda když si byl jist, že nebude odhalen. Mužům říkal: „Lituji, ale měl jsem strašně práce,“ a ženám: „Jste dnes překrásná.“ Řekl, a snad tomu i věřil, že je Cass nejrozumnější soudce na minnesotské soudcovské stolici.

Přišel celý zasněžený jednou večer, když Cass učil Jinny hrát šachy; trval na tom, že bude číst, dokud nedohrají hru; pak, když se spolu bavili, stala se z nich přátelská trojice.

Svým dovedným škádlením vymámil ze Jinny názory na nesmrtelnost a na Gregoryho Marla – oba ne zvlášť příznivé – a rozesmál je vyprávěním o mocné, vznešené, málomluvné Wargateově rodině, kterou jeho firma, Beehouse, Criley a Anderson, zastupovala. Jinny jim loupala oříšky, byla hezká a zardělá, když klečela u krbu, přinesla z kuchyně mošt a tichounce si zpívala ukolébavku. Když je Bradd opouštěl, stiskl Cassovi ruku a řekl svým upřímným, svěžím hlasem: „Vaše Ctihodnosti, prohlašuji, že vy dva tvoříte nejrozkošnější rodinu v radissonském okrese.“

Příští den v klubu pokračoval: „Casse, kdy si vezmeš to děvče? Oznamuji ti, že nevezmeš-li si je ty, vezmu si je já!“

„Šíleně si to přeji. Ale ona mne rovnou odmítla.“

„Nesmysl. Žádej ji o to stále znovu. Zpozoroval jsem, že je do tebe zamilována a že je jí s tebou dobře. Ovšem – je to ještě štěně – chce projevit svou nezávislost.“

„Nemyslíš, že je pro mne moc mladá?“

„Ne! Na rozkošných ramenou jí sedí moudrá hlavička. Jen ji stále žádej o ruku, hochu. Dostane se ti opaku předešlého rozsudku. Ale nepospíšíš-li si – dávám ti tři měsíce – a nezískáš-li si ji do té doby, jsem v aréně já. Šel bych do toho hned, ale nemám naději. Domnívá se, že ty jsi spolehlivá investice, a já jsem pouhý zákmit zlatého pokladu. Bůhví, jak na to přišla!“

Braddovo povzbuzení mu dodalo odvahy.

Zimní večer v Bergheimu; severozápadní vítr žene sněhové šípy z Dakoty a Saskatchewanu, a v knihovně v nejlepší pohodě sedí spolu Cass a Jinny a opékají si chléb.

Odložil „Život lorda Birkenheada“ a promluvil přímo:

„To je šestá cigareta, kterou jste dnes večer vykouřila, Jinny.“

„Skutečně?“

„Kolik jich kouříte denně?“

„Nevím, asi dvacet.“

„Jak dlouho už kouříte?“

„Od svých sedmi let.“

„Hm?“

„Žitnou slámu. V Marshlandovic stodole.“

„Nechci vám do toho mluvit. Nejsem osvědčený reformátor. Obdivuji se mnohem víc revolucionářům než reformátorům. Největší žijící reformátor je Hitler, který chce zreformovat celou Evropu. Ale přece jen – Jinny, máte takové svěží rty.“

„To je Higginsova tyčinka na rty ‚Sans Souci‘.“

„Nesmysl. Líbal jsem vás, když jsme po plavání vylezli z vody a když jste měla rty vlhké a nenatřené. Tak citlivé rty, tak čisté hrdlo a zdravé plíce – hrozně nerad vidím, jak si je ničíte a znečišťujete jen pro nepřesvědčivou pózu, že jste mondénní.“

„Možná že teď budu kouřit míň – možná.“

„Posaďte se mi na klín.“

Netrčela tam nesměle jako kdysi, ale mírně se o něho opřela a jednou rukou ho držela za výložky u kabátu, zatím co jí naléhavě říkal:

„Tohle je přelíčení. Vy jste soudce a já obžalovaný a současně jeho obhájce. Vaše Ctihodnosti, jmenuji se Timberlane, jsem nemotora a slabomyslný, ale šíleně jsem do vás zamilovaný.“

„Do soudce? Ale Casse!“

„Hrajte, prosím, slušně.“

„Oukej, pane obhájce. Je to obžalovaný, kterého tamhle vidím? Musí stát tak blízko? Dovolte, abych se na něj podívala. Ne, nevypadá zvlášť slabomyslný a nejsem si také tak jista jeho šílenou láskou. Ze své soudcovské zkušenosti bych řekla, že je spíš zamilován do sebe jako milence.“

„Ne, ten chlapík není romantický. Myslí skutečně na to, co si jeho mladá žena přeje.“

„Jeho co?“

„Dobře, dobře, opičko! Tedy jeho vyvolená. Jeho sladké kůzlátko. Jeho dětský sen. Jeho neposkvrněná panna. Jeho princezna z temné věže, jejíž rty jsou bouřlivé jako západ slunce, jako bouřlivý západ slunce odrážející se od lodí ke zkáze odsouzených, princezna, jež sbírá veškeré smrtelné věci svýma bledýma nesmrtelnýma rukama a neprochází se v polích v rukavičkách. Jeho tragický osud, klikatý jako řeka Vye. Jeho – ach, Jinny, obávám se, že budu musit mluvit vážně. Víte přece, že vás miluji z hloubi srdce.“

Její paže se něžně ovinuly kolem jeho krku, avšak po krátkém neosobním tichu se mu vzpřímila na kolenou, položila mu ruce na ramena a byla opět posměšná a útočná.

„Nejsem stále ještě zcela přesvědčena, že víte, co chcete, Casse.“

„Chci vás vídat svěží v batistu při snídani…“

„Dnes už se batist vůbec nenosí, a při snídani, než vypiju kávu, jsem skutečně bouřlivým západem slunce odrážejícím se na lodích ke zkáze odsouzených. Lodi utíkají do Port Arthuru, když mě vidí při snídani je odsuzovat ke zkáze. To by tedy bylo. Co dál?“

„Chci, abych měl možnost, když přijdu domů od soudu, vám říci, jak jsem byl báječný; jak se mi všichni klaněli.“

Děti pozemského světa a revoluční doby, pohotové a hovorné, nucené se nervózně škádlit, patřily přece jen vznešené tradici milenců, a v jeho vzletné prosbě bylo víc tragicky princovského než strojeně šaškovského; a byla to Ruth mezi nejcizokrajnější květenou, která odpověděla:

„Myslím, že na tom něco je.“

Zvážněl. „A chci mít děti.“ Blanche se bála rodit děti a stále to ještě na nějaký čas oddalovala – až pro to bude vhodná doba. „Chcete mít děti, Jinn?“ zeptal se Cass skoro smutně.

„Ano. Mám děti strašlivě ráda.“

„To mám radost. A pak chci s vámi cestovat.“

„Ach tak. Ale líbat mne nechcete.“

Příhodně jí na to odpověděl.

„Chtěla jsem se jen přesvědčit,“ vysvětlila mu.

„Ale neptal jsem se vás, co vy si přejete, a mohu-li vám něco z toho splnit, Jinny.“

Chvíli mlčela a pak promluvila: „Obávám se, že poznáte, že patřím mezi vrtkavé ženy, které dovedou obdarovávat jen samy sebe. Mám vás ráda a jsem vám vděčna, že mě milujete, ale aspoň prozatím si musím razit cestu sama. Možná, že jednoho dne budu moci se k vám vrátit… Jsem kočka, která bloudí sama a které se v noci v lese stýská, ale musí vidět každičký stín na vlastní oči, a ne aby jí někdo říkal, čí je to stín – stromu, medvěda, lovce anebo je-li to přízrak – stín přízraku. Musím se o tom přesvědčit sama.“

Jeho zvolání „Miláčku!“ byl výkřik bezmoci.

Tu, tak znenadání, že mu to způsobilo spíš bolest než radost, řekla: „Ale to neznamená, že bych si vás za nedlouho nevzala, časem od vás neodešla a zase se k vám vrátila, když bych měla v lesích přílišný strach.“

Opět mu ovinula paži kolem krku a z vlastního popudu se ho jala líbat, když vpochodovali do pokoje pan John William Prutt, paní Henrietta (Mrs. J. W.) Pruttová, jejich zdravá rodinná investice pan Jack Prutt a slečna Margaret Pruttová, a za nimi deset tisíc stínů korektních předků, bankéřských Pruttů v nádherné, šedé prutterii.

„Óch,“ řekl pan Prutt.

„Vaše služebná nám nic neřekla,“ pravila paní Pruttová.

Pan Jack Prutt zahvízdl.

Cass cítil, jak Jinnino tělo ztuhlo a připravovalo se seskočit, byla lhostejná a drzá, chvěla se smíchem.

Pruttovi odměřeně vypochodovali. Cass postavil Jinny na nohy – přiměřeně něžně – a běžel za nimi do haly, pokašlávaje: „My jsme zasnoubeni, rozumíte… Slyšíte… Zasnoubeni.“

Paní Pruttová odpověděla blahosklonně: „Ale o samotě? Ve vašem domě? V noci? Bez garde? Prapodivné, doktore.“

„Prapodivné, to bych řekl,“ prohlásil pan Prutt – a zmizeli.

Paní Higbeeová naříkala: „Šli kolem mne tak, jak jsem byla ušpiněná, a já jsem jim chtěla říct: ‚Pán je tam v pokoji a líbá se se svou dívkou.‘ Proběhli jen tak kolem mne!“

„Na tom už nezáleží,“ rychle poznamenal Cass a cválal do knihovny, kde Jinny stála se zaťatými pěstmi, rozzlobená.

„Věděla jsem to od počátku! Nikdy jsem sem neměla vkročit! Jakživa už nezůstanu s vámi o samotě! Jen mě, prosím vás, nehubujte, Casse, ale už jakživa ne!“

„Ale jestli si mne vezmete…“

„Nikdy si vás nevezmu! Ať mi už o tom nikdy nemluvíte!“ Byla zmatena, nerozvážná, ale strhující. Nikoliv poprvé byla prutterie pro dítě světla příliš silná.

„Posaďte se mi opět na chviličku na klín, uklidněte se a pak vás dovezu domů.“

„Ne! Ne! Nechci, abyste mě vezl domů. Pojedu autobusem.“

Musil použít všech zákonitých triků svého úřadu, aby ji uklidnil, zakřiknout na ni: „Tak a teď už dost!“, jako by znal profesionální záhady, jimž nikdy nemohla porozumět, než ji posadil do vozu. Po celou cestu k penzionu slečny Hatterové očekával rozsudek smrti své lásce. U vchodu do penzionu pravila: „Myslím, že to je sbohem navždy. Už se asi neuvidíme.“

„Jinny!“

„Opravdu.“

„Nemohu s tím souhlasit. Říci vám sbohem, znamená říci sbohem životu.“

Vyjádřila se jasně a trochu sardonicky: „Jste slavná právnická hvězda. Bude se vám dařit velmi dobře. Vždycky se vám tak dařilo.“

„Bude-li smět právnická hvězda zářit jen s povolením pana Johna Williana Prutta, pak se vzdám záření a vůbec všeho, jen ne vás.“

„Chcete tím snad říci, že byste se kvůli mně vzdal soudcovství, kdyby bylo třeba?“

„Samozřejmě.“

„To bych od vás ani nežádala. Dobrou noc.“

Odešla.

Věděl, že to u ní nebyla pouze zcestná hrubost zamilované. Měl znamenitou příležitost ji ztratit. Blanche měla pravdu; neměl nikdy připustit, aby ho zamíchali do jednoho těsta s prutterií, s nesnášenlivostí Roy Drovera a se štědrou chamtivostí Chris Grauové a Avondeneových. Jarní dny známosti s Jinny minuly, a strachoval se, že už nikdy nevnese trochu dubnového světla do jeho ponurého, starého domu.

Manželé a manželky
GILLIAN BROWNOVÁ
VIOLET CRENWAYOVÁ

Gillian Brownová byla obchodnice, žena samostatného postavení, ale byla lidská a rozhodla se, že pro předčasný úkaz ženy jejího typu existuje pět alternativ manželského života: buď si vezme muže, který ji ve všem převyšuje a který ji buď bude šidit, anebo rovnou opustí, nebo se provdá za nižšího tvora, než je sama, bude se s ním mazlit a bude jím opovrhovat, nebo si vezme sobě rovného, což se stává jen zázrakem, jejž lze srovnat s Jonášem a jeho také nezávislou mořskou družkou, nebo bude žít neprovdána a strnulá, anebo jen tak volně. Zkusila všech pět způsobů. Teď r. 1940 se jí zdál poslední způsob nejrozumnější, když byla náhradní vedoucí dámského oddělení v obchodě Harley Bozarda na Chippewa Avenue v Grand Republic.

Ke svým mužům, asi tak šesti, se chovala dobrosrdečně a dovolovala jim se opíjet až k jisté mezi, ale přímo vědecky poznávala, kdy bylo meze dosaženo. Vařila jim kávu a půjčovala jim elektrický holicí strojek nejlepší značky.

Gillian Brownová, paní St. George Brownová, se narodila jako Mabel Chiddyová ve White River Junction, Vermont, roku 1898. Byla typickým portrétem poloviny amerických samostatně pracujících žen. Nosila elegantní kostýmy s kraječkami zdobenými halenkami, její vlasy vypadaly mladě, rovněž její tvář až k ústům. Měla v rozhlasové stanici KICH týdenní přednášku o módě, a její hlas byl jako tekutá čokoláda, líný a shovívavý, ledaže jí některá prodavačka odmlouvala nebo že měla v sobě pět sklenic. Pak zněl jako tekutý kov.

Byla ctižádostivá; měla ctižádost vydělat dost peněz, aby si zakoupila venkovské sídlo, vhodné pro chov koní, poblíž Chicaga, v sousedství gentlemanského farmáře, který by se podobal anglickému plukovníkovi a zamiloval by se do ní, ale natrvalo, ne pouze na libovolnou dobu. Pak teprve by z ní byla žena „normální a domácká“.

Obchod byl, mimo srpen, v sobotu otevřen, a v sobotu večer se vždy opila, ale jen tak úvodem s „děvčaty“, s obchodnicemi, které měly s ní stejný osud. V neděli dopoledne ležela a vzdychala, že nebude mít nikdy ani svůj venkovský statek, ani svého plukovníka. V neděli odpoledne se opíjela ve smíšené společnosti a tu ráda zpívala Dixie. V neděli večer si přivedla domů mužského – téměř bez výběru, zvolila ho často jak ze soucitu, že byl vyhladovělý, nebo z vlastní prosté vášnivosti – přivedla ho domů, do svého spořádaného bytu s porculánovými kočičkami, jehňaty a kolombínami, tak dojemně ženského.

V koupelně měla třiačtyřicet různých kosmetických přípravků. Mnohé z nich, věděla to, protože je prodávala, byly bezcenné, ale líbily se jí na nich lahvičky. A vždycky pečovala o to, aby je dostala za režijní cenu. Byla vychytralá a dávala přednost poctivosti, a četla se stejnou úctou katolické, protestantské a unitářské časopisy, romány asi tak z r. 1890 o pohoršlivě ctnostných dcerách ovdovělých matek a pojednání o spekulacích na burze.

Přiznávala, že byla dvakrát provdána a rozvedena, a chlubila se, že žila v New Yorku tři roky a v Paříži tři neděle. Ve skutečnosti prošla údolím manželského pokoření třikrát, ale prvně šlo o svatbu a rozvod se stárnoucím vermontským farmářem, když byla ještě Mabel Chiddyová a bylo jí sedmnáct let.

Naposled se pokoušela utéci od St. George Browna, brooklynského prodavače v konfekci, kterého dosud podporovala. Pomáhala vydělávat na živobytí všem třem svým manželům, a ač byli různí, od malého a čistotného k dlouhému a scvrklému, patřili přece všichni k témuž typu: všichni byli slaboši, všichni měli rádi kořalku a karban, a všichni měli hlavu na stranu.

Na ženách opovrhovala dvěma věcmi: když braly alimenty, což považovala za formu drancování dobytého města, a když předstíraly, že uspokojí muže, aniž měly v úmyslu to provést do důsledků.

Proto, i když se s nimi stýkala, pila s nimi a chechtala se s nimi, nenáviděla dvě ženy v Grand Republic: Sabinu Grossewahnovou, rozvedenou neteř Boonea Havocka, jejíž vila, ve slohu louisianské plantáže, byla známa jako Dům alimentů, a Violetu Crenwayovou, paní Thomase Crenwaye.

Violeta byla tak přesládlá a navoněná jako její jméno, příjemná oku a neobyčejně bílé pleti. Byla věhlasná tím, že sháněla peníze pro vznešené instituce: pro kostel sv. Anselma, pro Červený kříž, pro Armádu spásy, pro Republikánskou ligu žen. Chodila k pánům do soukromých kanceláří v bílých rukavičkách a s kamélií, pozorně se kolem sebe rozhlížejíc a jsouc trochu udýchaná, a páni posílali pryč své stenografky, přisunuli Violetě své křeslo a postavili se vedle něj. Vyšla odtud v rukavičkách, s kamélií, s penězi a s neporušenou ctností, zanechávajíc pány překvapené a láteřící.

Říkala, že zbožňuje muže, drahé, směšné tvory, ale není jejich mužská marnivost překvapivá a není nepochopitelná jejich domněnka, že každá dívka, která se na ně usměje, očekává, že ji zlíbají? Vychloubala se, že dovede být blíž objetí bez nejmenšího porušení než všechny ženy od Dalily – ačkoliv v tomto přirovnání nejmenovala Dalilu, nýbrž Johanku z Arku.

Gillian Brownová prohlásila, že ji zajímá se stýkat s Violetou Crenwayovou, protože je to nejšpatnější žena v městě, a tvrdila, že mezi muži, které Violeta dráždí, je pan Thomas Crenway, a že to pan Crenway nemá rád.

Gillian měla důvody vědět, co si Tom o takových věcech myslí.

22

Dva dny po tom, co armáda Pruttů přistála a zpustošila břehy, přišel po přelíčení ke Cassovi do kanceláře soudce Stephen Douglas Blackstaff.

„Casse, poslouchal jsem toho bankéřského chlapíka Prutta, který u telefonu běduje nad spáleninami po ruměnci ze skromnosti. Je to blázen, ale je to symptom. Kolem vás začíná zavánět skandálem. Synku, vy i já jsme oba muži světa – ovšem z přísně kalvinistického hlediska – ale jsme také právníci, a oba víme, že nad soudcovským úřadem se nesmí vznášet ani stín skandálu. Stojíte tolik o tu dívku, s níž jsem vás viděl? Vzdal byste se raději úřadu, než byste ji ztratil?“

„Ano, raděj bych se vzdal, Steve.“

„Nesmysl, synu. Naprostá pošetilost. Proč, k čertu, se s ní neoženíte?“

„Ano, proč? Proč? Protože mě odmítla. Už dvakrát.“

„Moje vážená Rhoda mě odmítala skoro neustále, asi po dva roky. Odmítla mě na ryeském pobřeží, odmítla mě v knihovně Yaleovy univerzity, a jednou mě odmítla při přijímání – a to poněkud příkře, jak se mi zdálo. Ale přece jen jsem zvítězil – alespoň podle přijaté teorie. Casse, jste hodný mladý muž. Nedávejte v sázku svou čest a státní čest za sentimentální smyšlenku! Lidé jsou někdy zlí a neuvěří, že si nemůžete vzít tu mladou dámu, i kdybyste chtěl, a nedá-li se ničím pohnout, aby si vás vzala, řiďte se podle dřívějších podobných a zdravých případů a pošlete ji k čertu.“

Dlouhá a tuhá záda soudce Blackstaffa doplnila napomenutí, a Cass seděl a uvažoval, zdali pro Jinny, pro tuto lehce tančící postavičku na vějíři, by se vskutku vzdal všech svých soudcovských důstojenství.

Ano, vzdá se, bude-li nutné, aby uhájil vyšší důstojenství – prostou lidskost. Nic mu není naléhavější než být s Jinny, ať už ženatý, anebo neženatý, a proto se rozhodně vzdá, bude-li třeba. Došel k tomuto trapnému rozhodnutí, když Jinny sama bez zaklepání vpadla do kanceláře; a než si rozmyslil, co říci, vyskočil, políbil ji, a ona vzlykala:

„Casse! Ztratila jsem místo!“

„Ach ne!“

„Nemyslila jsem si, že o ně kdy přijdu. Byla jsem tak pyšná – jako kreslířka!“

„Copak…“

„Pan Marl mi dal výpověď. Že prý tomu nerozumím. Je mi líto, že mne nevyhodil pro ožralství anebo pro bigamii. Tak horoucně jsem si přála být nezávislá a myslila jsem si, že jsem bůhví jak vynikající – kdekdo mi říkal, že se mu moje obrázky líbí, a já jsem se domnívala, že se na ně dívají v novinách v první řadě. Měla jsem tolik práce a šíleně mě to těšilo, a pan Marl mě zavolal do kanceláře a nejdříve mi řekl, že mě paní Marlová a on zvou na večeři, ale samotnou. – Bože, jak jsem byla hrdá! Pak se mě ptal, jak je možné, že jsem neměla hotový obrázek pro předvčerejší noviny. Nebyla jsem s to nalézt dobrý nápad a zkazila jsem dva náčrty. Potom řekl, že už najal nového pracovníka z Minneapolisu a že je mu to líto, strašlivě líto, ale že se mnou už nepočítá. Teď tedy půjdu zpět do továrny a jsem nahraná. Byla jsem tak pyšná a pitomá a teď jsem v koncích…“

Plakala mu na rameni.

Když George Hame vstoupil do kanceláře, řekl jí Cass: „A teď si mne vezmete.“

„Myslíte? Možná.“

Soudce Blackstaff řekl, ano, bylo by poněkud nevhodné, aby se soudce Timberlane vzdálil uprostřed soudního období, i když jde o svatební cestu. „Avšak,“ řekl soudcovský senior, „bude to vznešená nevhodnost.“ Poplácal Cassovi po rameni. „Jsem rád, synku, že jste si vzal mou radu k srdci a rozhodl se podle ní jednat. Nejsem snad už tak svůdný krasavec, jako jsem býval kdysi, ale vidíte, že rozumím ženám.“

„Skrz naskrz, Steve.“

„Ostatně, hochu, vezměte si na svatební cestu s sebou bibli. Sám ji ani zvlášť pečlivě číst nemusíte, ale snad vyvolá vhodné myšlenky v poddajné mysli vaší nevěsty. Ujišťuji vás, že je v ní plno obdivuhodných rad ženám, aby byly snaživé, pilné, cudné a mlčenlivé. Je to snad nejužitečnější kniha pro manžele. A shledal jsem, že je mnohem bezpečnější si vzít na cestu umletou kávu.“

Tatáž Jinny, od níž Cass očekával, že bude chtít jen prostou svatbu s oddavkami na radnici, s Einem a Tracym jako svědky a potom s trochou hudby a piva, vyžadovala slavnou svatbu se všemi kněžími, vlečkami, bílými květy, s příbuznými bez výběru, a se šampaňským. Cass byl dojat pomyšlením, že nezamýšlí vejít do heraldické vznešenosti Ottawa Heights zadními vrátky. Je tak malá a tak sama, a Pruttovi jsou tak četní, mocní a rozmanití. Dobře tedy. Nechť jeho pohádková princezna vstoupí k němu s tak mohutnou hlučnou kapelou, jakou mu bude možno sehnat.

Ale opět pocítil: „Nemohu mít na starosti všechno sám, někdo mi musí pomoci.“ Obrátil se na svou sestru Rose a na paní Higbeeovou. Stanovisko Kleino ho netrápilo, věděl, že je pro vše, co vnese do ponurého domu veselí, pestré stuhy a koláč, na nějž lze chytat myši.

Seděl vážně u kuchyňského stolu, pokrytého voskovaným plátnem, naproti němu seděla paní Higbeeová, a hovořil k ní: „Doufám, že tu budete šťastna, když tu budete mít slečnu Jinny.“

„Přejete si, abych odešla, abych jí tu nebyla v cestě?“

„Všemocný bože, jen to ne! Má vás ráda, právě jako já. Otázka zní, budete-li šťastna vy.“

„Velice. Páni na to většinou nemyslí, ale každý dům je služebným domovem. Nedovedu si představit, že bych žila někde jinde, ale někdy to tu bylo smutné. Budu skutečně ráda, že tu bude; a jak tu po domě rychle chodí, skoro běhá! Doufám, že se nevtírám, když vám povím, že mně někdy bolelo srdce, když jsem vás viděla tak opuštěného. Modlila jsem se za to v kostele.“ Zasmála se. „Doufám, že se bůh nejdřív s vámi poradil, bude-li to tak dobře, nežli vám seslal slečnu Jinny jako odpověď na mou modlitbu!“

„Ano, poradil se se mnou. Děkuji vám za slečnu Jinny.“

„Myslím, že je to skoro nejlepší děvče ze všech zde ve městě – není to ovšem zvlášť velké město.“

„Ano.“

Zatímco Jinny žila ve švadlenských orgiích jako nějaká Wargateová, konferoval Cass nervózně s Rose, jak „přejinačit dům“.

„Přenech to Jinny,“ řekla mu.

„A pak tu je otázka – neodvažuji se jí na to zeptat přímo, Rose, – otázka pokojů…“

Rose odpověděla s hrubou otevřeností, jakou dokáže jen skutečně dobrá a vdaná žena. „Chceš říci, zdali bude chtít výhodu jedné postele s tebou každou noc, anebo vlastní pokoj. Samozřejmě bude chtít vlastní pokoj; jako každá žena narozená po r. 1890. Kdybys věděl, jak Don celou noc chrchlá, a když se obrací na posteli, jak se ztuha posadí a úpí hrůzou a pak sebou šije jako mokrý pes, ale hned se zase nepoloží – vrhá se jako střemhlav do polštářů – skáče jako po břiše do vody. Dej jí severovýchodní ložnici, Cassy; tu, kterou jsem měla za svobodna. Je menší než ta tvoje pohřební síň, ale má slunce.“

„To je nápad!“ řekla Jeho Ctihodnost, učený soudce.

Cítil se velmi moudrý a zdatný.

Jeho Ctihodnost, učený soudce, který slýchal podrobnosti o chorobných vraždách z vilnosti a dovedl je podrobně rozbírat s psychiatry, přistoupil k Jinny jako nezkušený nováček:

„Víš, z počátku možná – hm – nebudeme chtít mít děti, ale jsou myslím, prostředky – hm – je u tvého otce v drogerii pomocnice, která by – hm – je mi hrozné o tom mluvit, ale…“

„Ty ubohý drahoušku! O čem, myslíš, že se dnešní dívky baví?“

„Skutečně? Ani jsem o tom nevěděl.“

„Jsi hodný chlapeček, maminka je ráda, že sis uchoval nevinnost.“

Jako politik měl Cass bezvadný dopolední oblek, ale kritická byla otázka cylindru, směšné trouby ze zaječích chlupů, tohoto symbolu, že je třeba více než vojenského kabátu, nebo značky dolaru, aby se odlišil vznešený člověk od obyčejného. Cass vlastnil cylindr, ale posledně jej měl na hlavě na německém pohřbu, a klobouk dlouho odpočíval na půdě, v hnízdě myší.

Prosil Jinny: „Nechceš přece, abych si nasadil na hlavu klobouk jak komín od kamen, jako Abraham Lincoln?“

„Ano, chci! Nikdy jsem jej neviděla, leda v biografu! Ať se jednou vyšňoříme! Počítám, že se budu vdávat jen jednou za celý život.“

„Výborně!“

V obchodě Piccadilly Gent’s Ware Shop mu cylindr objednali. Když se oblékl do úplného rytířského brnění, když si vzal vysokou hedvábnou helmici, ocelově bělostnou košili, linenový límeček, tmavošedý kabát, podobající se střihem lilii, a zkoumal se v dlouhém zrcadle na zadní straně dveří koupelny, byl nadšen.

Jeho svědek, dr. Drover, a s ním Boone Havock, Bradd Criley, soudce Flaaten, Frank Brightwing a ještě jiní ceremoniáři mluvili o mládenecké večeři, ale neměl náladu snášet jejich mastné vtipy. Jeho vzpomínka na Jinny byla křehká a ztlumená jako zvuk vzdálené flétny za podzimního soumraku.

Poslední večer před svatbou strávil sám s Kleo ve spoře osvětlené knihovně.

Je do něj Jinn vůbec zamilována? Miluje ho dostatečně, aby snášela jeho touhu dát jí vše, co je a co má? Je těžší blahovolně přijímat než radostně dávat. Jinnině matce anebo babičce by nikdo takovou otázku nebyl dal, ale připoutá se Jinny, nebo kterákoliv dívka tohoto věku, skutečně k manželovi a jeho osudu, v nemoci či ve zdraví, v blahobytu či v chudobě, ať touží po hluku a lesku, anebo se spokojí klidnou myslí?

Byl na to zvědav.

Kleo, která mu spala na kolenou vedle vyhaslého ohně, se náhle probudila, zachvěla se a vyděšeně od něho uprchla. Slyšel její protest, jak bloudila temným domem sem a tam, hledajíc něco, čemu Cass nerozuměl. Bylo mu nepříjemně, a když zvonek telefonu napadl jeho sluch, vyjekl.

Byla to Jinny: „Jak se ti vede, miláčku? Jsi vyděšen jako já?“

„Bůh ti žehnej, žes zavolala. Jsem strachem strnulý.“

„To je také v pořádku, Casse. Oba dva máme být poplašení; oba jsme odporně citlivé duše, které hledají, kde by jim kdo ublížil, a když nám nikdo neublíží, jsme navztekaní, protože to pokládáme za důkaz, že o nás nikdo tolik nestojí, aby nám ublížil. Ale proč sedíš po tmě?“

„Jak to víš, že…“

„Protože já sedím taky po tmě. Dobrou noc. Ach, Casse, budeme se v manželství jistě dobře bavit. Já se dokonce naučím hrát šachy. Objednala jsem si k tomu zvláštní kostkované šaty a králičinou podšité boty. Dobrou noc, můj drahý!“

Byl přesvědčen, že tento duch z ohně a mlhy ho jednoho dne bude milovat jako živá žena. Ale Kleo dosud prohledávala dům a dosud vyčítavě naříkala.

Jinny nebyla tak chtivá velkoleposti, aby souhlasila se společností, již Rose Penlossová toužila pořádat na jejich počest. Byla za jedno s Cassem, že bude nejmoudřejší vsednout do vlaku ihned po obřadu. Ale obřad sám byl knížecí.

Od svatby Delly Lentové, a to byla rozená Wargateová, nebylo početnějšího shromáždění všeho, co je vznešené, ctnostné a co má pětimístné příjmy, než na oddavkách slečny Marschlandové a soudce Timberlanea; a reverend dr. Gadd měl nové ženevské kněžské roucho a luteránského pastora a episkopálního kněze – velmi mladého, ale člena nejvýznamnější církve – na pomoc při zaklínání, při němž se mladý dravec měnil v grandrepublickou matronu.

Dokonce i Pruttovi byli přítomni. Bylo zábavnější se účastnit a tvářit se nedůvěřivě než zůstat doma.

Lesem kožišin a šosů viděl Cass přicházet Jinny kostelní lodí s otcem. Zpozoroval, tak lhostejně, jako by si prohlížel porotu, že je pan Marshland plachý, shrbený a ošumělý proti vší té kožišinové nádheře, a že Jinny v oblaku bílých závojů je nesporně tak krásná a nedotknutelná jako bohyně.

„Dej Bůh, aby byla stále tak skvoucí a důvěřivá, jako je teď.“

Pak byla Jinny jeho ženou, důvěřivě se na něj podívala, a v jeho prvním manželském zašeptání byla důvěra a obdiv: „Hleďme vyklouznout zadním vchodem; zbývá nám přesně pět čtvrti hodiny do odjezdu vlaku,“ ba i v její okouzlené odpovědi: „Oukej, miláčku – můj manželi!“

23

Setkali se opět na nádraží v poněkud příliš nových cestovních kostýmech. Na nástupišti bylo loučení s pohoštěním, s šampaňským v papírových pohárech, a nebyl to Roy, Cassův svědek, nýbrž Bradd Criley, který dělal šaška. Pískal, plácal kdekoho po zádech, políbil Jinny, Lyru Coggsovou, Chris Grauovou a Jinninu udivenou matku. Vtom se vlak rozjel a Cass zašeptal Jinny: „Je dobré uniknout milujícím přátelům.“

V Pulmanově voze ho držela statečně za ruku, neohlížejíc se na to, kdo se na ně dívá, a řekla nezvykle prudce: „Začali jsme nový život, jsem neobyčejně vzrušená a veselá, a bůhví, jak jej skončíme – možná že v Číně anebo za vyzvánění zvonů.“

Nebyla nikdy dále na východ anebo na jih než ve středním Wisconsinu, a když vyjeli ze St. Paul do Chicaga, byla statečná a do Číny spějící dívka znenadání méně důvěřivá, a Cass byl povýšen ze souseda nejbližšího města na zkušeného cestovatele, který zná všechny výšky kopců a počet obyvatelstva a ví, jak se chovat v jídelním voze ke sklepníkům; hleděla na něj s úctou nevěsty z r. 1880 a dotazovala se ho na okolí, jako by byl geolog.

Bylo také čemu se divit: byly tu břehy podél Mississippi z temných obrovitých skal a převislých sněhových svahů. Wisconsinské rokliny přecházející v zimní údolí. Předměstí Chicaga na severním břehu, kde na nádražích, ovlivněny Alhambrou, ženy vlivných pojišťovacích agentů povýšeně vyhlížely ze staničních vagonů. Michiganské jezero, nemilosrdný oceán. Zlověstná džungle chicagských továren, skladišť a brlohů, umouněné ocelářské šílenství Loopu, a nádherná jídelna z křišťálu a kůže, kde s obdivem naslouchala Cassovi, který sice o vínech vůbec nic nevěděl, ale měl se sklepníkem poradu o sauternu.

Liveoak Special, vlak jedoucí na Floridu v jednu hodinu po půlnoci, byl mrštný jako had, celý nachový a stříbrný bez chodeb, které by rušily jeho pohodlnost. Mezi nejrychlejšími vlaky na kontinentě byl na čtvrtém místě, měl vůz s knihovnou, vůz s barem, vůz s tanečním parketem, čtyři koupelny, dvě stenografky, společenskou hostitelku, která byla kdysi provdána za ruského prince, který byl kdysi mužem hollywoodské hvězdy, která byla kdysi provdána prakticky za kdekoho.

Jinny se dívala na tyto vymoženosti tak, jako se asi díval její venkovský předek na zámek Kenilworth. Byl to její Cass, který jí daroval tento vlak. Vzor manželů!

Nevěděla, že se potil strachy, jak s čím zacházet.

Jako mnozí dnešní mladí lidé znala Jinny automobily, ale vlaky znala méně než její vlastní babička. Jela s rodiči vozem dvanáct set mil do Yellowstonského parku, s důvěrou urazila denně čtyři sta mil, ale ještě nikdy nepřenocovala v lůžkovém voze a o jemných rozdílech mezi lůžky, oddíly, pokojíčky, ložnicemi a apartmány nevěděla o nic víc než o etiketě svatebních nocí, tak úzce s nimi spjatých.

Jelikož byly cesty na Floridu nyní náhražkou za plavby do válkou uzavřené Evropy, byly všechny soukromé oddíly v Liveoak Special zadány už o čtrnáct dní dříve než Cass objednal jízdenky. Bez výčitek svědomí snažil se využít svého vlivu u soudu, u starosty, u politických místních veličin, u majitele obchodního domu, ale to nejlepší, co byl s to sehnat, byla dvě spodní lůžka šikmo proti sobě.

Razili si cestu Pullmanovým vozem, už dusným spánkem a zelenými záclonami, a Jinny nebyla překvapena, když jí ukázal dvě oddělené, látkou zakryté jeskyně. Řekla jen: „Mám si sedět na šatech, když si je svlékám? Děkuju! Dobrou noc, nejdražší; byl to nádherný den, nádherná cesta. Líbí se mi být paní Timberlaneovou!“

A zmizela za záclonami.

Seděl na lůžku, lenivě si zul boty a zamyšleně si třel prsty u nohou. Byl v pyžamu (velmi elegantním, tmavomodrém s jemným stříbrným proužkem) pod těsně utaženou pokrývkou a tu se rozhodl, že to provede jinak. Rozhodně ji na dobrou noc políbí. Vždyť jsou ženatí, že ano? Má přece nějaká práva, že ano?

Pevný siouxský nos soudce Timberlanea se opatrně vynořil do místnosti, otáčel se napravo, nalevo, a strnule zůstal trčet, když oči, přímo nad ním, zpozorovaly, že George, vrátný, stojí nehnutě v zakulacené nice salonku A a hlídá.

Nos byl zasunut dovnitř a jeho vlastník se cítil provinilým, avšak také důvěřivým, když zaslechl, přes hlomoz jedoucího vlaku, rozkošné ševelení odkládaných šatů na lůžku šikmo proti sobě – tak nebezpečně blízko.

Třikrát se nos slavnostně vysunul. Jednou rychle couvl zpět při blížících se krocích průvodčího, jednou při návratu houževnatého a neromantického George, ale potřetí rychle přeběhl chodbičku a Cass třásl záclonkou a úpěl: „Rozepni to – otevři to – rychle!“

Dostal se bezpečně dovnitř, ale byl velmi rozčilen.

Byla ve světležlutém, hedvábném pyžamu, jež se svůdně dmulo, posadila se a vyvalila na něj oči. Očekával pokárání za divoké přepadení, ona však řekla: „Podívej se, jaké to jsou rozkošné lampičky! Můžeš ležet a při tom číst!“

„Jinny! Obejmi mne – v největší rychlosti!“

„Proč?“

„Jestli mne tu průvodčí najde – Neví, že jsme ženatí. Hrozně nerad bych se s ním tady veřejně hádal! Obejmi mne!“

Naklonila se dopředu a políbila ho. Držel ji v náručí, jen dvě tenké vrstvy hedvábí byly mezi nimi; a chvějivě, nikterak velitelsky, rozepjal horní knoflíček jejího kabátku na něžně ji políbil na ňadro. Tu ucouvla, pokud jí tlustý polštář dovolil, a zašeptala: „Děsí mě to – tak náhle jsi sem vpadl – miluji tě, opravdu, ale teď jsem jaksi poplašená a tak sama – v tom obrovském vlaku, který nás unáší do tmy; člověk by odtud neunikl, ani kdyby chtěl – Buď ke mně mírný, Casse; jsem rozmazlené dítě.“

„Ano, doufám, že budu vždycky mírný. Upřímně tě miluji. A teď dobrou noc, drahá choti… A ať tu nesedíš a nečteš!“

Rychle skočil zpět na svoje lůžko prostorem ze zelené záclonové látky, aniž si uvědomil, že přebíhá, a aniž si vzpomněl na číhající průvodčí; ležel s otevřenýma očima zabývaje se střídavě vzpomínkou na hedvábnou měkkost jejích ňader a starostlivostí, nebude-li na vášnivou lásku příliš chudokrevná. Slyšel, že umělecky nadané a polointelektuální dívky bývají takové.

Nad lůžkem mu svítilo světlo a v něm v údivu spatřil hebkou ručku mezi záclonami, kterak je začíná rozepínat, a už tu byla Jinny, vesele mu opětující návštěvu. Ale s ženským smyslem pro realismus a nádhernou všednost si nehrála na pokradmou milostnou schůzku, jako to učinil on. Široce rozhrnula záclony a nechala je rozevřené, a v pyžamu, které by bylo předčilo jen nejvzdušnější negližé, posadila se mu na zkřížených nohou na postel. A kouřila cigaretu.

„Hrome!“ řekl učený soudce.

Všiml si, že její skrčená kolena jsou neobyčejně kulatá a krásná – kde je ten vrátný, bude z toho hádka?

„Zdálo se mi nevlídné neopětovati ti návštěvu,“ řekla a tvářila se jako Kleo, když byla v dobré náladě. „A ráda bych ti něco řekla – už dávno jsem ti to chtěla říci, ale byla jsem příliš rozpačitá – a ty sám jsi jistě na to myslil, zcela mimovolně – byl jsi ovšem příliš ušlechtilý, než aby ses přímo zeptal…“

Hlas vrátného, ani ne tak udivený jako úřední, se ozval přímo za Jinninými rameny.

„Promiňte, slečno, ale není dovoleno kouřit na lůžku.“

Cass zahlédl kousek Jinnina přívětivého úsměvu, když se obrátila. „Ach, odpusťte. Nevzal byste si, pane vrátný, laskavě tu cigaretu a nedokouřil ji místo mne? Je neobyčejně dobrá – dostala jsem je jako svatební dar – dnes!“

Ohromený Cass viděl, jak ohromený vrátný odnáší v napřažené ruce cigaretu, zatím co se Jinny opět otočila a mluvila dále:

„Samozřejmě ses jakživ ani slovíčkem o tom nezmínil, ale zdá se mi, že bys to rád věděl, tak ti to teď povím – a ať mě čert vezme, jestli vím, je-li to vychloubání, anebo zpověď – ale zajímá-li tě to, jsem ještě panna.“

Náhle si připadal o něco větší a řekl klidně: „Ano, zajisté mě to zajímá, a jsem tomu rád, což neznamená, že bych řádil, kdyby tomu bylo naopak. A mám tě k zbláznění rád a ať už jsi ve své posteli, jinak tě rozmáčknu na kaši.“

„Zde mezi lidmi? A v tomhle pyžamu? Jen se opovaž!“ řekla, políbila ho a zmizela.

Zmocnil se ho nekonečný soucit, že zestárne a bude ještě křehčí, bezmocná vůči chamtivým lidem a zhoubným chorobám, vůči chudobě a vichřicím, fičícím kolem světa, aby ohrozily její hrdou hlavu.

Ráno zanechali sníh za sebou a projížděli rovnou úrodnou krajinou, na jejíž šedé trávě a na jejichž šedých, hadovitých živých plotech se jiskřil mráz. Nevěděl, zdali jsou v Illinois, Indianě anebo Kentucky, takže pro její informaci vybral to poslední jako nejvzdálenější středu světa – Grand Republic. Vyhlédla ven a řekla vesele: „Podívej se, co jsi způsobil! To je moje první cizí země. Jak daleko jsem teď od Číny?“

Vyložil jí, že raděj než hlučnost Palm Beache a Miami zvolil jednoduché lázně na západním floridském pobřeží, kde se budou těšit soukromí, dobrodružnému rybaření, plavání a hledání mušlí na rozlehlých opuštěných výspách. Sám tam nikdy nebyl, ale Harley Bozard mu řekl, že strava je tam výborná a rybaření skvělé. Jistě ji bude bavit chytat bachně.

Ach, ano. Vždycky si přála chytit – jak se to jmenuje? Ach, je to mnohem lepší než tančit s krásnými hráči tenisu. Ano, vzala si s sebou staré šaty, jak jí radil; bude je nosit – bude-li totiž nosit vůbec něco na sobě.

Nedodal, ani sám sobě – opravdu ne – že to tam bude také mnohem lacinější.

Nebyla tedy tak zcela zklamána, když ráno pátého prosince přijeli do Baggs City, Charlotte County, Florida, a octli se před úhledným, čistým, bílým a mimořádně truchlivým hotýlkem. Malá hala se hemžila starými dámami, které napínaly uši, a čapími nůsky, jež vyvalovaly oči, a jejich ložnice, právě dost prostorná na dvojitou postel, psací stůl a dvě židle, byla ozdobena otiskem rukopisu básně o muži, který chtěl žít venku u silnice, růžovým květináčem s pomněnkami a trojbarevným veledílem, znázorňujícím kupida jako pilota bombardovacího letadla.

„Tady v tom pokoji bych ti ani nedovolila, abys mě políbil,“ namítala Jinny.

„Venku je místa dost.“

Prohlédli si pozemky, patřící k hotelu, které byly tak předměstské jako Glendale, ale bylo úžasné, dva dny po zimním shonu v ulicích Grand Republic, se procházet v tomto silném a vonícím vzduchu. Jinny si prohlížela popínavou myrtu, růže, a otylý zázrak rostoucího grapefruitu, a obrátila se na Casse, který to kouzlo pro ni způsobil.

„Můj Merline!“ řekla.

V pomalé, bezpečné lodici lovili celé odpoledne v hluboké zátoce se slanou vodou, lemované stíny a džunglovitou zářivostí močálovitého břehu; s údivem se dívala na palmy, jež těmto obyvatelům vnitrozemí, z obilních prérií a jehličnatých lesů, připomínaly Kongo a Indii; bezstarostně a vesele, což je řídké u novomanželů na svatební cestě, se vrátili do hotelu k večeři. Ale strašidelná úhlednost hotelu je okamžitě ochromila. Bylo jim, jako by je někdo škrtil růžovými kabátky do postele.

Všechny vdovy na ně zíraly, když pojídali večeři, pozůstávající z ryby a misky na omývání prstů; měli příliš mnoho pozvání na bridž, a příliš málo soutěže, když se pustili do hry; tři různé ženštiny se otíraly o „malou nevěstu“; a když šli nahoru spát, fyzicky co nejpozději po odpoledni stráveném na vodě, byl vzduch tak hustý oplzlými ženskými pohledy, že by byli po něm lehce vyšli nahoru, místo po schodech.

Zavřeli dveře, chránící je před světem dotěrné vlídnosti. Stáli proti sobě a on chápal její plachost a snažil se mluvit tak, jak by podle jeho názoru mluvil člen její společnosti u slečny Hatterové:

„Vidíš, děťátko, takové to je. Musíme to nějak zdolat. Ale dovol, abych ti řekl, že nejsem jen bláznivě do tebe zamilován, ale že tě mám také neobyčejně rád.“

Chvěla se, ale snažila se být veselá.

„Tolik se toho nadělá s tou náhodnou panenskou nevinností, že jsem z toho celá vyděšená, a svatební noc – myslím, že teprve dnes máme pravou svatební noc – je kombinace opilosti, výhry milionu dolarů v loterii a touhy po šibenici. Zvířata jsou mnohem moudřejší.“ A pak ostřeji: „Nenávidím být v čemkoliv amatérem!“

Velmi věcně si začala rozepínat pás na podvazky, a když Cass rozechvěně si svlékl kabát, stála tam, vypadajíc obdivuhodně nenuceně, v podprsence a nesmyslně malých kalhotkách. Nemohl si pomoci, musil ji políbit na rameno, jež slabě chutnalo sluncem a mořem. Když si oblékla dojemně veselou růžovou noční košilku, která nesporně pocházela z Pioneer Falls, a mlčky vklouzla do postele vedle něho, držel ji klidně v náručí, doufaje, že se bude cítit v bezpečí.

Uvědomoval si plížící se a bouřlivé mlčení v hotelu: váhavé kroky v bačkorách kolem dveří, šeptání ve vedlejších pokojích, pocit, že zvědavý svět na ně hledí skrz přepážkové stěny. Byl napjat nasloucháním, a Jinny v jeho náručí byla tak neosobní jako polštář, a zděšeně poznal, že ji nemůže vášnivě pomilovat právě tak, jako nemůže pomilovat polštář.

Copak selže jako milenec právě této dívky, kterou jedinou miluje z hloubi srdce?

Téměř s nábožnou vážností zašeptala: „Vedou do koupelny druhé dveře vpravo, anebo třetí? Hrozně nerada bych vrazila na nějakou starou pannu!“

Zasmál se a ztratil svou poděšenost. Ale když ji políbil, byla to ona, která byla náhle postrašená a nepoddajná, a ze soucitu s ní poklesla jeho vášnivost v něžné hlazení jejích tváří.

Když se zdálo, že se trochu uklidnila a že čeká, byl napětím tak vyčerpán, že byl s to ji držet pouze něžně v náručí, zatím co se ho znovu zmocňoval strach. „Slyšel jsem už o takových věcech,“ koktal, „ale nikdy bych si byl nepomyslil – tak strašně tě miluji, a snad mám z tebe strach, že si tě teď ani nemohu vzít.“

Odpověděla tak sladce a spěšně, jako by hovořili o zásobách na pikniku.

„Ano, také jsem o tom slyšela. Je to dočasné – a vůbec na tom nezáleží. Divil by ses, o jakých věcech jsme s Lyrou a Wilmou hovořily! Nic si z toho nedělej. Hrozně se mi líbí ležet na tvém rameni – když jsem našla poměrně pravidelně vyhloubené údolí mezi hranatými vrcholy tvých lopatek. Můj drahoušku!“

Skoro okamžitě usnuli a Cass se probudil opět k životu za úsvitu; posadil se a viděl, kterak na své polovici postele, v klubíčko stočená jako kočka a růžově spící, leží jeho zbožňovaná a neposkvrněná nevěsta.

24

Nazítří rybařili opět v slané zátoce; nadšeně, byť mylně se domnívali, že zahlédli soltýna, nebezpečnou mořskou zmiji; cítili se tak neohrožení, jak to umějí jen turisti. Najali si vůz bez šoféra, vzali s sebou plavky a pro všechny případy láhev koňaku a vyjeli pomalu po písčité cestě mezi jukami.

Pozdě odpoledne dojeli k zátoce s velikým nánosem vlhkého písku a se skupinou bíle omítnutých chat: byly to kabiny na přespání a restaurace pro nemajetné turisty – věčný cikánský tábor, karavana pod dřevěnými střechami.

„Podívej se! Zde se můžeme schovat před těmi namalovanými starými sovami! To je správné místo pro zvrácené buržousty!“ řekl Cass. A Jinny vzala na vědomí, že cestou do Číny dorazili na Tahiti.

Zdi restaurace byly z bambusových tyčí s došky z palmových listů, vnitřek byl chladný a šerý, s cementovou podlahou, vratce vypadajícími stoly a černobílými proutěnými židlemi. Výčepní stůl ze smrkového dřeva byl pro to, aby se u něho pilo, a ne aby se na něm vystavovalo sklo. Majitel byl z Menorky s pečlivě přistřiženým náznakem vousku, číšnice z Mexika, a v temném pozadí, nechávaje bezplánovitě kapat harmonie z kytary, byl starý muž v overalu, bos a maskován licousy.

Trubadúr zamával svým slaměným kloboukem a majitel je pozdravil: „Pěkně vás u nás vítám.“ Vypili dvě limonády, chladné a jako hedvábí, a k večeři snědli čerstvou narudlou rybu a kubánskou zmrzlinu z kokosových ořechů.

Před večeří si prohlédli poloprázdné dřevěné chaty; v každé z nich byla dvojitá postel, židle a umývadlo, ale mnohem větší nežli plivátko v hotelu, a všechny byly nejpřepychověji zařízeny, neboť přede dveřmi byla měkká písečná výspa a rozvlněný Mexický záliv.

„Zůstala bych mnohem raději tady než tam v té dílně na pletení svetrů,“ vzdychla si Jinny.

Barová restaurace se po večeři napolo naplnila italskými rybáři, mexickými farmáři a turisty, kteří cestovali v laciných kárách, ne aby se zotavili duševně, aby se opálili anebo se vyšvihli společensky, nýbrž aby prostě cestovali. Cass platil pití aspoň šesti novým přátelům na celý život. Všichni se na něj a na Jinny usmívali, ne však chechtavě jako v hotelu, ale s pozemskou láskou k milencům, a trubadúr jim hrál La Paloma.

„Zůstaňme tu přes noc v takové chatě,“ vykoktal Cass sám jsa sebou překvapen.

„Bez zavazadel?“

„Máme jeden druhého.“

„Oukej.“

Když Cass zaplatil předem za chatu, byl majitel restaurace přesvědčen, že nejsou ženatí, a byl tím nadšen. Nadšeni byli rovněž utečenci Cass a Jinny, když, aniž musili vybalovat zavazadla, se ujali prvního svého skutečného společného domova.

V blízkosti nebyla žádná chata obsazena, nebyly tu šuškající staré dámy, jen valící se moře. Leželi při pootevřených dveřích do noci, a náhle byl Cass neúprosný láskou, a ona stejně prudká, zlobně ho kousajíc svými drobnými zoubky do ucha, až oba usnuli v překvapení lásky.

Za úsvitu ji Cass probudil; běželi po výspě, koupali se neoblečení a smějící se, a vrátili se, aby se druh druhu znovu vzdali. Jinny udiveně uvažovala: „Zdá se, že jsme se oba velmi osvědčili. Byl to zprvu hrozný otřes, ale teď na tobě lpím a jsme jedno tělo.“

„Navždy?“

„Navždy, navždy, můj milovaný!“

Spíce a bdíce, bdíce a spíce, zatím co jejich otevřené dveře objímaly hluk plodného přívalu, udivení zvláštností paží, nohou a ňader, spaseni od civilizace, leželi na rozválené posteli až do poledne; pak se oblékli a za pochvalného úsměvu číšnice snědli k snídani pražené vločky. Chtěli být důstojní, jak se sluší na jedinečné dějinné postavení milenců, ale chtěli se také srdečně smát, když Jinny řekla: „Představ si, co asi říkají ty staré dámy v hotelu – ty malované staré sovy!“

Byli skutečně jedno tělo a hýřili životem.

„‚Manžel‘,“ hloubala. „Myslívala jsem si, že to slovo zní směšně, ale teď mi připadá jako takové pevné, staré slovo. Zavádí mne zpět dál za Waltera Scotta až ke králi Arthurovi, zpět k Anglosasům a starým wessexským lesům, a je mi, jako by ty a já jsme byli v chatrči ze stromové kůry a klaněli se starým bohům. Ty můj druide! Můj manželi!“

„Moje ženo! Ano, jsou slova, jež ani rozhlas nemůže pokazit.“

„Hrome! Byli druidové Anglosasové, Keltové, anebo co?“

„Upřímně řečeno, já to nevím,“ řekl v blaženém sdíleném společenství nevědomosti.

Této zářivé neděle nebyli v turistickém táboře jiní hosté a Cass a Jinny se v noci mnoho nevyspali. Šťastni a špinaví ve stínu před špinavou chatou, ležíce na dlouhé pobřežní trávě sladce ovíváni větrem, spali po celé odpoledne.

Nebyli by se vůbec vrátili do hotelu na noc – na noc 7. prosince 1941 – ale nebyli ještě dostatečně zbaveni prutterie, aby zůstali, aniž se převlékli do čistého.

Za několik dní se sem vrátí. Rozhodně.

S její paží při jízdě nerozvážně zavěšenou do své, dojel k hotelu za soumraku, kde nějaká žena, potěšena, že našla oběti, které ještě neslyšely novinku, pištěla na ně od vchodu v nadšené hrůze: „Byli jste pryč? Pak to tedy nevíte. Jsme ve válce! Japonsko dnes provedlo útok na naše lodi v Pearl Harbor!“

Neřekli nic, dokud nebyli ve svém pokoji. Tu se Jinny upřeně na něj zahleděla, jako by ho shledávala zrádným, a řekla ostře: „To je taková smůla! Proč jsem to nevěděla o několik týdnů dříve? Tentokrát budou brát do armády ženy. Mohla jsem vidět Havaj – Francii – Rusko! A všichni chlapci půjdou – Eino, Tracy. Abbott Hubbs, všichni! A já zůstanu doma se starými ženskými!“

„A se mnou, má drahá!“

„Ano,“ sardonicky, „s tebou!“

Její psinka – tak teď říkali jejím ne častým divokým náladám – se rozvila v plné míře. „Teď prý budou z žen kapitáni, majoři a všechno možné,“ kňučela, „budou nosit uniformu a každý je bude zdravit – a budou pomáhat letcům – mladým, statečným, hezkým hochům!“

– Nemám jí za zlé, že je zklamána – je to největší příležitost k dobrodružství, jakou kdy ženy měly. Ale – Bolí to nesporně, když mluví, jako bych byl senilní. Buď teď opatrný – buď něžný.

„Jinny, jsem přesvědčen, že bys mohla jít do války, i když jsi vdána.“

„Ach, ne. Stěžoval by sis, že jsi zůstal opuštěn v smutném, starém Bergheimu.“

„Můžeme pracovat pro válku – možná že společně.“

„Aaach! Navíjet obinadla s paní Pruttovou, a ty se budeš té staré maškaře ještě klanět!“

„Jinny! Takhle nemluv! Chceš-li jít do války, půjdeš. Ale nedovolím, abys zapomněla na včerejší noc.“

Přiběhla k němu a políbila ho. „Odpusť mi, že jsem se tak chovala. Myslila jsem jen – Jsi báječný a já tě miluji; teď tě dokonce miluji tak vášnivě, jak jen je možné milovat živoucího člověka.“

„Víc než roztřeseného pana Hubbse, i když je v uniformě?“

„Ach, tohle není od tebe hezké. Mnohem víc než pana Roztřeseného. Dokonce víc než svého vynikajícího Fina. Ale musíš uznat, že nevzbuzuješ takovou úctu jako celá armáda na pochodu.“

„To ovšem uznávám. Jinny, mám se pokusit se dostat do armády, do stejnokroje – třeba jako vojenský auditor?“

„Ne, myslím, že ti řeknou, že uděláš víc dobrého tam, kde jsi. A já možná také. Ano – možná.“

– A teď Casse, drž jazyk za zuby. Překoná zklamání, budeš-li zticha.

Byl zticha, ale cítil se zbytečný, měl pocit, že si Jinny dost necení jeho práce jako právníka a obhájce demokracie. Cítil dokonce vzdor, a jeho vzdorovitost jí byla nepochybně zřejmá. Když řekl, podle svého názoru s obdivuhodnou dobromyslností: „Což abychom šli zítra zase na ryby – ještě jsme nic nechytili,“ a ona po něm opakovala „Na ryby!“, vyhrkl: „Dobře tedy, nepůjdeme! Děláme samozřejmě jen to, co chceš ty, má drahá Jinny!“

„A co se tu dá v té díře dělat?“

To byla celá jejich hádka.

Příští den šli na ryby do něžně zbarvené zátoky a byli do sebe tak zamilováni, že téměř zapomněli na válku a vše si vzájemně odpustili. Ale byla to přece jen hádka, a i když ji možná zavinila ona, měl on větší vinu proto, že v ní pokračoval. Měli různá nedorozumění už dříve, ale toto byla jejich první hádka, jejich první opilství, jejich první vražda, a tak, nevyhnutelně, to byl počátek řady hádek, proplétaných vášnivými usmířeními, zatímco jim křišťálová Isis chladně naslouchala.

Druhá jejich hádka vznikla z Jinniny „psinky“; byla pochopitelná, avšak neočekávaná. Uprostřed ubohého tanečního večírku, o nějž se v hotelu pokoušeli, kdy starší dámy hupkaly kolem jídelny a tančily spolu, zeptala se Jinny: „Musíme tu sedět mezi těmi slepicemi, když se jiní mají tak úžasně v Palm Beach? Nejsme na to dost dobří, abychom tam jeli také?“

„Drahé dítě, pojedeme tam, kdy budeš chtít. Pojedeme zítra. Najmeme si vůz a šoféra.“

To bylo vše, a po dalším tanci se omluvila: „Je mi líto, že jsem tak vzplála. Jsem přesvědčena, že ty staré dámy mají nejlepší úmysly, ale jdou mi na nervy.“

„Půjdeme hned nahoru a zabalíme si.“

„Jsi úžasný, lituji, že jsem byla tak hlučná a vzdorovitá – ach, pojďme, dejme se do toho! Palm Beach, už jdeme!“

– Copak se ti, kteří se navzájem milují, vždycky hádají, vždycky škrabou a si ubližují? Je to nutné?

Oba cítili jakési provinění, když všichni hosté hotelu je vyprovodili až k vratům a volali: „Jsme skutečně rádi, že jsme vás oba poznali. Bylo krásné se stýkat s vámi, doktore, a s vaší drahou malou nevěstou.“

Bylo to sto mil napříč Everglades do Palm Beach; seděli za barevným řidičem ruku v ruce a zpívali celou cestu. Jinny celá zářila, byla s červeným šátkem na tmavých vlasech jako rozradostněná venkovanka, a když přijeli do amerických Cannes, kde jsou všichni lidé krásní, domy samé vytesávané zlato, a voda v oceánu zvlášť dovážená denně z Riviery letadlem, byla úžasem až zaražená.

Sezona nebyla ještě pokročilá; dostali byt v hotelu Royal Crown: dva pokoje plné bílých kožišinových koberců, skleněných stolků a židlí tak moderních, že v nich seděli jako ve škopku; a Jinny neustále ječela v nábožném vypětí úcty k dokonalému přepychu, a Cass objednal nahoru láhev vína, které pomalu upíjeli a při pití se radovali ze všeho kromě chuti.

Zatelefonoval Bertholdu Eisenherzovi, nynější hlavě nejbohatší rodiny v Grand Republic, který vždy v zimě jezdil do své vily v Palm Beach. Eisenherz byl srdečný, což nebývají vždycky exilovaní občané Grand Republic ke svým spoluvyhnancům, a naléhal, aby přišli ještě týž večer do vily na večeři a na taneček.

Timberlaneovi žili tudíž plných pět hodin v hollywoodském filmu: mramorová terasa nad hvězdným oceánem, kubánský orchestr, šampaňské z přenosného, stříbrem kovaného baru, růže v prosincové noci a mladí námořní důstojníci, kteří tančili s Jinny. Válka byla pouze fikcí. „Casse,“ zvolala nadšeně, „to je noc, pro niž jsem žila – dnes a tehdy naše noc v cikánském táboře. Jsem nesnesitelně šťastna! Je mi líto, že jsem se kdy hněvala – protože tě miluji!“

„Víc než tamtoho námořního poručíka?“

„Ano, ještě víc než jeho.“

„Šampaňské, milostivá?“ pronesl komorník, který byl doma v Minneapolisu děkanem švédské baptistické církve.

Jinnin manžel byl tak bezstarostný, že po pět kouzelných hodin jí dopřál radovat se z toho, co si pro ni tak úzkostlivě vždy přál. A sítí Jinniny večerní černé kabelky vykukovala Isis s vlídností, neznající dobra ani zla.

Ctihodný pan Hudbury, senátor Spojených států, měl vlastně být ve Washingtonu a pracovat pro válku, ale ježto to byl velmi tlustý, kulatý a pitomý člověk, bylo snad právě dobře, že utekl na týden od povinností státníka, aby dopřál odpočinek svým údům, vypadajícím jako čtyři prsty obrovské bledé rukavice, když je na výspě v Palm Beach ukazoval. Jako bývalý kongresista poznal Cass senátora i v nepravděpodobné masce nafouklých fialových plavek s pasem, vlastenecky symbolizujícím americkou vlajku, jež objímá zeměkouli. Při čemž zeměkoulí bylo břicho páně Hudburyho.

Cass nestál zvlášť o pana Hudburyho, ani jako o kamaráda. Pan Hudbury začínal každou větu slovy „dle mého názoru“ a soboty a neděle trávil s milovníky sněmovních koridorů. Cass by nebyl sebral ctihodného pana Hudburyho ani žádnou jinou nahodilou věhlasnou osobu, kdyby ho nebyl chtěl předvést Jinny, ale jelikož jí nedal už od deseti hodin dopoledne žádný dar – a to byl korálový náhrdelník, který na ní vypadal po čertech krásně – sebral nyní senátorovu svatozář a předložil jí ji.

Hudbury se na něj na štěstí pamatoval, ale na štěstí se nepamatoval, že nenáviděl kongresistu Timberlanea po jedné předběžné schůzi koaličních stran, v níž ten chlapík prohlásil, že by měl i každý republikán vědět, že existuje nová vymoženost, zvaná dělnická unie.

Na této tropické výspě působili jako skupina potulných umělců: bachratý a polonahý senátor, statný a do tří čtvrtin nahý Cass, a Jinny, jako všechny ostatní úctyhodné ženy této doby a na tomto místě, téměř úplně nahá, rozkošně nahá; i bílé žilky jí přecházely do kávově hněda. Jen s obtížemi by bylo bývalo možno nalézt tři lidi více nahé a radikálněji proti „potrhlé teorii nudismu“.

„Senátore, nevím, zdali se na mne pamatujete – jsem Cass Timberlane, bývalý člen kongresu za Minnesotu.“

„Ovšem, ovšem, hochu, jak bych mohl zapomenout na takového dříče, který prokázal straně tak neocenitelné služby! Samozřejmě. Bydlil jste na třídě H, a koktejly jste dělal se švédským akvavitem. Ovšem, ovšem.“

„Toto je moje žena.“

„Ach, ano, samozřejmě, vzpomínám si také na vás, i na jméno – ach, jaké pak bylo, počkejte, neříkejte mi nic – Blanche!“ Senátor vypadal zmateně, ale byl na to zvyklý. Po mnoho a mnoho let byl nad tím či oním zmaten, a bude stále zmaten, dokud někdo ve státě neobjeví, že je jeho senátorem a neporazí ho.

Jinny byla v rozpacích, ale mávla na Casse rukou a nepohlížela na Hudburyho bez vážnosti. Koneckonců je senátor Spojených států senátorem Spojených států, i když to je nemotora. (Zastávala stále ještě tento názor. Nežila nikdy ve Washingtonu.)

Senátor vydával ze sebe dále zvuky jako prázdný sud. „Jak bych mohl zapomenout na něco tak rozkošného, jako je vaše choť, Casse? Jsem nadšen, že se s vámi opět setkávám, Blanche.“

„Nebuďte nadšen, senátore.“

„Ano, ano, jsem nadšen! Nemohu si pomoci. Právě se chystám vzít na sebe normální oděv gentlemana; což abychom se sešli tak asi za půl hodiny na koktejl na terase u Choiseula?“

Cass se podíval na Jinny, dovolí-li to, a řekl: „Výborně!“

Pravda je, že při koktejlech, a bylo jich několik, byla Jinny hrdá na důvěrnou známost s touto stárnoucí nulou, a jestliže se prozradil tím, že řekl, že „americký obchod stojí jednomyslně za válečným úsilím a ochotně obětuje každý dolar na povzbuzení našich chlapců“, projevil také své senátorské kouzlo tím, že zatím co se oblékal, odhalil jakýmsi způsobem, že se Blanche nyní jmenuje Virginie. Je pravděpodobné, že zatím co se sprchoval, informoval se kapesním rozhlasem ve Federální informační kanceláři.

Říkal jí „Jinny“, rozléval všude kolem ní svůj černý sirupovitý půvab, a hned jí vyprávěl, že jako malý kluk prodával noviny. To byl pro něho povinný úvod ke všemu, co hodlal říci, ať v senátě, nebo v hokynářství, anebo v baru. Pak je zavedl přímo do srdce světových záležitostí důvěrným sdělením, že hned příští den po útoku na Pearl Harbor byl zavolán do Bílého domu na malou poradu vůdců obou stran. (Cass a Jinny nikdy nevypátrali, zdali si prezident vůbec všiml Hudburyovy přítomnosti, a jestliže ano, zdali mu řekl něco více než „Nezakouříte si cigaretu?“)

Po koktejlech je senátor odvedl do hráčského klubu, kde za svědomitě poctivých, domáckých amerických podmínek, rozhodně ne podle nějaké cizí módy, prohrála Jinny čtyřicet dolarů.

Zde se octli v ohnisku mezinárodní elegance. Byl s nimi senátorův tajemník, bledý mladík stále si něco vyhrazující, který byl senátorovýma očima a jeho ideologií, a u hráčských stolků je upozornil na třetího největšího rozhlasového magnáta v Americe, na čtvrtého největšího newyorského bankéře, na pátou nejkrásnější ženu v Alabamě, na plukovníka, z něhož bude generálmajor, na generálmajora, z něhož bude penzionovaný generálmajor, a na gentlemana s vousem, který byl německým průmyslníkem, a nyní je francouzským vlastencem v exilu.

Za tuto všesvětovou přehlídku byl Cass zrovna tak vděčný jako malá Jinny, a při loučení řekl – a neznělo to jako od soudce Timberlanea z dvaadvacáté soudní oblasti – „Byl jste neobyčejně laskav, senátore, že jste nám poskytl takové zážitky. Velmi si toho vážím.“

Při večeři, kterou jedli sami dva ve svém hotelu, spustila Jinny:

„Líbí se ti tu, Casse?“

„Skvěle. Jak se ti zamlouval senátor?“

„Je to blázen.“

„Ano, má tuto pověst. Ale byl vždycky dost chytrý, aby si nalezl užitečné švagříčky.“

„Proč jsi byl tak radostně vzrušen, že se ti ten starý trouba blahosklonně věnoval?“

„Hm?“

„Neví zhola nic o politice, jen o politicích. Neví ani polovinu toho, co ví Tracy Oleson anebo pan Hubbs.“ A pak zřetelně, jako by ji to bylo napadlo dodatečně: „Anebo ty. Proč jsi se k tomu starému idiotu vůbec hlásil?“

„Protože jsem si myslil, že tě to třeba bude bavit.“

„Pitomost mě nikdy nebaví.“

„Vybral jsem ho pro tebe zrovna tak jako ten korálový náhrdelník. O ten korál bych si také nechtěl otírat obličej. Nebuď tak mladistvě přísná. Nepřeješ-li si mít Hudburyho ve své sbírce, nepřeješ-li si, abych ho zastřelil a vycpal ti ho, pak ho vyhodím… Jinny…! Zlatoušku!“

„Vím, můj drahý, že jsem kritická. A také mladá. A také se pokouším dát najevo, že jsem vynikající. Odpusť mi to. Však jednoho dne vyspěji.“

A z této hádky nic víc nevzniklo. Ale Cass nervózně uvažoval, že ještě po mnoho let bude takto impulzivní, ukvapeně ho bude posuzovat, bude útočně samostatná jako všechny ostatní děti Nesporně Konečné Moderní Nové Revoluční Éry, která se bude roku 1970 jevit jako naivní Staromódní Věk.

– Cítí jako všechny dívky – a jak ji lze za to kárat – že musí mít svůj vlastní život. Kromě toho už nejsem pro ni rodinným knězem, průvodcem anebo útočištěm; jsem prostě pouze manžel. A ani si z toho moc nedělám, pokud mi dovolí jím opravdu být!

V exempláři Hudbury nebylo nic, co by Jinny nebyla znala ze své sbírky z Pioneer Falls. Vypadal skutečně jako tamní olivrejovaný majitel stáje z dob před automobily, který dosud sedí před svou prázdnou stodolou, je pokryt senným prachem a čeká, až to bláznění s automobily přejde.

Byla však užaslá a trochu zmatená, když šli na oběd do vily Bertholda Eisenherze, a Cass také. Na plese ve vile mluvili s Bertholdem jen jako s jakýmsi soukromým vrchním číšníkem. Teď se s ním srazili jako s osobností.

Jediná věc, která naznačovala, že není gentleman, byla ta, že důsledně vypadal příliš jako gentleman. Obětoval obrovské peníze, které vydělal jeho dědeček jako minnesotský pionýr tím, že stahoval kůži z bobrů a rudokožců, na Harvard, Heidelberg, Sorbonnu a černookou, vztekle temperamentní litevskou dívku, která mluvila v posteli i mimo postel všemi jazyky, a tak dosáhl kvalifikace pro americký diplomatický sbor, v němž, než ho to unavilo, dosáhl hodnosti prvního tajemníka menšího vyslanectví.

Vypadal jako Němec, který se snaží vypadat jako Angličan. Byl ženat tu a tam s dcerami německo-amerických milionářů, které hrály na piano a které si hrály na baronesy. V padesáti letech byl olysalý a oficiálně nebyl ženat; byl plešatý, držel se zpříma a mluvil tiše. V Palm Beach nosil monokl, který si nedovolil ukázat ani doma v Grand Republic, kde švédští a finští uličníci, Roy Drover a Boone Havock by byli o tom dělali přesně tytéž poněkud freudovské poznámky.

Pozval Timberlaneovy na jeden ze svých obědů stupně B s jednou herečkou, jednou pianistkou, jednou komtesou, švýcarským houslistou a národohospodářem z Nového Zélandu. U květy posetého, žlutým damaškem pokrytého stolu na terase nad Jižním mořem poslouchali Timberlaneovi komtesu, která se pokoušela mluvit rychleji než pianistka.

Berthold sám se bavil jen se Jinny a takovým způsobem jí dával otázky, že se cítila moudrá a originální.

Později svěřila se Jinny Cassovi: „Byla to legrace. Ta vznešená komtesa je husa, ale tvůj přítel Berthold je úžasný. V Grand Republic jsem už tolik o něm slyšela, ale nikdy jsem ho předtím neviděla. Budeme se s ním stýkat, až se vrátí na jaře domů?“

„Patrně. Budeme-li chtít.“

„Není obtížné se s ním znát?“

„‚Obtížné se s ním znát‘? Proč? Protože je bohatý? Doma nejsme tak naivní, jako je Palm Beach. Víme, odkud ty peníze má!“

„Ne, nemyslím proto, že je bohatý. Protože je moudrý a roztomilý a chová se k takovému hříběti, jako jsem já, jako bych byla také nějaká komtesa. A jak mluví francouzsky! A co všechno ví o Besarábii! A jak umí líbat ruku! Moje ruka se od toho ještě pořád chvěje. Panečku!“

„Chceš-li se pustit do mezinárodní společnosti s jeho excelencí Bertiem, nesmíš mluvit nářečím a říkat ‚Panečku‘!“

„Oukej. Ale ty nemáš Bertieho rád?“

„Moc by tě překvapilo, kdybych řekl, že je ještě nabubřelejší než senátor Hudbury?“

„Velmi by mě to překvapilo. A přesvědčilo by mě to – skoro nezvratně by mě to přesvědčilo, že na mne zase žárlíš.“

Zajíkl se. Bylo to pravda; žárlil; žárlil na Eisenherze ne proto, že byl majitelem paláce, nýbrž proto, že byl s to tím udělat na Jinny dojem; ne proto, že uměl žvanit jako v Deauville, nýbrž proto, že dokázal, aby se tomu Jinny obdivovala.

Docílil, že mu bylo rychle a patřičně odpuštěno, takže to nebylo lze nazvat hádkou.

Nastal dusný a vlhký večer, a Aucassin a Nicolette vystupovali jako Auggie a Nig. Dva dny lenošili, opékali se na slunci, důvěřivě se milovali, a tato rozumná neužitečnost přemáhala nakonec dva lidi tak neustále činné.

Jeli naproti do West Palm Beach se podívat na velepoutavý velefilm, ale byli nešťastní a nervózní. Pokoušel se ji vzít za ruku, ale ona ruku odtáhla. Řekla, že je příliš dusno.

Pozoroval ji úzkostlivě a ona ho pozorovala vzdorovitě, a když mezi nimi vzniklo pěkně dusné, nenávistné napětí, chtělo se mu zakašlat.

Cítil, že ona jen čeká, kdy provede něco závadného, jako na příklad, že zakašle, zahuláká anebo vyprskne na veřejném místě – a proto nemohl zakašlat, ačkoliv se mu tím víc chtělo, až byla celá sluneční soustava jediným děsem potlačovaného kašle, když si tu ulevil obrovitým hrdelním řevem, a ona vedle něho jen sršela elektrickými jiskrami vzteku. Pak si s ostentativní lhostejností přehodil nohu přes nohu, ale vtom mu povolil podvazek, takže se musil před očima celé veřejnosti sehnout a upevnit jej.

Naléhal, že si půjdou po biografu zamlsat, a samozřejmě, on, který byl obvykle tak pořádný a čistotný, si pokapal bílou košili čokoládovou omáčkou.

„Odporné!“ zamumlala.

Sadisticky to rozmazala kapesníkem v ještě větší skvrnu, a zpět do hotelu jeli v horkém, napjatém tichu. A když si čistil zuby, upadl mu kousek bílé pasty na trepku, a ona to viděla, ach, ona to viděla, a řekla:

„Odporné!“

Rozmyslila si to s veškerou vážností dobrosrdečné ženy a promluvila na něj jako na sedmiletého spratka, s jehož zavražděním by byly souhlasily i jeho babičky:

„Casse, nemohl bys věnovat aspoň trošíčku pozornosti svým osobním zvykům?“

„Co co?“

„Vím, že jsi velmi dlouho žil sám, ale přesto jsi pokládán za inteligentního tvora, a jak to, že o tom ani nevíš, když se chováš jako prase – nemožně si počínáš při jídle a podvazky si zapínáš veřejně před lidmi – proč si úmyslně vybíráš podvazky, které zaručeně nedrží? Na vestě máš plno skvrn, na županě také, a o límci na kabátě ani nemluvím…“

„To všechno popírám.“

„Pokecáváš se. Neustále.“

„Nepokecávám se! Našla jsi mi před měsícem na kabátě skvrnku… ještě dávno, než jsme se vzali. Ale i kdyby to byla pravda a já slintal jako slabomyslný, očekával bych, že bys o tom mlčela. Nejsem ani novoanglická hospodyně, ani fialinka. Toužím po tvé lásce, ale nikoliv proto, že bych byl floutek. Budeš-li mě dále pozorovat a číhat, že se budu chovat jako obyčejný všední středozápadní chlap – pak se nezklameš, neboť tím právě jsem. Nemám jedinou mimořádnou ctnost, leda oddanost k tobě. Rozhodneš-li se toho zneužívat, jsem bezmocný. Ale má milovaná, cožpak neztrácíš také ty něco, když mně nadáváš prasat?“

Běžela k němu a plakala, byla krásná ve své kajícnosti.

„Neuvědomila jsem si, že ti ubližuji. Ujela mi jen huba, jak říkával Eino. Neměla jsem v úmyslu nic víc než trochu pitomého škádlení, jak jsme to dělávali s Lyrou a Tracym. Zapomněla jsem, že jsi tak citlivý.“

„Jsem nějak zvlášť citlivý?“

„Jako závodní kůň. Ale právě proto tě miluji. Ach, můj nejdražší, nikdy ti nedovolím, abys pracoval politicky, byl soudcem anebo něco podobného. Tvoje ochranná vrstva je asi tak silná jako hedvábný papír. Obejmi mne.“ Byl to polibek nehodného dítěte, které těžce nese, že ublížilo příteli. „Jsem opravdu přesvědčena, že jsi největší žijící člověk. Proto jsem se s tebou hádala o senátora Hudburyho; že si neuvědomuješ, oč jsi větší, než je on! Nejsem ve skutečnosti nevděčná. Vím, že mi přeje štěstí…“

„Nepokračuj, miláčku. Připadám si pak jako lump, protože jsem na tebe vrčel také… Ach, bože, jak tě mám rád!“

„Nápodobně, kamaráde!“ Ale její úsilí o veselost bylo dojemné, vypadala jako ztracená.

Po půlhodinovém mazlení řekl Cass: „Teď jsem si jist, že se už jakživi nebudeme hádat.“

„Nikdy!“

„A proto dávám v sázku svůj život a říkám ti, že se příliš parádíš.“

„Hm?“

„Nevšimla sis při obědě u Bertieho, jak ta zatracená komtesa byla přísně, milionářsky jednoduchá? Ale ty jsi měla brož, náhrdelník, dva náramky, komickou jehlici na prsou a drahou sponku na klobouku. Příliš mnoho.“

„Jako z Pioneer Falls, což?“

„A proč by ne?“

„Protože jsem žena soudce, který by měl být od hodiny u Nejvyššího soudu! Na mou duši!“

Vyklouzla asi dolů do haly, zatím co se koupal a pociťoval hrdost nad sebou samým, že prokázal svou moc, ale současně se za sebe styděl, že se tak puritánsky pustil do tak bezbranného, malého zločince. Neboť už tu byla opět zpátky a plaše mu podávala knížku z edice Moderní knihovny Jižní vítr a žadonila: „Z kajícnosti jsem ti přinesla dárek.“

Tu se málem rozplakal, zatím co Isis na svém stolku se protahovala se starobylou zoufalostí.

Nikdy už nebude ani hádek, ani žárlivosti. Nikdy.

Na výspě při koupání, když četní muži věnovali pozornost příjemného pohledu na její rovné, oblé nohy a seznámili se s ní prostřednictvím psa, dcery, zapálené cigarety anebo náčrtku koupajících se, jež Jinny někdy kreslila úhlem, tu Cass byl hrdý na to, že nežárlil.

– Snad si na to zvyknu. Až se vrátíme, budou se o její přízeň ucházet patrně všichni mí přátelé – Roy, Bradd, Jay, Harley, Frank i Greg. Není vyhlídky, pánové. Má Jinny není ani škodolibá, ani zrádná, ani zchytralá. V našem domě se nepovedou žádné „moderní, civilizované, velkoměstské poměry“ a zbytečné komplikace.

Jejich první společná vánoční večeře byla v Eisenherzově vile. Byla to grandrepublická večeře a při ní dvojí radost, že milují své rodné město a že jsou s to z něj v zimě utéci. Byli tu Webb a Louise Wargateovi, kteří právě přijeli, a Madge Dedricková. Lehce se tu hovořilo o válce, Wargateovi počítali, že brzy odjedou zase domů, ale byl tu také horký rumový punč a tango a jmelí a polibky nevinné jako r. 1890 – ne-li nevinnější – a Bertie a Madge prohlásili, že Jinny bude jejich nejdražší přítelkyně pro celý život, počínajíc 20. březnem, kdy se každý rok vraceli jako tažní ptáci do Grand Republic.

Avšak pravé Vánoce byly teprve později v noci, když Cass a Jinny stáli na balkoně svého bytu, dívajíce se na klidný třpyt worthského jezera, a ona vzdychla: „Na dnešek nikdy nezapomenu. Především nezapomenu na to, jak tu spolu stojíme. A jsem ráda, že jedeme domů – my dva spolu! Nejsem tak zvlášť omámena tím zdejším leskem. Vím, že to je hazardní hra s falešnými penězi.“

„To jsem rád. Obával jsem se, že jsem pro zdejší vznešenost příliš venkovský.“

„Ne, jsi příliš nezávislý, Casse; jsem velmi šťastna. Byla jsem s tebou vždycky šťastna.“

Na nádraží do Grand Republic dojeli za sněhové vánice.

Manželé a manželky
GEORGE HAME & PŘÁTELÉ

Návrat soudce Timberlanea do soudní síně byl oslaven lhostejným pozdravem „Vítám vás zpět, soudce“ Humberta Bellilea, soudního úředníka, stisknutím ruky dalšího úředníka, a slovy: „Teď se zase do toho pustíme – měl jste příjemnou cestu, šéfe?“ George Hamea, soudního referenta.

Byli to klidní a zdatní muži, i když znudění, a podle toho, jak vedli soudní aparát, bylo zřejmé, že v jejich životě není nic tak znepokojivého jako nenávist či důvěra k manželkám, starosti s dcerami nebo obrana jejich ctižádostí; nic složitějšího než hloupé případy venkovského žhářství.

Hame a Bellile šli po úřadě do baru Cockrobin, kde měli povzbuzující rozhovor s holičem Edem Olesonem a elektrikářem Leo Jensingem.

„Tak tvůj šéf se už vrátil ze svatební cesty, George,“ řekl Oleson.

„Vypadá ohromně. Je to náhodou nejlepší soudce ve státě. Rodilý profesionál.“

„Jaké děvče si to vzal?“

„Šikovnou mladou žábu, hezkou jak kytička. Doufám, že si ho bude vážit.“

Jensing zívl a řekl: „Ti bohatí chlapíci z Federálního klubu si berou vždy nejhezčí holky. Mohou si to dovolit. Vsadil bych se, že jsou to všechno otravové. Moje stará a já – říkám jí vždycky, že vypadá jako zacpané kuře, a ona mi říká, že jsem jako strniště – je tichá ženská, byla vychovaná jako adventistka, ale znamenitě se shodneme. Nařežu fakanům a pošlu je spát, pak si dojdu pro džbán piva, svlékneme se do spodního prádla, posadíme se a povídáme si lži; nadáváme, že jsou naši sousedi jako krysy, a tak se všeobecně radujeme ze života. Soudce si může hlídat tu svou žábu, a to platí o všech těch pupkáčích z Federálního klubu. Jářku, už jsi tam někdy byl v tom klubu, Georgi? Jaká to je hospoda?“

Pan Hame vysvětloval: „Nosím tam často soudci spisy. Je to náramná věc, což o to! Všechno je dřevem obložené, a bar je jako kaple, s kamennými sloupy a kamennou podlahou. Ale dovedete si asi představit, k čemu ten celý klub je! Páni domácí si tam vzájemně povídají, že je Roosevelt komunista, jako by se tomu byli naučili ve škole nazpaměť.“

Ed Oleson byl nedočkavý. „Mne se zeptejte na Federální klub! Chodím tam pravidelně holit ty nejpovedenější flamendry, když se tak zřídí, že se nemohou postavit na nohy. Někteří jsou docela oukej; Webb Wargate je opravdu řádný občan, a soudce Blackstaff – ten je zrovna tak dobrý soudce jako tvůj starý, Georgi, a dá ti slušné spropitné, jako gentleman. Ale bankéř Prutt ti nedá jakživ findu – vykládá ti vždycky, že se v klubu nedává spropitné. U čerta, nejsem přece nějaký klubovní zřízenec; mám svou samostatnou živnost a nemusím holit vznešené staré panny, zarostlé jako kaktus, když se mi zrovna nechce.

Ale nejhorší ze všech je Boone Havock. Jakživ nepochopím, že ho nějaký slušný člověk vůbec pustí k sobě do domu. Zavolali mě tam, abych oholil toho vraha, když byl tak nacucaný, že nemohl jít domů a musil si vzít v klubu pokoj, a tu mi povídal, chvástal se, že byl v noci s holkou někde v brlohu v South End, že ji pořádně opil a pak ji ošidil o jejích pět dolarů, a tím se ještě chlubil.

Můj syn Tracy, který pracuje pro Wargatea, má víc rozumu a finančního rozhledu než celý ten klub dohromady. Ostatně, Tracy zná nevěstu soudce Timberlanea; říká, že je to prima děvče. A když už mluvíme o ženských, jsem jako tady Leo: má stará a já se máme spolu báječně, hlavně teď, když už nám děti odrostly. Chodíme spolu na hon a veslujeme v kánoi jako indiáni. To je ženská podle mého vkusu.“

George Hame vstal a zvolal: „To rád slyším, že je tu v městě tolik správných ženských. Blahopřeju vám, chlapci.“

Soudní úředník vstal také a řekl: „Já taky. Hoši, kteří žijí doma jako holoubci, musí našetřit peníze. Dovolíme vám, abyste za nás zaplatili.“

Jensing zaječel: „Abych vám to dokázal, zaplatím to já!“

„Když budeš mít chuť unést nějakou dámu, Leo, připomeň mi, že jsme spolu známí a já se za tebe přimluvím u soudce, abys vyvázl aspoň životem,“ řekl Hame, „dobrou noc.“

Když soudní úředník Bellile vešel do svého hnědého domku, čekal už na to, že mu řekne žena: „Otřel sis nohy? Nadřu se, aby to tu bylo čisté, a ty si přijdeš domů ožralý a všechno zašpiníš.“

A řekla mu to.

A teď čekala ona, že on řekne, jako ozvěnou z doby, kdy byl dozorčím na pile, „přál bych si, abych byl ožralý, pak by mi snad nebylo tak zle, když se na tebe podívám.“

A řekl jí to.

Ed Oleson vešel hlučně do své horní poloviny dvojdomku, a jeho stárnoucí manželka zašveholila: „To je starý mistr sám. Jak ses pobavil s chlapci?“

„Skvěle! Škoda, žes nebyla se mnou.“

„A pozval bys mne?“

„Šla bys?“

„Jen to zkus! To bych řekla, že bych šla! Cítíš, jak to tu voní?“

„Ohromně! Co je to?“

„Pravý maďarský guláš.“

„Nepovídej!“ Políbil ji.

„Jak ses měl dnes v krámě?“

„Byl tu ten chlapík z Rochesteru, New York, a povídal mi, jak to nandáme Japoncům tou tajnou zbraní, kterou máme. Poslyš, vsadil bych se, že Tracy půjde do války a udělá majora.“

„Až bude mít plíce zase v pořádku. Hrome, Ede, na toho kluka můžeš být pyšný!“

„Poslyš, neříkej to na mne, a ať se toho hlavně nezmocní novináři, ale jsem do toho kluka blázen! Ten zatracený klacek – vzpomeneš si na mne – se ještě jednou stane šéfem Wargateovy společnosti!“

„A oznamuju ti, pane Ede Olesone, že budou mít štěstí, když ho na to místo posadí!“

„To bych prosil. A což abychom se teď pustili do toho guláše?“

„Na tom něco je, pane mistr. Pojďme!“

Mezi Georgem Hamem a jeho ženou Ethel nedošlo k ošklivé hlučné hádce, když chladně přišel do svého domu, podobajícího se nákladnímu vozu, nýbrž k mnohem ošklivějšímu mlčení. Jemu to bylo příjemné, protože ho nudilo a otravovalo, když se bezduše a bezmocně, jak on soudil, do všeho pletla, a naříkavě žádala o peníze.

Podíval se na ni přes Dumase, kterého vždycky četl. Spravovala utěrku z červeného kalika.

„To je pro ni příliš veselá barva,“ zamumlal.

„Co?“

„Nic… Doženeš mě nesporně k šílenství.“

„Co říkáš?“

„Nic.“

Tu zapištělo dítě. Měli jich pět, a všechny přišly nežádané. Ale měli také patnáctiletou dceru Betty, kterou miloval.

Řekl zcela klidně: „Jsem na světě jen proto, abych tě zásoboval dětmi a mlékem.“

„A čí je to vina…“

„Tvoje. Kdyby sis dávala trochu pozor. – Jak praví Montaigne, tento dům je novými pokakanými dětmi věčně oplzlý, a je cítit jako vlhká smrt.“

Věděla už dost, aby nemluvila. Jakmile se zmínil o Montaigneovi – vyslovoval to Montaigny – tu jí vždy hrozilo, že ji uhodí pečetním prstenem.

Vešla Betty, kulatá a drzá jako poskakující tenisový míč.

„Nazdar, tati,“ řekla běžíc kolem ke schodům. „Nazdar, miláčku,“ odpověděl a díval se na její nové florové punčochy a staré boty.

Jeho žena se nyní bála nepromluvit. „Georgi! Nepřeju si, aby ses díval na Betty tímto způsobem!“

„Ty si to nepřeješ? Tak co?“

Vrátil se k Dumasovi.

Jednoho dne, myslil si, uteče s Betty do Francie, do posvátné vlasti Dumasovy. Betty vypadá na víc než na patnáct, že ano? Stále o tom snil a stále si byl vědom, že to nikdy neudělá. Věděl, že zůstane u své ženy. Šla mu na nervy, ale večer, když šla na návštěvu ke svým stále churavějícím příbuzným, a Betty odešla s nějakým chlapcem ze sousedství, které všechny nenáviděl, byl bez ní opuštěný. Byl opuštěný, ne proto, že v sobě neměl skryté poklady, neboť si je mohl vypůjčit z Dumase, Scotta anebo Washingtona Irvinga, ani proto, že nenalézal v samotě uspokojení, nýbrž proto, že měl strach, až se jednou Betty doví, co k ní cítí, a pohoršeně ho navždy opustí, že s ním nezůstane na celém světě nikdo než Ethel, a nikdo než ona nebude za to kárat Betty.

Tušil, že by ho soudce Timberlane vyhodil, kdyby odhalil jeho city k Betty a bylo mu to líto, protože, ačkoliv pokládal soudce za trochu naivního, hleděl na něho rovněž jako na archanděla Michaela.

Tak odevzdaně jako se smířil s myšlenkou na smrt, čekal na Betty, až zase sejde dolů a projde opět pokojem. Ostatní děti přebíhaly sem a tam, ale jejich křik byl tak nejasný, že mu připadal jako absolutní ticho.

„Nechceš večeři?“ pronesla drsně jeho žena.

„Co? To bych řekl. Ani jsem na jídlo nepomyslil… Ach, Betty, jdeš ven? Ať se brzy vrátíš, miláčku. Budu na tebe čekat.“

„Prima, tati,“ souhlasila.

Tu se cítil veselý a přívětivě se podíval na svou ženu. Když spatřil její výraz, jako by zamrzl, a vrátil se k svému Dumasovi.

25

Že se vrátí do Grand Republic v prvních dnech ledna, když se po sněhové vánici ukáže slunce, že paní Higbeeová bude u vchodu vítat mladou zámeckou paní, že Diantha Marlová a Bradd Criley pošlou květiny a Queenie Havocková koktejlový šejkr už s hotovým koktejlem, že Jinny zavrká: „Bergheim je nádherný, impozantní starý dům!“ to vše bylo přesně takové, jak si to Cass představoval, že ho to až mrzelo. Nebylo nic, nač by byl mohl odůvodněně hubovat!

Kleo, nyní hrdá mladá kočka, přicválala hystericky po schodech, když zaslechla jejich hlasy. Pak předstírala, že je vůbec nezná, že jen náhodou šla kolem. Zůstala s nimi plnou hodinu, aby se přesvědčila, že viděli, jak je ignoruje.

Byli spokojeni, ale shledali, že je celé město ve válce.

I takoví občané, kteří ještě před šesti nedělemi říkali: „Budeme si hledět svého a nepůjdeme do žádné války,“ nyní prohlašovali: „Měli jsme jít na pomoc Velké Británii už před dvěma lety, ale teď jsme v tom, a nepovolíme, dokud Hitler a Hirohito nebudou smeteni.“

Eino Roskinen, Curtiss Havock, Jack Prutt a Jamie Wargate, Webbův druhý syn, byli v uniformě prostých vojáků, a Tom Crenway, který takto unikl své láskou zmámené Violetě, byl majorem. Violet sama soupeřila s Dianthou Marlovou a Dellou Lentovou ve vedení ženských pomocných válečných akcí: Červeného kříže, Civilní obrany, sbírání odpadků. Ze Společenstva švagrů, manželů Zeber, Alfred Umbaugh byl nyní plukovníkem v zásobovacím sboru, a jeho Zeta přiměřeně vedla za něho všechny jeho obchody, zatímco Harold W. Wittick, odborník v reklamě, se ujal vlastenectví v Grand Republic, jako se kdysi ujal své budoucnosti.

Všichni tito lidé byli plni úzkosti a věrnosti, ale směšný byl případ nepřítomného válečníka Freda Nimbuse z rozhlasové stanice KICH.

Desátého prosince začal mladý pan Nimbus dvakrát týdně rozhlasový cyklus o dobrodružné službě námořnictva, jehož byl autorem, režisérem i hvězdou. Byly to tak živé historie, že se líbily i několika námořníkům a ve vzdálenějších krajích převládal všeobecný dojem, že je pan Nimbus ve své pracovně nejneohroženějším válečníkem ve státě, a že tisíce Japončíků, jakmile zaslechnou jeho hlas, se drápou vzhůru do palem.

To vše se dověděli Timberlaneovi, když zahájili svou kariéru jakožto dekorativní a usazená mladá dvojice.

Dva dny po jejich příjezdu zasáhla studená vlna; teploměr ukazoval deset, patnáct, dvaadvacet pod nulou; veškeré trávníky se změnily v jediné sněžné pole, jako by se byla studená prérie zmocnila města; a nad tím vším kroužili sněhoví ďáblové. Ať už se balili co nejlíp do kožišin a vlny, nebyli s to uchránit čelo před bolestným bodáním zimy. Ale dříve ještě než Jinny mohla oplakávat pohodu a volnost floridského tepla, vyvedl ji Cass ven na lyže, letěli dolů z Ottawa Heights a byli svěží a vítězní.

Očekával, že Jinny udělá z Bergheimu filiální sklad různého zboží, a byl na to finančně vyzbrojen. Žil až potud ze svého soudcovského platu a ukládal ony tři až čtyři tisíce dolarů ročně, jež mu vynášelo dědictví po otci.

„Jen do toho,“ řekl. „Vyhoď starý nábytek, který se ti nelíbí.“

„Ne. Skoro nic tu nezměním.“ Hovořila s novou hospodyňskou odpovědností. „Zařídím nově jen svůj pokoj – který ostatně miluji; je světlý a má nádhernou vyhlídku na údolí. Ale jinak patří všechny ty staré věci k domu.“

Obdivoval se jí a byl udiven.

„A všichni tví přátelé budou očekávat, že mladistvá nevěsta postaví Kaina mezi své domácí bůžky, takže je naší povinností je zklamat.“

Divil se a zbožňoval ji.

„Proč bychom teď utráceli peníze? Jednou, a to brzy, si koupíme rozkošný nový, moderní dům, který nebude páchnout Eisenherzovými kožišinami a ‚sauerkrautem‘.“

Byl pln obdivu a nových starostí.

Její představa „rozkošného domu“ bude stát fůru peněz. Ale nenapadlo ho, aby to odmítl.

Byla praktická jako terpentýnové mýdlo. V jejím nově upraveném pokoji byl květovaný toaletní stolek s dvaadvaceti malými, byť nepotřebnými lahvičkami a miskami s kosmetickými přípravky, světáckými a neobyčejně drahými, ale rozvěšené fotografie a vzpomínky po stěnách prozrazovaly maloměstskou dívku: Jinny Marshlandová v šesti letech s kotětem; bratranec Joe Marshland, nyní pojišťovací agent v Gopher Prairie; Douglas Fairbanks v roli bandity; Eino a Tracy v pozoruhodných slaměných kloboucích; program první besídky pioneerfallské vyšší školy z května r. 1934, stříbrný tisk na rudém papíře, heslo třídy: „Per aspera ad astra“, za uvítací výbor slečna Virginia Marshlandová.

Zatím, co její soukromý útulek byl nově zařizován, byla velkomyslně pozvána, aby bydlila s Cassem, a když vnikla do jeho pokoje s nahýma nohama, jež ve vlněných trepkách vypadaly jako bílé králičí běhy, a vklouzla do jeho monumentální postele, přitiskli se oba k sobě v pocitu nebezpečí a lidské zloby.

Ležíc s jednou nohou svůdně vztaženou do vzduchu a vrtíc prsty, prozpěvovala si: „Jsem milenka soudce Timberlanea!“

„Jinny!“

„A nejpyšnější z jeho cirkasských otrokyň. Souložnice sedmi blackstaffovských králů mi závidí onyxový přívěsek a habešské krajkové kalhoty.“

„Ale Jinny!“

„Uráží tě, když říkám, že jsem tvá milenka?“

„No – víš – přímo neuráží, ale…“

„Vidím sama, Ctihodnosti, račte tím myslit, že vás to pouze uráží!“

„Ano, uráží!“

Zachichtala se.

Bylo mu líto, když slavnostně začala spát ve své úzké, ctnostně vypadající posteli. Netroufal si jaksi vstoupit nepozván do jejího pokoje, když ona už nepůjde k němu.

Do jejího dívčího pokoje připojil další dar: bílý kožišinový koberec.

Sedala na něm, majíc zkřížené nahé nohy hluboko v jeho měkkém teple a hovořila o nesmrtelnosti.

I v ostatních pokojích se zřejmě projevila její praktičnost. Dala tam více koberců a staré lampy, podobající se moly ožraným sametovým mešitám na bronzových berlách, vyměnila za jednoduché lampy s průsvitnými pergamenovými stínítky. Vyhodila dřevěné trůny a těžké záclony, které byly po generace hřbitovem much a brouků. Dům měl náhle více světla, více vzduchu a více veselosti, a v noci nikdo neklopýtal o relikvie.

Dala zařídit elektrický opékač, elektrický míchač nápojů, elektrický prací stroj a koupila domino.

Jediný její umělecký výstřelek byla neobyčejně moderní malba, kterou namalovala na vnitřní stranu šatníkových dveří dole v přízemí zlatým nátěrem na topná tělesa a dvěma odstíny červeného laku na nehty. Byli to dva andělé, z nichž jeden držel praporek s písmenem „C“ a druhý s písmenem „J“ a bujaře se spolu vznášeli ve vzduchu. Na střízlivější občanstvo to působilo otřesně, ale pro Casse to bylo význačné dílo.

Měl konečně příležitost doplnit její výchovu ve hře v šachy.

Byla to povzbudivá a domácká podívaná: mohutný muž v pochybném hnědém flanelovém županu a červených trepkách; dívka v prošívaném růžovém hedvábí a malých bílých vlněných trepkách; šachovnice a staré slonovinové figury, které Cassův otec koupil v San Francisku; to vše u krbu v knihovně, kde nyní jasné světlo osvětlovalo modré vazby „Nejvýznačnějších bohatě ilustrovaných světových právnických proslovů s portréty významných soudců a obhájců.“

Jinny se vrhla na šachy horlivě a protizákonně. Začala s výmluvným předsudkem proti věži.

Byla pravou přívrženkyní víry v duši; věřila, že veškeré neživé předměty – rukavičky, žehličky, automobily, hvězdy, lilie, vepřové kotlety – mají duši a že veškerá zvířata mají lidskou inteligenci; a dokonce téměř na čtvrtinu ve svou víru věřila.

Zadumána nad šachovnicí, prohlásila, že věže vypadají nafintěně a bezhlavě s rovně zastřiženými vlasy, a hubovala je, že v nejzuřivější bitvě se jen tak potulují a číhají, aby unesly figurky, které prodělaly odvážný a těžký boj a vypadají křehce, úhledně a přátelsky.

Měla surrealistické názory na šachová pravidla. Proč se nesmí provádět rošáda, když je král ohrožen?

„Protože je to pravidlo,“ řekl soudce Timberlane.

„Proč je to pravidlo?“

„Protože to tak je!“

„Podívej se, hlupáčku,“ vysvětlovala mu, „jak se musí král, bůh buď milostiv jeho ubohému, vyděšenému srdci – jak se musí uhýbat i těmhle sedlákům, kteří ho stále ohrožují – a proto, když je v šachu, když je v nebezpečí a skutečně by si potřeboval vyměnit místo s věží, ty mu to nedovolíš! Proč ne?“

„Protože to je…“

„Kdo si vymyslil ta pravidla?“

„Můj bože, to nevím. Myslím, že nějaký starý Peršan.“

„Peršané dělají koberce. Nedělají pravidla.“

„Ale tenhle vymyslil pravidla.“

„Jak víš, že to byl Peršan? Jak víš, že byl starý?“

„Nevím to.“ Byla v debatě tak vášnivá, o tolik bojovnější obhájce než leckterý Hervey Plint anebo Vincent Osprey, že Cass skoro zvážněl.

„Ty to nevíš? Pak možná ani žádné takové pravidlo neexistuje! Možná, že se ti to jen zdálo.“

„Bože na nebi, vždyť všichni hráči podle nich hrají…“

„Jak to víš? Viděl jsi někdy, že Capablanca anebo Reuben Fine zamítli rošádu jen proto, že krále ohrožovala nějaká podružná figurka? (A já, hloupá husa, jsem ty podřadné figurky milovala, ale teď je už tomu konec.) Viděl jsi to?“

„Samozřejmě, že jsem to neviděl. Neviděl jsem nikdy hrát nějakého mistra.“

„Tu to máš! Možná, že takové pravidlo ani není. Možná, že se dodržuje jen v Minnesotě. Rozumíme zde v Minnesotě úžasně obilí, železu a žlučovým kamínkům, ale jaké máme právo diktovat ostatnímu světu, kdy provést rošádu?“

„Drahé, pitomé dítě, příště se mě zeptáš, jak to, že vím, že jsme spolu opravdu ženatí, a kdo vymyslil manželský zákon.“

„Ano, řekni mi to! Jak víš, že podle mohamedánských zákonů nežijeme v hříchu?“

„Já…“

„Možná že bych se měla rovnou sebrat a odtud odejít a žít s Abby Tubbsem, s Jay Laverickem, se senátorem Hudburym anebo se svým sladkým Bertiem. Co by tomu mohlo zabránit?“

„Jen já a výstřel z pušky.“

„Vidíš? Věříš jedině v násilí; nevěříš v zákony manželství – ani v to, proč chci provést rošádu!“

„Přesto ji však nemůžeš provést.“

„Houby!“

„Pokračuj ve hře a nefilozofuj tolik. Dívka, která kritizuje šachová pravidla, kritizuje mravní čistotu.“

„O tom nejsem tak pevně přesvědčena.“

„Pokračuj ve hře!“

Ale pravá debata – nebyl si nikdy jist, zdali není v jádru její předstírané vzpoury proti autoritě trochu oprávněnosti – začala teprve, když jí odhalil z podivných, tajemných, lidských důvodů, že doplíží-li se jeho sedlák do osmé řady, stane se náhle královnou, a ona je tím šach mat.

„To je nejsměšnější nárok, který jsem kdy v životě slyšela! Proč? Jen mi, prosím tě, neříkej, že to je pravidlo. To prostě není možné. Znám toho sedláka. Je na hlavě trochu odřený.“ (To bylo pravda, ač si toho Cass nikdy nevšiml.) „Je to neobyčejně blbý, nedružný sedlák. Královnou by nikdy ani být nemohl. Nemožné! Neuznám jeho vládu!“

„Nemáš ráda pravidla, Jinny?“

„Tebe mám ráda.“

„Smím tě trochu poučit, Jin?“

„Oukej.“

„Neříkej ‚Oukej‘!“

„Proč ne?“

„Zní to, jako by to říkal nějaký žvýkač gumy.“

„Ale já žvýkám gumu.“

„Nežvýkáš a nebudeš žvýkat. Podívej se. Nezamlčuji ti toho mnoho – rád bych, ale mám z tebe strach. Ale přál bych si, abychom se jeden od druhého vzájemně něčemu naučili: já abych tě naučil, že je dostiučinění v střízlivosti a přesnosti, umíš-li dokonale třeba jen hru, jako jsou šachy; a ty abys mě naučila, že podle zákona není nic špatného na tom, když si popustíš uzdu a užíváš života. Chceš?“

Na znamení souhlasu si potřásli rukama a viděli před sebou bílou silnici zbožných předsevzetí, podle nichž budou denně a ve všech směrech nejen lepší, ale i veselejší; a byli přesvědčeni, že z něho se stane prvotřídní kobylka a z ní nejohleduplnější mravenec v celém metrovém mraveništi.

Se slabým nádechem úcty prohlásila: „Když mě poučuješ, počínáš si jako pravý soudce na soudcovské stolici.“

„Nenudí tě to?“

„Hrozně se mi to líbí. Víš, kamaráde, nejsem si tak jista, že vyhraji tuto bitvu našeho manželství. Přelstím tě vždycky tím, že jsem ona veselá holčička – zatracená malá zlatokopka! – ale ty jsi na mne příliš přesný a spolehlivý.“

„Ale někdy je přece jen se mnou zábava, což?“

„Ach – ano, někdy – dosti často.“

„Ale ty, Jinny, tu bitvu neprohraješ. Řádný kovář nemá mnoho vyhlídek proti Arielovi.“

„Jsi jako zabalen v té své mytologii, pane soudce. Ariel nebyl dívka.“

„Což ty nesporně seš, má drahá.“

V úsměvu, jímž potvrdila tuto svůdnou skutečnost, bylo něco, co mu v tvářích zapálilo ruměnec. Pak se svěšenou a trochu stranou obrácenou hlavou, jako kočka, opatrně posunula figurkou na šachovnici.

Cass si vzpomněl, že kdesi slyšel teorii, že lidé, hlavně ženy, jež příliš milují zvířata, jsou tvrdší k lidským tvorům. Je to lidové rčení, rozumové pozorování, anebo nevraživost – anebo všechno dohromady? Když o tom uvažoval, poněkud ho zamrzelo jako manžela, že Jinny je ke všem zvířatům přehnaně ohledná, od policejních koní v postrojích a od slona ve Wargateově zoologické zahradě až k opuštěné zlaté rybce v nádobce, kterou si potměšile přinesla z obchodního domu.

Kleo věnovala pozornost, kterou lichotná a domýšlivá kočka blahosklonně přijímala. Tvrdila, že Kleo musí mít nejlepší játra, sladké pečivo, které paní Higbeeová upekla pro svého pána, a fůru myší. Pro Kleo pilně pletla soupravu bačkorek, červených se žlutým okrajem velikosti většího náprstku, aby v nich chodila ve sněhu. Když jí je zkoušela, Kleo tři z nich prostě setřepala, ale čtvrtou vyhodila s jekotem vzhůru a pak ji rozkousala na kousky. Jinny se tvářila jako ztracená.

Největší úspěch měla Jinny, když jí darovala zlatý motouz ze starého vánočního balíčku. To byl Klein soukromý motouz, denně zachraňovaný z bedny na dříví anebo na odpadky, či ze záchoda, a stočený vedle jejího proutěného červeného košíčku u kuchyňských kamen. Skákala do vzduchu, aby jej chytila, zuřivě se do něj zamotávala a visela v něm přes opěradlo židle. Po celé hodiny se skrývala za záclonami, vrtěla sebou a snažila se úskočně na motouz vyzrát.

Do tří měsíců získala Jinny také tragicky se dívající štěně kokršpaněla, zvané Alfred, které mělo hrůzu z Kleo, kanárka, kterého Kleo každou noc se pokoušela sežrat, z nemravné a bídné ještěrky a dvou jehňat z vlny, jež se ničeho neúčastnila.

Jinny je všechny milovala a snažila se s přibližně obvyklým úspěchem misionářů od dob Jonášových, aby se milovali také všichni navzájem.

Cass si někdy přál, aby kromě veselé oddanosti, jíž ho Jinny obdařovala, získal si také lásku, kterou zavalovala Kleo a podvodného a o lásku žebronícího psa Alfreda.

Kromě případů, kdy se nepohodly proto, že Jinny kradla pánovi domu přiřčenou večeři pro Kleo, byla paní Higbeeová jejím spojencem v rozmazlování kdejaké kočičí či psí potvory v sousedství, a Cass měl neustále podezření, že někde v sklepním labyrintu pod Bergheimem skrývají obě ženy ztracené a velmi cenné holuby, pardály a hrochy.

Ze své ložnice slyšel, jak se zase v Jinnině brlohu umlouvaly:

„Slečno Jinny, teď když máte toho nového cestovního budíčka, proč mi nedáte do kuchyně toho červeného celuloidového? Kuchyňské hodiny nejdou správně.“

„Ach, to nemohu, paní Higbeeová, to prostě nemohu! Mám ty červené hodinky už čtyři roky. Přivezla jsem si je z Pioneer Falls a budily mne denně ráno, když jsem chodila do práce do továrny. Hrozně bych je urazila, kdybych je vyhostila do kuchyně.“

„Na tom možná něco je. Poprosíme pána, aby nám koupil nové.“

Vyšel z úkrytu, aby si prohlédl obě čarodějnice: „Vsadil bych se, že obě dvě věříte v hádání z ruky a v astrologii.“

„Cožpak v to nevěří všechny hezké ženy?“ vyzývala ho Jinny.

Paní Higbeeová uvažovala: „Já na nic takového nevěřím, ale je opravdu divné, co se všechno projevuje člověku na dlani.“

Čarodějnice, primitivní a mocné, se temně na sebe podívaly, jako by pohrdaly mělkostí tohoto dětinského inkvizitora i s jeho knihami a pýchou z logického uvažování.

Začátkem jara, jen několik neděl po svém objevení se v dějinách, pes Alfred náhle pošel na psinku. Cass čekal, že bude Jinny hystericky truchlit a chystat pohřeb s pochodněmi, ale řekla jen nepřítomně: „Bylo to roztomilé štěně; škoda, že pošlo. Ale, miláčku, viď, že budeme mít zase nějakého psa? Nevím to jistě – je příliš zdvořilá, než aby to dala najevo – ale myslím, že Kleo nemá ráda psy. Nadělají hned tolik hluku, když je chce jen trochu poškádlit.“

Manželé a manželky
SABINA GROSSENWAHNOVÁ

Před mnoha lety, když Boone Havock nebyl ještě stavitelem železnic, nýbrž se potuloval po výčepech, přijel za ním do Minnesoty naprosto bezcenný bratr, který tam zemřel v oparu staré žitné a zanechal rozkošně rostlou a poněkud po mužských posedlou dceru Sabinu na starosti Boonovi, který byl, pokud šlo o ženy, to jest o dcery a neteře, velmi přísný a mravný. Posílal Sabinu do nedělní školy, a roku 1929, když jí bylo osmnáct, poslal ji na východ do dobré školy v hudsonském údolí.

Při tanci se seznámila a za tance se provdala za Ferdinanda Grossenwahna, tlustého, víc než padesátiletého newyorského bankéře, který byl pak Sabininým přátelům znám jako „Chudák starý Ferdy“. Večer ve svůj svatební den vyklouzla na hodinu ke krásnému tanečníkovi, kterého poznala odpoledne, a když je Ferdy přistihl a začal protestovat, nařezala mu.

Jakmile se jí zdařila nová ženská kariéra, výnosný rozvod s manželem, vrátila se do Grand Republic, kde její nakadeřené vlasy, jemné jako mořské chaluhy, její sobolí kožišiny a její alimenty patnácti set dolarů měsíčně byly větší vzácností než v Manhattanu.

Vedle alimentů jí dal Chudák starý Ferdy dobropis na padesát tisíc dolarů, aby ho nechala na pokoji a nedělala mu ostudu, a ona si vystavěla dům, který byl po celé Minnesotě znám jako Dům alimentů. Měl tvar dvojitého velikého L, a jeho stromy porostlý dvůr, na srázu nad údolím řeky Sorshay, byl po celé léto plný břečťanu, šeříku a růžových keřů, stolků se skleněnými deskami, pestrých stolních slunečníků a lehátek na kolečkách, podobajících se přenosným divanům; kromě toho tu byl rožeň a zahradní bar; byl pln smíchu a swingové hudby z gramofonů, žen, které hledaly sympatii, a mužů, kteří tomu tak říkali. K chvále Sabininy dobrosrdečnosti budiž řečeno, že pokud neútočily na jejího právě vyvoleného mladíka, starala se o záležitosti a odloučené pokoje pro své přítelkyně skoro tak ochotně jako pro sebe.

Nejčastějšími hosty v Domě alimentů byli Jay Laverick, Harley Bozard, bratranec Curtiss Havock, Bradd Criley, Fred Nimbus, Trock Norton – ale ten nikdy ženy neobtěžoval – Gillian Brownová, která pohrdala Sabinou, Cerise, choť vážného mladého právnického nadutce Vincenta Ospreye, a poněkud nesouhlasící Rose Penlossová.

Norton Trock se vypínal tím, že vždy, když se sešli, citoval Omara Khayyama, ale řeč se pak stočila častěji na cizoložství a kořalku než na víno a růže.

Mimo Sabinu, Harleye a bratrance Curtisse, kteří ho letmo poznali v New Yorku, nikdo z nich jakživ Chudáka starého Ferdyho Grossenwahna neviděl, ale všichni o něm mluvili jako o „našich příjmech“. Zatím co se Sabina a Gillian chichtaly, debatovali ostatní o tom, zdali je jim Ferdy platnější živý, anebo mrtvý, neboť Sabina je ujistila: „Upřímně doufám, jestliže se ten starý blázen znovu neožení, že bude mít aspoň tolik slušnosti, aby mi zanechal ve své závěti všechen svůj majetek.“

Smáli se, když jim vyprávěla o Ferdově tučné zamilovanosti a čtla jim jeho běžné dopisy, v nichž se projevoval chlapeckými větami, jako na příklad: „Ačkoliv jsem tě nikdy nemohl uspokojit & rozhodně jsem nebyl hoden tvých duševních vloh a tvého skvělého způsobu vyjadřování, musíš uznat, že moje starost o tebe je neochvějná & rozhodně můžeš na mne vždycky počítat, drahé mé dítě, s takovou finanční pomocí, jaká mi bude možná.“

Po dobu jejího poměru s Fredem Nimbusem, který byl o dva roky mladší a byl zdatným, atletickým hlasatelem v rozhlase, je oba ohromně bavilo, že její hloupý bývalý manžel se nikdy ani nedoví, že živí jejího milence. „Ať na chudáka starého Ferdyho nežárlíš a ošklivě o něm nemluvíš,“ šeptala Fredovi. „Nemysli si, že je romantický, ale teď nám rozhodně přispívá na naši romantickou lásku. Mlč tedy a obejmi mne.“

Sabininy nálady nebyly tak jednoduché, aby se vždy chudákovi starému Ferdymu posmívala. Někdy po celý týden o něm mluvila s úctou: „Vy všichni držte hubu a o Ferdym nemluvte. Nejsem si tak jista, že mě nebyl hoden. Bůh ví, že se s ním těžko žilo, byl studený jako ryba, ale choval se ke mně vždycky s naprostou zdvořilostí, a je to skutečně dokonalý gentleman, a věřte mi, že na celé burze není člověka, který by měl lepší prorocký čich pro tržní ceny ječmene než Ferdy.“

Ale někdy, aby ukázala, že není slabošský příživník, byla vůči Ferdymu nedůtklivá a rázná. Jednou jí napsal, že je v úzkých a že by jí rád na jeden nebo dva měsíce „příjem“ zmenšil, a ona měla odvahu a smysl pro odpovědnost mu odpovědět: „To vše je věc soudního rozhodnutí, a nemáš-li prachy, je zle! Bude moudřejší je sehnat a nebrečet jako nemluvně! Nevím, co tě to posedlo. Myslím, že bys nejrychlej přišel zase k rozumu, kdybys to okamžitě předložil soudu. Zdá se, žes zapomněl, žes na sebe vzal povinnost podle naší úřední dohody, a já nepřipustím, aby ses jí vyhýbal. Já jsem dodržovala přesně naši smlouvu a od tebe očekávám totéž.“

Když jí Norton Trock vykládal myšlenku matriarchátu, řekla Sabina: „Zaplať pámbu, to by se v Americe nemohlo nikdy stát.“

26

Tento šťastný muž a žena, tento malý svět, tento vzácný ostrov v širém moři, opevněný před závistí méně šťastných domovů, tato požehnaná důvěra, tento mír, toto mladistvé manželství, tento domov drahých duší, tento drahý, drahý domov.

Toto spasné údolí, toto útočiště bez úniku, toto údolí, chránící před válkami v cizině a hysterickým stranictvím v zemi, toto blízké a usměvavé prostředí, tento drahý, drahý domov.

Jen tak mohl Cass číst Richarda II.

Jestliže svět dvacátého století, prohlašoval slavnostně, nemůže uspět v jediné věci, a to v manželské lásce, pak spáchal sebevraždu, a zbývá už jen poslední zaúpění, a zdali Německo a Francie mohou žít vedle sebe jako sousedé, je bezvýznamné u porovnání s tím, zdali mohou žít Johann a Maria, nebo Jean a Marie jako milenci. Věděl, že je taková pohoda každých deset let obtížnější, ježto nezávislost žen působí stejně na svobodu i na zdvojenou únavu. Ale ať pracují ženy v kuchyni, anebo ve strojovně, manželská láska musí jim být útočištěm, jinak svět zamrzne venku ve studené, vichřicím přístupné prérii neodpovědného milkování.

Jeho drahá Jinny a on si vytvořili, byť s různými malými vadami, takové útočiště. Spěchal k ní po dni stráveném u soudu; ona k němu utíkala po pomocné válečné práci v kanceláři civilní obrany, nebo z francouzské hodiny u paní Silberseeové, nebo z biografu, kde byla s Rose a Valerií Penlossovými. Setkával se s ní se stále obnovovaným údivem, že tato rychlá a skvěle vybavená dívka měkne při jeho laskání. Ona se s ním setkávala překvapena, že tak odměřený muž je tak bez výhrady jejím obdivovatelem.

Za zimních večerů se procházeli podél tmavé řeky, která pod ledem tekla z jehličnatých lesů; udýchaně přišli domů, aby v klidu četli a před spaním si zahráli divokou partii šachu, a ona přišla do jeho pokoje mu dát dobrou noc a zapomněla odejít.

Ubohý Cass byl mnohem naivnější než většina zločinců, kteří předstoupili před jeho moudrost, a lecjaký uslintaný kapesní zloděj věděl víc o úskočnosti lásky než on. Trpěl pomyšlením, že jeho láska je zcela rozumová, skutečná a nesentimentální – skutečně trpěl tím pomyšlením, zatímco se příroda zaměstnávala mnohem naléhavějšími záležitostmi.

Tak veliká byla její vlídnost k jeho pobloudilé a krásné důvěře k ní, že ji nelákalo dráždit ho tím, že by ho od sebe oddalovala, byla však dost lidská, že ho dopalovala. S nevinnou rozkošností ho nejsnáz uváděla ve zmatek svým vlastním pojetím času.

Byl zpravidla ochoten udělat vše, co si přála a kdy si to přála; předpokládala obvykle, že vše, co Cass dělá, je slušné, ale projevovala svou nezávislost tím, že odkládala okamžik, kdy to má udělat. Přišla všude o deset minut pozdě, přicházela tak dříve a bude tak přicházet vždy; on vždy protestoval, že jde pozdě, a ona vždy tvrdila, že jí jdou pozdě hodinky, a toto vždy osvěžující téma bylo patrně jejich záchranou a chránilo je před nebezpečnějšími manželskými tématy, jako jsou na příklad příbuzní, náboženské problémy, nebo z marnivosti přílišný nános barvy na rtech.

Bylo mu čelit dvojsečné otázce, zdali se Jinny usadí a zvykne si na jeho stálou společnost, nebo zdali tato společnost ji bude přezírat jako outsidera a přestane je navštěvovat. Ale celé město (tím je opět míněno jedno jeho procento) se chvělo nedočkavostí poznat, jaká je to dívka, jíž se podařilo polapit našeho Casse. Chodili je navštěvovat, a Jinny měla radost, i když ji dráždilo chování starších důstojných osobností, jež jako by říkalo: „Vynasnažíme se ze všech sil, abyste byla přijata našim senátem, když už teď nejste mladá a divoká, ale musíme mít jistotu, že si toho patřičně vážíte.“

Queenie Havocková přišla v nejnevítanější hodinu, když si Jinny zrovna začala mýt hlavu, poučila Jinny, jak udržet v Cassovi vášnivost, vtrhla do kuchyně, prohlásila, že je příliš veliká a příliš staromódní, urazila paní Higbeeovou, a pak si ji zase získala slovy: „Hubu bych si tu mohla umluvit, ale vždyť vím, jaké šílené názory má Cass na střízlivost, čistotu a podobné nesmysly, ten starý puritán, a vy obě děvčata s ním musíte žít; pořád jsem si říkala, že vás musím o mužských trochu poučit, jen ke mně vždy přijďte; nechtěly byste párek zmrzlých bažantů?“

Méně snesitelná byla Diantha Marlová, hezká, všetečná a rozkošná paní Gregoryho Marla. I jako manželka Vlajky, i jako člen spolkových výborů vlastní zásluhou, jako paní předsedkyně, která mluvila zevrubně a do vyčerpání o zahraniční politice, o dramatu a o nemanželských dětech, jež všechny veselejší mladé dámy v městě budou co nevidět nesporně mít, patřila Diantha s paní Webb Wargateovou, Magde Dedrickovou a Dellou Lentovou mezi vládnoucí ženy kmene.

Pracovala tak neúnavně na svém anglickém přízvuku, že docílila úžasné kombinace Oxfordu a Grand Republic, a měla tak zjemnělé a domýšlivé chování, že když někoho potkala na ulici a řekla „Dobrý den“, znělo to, jako by říkala, že jde právě na konferenci s ministrem zahraničí anebo s Bernardem Shawem, který za tímto účelem tajně přijel do města.

Vzpomněla si, že Jinny kdysi pracovala pro jejího manžela – jak si to pamatovala! Jak horoucně a neuniknutelně si to pamatovala! – a podle svého systému soukromého imperialismu si přisuzovala právo uvalit na Jinny, jako na jednu z menších kolonií, povinnost odpovídat na vlídné otázky, aby tím získala pro své večerní společnosti nové klepy.

Jinny, pyšná na svou pravomoc mladé hostitelky, že mohla udílet rozkazy paní Higbeeové, jež často byly splněny, nabídla Dianthě čaj anebo koktejl. Vybrala si koktejly a začala ržát.

Jak to tu je útulné. Vypráví Cass Jinny vše, co se děje u soudu?

„Ach, ano,“ lhala Jinny.

Hraje si s ní Cass rád a dává jí dost peněz?

„Ach, ano,“ řekla Jinny překvapena, že muže říci pravdu.

Jaká je Cassova největší vada?

„Myslím, že ta, že pokládá svou ženu za tak báječnou, že je jí jedno, jestliže lidé, kteří ji vyloženě nemají rádi, předstírají k ní ohromnou oddanost.“

Po dlouhé měsíce nedovedla Diantha rozhodnout, zdali Jinny měla v úmyslu ji urazit. Nakonec, velmi mylně se rozhodla, že nikoliv.

Pronesla řeč o poválečné výchově v Německu (která měla být převzata liberálně zaměřenými ženami jako Diantha Marlová), o lovu pstruhů (patřila mezi nejlepší rybáře v radissonském okrese), a o tom, jaký nemožný idiot je Perry Claywheel, když věří, že mu je jeho žena věrná. A tak Diantha prošla snadno přiměřenou dobu, než mohla jít domů a vykládat společnosti při večeři, že tahle Jinny Timberlaneová je sice negramotná, ale neškodná.

Avšak paní Nestor Purdwinová, žena předsedy místních obhájců, přinesla Jinny lahvičku zavařeniny, a manželka soudce Blackstaffa, zatuchlý starší dravec, přišla na návštěvu, seděla a pletla s Jinny, která s radostí tehdy věřila, že i ona bude jednou hodnověrnou soudcovou chotí.

Když Cass dělal plány, poznámky a seznamy, úzkostlivě probíral všechny mladší lidi, které by Jinny mohla mít ráda. Měl radost, když se vrátila z Massachusetts Havockova dcera Ellen Ollifordová. Byla právě tak stará jako Jinny, a každý o ní říkal, že je „ohromně zábavná“.

Budou velké přítelkyně, rozhodl Cass.

Ellen Havocková byla v Smith College, a pak se provdala za pana Olliforda, inženýra žijícího ve Springfieldu, Massachusetts, který teď sloužil v armádě jako kapitán. Ellen se s malým dítětem vrátila k rodičům.

Milovala své rodiče a pohrdala jimi, milovala Grand Republic a nudila se tam, a všude rozšiřovala zprávu, že Springfield (Mass.) je božské město hýřící hudbou, francouzskou kuchyní, stříbrnými golfovými holemi a bridžovými kartami vytepanými z jemného zlata, až jí řekl otec – stále láskyplně – „Proč tedy, k čertu, neodejdeš z našeho Zapadákova a nevrátíš se k své tresce?“

Jinny byla mnohem víc vyděšena Ellenou než její hubatou matkou. Mladá paní Ollifordová byla uměle křehká, ledová, všude doma a hrozně zvědavá; aniž to vyslovila, řekla jasně Jinny: „Jak se podařilo venkovské dívce, jako jste vy, provdat se za muže, který je sice hluboko pod naši úroveň, ale přece jen patří do naší mezinárodní společnosti?“

Půl tuctu jiných mladých válečných vdov se také lítostivě vrátilo do primitivnosti rodného Grand Republic, když se byly provdaly do tak výlučných východních kulturních středisek jako Peoria, Bridgeport a Scranton. Vyznaly se v koňských dostizích a v módách z Vogue, a Jinny bylo mezi nimi tak nevolno, jako je foxteriérovi mezi pohrdavými chrty. To vše si Cass neuvědomil; myslil si, že Ellen a jí podobné jsou „milé žáby, snad trochu výstřední“, které budou vděčny, když se seznámí s někým tak upřímným a osobitým, jako je Jinny. Když mu oznámila, že pro ně nezamýšlí pořádat večírek, přestal prostě na ně myslit a řekl klidně: „Máš asi pravdu. Nechceš si zahrát karty?“

Přímo s uspokojením, uvažoval, se Jinny sžila s Lyrou Coggsovou, Franciou Wolkeovou, Cerise Ospreyovou, Hortense Hubbsovou, Rose Penlossovou, a snad nejvíc přilnula k Rosině dceři Valerii, která, jak se Jinny zdálo, měla v patnácti letech víc elánu a víc ryzosti než všichni její známí kromě Casse a Eina.

Webb a Louisa Wargateovi, kteří se kvůli válce vrátili dříve z Floridy, uspořádali na počest Timberlaneových formální večeři, ale Jinny zůstal z toho všeho jen dojem bílých tvrdých košil, vír tylu, nádherného, nesmyslně ohromného sálu ve Wargateově paláci s obrovskou rudou kruhovou pohovkou, s pomerančovníkem na podstavci uprostřed a s mramorovou fontánou, dovezenou z Itálie.

Pravým uvítáním do stavu manželského však byla večeře pro dvanáct osob u doktora a paní Droverových.

Jinny přemluvila jen stěží Casse, že se sluší, aby přišli o deset minut pozdě, takže když se objevili – o dvě minuty dříve – všichni hosté už tam byli, a Cass slyšel Roye a Queenii jako ve známém kostelním sboru:

Dnes nemá skoro nikdo služebnictvo, a kdo je má, musí hrozně mnoho platit, a všechny stávky by měly být zakázány zákonem, protože všichni vůdci dělnictva a všichni demokraté jsou lumpové. Cass poslouchal, když čekal na Jinny, až se vrátí ze šatny, a mlčky zuřil.

– Drahá Jinny, provedl jsem hroznou věc, že jsem tě obloudil, aby ses stala mou ženou, a za odměnu teď musíš poslouchat celý večer žvásty Roye Drovera. To jsem tě asi spíš nenáviděl, než miloval. Uzavřel jsem tě do márnice. Ale vysvobodím tě odtud. Oba nás odtud vyvedu! A bude to nutné, jinak bys, malý sokole, uletěla beze mne!

– Ale jaképak jsou tohle řeči! Jinny je dost moudrá, aby věděla, že takovíto lidé jsou sůl země, nejlaskavější a nejspolehlivější tvorové. Hrome! Vždyť ani nikdo od nich nečeká, aby mluvili jako nějací herci anebo profesoři!

Až sem se dostal v duchu v hubování, když vstoupila Chris Grauová s lehkým přehozem a podívala se mu přímo do očí – ne vyčítavě, ne dojemně, ne něžně, nýbrž přímo, jako by mu celým svým chováním říkala, že zašel, není tomu ani tak dávno, značně daleko, když se o ni ucházel, hřál se v jejích sympatiích, s tím se nedá nic dělat, ale ona by si ráda uchovala čistou vzpomínku.

Soudce přestal hloubat a byl praktický. Zanechav Jinny v poměrném bezpečí s Rose Penlossovou a skleničkou koktejlu, obrátil se na hostitelku, Lillian Droverovou. Jako vždy se na něj prosebně usmála. „Lil! Nemohla byste posadit Jinny při večeři vedle Bradda Crileye – ten ji, myslím, pobaví líp než kdo jiný – a nedovolila byste mi, abych si sedl vedle Chris? Zanedbával jsem ji poslední dobou.“

Lillian se zapýřila a přikývla.

Běžel k Braddovi. Dobrák starý Bradd! Je mu devětatřicet, ale nikdo by mu to nevěřil; má vlnité vlasy, je až neslušně dvorný, svým lehkoatletickým způsobem je hezký, štíhlý jako hráč tenisu, vyzná se v každém triku v soudní síni, u pokerového stolu i v budoárech, je usměvavější než Roy Drover a moudřejší než Frank Brightwing – není tedy divu, že má knížecí postavení nejvěhlasnějšího mládence v městě!

„Bradde!“ naléhal Cass „Věnuj Jinn dnes večer trochu pozornosti. Je mezi těmi starými kozly plachá, a já musím konejšit Chris.“

Rychlý úsměv, až se ukázaly důlky, a mužný hlas, jímž Bradd sliboval: „Myslíš, že mi to bude dělat potíže? Jinny je tu, mimo tebe, jediná osoba, s kterou si rád pohovořím. Jsem nadšen, že jste spolu tak šťastni. A ty si ji udržíš. Mně, vrtkavého chlapa, by měla po krk v deseti minutách. Uvidíš, jak se o ni postarám.“

Dobrák starý Bradd, myslil si Cass.

Sedě při večeři vedle Chris, zkoušel situaci: „No tedy, copak si řekneme?“

„O čem?“

„O nás dvou.“

„Myslíte o tom, že jste mě nechával v domněnce, že mne máte rád, a pak že jste mi potměšile upláchl s touto dívkou?“

„Neupláchl.“

„Upláchl…! Nuže, s politováním vám musím říci, že jste měl pravdu.“

„Hm?“

„Ach, Casse, já to vím; neměla jsem už pro vás mladistvé vášnivosti. Vyplýtvala jsem ji nejdříve na otce, pak po mnoho let na matku, a když – chtěla jsem Jinny nenávidět, ale nerada se přiznávám, že ji miluji. Myslím, že nejsem starší o víc než o šest, sedm let než ona, ale mám pocit, jako by to byla moje dcera. Je v základě plachá, viďte? Podívejte se na ni, jak se namáhá smát se Royovým sprostým vtipům.“

„Bradd sedí z druhé strany a ten jí už nějak pomůže. On…“

„Casse! Jste vhodným manželem pro tak jemnou a půvabnou dívku, jako je Jinny?“

„Nevím. Doufám.“

„Musíte jím být! I kvůli mně. Casse, je to moje žačka. Ne, jsem to já sama: je mou představitelkou, ne, mou osobou v jediné milostné záležitosti, kterou jsem kdy měla. Jste k ní dost vlídný, dost ústupný, dost pružný, máte pro ni dost představivosti?“

„Co o tom soudíte vy?“

„Nejsem si tím tak jista. Jste příliš metodický.“

Tu se Cass rozzlobil. „Už mi leze z krku ten dnešní názor, že muž, který rád tráví jediný večer v týdnu doma, je otravný střádal a nehodí se k pokrokové mladé ženě, která má tak moderní výchovu ve vědě a sociologii, že si sama umí zapnout rádio! Ale miluji Jinny až k zoufalství, i když má bůhví jak ráda tanečníky a podobné zázračné chlapce, kteří jsou příliš ‚pružní‘, než aby byli ‚metodičtí‘, dá nakonec přece jen přednost solidnímu člověku, jako jsem já anebo Bradd, a nemám v úmyslu se omlouvat ani jí, že si čistím zuby a platím účty!“

„Casse, milujete ji, viďte? Jsem tomu ráda. Milujte ji. Chtěl-li jste kdy třeba na minutku milovat mne anebo něco ve mně, milujte to teď v ní!“

Její prudkost ho poděsila; ulevilo se mu, když se podíval přes stůl na Jinnin klid. Radoval se, jak jí byl Bradd ve všem nápomocen. Bradd hovořil tiše a rychle a usmíval se.

– Zaplať bůh, to je přítel, na kterého mohu spolehnout, že ji pobaví. Bradd je tak mladý jako Eino a tak příjemný jako Steve Blackstaff, a nedivil bych se, kdyby rozuměl ženám líp než lecjaký ženatý chlap.

Jinny měla štěstí, že zatáhla po večeři Bradda a Penlossovy na partii bridž; zdálo se, že se baví, a Cass se podivil, když neodpověděla na jeho otázku „Líbilo se ti to?“ dlouhou cestou kolem pěti bloků domů a když v předsíni mrštila svým kabátem ze stříbrných lišek po rozhořčené Kleo.

„Pojď, sedni si mi na klín,“ řekl. Vždy, když vzdorovala, pokládal to jaksi za uklidňující návrh.

Uposlechla, ale její hlava na jeho rameni byla nehybná jako sádrový odlitek.

„Co tě trápí, děťátko?“

„Nic mě netrápí! Proboha, copak nemohu být chvíli zticha, aby sis nemyslil…“

„Ne, miláčku, nemůžeš. Nač si stěžuješ?“

„Ty ses nesporně bavil úžasně s tou svou starou přítelkyní Grauovou.“

Miluje ho tolik, že na něj žárlí!

„Ano, bavil jsem se opravdu výborně. Víš, o čem jsme mluvili?“

„Řekla bych, že o mně.“

„Nebuď tak egocentrická. Ale náhodou jsme opravdu hovořili o tobě. Ráda by tě byla nenáviděla, ale podlehla jako já. Miluje tě. Řekl jsem jí, že jsi dravec, ale ona tvrdí, že jsi mezi všemi těmi vranami jako skřivánek.“

„Tomu říkám správná zábava!“ políbila ho na skloněnou hlavu; políbila ho znovu a řekla: „Ten druhý polibek je pro Chris. Od malička jsem měla skřivánky radši než všechny ostatní ptáky; luční skřivánek vzbuzuje v člověku takový pocit svěžesti časně zrána, a po válce pojedu do Anglie, abych slyšela pravého skřivánka. Ale Chris přece jen…“

Opět mu ztuhla v náručí a nebylo nic žertovného, nic z nehodné malé holčičky v její vážné námitce:

„Ale ty jsi byl s ní tak důvěrný. Znal jsi ji tak dlouho – máte spolu tolik společného, o čem jsem nikdy ani neslyšela. Cítila jsem se vyřazena. Máte společné žerty a vzpomínky – a možná že také milostné návrhy, které jsi jí dělal.“

„Nebylo jich tolik a nebyly vážné. Jinny, snad nežárlíš?“

„Ano, žárlím!“

„Ty, křižácký bojovník proti žárlivosti?“

„Nejsem křižácký bojovník, nebojuji proti ničemu! Jsem pouze žárlivá, když mi někdo vezme něco z tebe. Žárlivá, když si uvědomím, a bůhví, že se snažím na to zapomenout, že jsi měl tolik zkušeností se ženami, o nichž vůbec nevím.“

„A tys neměla zkušenosti?“

„Vlastně ne. Eino mě jednou večer velmi něžně líbal, chceš-li to vědět. Ale když si vzpomenu na Chris, a hlavně když si vzpomenu na Blanche, na tu svůdnici, na toho ženského úhoře…“

„Křivdíš jí.“

„… tu jsem jako šílená. Ty s tou svou Blanche! Jako její manžel! Jasně to před sebou všechno vidím a slyším: tmavý pokoj, ona ti sedí na klíně …“

Chtěla se mu vymanit, ale ne zvlášť prudce, ale on ji držel.

„… a jak spolu ležíte a smějete se ve tmě a jak spolu snídáte v pyžamech – jsem někdy tak rozzuřená, že bych vás oba nejraději zabila, a někdy mi z toho je jen odporně a slabo. Casse Timberlane, je tvou povinností mě milovat přímo šíleně, abych na to všechno zapomněla.“

„Přeješ si to?“

„Ano, přeju!“

„Miluješ mne, Jin?“

„Ano, miluji. Proklatě!“

„Jak mnoho?“

„Velmi mnoho. Velmi, velmi mnoho.“

Zapomněla na svůj žal, a teprve mnohem později, když odmítla jít do svého pokoje, protože v něm prý straší vlkodlaci, a ležela stočena v jeho ohromné posteli, si připomněl ze svých kriminálních případů, v jaké děsivé formy se může rozrůst dlouho skrývaná hluboká nevole.

27

Slyšel to dost často od své sestry Rose, ale nikdy to plně nepochopil, že jelikož Jinny nemá nic na práci, leda se zeptat paní Higbeeové, co chce, aby chtěla, zleniví a bude mít pocit prázdnoty a nudy.

Nejvíc ji zaměstnávaly práce válečné pomoci. S ostatními konala drobné práce pro Červený kříž a pro pohoštění projíždějících vojáků, ale nebylo k tomu třeba iniciativy, hlavně když podléhala tak podnikavým kapitánům, jako byla Diantha Marlová a Zeta Umbaughová, které poroučely, jak psát na obálky adresy, jak posílat podpory manželkám vojáků. Pracovala svědomitě, ale úkoly jí nezabíraly ani desetinu volného času, ani setinu energie.

Zvolili ji do Ligy juniorů, kde se tančilo a mírně přispívalo na dobročinné účely, ale mezi samozvanou šlechtou rozkošných žen se necítila zvlášť doma.

Četla hodně, ale to, co bylo tovární kreslířce pokradmou radostí, bylo jako celodenní zaměstnání ubohé.

Jako pracující dívce, žijící podle budíčku, jí bylo asi měsíc přepychem spát do jedenácti a snídat při klábosení paní Higbeeové a Kleiných šprýmech se zlatým motouzem. Ale koncem jara se Jinny až nebezpečně nudila.

Doufala, že až bude mít děti, bude spokojena, ale doposud nebylo ani náznaku, že by se chystaly na tento svět.

Cass o tom věděl víc, než si Jinny myslila, věděl o tom a dělal si starosti. Věděl z rozlukových procesů, že nuda může být úskočnějším hadem v ráji než ožralství anebo krutost, a viděl, jak sebou tento had vrtí.

Čím se zaměstnávala Blanche? Proč si nestěžovala?

Ach, ano. Už si vzpomíná. Také si naříkala.

Ale Blanche byla věkem bližší Rose a Bozardovým, a byla družnější, a ráda ohromovala Grand Republic toaletami s nahými zády a velkolepým hoštěním. Ale když se právě nezabývala takovými věcmi, nudila se také.

Cass uvažoval, zdali by Jinny byla schopna, čeho Blanche rozhodně schopna nebyla, projevit zájem o technickou stránku jeho práce.

Dal jí populární právnická díla. Přicházel domů s historkami – sám se nedomníval, že by byly zvlášť vzrušující – jak starý Oliver Beehouse, hlavní poradce Wargateových, lpí na svědeckých předpisech, jací jsou Sweeney Fishberg a Nestor Purdwin bojovníci za spravedlnost a jak se soudce Blackstaff rozzuřil, když soudce Flaaten nazval jejich nové hedvábné taláry „overaly“.

Nevykřesal z ní ani jiskřičku, až teprve když vyprávěl o vojákovi, který byl odsouzen pro cizoložství, a tu vzplanula a vřele obhajovala mladého muže, ač naslouchala jedině pikantním podrobnostem případu. Cass poznal, že je v soudnictví právě tak proti pravidlům jako ve hře v šachy. Její teorie o rozsudcích byla humánní a stručná.

Jestliže je zločinec půvabný mladík, je třeba mu vyměřit co nejmenší trest, pak jej zrušit a dát mu pět dolarů, aby si šel po svých a dal si nalít skleničku; při civilních přích by měl soudce vyklouznout do předsíně s předsedou poroty a požádat ho, aby hlasoval pro všechny nájemce, vdovy a osoby starší sedmdesáti let, a proti všem statkářům, zaměstnavatelům, institucím a plešatým pánům, kteří kouří doutníky a říkají ženám „sestro“.

„Mám dojem, že nikdy nebude soupeřit s Johnem Marshallem,“ usoudil soudce Timberlane.

Bylo to začátkem března, když přišel domů a nalezl svou dívku tančící pýchou.

„Miláčku, víš, co se stalo? Hádej. To neuhádneš. Greg Marl – taková drzost! – chce, abych pro něj opět pracovala. Ale já nechci! To je nápad! Možná, že si to rozmyslím. Tak mě vyhodit – nejlepší kreslířku, jakou kdy bude mít! Skoro se mi zdá, že jsem nebyla zvlášť dobrá. Možná, že teď budu lepší. Ale přece jen jsem byla tehdy zatraceně dobrá!“

„Co to všechno znamená?“

„Greg mi telefonoval. Dva jeho zpravodajové a jeho nový kreslíř byli odvedeni. Říká, že by mohl použít obvyklých kreseb, ale že by rád udržel lokální ráz a myslí, že…“

„Chtěla bys to dělat?“

„Snad na čas. Ano. Myslím, že bych chtěla. Moc bys mi to měl za zlé?“

„Promluvíme si o tom při večeři. Dovol, abych si to nejdřív rozmyslil.“

Zatím co si myl ruce, kloktal, ověřoval čistotu límečku, oblékal si smoking, mrkl na válečné zprávy, telefonicky objednal uhlí, podíval se na teploměr, aby se dověděl kolik je hodin, a podíval se na své náramkové hodinky, aby se dověděl, jaká je zima, napsal šek pro sběrnu odpadků, letmo přeběhl sportovní rubriku, podíval se do rozečtené detektivky, zdali ji už nemá vrátit do veřejné knihovny, podíval se na pec, obul si trepky a pak s pocitem, že musí být večer důstojný, si opět obul boty, a pak si teprve obul trepky – po celou dobu, co vykonával náročné povinnosti před večeří, si to zuřivě rozmýšlel.

Při večeři mluvila Jinny spíš láskyplně než útočně:

„Nejsem tak pyšná a nafoukaná, aby mi šlo především o to nebýt na tobě závislá jako Diantha Marlová, ale dnešní svět je vratký, a každá dívka mého věku si možná bude musit vydělávat na živobytí, a měla by se na to připravit; já jsem začala svůj tréning jen jako kreslířka. Měl bych v tom vyniknout.“

„Souhlasím.“

„Přála bych si, abych ti mohla být nějak nápomocna v tvé právnické práci, ale to by trvalo léta, a já už jsem s tím kreslením začala. Na mou duši, to všechno – je jen proto, že tě miluji a chci, aby sis mě vážil a nehleděl na mě jen jako na vydržovanou ženu. Nechápeš to? Myslím totiž, že bych chtěla pracovat do té doby, dokud nám bůh, anebo kdo je za to odpovědný, nedá děti. Nebylo by to možné?“

„Drahé dítě, nemusíš se mě přece ptát o dovolení!“

„Ale nebylo by jaksi správné…“

„Nejsem tvůj tyran. Přeješ-li si to skutečně, je rozhodnuto. Přiznávám, že jsem doufal, že tu na mne budeš po práci čekat a že budeš svěží, nikoliv unavená pracující žena, ale vím, že nemám právo to na tobě žádat. Tak. Kdy půjdeš do práce?“

„Totiž – ano – vím – ale je tu ještě jedna věc. Rozumíš, Greg mě potřebuje – a Hubbsy tvrdí, že by to bylo báječné – a Greg by mi platil víc, ale chce, abych také sháněla zprávy, a to znamená, že bych pracovala od dvanácti až do osmi do večera – snad někdy i déle, ale ne příliš často. Co tomu říkáš? Já se nemohu rozhodnout.“

Byl to nyní zahloubaný člověk, ale chtěl být zdvořilý.

„Podívej se, Jin. Kdyby to byla nějaká důležitá válečná práce nebo kdyby to vedlo k nějaké oslňující kariéře, byl bych rád. Pak bych jen uvažoval, jak ti pomoci. Vím, že další miliony a miliony žen si teď budou musit vydělávat na živobytí, a já jsem přívržencem toho, aby se mohly volně věnovat všem povoláním – především právům a medicíně. Ale je to část teologické doktríny, hospodářské nezávislosti žen – vzácné nové doktríny, která datuje od egyptských kněžek – že ženy musí být samostatné, i když to zničí muže, které milují – anebo aspoň muže, kteří milují je?“

„Netvař se tak zhrouceně! Samozřejmě to neudělám! Je to ostatně pitomý nápad lítat celý večer v dešti, když mám být doma s tebou, s paní Higbeeovou a s Kleo. Zapomeňme na to!“

„Ale já na to nechci zapomenout. Máš pravdu, pošetilá malá ženo, že se finanční základny mění. Ale podívej se. Sama říkáš, že bys potřebovala ještě studovat umění. Znáš starého Beziquea, který přednáší o umění v Junior College? Je prý velmi dobrý – kdyby nebylo války, ani by tu nebyl. Proč by ses u něj neučila?“

„Možná že budu. Přestaň se už tvářit tak ustaraně. Upřímně řečeno, netrvám na tom, abychom rozřešili celou otázku feminismu rovnou zde a hned!“

Oběhla stůl, aby ho políbila na vlasy, což se zalíbilo nejen Cassovi, ale upřeně vše pozorující Kleo. Měla celý večer neobyčejnou radost jak z něj, tak sama ze sebe; zatímco se snažil tvářit velkodušně a trochu povýšeně, v hloubi srdce se mrzel, že by ho byla tři měsíce po svatbě vesele opustila pro svůj vlastní svět mladých pracovníků, a zdržela ji od toho nikoli příslušnost k němu, nýbrž náhodná okolnost, že by musila pracovat za tmy.

Uvědomil si, že od prvního okamžiku, kdy ji spatřil na lavici svědků, bylo jeho úsilí ji dobýt stále podloženo strachem, že ji ztratí. Uvědomil si, že v civilizaci, jejíž byl oficiálním představitelem, jestliže devět desetin lidí trpí časem hladem a stále nejistotou, zbytek obyvatelstva, na nějž se oněch devět desetin dře, aby žil spokojeně, trpí nudou a neužitečností. Jeho problém se týkal nejen jedné lehkomyslné dívky, nýbrž všech žen po celém světě ve věku, který ho udivoval a děsil.

A Jinny – s nadšením se pustila do kreslení a francouzské literatury v Junior College, na vysoké škole Alexandra Hamiltona, a ještě s větším nadšením toho nechala, když poznala, že většina posluchačů ve vyšších třídách jsou mladé vdané paní, které jsou ochotnější se zamilovat do učitele než studovat.

Ale tento neúspěch se Jinny tolik nedotkl jako objev, že je druhou Eleonorou Duseovou.

Manželé a manželky
SCOTT & JULIETA ZAGOVI

Scott Zago, prezident pojišťovací společnosti Northern Insurance Brokerage Corporation v Grand Republic, netrpěl v životě ničím než vlastní diagnózou, že je vtipný.

Byl to hluboký a oblíbený pojišťovatel, sběratel střelných zbraní, nadaný rytec do dřeva, slavný pěstitel jiřin, kuřák dýmky, milovník psů a věrný manžel; dovedl přesně přednést všechny vtipy o birminghamském biskupovi, ale nasadil při tom nedočkavý úsměv a liboval si v slovních hříčkách. Při vhodných příležitostech posílal vtipné telegramy lidem pojistitelného společenského postavení a jindy je zahrnoval vtipnými otázkami.

Pro každého svého známého měl směšnou přezdívku, a při setkání jí vždy užíval, a to hlasitě. Doktoru Droverovi říkal „Doktor Šunčička“; „Jak se daří doktoru Šunčičkovi za této pohřební nálady?“ křičel i v tlumené obřadnosti Federálního klubu; a cizím mužům ho představoval slovy: „Zde vám, kamarádi, představuji doktora Šunčičku. Ujme se léčení všech ženských potíží, které máte dnes na skladě.“

Vypátral, že se Abbott Hubbs narodil v Oklahomě, a zpravidla na něj pokřikoval: „Jak ti dnes teče petrolej?“ Jelikož nikdy zcela přesně nevěděl, zdali má Oklahomu pokládat za západní, či jižní stát, dodal buď: „Bratří, a teď se spolu vytratíme a zazpíváme ‚Dixie‘,“ anebo: „Bratří, a teď se spolu vytratíme a zazpíváme ‚Doma na horách‘,“ podle své zeměpisné nálady.

Avšak Scott Zago byl skvělý jako manžel.

Julieta a on se nadšeně a neúnavně milovali; chichtali se vzájemně svým vtipům, a kdykoliv se pokoušeli o hádku, musili přestat a dát se do smíchu. Měli dvě hezké děti. Své z polovice dřevěné vile říkali „Dům pro panenky“; měli v něm kulečník, dobré postele a tři čtvrtiny vydání „harvardských klasiků“.

Jejich milostná vášnivost se ještě zvyšovala okolností, že Scottovi bylo padesát a Julietě teprve sedmatřicet. Provdala se za něj ve dvaceti letech, zůstala však chronickou ženou-dítětem, a bude jí ještě v sedmdesáti, jestliže ji bůh milostivě zachová jako důkaz, že pro lásku a dobrou kuchyni je inteligence zbytečná.

Tleskala svýma hezkýma buclatýma ručkama a zářila jako kulaté tlusté nemluvně, kulatýma nožkama poskakovala a batolila se fantasticky jako v tanci a žvatlala: „Nejozumím těm vasím moudjím věcem, kejé vy dospělí zíkáte, ale malá Julinka si zatím bude hját.“

Hrozně ráda šišlala a šatila se také infantilně; nosila vlasy v prsténcích, nad nimiž jí vlál pirátský šátek, nebo veliké růžové klobouky, dirndly a ploché šněrovací dětské střevíce, a řetězy ověšené cinkajícími stříbrnými talismany. Dloubala lidi do žeber a ječela, když vykřikli.

Julieta nebyla jen infantilní, byla také kultivovaná. Každý měsíc si půjčovala z knihovny jeden svazek nějakého vědeckého pojednání, na příklad astrologii, filozofii, terapii žláz, freudovské překlady z původních slov o čtyřech písmenech, anebo knihu o skrytých záhadách Tibetu; s dojemnou snaživostí mladého vědce citovala první dva odstavce těchto knih všem nově příchozím. Přirozeně, stejně jako paní Higbeeová v domě naproti, věřila v numerologii a čtení z ruky, ale měla jednu pověru, již paní Higbeeová nesdílela: kapala si za uši voňavku. Nikdy také nevyslechla to, nač se ptala, a dál se o to nestarala. Pokoušela se o vtipné poznámky, věříc, že tím usnadňuje společenské postavení slavným a bručivým profesorům biofyziky a burmských dějin.

Většina mužů věděla instinktivně, že jediný způsob, jak umlčet Julietu, je polibek. Na to, že byla tak neforemná, dostala neuvěřitelně mnoho polibků od zcela neuvěřitelných mužů. Byli však zklamáni, jestliže si myslili, že se dostanou dál.

Po večírcích vykládala Scottovi o různých polibcích, které dostala během večera, a on se snažil pod jejím vedením napodobovat různé kategorie jako: motýlí polibek, solidní švagrovský polibek, alegorický s ohledem na barvu na rtech, krátký tázavý, dlouhý tázavý, a upíří, jímž měla být stržena. Házeli sebou na posteli a srdečně se řehtali napodobujíce je, a skončili v nevinném šílenství, jež by bylo překvapilo vážné občany, jako byl soudce Timberlane, který pokládal Zagovy za blázny, nebo sentimentální pošetilce, jako byla mladá paní Timberlaneová, která je pokládala za vtipkaře.

Zagovi byli málem ospravedlněním anachronismů jako pojištění, koktejly a domy s taškami, napodobujícími došky.

28

Z tábora v Jižní Karolíně napsal Eino Roskinen Jinny: „Jsem desátníkem a budu rotným, ale nikdy nebudu velícím důstojníkem, protože dávám mnoho všetečných otázek. Jste nyní vdaná a máte dost volného času, proč se konečně nepustíte do hraní divadla, máte na to zevnějšek i ducha, ač pochybuji, že máte dost vnitřní kázně, abyste šla určitým směrem, proč to tedy nezkusit? Váš Fin Furioso.“

Přečtla to nahlas Cassovi a řekla poněkud pochybovačně: „Co tomu říkáš?“

„Není to špatný nápad. Myslím, že by ses u divadla osvědčila a měla bys o zábavu postaráno. ‚Masky‘ mají dobrou pověst už déle než deset let. Nedovedu si představit, že bych předstoupil před obecenstvo a předstíral, že jsem králem anebo lokajem.“

„Děláš to denně. U soudu.“

„Možná. Rozhodně bych s tím souhlasil.“

„Kdypak asi budou obsazovat nový kus. A copak asi budou hrát.“

„Hra se jmenuje Skřivánek od Samsona Raphaelsona; je to poslední hra v sezoně; první čtení bude u Delly Lentové příští čtvrtek večer ve čtvrt na devět.“

„Jak to, že vždycky všechno víš?“

„Protože čtu noviny!“

Rice a Patty Helixovi byli oba malé postavy, velmi činní a nepořádní. Byli to placení, skoro profesionální vedoucí divadla Masky; ředitelé, navrhovatelé scén, prodavači lístků, půjčovatelé jevištního nábytku. Žili v oddaném manželství, a byli buď starší, než vypadali, nebo svraštělejší, než jejich věku příslušelo. Překotně a nadšeně mluvili o géniu O’Neillovi, o měsíčně modrých světlech, o sufitách, a ze starého velocipedu dovedli vykouzlit stroj na vítr a z krabic od vloček mramorovou Venuši.

Bývali herci z povolání, ale nikdo zřejmě nevěděl, kdy a kde; tvrdili, že se toho vzdali proto, že bylo těžké dostat společné angažmá; a dříve než našli kariéru v malých divadlech, pokoušeli se vést slepičí farmu, živili se jasnovidectvím anebo jako přednáškoví agenti v Texasu. Lidé je vídali, jak pozdě večer spolu běží ruku v ruce. Boone Havockovi je přijímali jako něco mezi učiteli a číšníky.

Ale nesporně to byli vrchní sloužící Delly Wargate-Lentové, která divadlo podporovala.

Hry se zkoušely v různých domech spoluúčinkujících a nakonec se předváděly v sále vyšší školy, ale zkoušky se konaly v Dellině domě, který nebyl dávno největším domem v Grand Republic, ale měl největší obývací pokoj, přecpaný pozlacenými klavíry a majolikou.

Za války měli Helixovi dost žen, z nichž si mohli vybrat herečky, ale mladé muže musili přizvat z obchodů, továren a kanceláří. Při prvním čtení Skřivánka bylo přítomno jen jedenáct mužů, z nichž bylo nutno vybrat šest postav hry, a jeden z nich šilhal, ač byl jinak duchaplný, kdežto pro čtyři ženské role bylo sedmadvacet kandidátek od čtrnáctiletých a nevrlých až po třiašedesátileté a dosud uměnímilovné.

Všech sedmadvacet chtělo hrát paní Kenyonovou, hlavní roli.

Cass si v duchu říkal, že Jinny mezi nimi vyniká nejen svou krásou, nýbrž i svou dovedností. Nebyla to ztřeštěná, zahraná anebo koketní Jinny, která tu dnes večer seděla, nýbrž obchodně zdatná mladá žena v červenohnědém kostýmu, šustivé kravatě a malém hnědém kloboučku.

Všechny to přečetly, ale jen dvě byly vybrány pro druhé čtení role paní Kenyonové: Jinny a Letty Vogelová, žena okresního zemědělského kontrolora. Paní Vogelová byla o tři nebo čtyři roky starší než Jinny, štíhlá postava ve skoro obnošených černých šatech, s úzkou, bledou, úzkostlivou tváří a příliš velkýma očima.

– Ta chudinka Vogelová. Zdá se, že má divadelní nadání, ale vedle Jinny nemá vyhlídky – ta je jako oheň a slonovina.

Zkusily to znovu, a Jinnin přednes byl jako z křišťálu, její hlas byl teplý, každá slabika zřetelná – a všechny slabiky jedna jako druhá. Letty Vogelová byla zjevně unavená a hlas se jí slabounce chvěl, ale když četla, nebyla to vůbec paní Vogelová, nýbrž postava ze hry: svéhlavá, veselá, poněkud nadrzlá a naprosto tragická, zchytralý anděl.

– Bože, bože! To je hrozné! Paní Vogelová je úchvatná, a chudáček Jinny neumí vůbec hrát! Čte to jako školačka.

A tu ji Cass miloval vášnivě a protektorsky, poněvadž neuměla hrát.

Della Lentová a Helixovi spolu šuškali, a Rice Helix prohlásil:

„Oba ty konečné přednesy byly báječné, a všichni víme, že se Letty osvědčila v mnoha hrách jako znamenitá, pilná herečka, ale právě pro tuto společenskou roli se domníváme, že paní Timberlaneová bude nejen nejlepší, ale hrome! Jaká to bude klasa! A upřímně věříme, že při pečlivém vedení, kterého se jí od nás dostane, předčí i původní výkon Gertrudy Lawrenceové na Broadwayi. Buďte mezi námi vítána, Jinny; jste zajisté cenným přínosem místnímu umění. A teď, přátelé, než se rozejdeme, ukliďme všechny židle, které nám paní Lentová tak velkomyslně zapůjčila na naši zkoušku; jsem vskutku hrdý na vás všechny, jak jste se dnes večer osvědčili, nebylo to špatné vejce do košíku, jak se říká, a neztrácejte odvahu, jestli se vám to hned nepovede, zkoušejte to znovu a znovu a nezapomeňte, zasuňte všichni svou židli tam, kde byla, děkujeme vám.“

Spravedlivý soudce vyvaloval oči, chtěl protestovat, chtěl, aby protestovala Jinny, a vášnivě ji miloval, protože neměla tušení, jaká je špatná herečka.

První zkouška na Skřivánka se konala v kyklopských sklepeních Cassova Bergheimu, a špalky dříví, nádoby na popel a bedny od nábojů jim byly nábytkem. První polovici Cass neviděl a litoval toho, jelikož už zapomněl, že rozkvět Jinnina dramatického nadání nebude pravděpodobně tak vzácným objevem. Ale musil odejít, aby zahájil večeři místních juniorů Obchodní komory: „Jídlo v šest, inspirace ve čtvrt na osm, domů o půl deváté, přijďte všichni, dnes zvláštní pochoutky, řečník Cass Timberlane o kulturní a architektonické budoucnosti našeho města.“

Od Casse jako soudce bylo očekáváno, že všechno zná, a jelikož všechno zná, bylo od něj očekáváno, že za tím bude veřejně stát, a jelikož za tím bude veřejně stát, bylo od něho očekáváno, že bude působit jako léčebná, ale chutná pilulka pro strávení kuřecích kroket a zmrzliny jako cihla. Řečnění je nejvzácnější klenot amerického muže, jako jsou alimenty nejvzácnější poklad americké ženy.

Dnes večer byl Cass prorocký. Řekl, že jednou bude mít Městská plánovací komise skutečnou moc a neústupně bude bránit občanům Grand Republic v jejich věčné touze stavět dvoupatrové červené cihlové domy s provozovnami chiromantů mezi desetipatrovou bankou z pískovce a městskou radnicí. Členové Obchodní komory juniorů, kteří byli všichni mladší než šestatřicet let a doufali, že jednoho dne budou členy Obchodní komory seniorů a budou požívat veřejné vážnosti, byli mírně překvapeni komunismem soudce Timberlanea. Šeptali si spolu, že „by neměl předkládat tak nepraktické a neobchodnické myšlenky pokrokové skupině, která se chystá utvářet ideály nového obchodního věku a nového amerického způsobu života.“

Ale za jeho přídavná jména, za gramatiku a autoritu v hlase Cassovi odpustili, a nakonec provedli onen mystický ceremoniál, že totiž mlátili o sebe dvěma anatomickými částmi, jako když se kobylky drbou na křídlech, čemuž se obecně říká potlesk, a šest jich ho pozvalo, aby se s nimi šel napít.

Soudce se domníval, že tito mladí manželé budou zvlášť po tom toužit, aby na chvíli unikli svým ženám, když už jsou večer venku, a vyslechnuv zkazku o psu, který uměl mluvit, odtrhl se od nich a pospíchal domů na konec zkoušky.

– Nemohu se dočkat, abych viděl, jak se jí to daří. Jinny je nesporně lepší než Letty Vogelová! Paní Vogelová je moc domýšlivá a afektovaná. Je lepší, že má Jinny hlas stále stejně jasný a melodický, než aby jej lámala všelijakými pokusy o dojemnost. Bude báječná.

– Bude rozhodně dobrá – nebude horší než ostatní.

– Byla by z ní velká herečka, ostatně by vynikla ve všem, kdyby si to umínila a vytrvala. Je příliš proměnlivá.

– Hrozně rád myslím na její vlasy – když se na ně člověk dívá zezadu, jsou to sotva vlasy, nýbrž něco mnohem jemnějšího. Jsou tmavé a nahoře lesklé, ale spadají dolů ve vlnách, jež by člověk chtěl sledovat rukou.

– Ach, a jak!

Autor Skřivánka, který se patrně domníval, že napsal veselohru, by byl býval jistě překvapen, kdyby mu byl někdo řekl, že v pojetí Freda Nimbuse byla jeho hra hollywoodskou představou dusné, tropické vášně.

Cass sešel po tmavých schodech dolů do sklepa a zastavil se, aby viděl, jak Fred zkouší svůj výstup s Jinny. Měl pocit, že si Fred počíná při scéně s Jinny příliš odborně. Nebyl zasvěcen do divadelních zvyklostí ani do způsobů při půlnočních večírcích v ateliérech; litoval, že Jinny sbírá tyto zkušenosti.

Pod zkoumavým pohledem pana Halixe, byť zřejmě toto odborné povzbuzení nepotřeboval, Fred pomalu líbal Jinny, která měla hlavu zvrácenou dozadu a trochu stranou a byla bezmocná; líbal ji dlouze a něžně a rukou ji hladil od ramene až k prsům.

Tu Cass vstoupil do silně osvětleného sklepa a promluvil:

„Nimbusi! Nechte toho!“

Nimbus toho nechal.

„Helixe, není třeba, aby se tu ten chlap choval jako ve vykřičeném domě, když má zkoušet hru.“

Ubohý Rice Helix se celý chvěl. „Chcete mě snad za to kárat?“

„Ovšem! Ale myslím, že mi tento výbuch stačí. Pokračujte ve zkoušce, a vy, Nimbusi, se chovejte slušně. Dobrou noc všem. Jdu nahoru číst Knihu Mormonů. Není to divné, že jsem dosud nečetl Knihu Mormonů? Dobrou noc.“

A skutečně ji četl. Neměl zvláštní strach z toho, co řekne Jinny, až přijde nahoru – nebál se toho víc než černého moru, obžaloby před velkou porotou nebo nezákonného jednání.

Když po zkoušce přišla a začala s nevyhnutelným: „Co tě to, prosím tě……“ vyhrkl.

„Nech si to, Jinny. Znám to nazpaměť. Směšně žárlivý manžel – nezasvěcenec zasahující do umění. Zodpověz mi, prosím, toto: Fred tě pomuchlával, jak se patří, než jsem přišel, že ano? Co? Že ano?“

Zachichtala se. „Trochu mě prozkoumával.“

„Ale já nedovolím, aby má žena byla prohlášena za všeobecné výzkumné území s psími potahy a domorodými nosiči. Kdybys byla dala Fredovi pohlavek, což by se bylo slušelo, nemusil jsem dělat scénu. Pamatuj si to pro podruhé, až zase budeš chtít být moderní a statečná, rozumíš?“

Zkoušela to, jak nejlíp uměla:

„Musíš uznat, že jsi velmi středostavovský a reakční. Proč jsi tak křičel, huboval a tak nemožně se choval – kdybys byl vskutku muž světa anebo kdybys věřil ve schopnost moderní ženy, že se sama umí o sebe postarat, byl bys vlídně poplácal Freda po rameni a vesele mu řekl: ‚Tak už dost, kamaráde.‘ Tak nějak, rozumíš. Tak nějak – laskavě.“

Vysmál se jí, a ona se tvářila, jako by si nebyla jista svou radou.

„Jinny! Vím, že jsem byl hrubý, ale vy oba jste si o to říkali. Nemyslila sis přece, že ti bere míru na plášť do deště, viď? Pláště do deště se nenosí tak těsně k tělu. Tak! A teď mě obejmi.“

Bručela jen zcela málo a políbila ho s překvapivou oddaností.

Věděl však, že to nebude mít dlouhého trvání. Podařilo se mu být na několik minut pánem, melodramatickým, urážlivým, krátce takovým, jakým by měl být každý usedlý, ve svém oboru známý muž, který si vzal za ženu tak půvabnou a zvídavou dívku jako Jinny Marshlandová, ale nebylo mu v té roli volno.

29

Nevtíral se nemístně na další zkoušky, jen se chvíli díval, když pro ni zajel, aby ji odvezl domů. Měl radost, jak trpělivě Jinny pracovala; po dvou týdnech ovládala svou roli dokonale a studovala podle režie, jen někdy se trochu přela s Ricem Helixem, když tvrdil, že dokonalá lady projevuje své city tím, že ukazuje všechny zuby a vrtí prsty tak, jako by po nich lezla štěnice. A ještě větší radost měl z toho, že se spřátelila s novými lidmi: s Letty Vogelovou – která, když nemohla hrát hlavní roli, vážně stavěla dekorace s Bernice Claywheelovou, ženou školního vrchního inspektora, s Dickem a Franciou Wolkeovými, s mladým rabínem Nedem Saroukem a s jeho ženou Netty, a s Jayem Laverickem, mlynářem a kromě Franka Brightwinga jediným členem Federálního klubu, který uznával Masky.

Cass hloubal o záměrech Freda Nimbuse. Když mu nyní připadla děsivá povinnost obejmout Jinny, učinil tak lehce, sotva se jí dotýkaje prsty. Ale Casse napadla nepříjemná myšlenka: že Fred možná využije nejprostší a nejstarší dětské techniky – uvědomí si, že nejbezpečnější je ukrást zavařeninu tehdy, když se rodina hanbí sama za sebe, že křičela na dítě proto, že ukradlo zavařeninu. Soudce Timberlane si nikdy plně neuvědomil, že jsou mimo vězení muži, kteří mají pečlivě zavedené a dobře fundované povolání svádět všechny hezké ženy na dohled, a že proti jejich odborným obchodním metodám je nevinný domácí pán bezmocný.

„Ach, přestaň už s tou nedůstojnou žárlivostí a dopřej jí, aby se pobavila,“ vyčítal si horlivý manžel.

Tu si teprve všiml, že to nebyl nařvaný Nimbus, nýbrž dvorný pan Jay Laverick, s kým se Jinny řehtala v koutech a mezi jednotlivými scénami tančila rumbu.

Jay Laverick byl městský opilec, městský šašek a městská tragédie. Ve čtyřiceti letech byl vdovcem a dědicem čtyř Laverickových mlýnů. Když byl opilý, byl vždy zdvořilý, ale na neštěstí byl skoro vždycky opilý, když byl zdvořilý. Žádný taneční večer v Klubu na vřesovišti neměl punc elegance bez přítomnosti Jaye Lavericka, který ze sebe vydával divoké skřeky a řekl starší (a velmi potěšené) matroně: „Madame, otřásá se můj rozum na svých základech, anebo jste skutečně královna Alžběta První?“ Když lidé říkali, což lidé hrozně rádi říkají: „Ubohý Jay se upije k smrti“, neznělo to podrážděně, nýbrž láskyplně.

Osobně to nebyl kulatý a oblíbený irský komik, nýbrž snědý, bídácký baronet s úzkým, tmavým obličejem a dlouhým černým knírem. Dík jeho zděděné irské konstituci, proti všem normálním pravidlům, nezmenšila přemíra alkoholu jeho milostnou kapacitu.

Byl nejlepším nákupčím mouky severně od Minneapolisu a v obchodě byl obyčejně střízlivý.

Jay a Jinny se znali jen od vidění, teprve na zkouškách se poznali blíže. Líbily se jí na něm jeho zatrpklé pohyby, jeho tragické chvástání, jeho sotva se jí dotýkající ruce, profesionální dotyk chirurga, pianisty, světce, jenž uzdravuje, nebo satyra.

Cassovi bylo opět nepříjemně – byl tím unaven.

Říkal si v duchu: tato ubohá dívka, která ve svetru a kalhotách vypadá bezpohlavně jako ošetřovatelka, snaží se všemožně, aby v tomto zatemněném světě stvořila něco krásného. Žádná paráda a zbytečnosti; prostě svetr a šedivé mužské kalhoty. Ale – je si Jinny vědoma, jak svůdná a nápadně ženská je v těsném svetru?

– Samozřejmě to ví! Všechny ženy takové věci vědí. Jejich kapitál je skromnost, ale jak jím plýtvají!

– Jistě, že si nikdy na takové věci ani nepomyslí, ty farizeji. Miluješ ji, viď? Jak ji tedy můžeš urážet takovým podezřením?

– Ach, k čertu! Kdopak kdy tvrdil, že není v každé dobré ženě hodný kus upíra?

– Slyším nerad, když užíváš slova „upír“ a představuješ si bůhví co zlého –

– Podívej se! Monarcha, který razil ono „Honi soit qui mal y pense“, nebyl zvlášť mravného charakteru. Není nic hanlivého na podezření, že žádnou dívku netrápí pomyšlení, že vzbudila svými liliově bílými půvaby nějakou tu normální biologickou reakci. Nechtěl bys přece, aby byla nesvětácká do slabomyslnosti, že ano?

– Ne, vůbec nic bych si z toho nedělal! Příteli, moje úcta k ní je nesvětácká, má v sobě cosi božského; pro mne je vtělením veškerého ženství všech dob a všech míst.

– Ano, ano. Právě jak říkáš. Ale přál bych si, aby se nedala stále ohrožovat Nimbusem a Jayem. Proč se nebaví s opravdu milým člověkem, jako je Frank Brightwing?

Ačkoliv se Cass stýkal méně s Frankem Brightwingem než s Royem Droverem a Braddem Crikleyem, nebylo v Grand Republic člověka, kterého by měl upřímněji rád. V osmatřiceti letech byl Frank to, čemu se říká úspěšný obchodník pozemky; nezabýval se hrou na harfu ani nákresy andělských perutí, jak měl v povaze, nýbrž zabýval se prodejem staveniště čís. 13, bloku čís. 7; vypočítávání hranic, amortizace a výhod. Měl plyšově hladkou ženu a tři prostřední děti, ale jeho nadšený zájem patřil divadelní společnosti Masky, a jestliže se hra hrála dva týdny, věřil pevně dvanáct večerů, že je hrdina tak neohrožený, hrdinka tak vášnivá, a komická stará tak legrační, jak sami o sobě tvrdili.

Jelikož byl nejnemožnější herec, jak je u tak vřelého obdivovatele herectví pravděpodobné, musil se Frank spokojit prodáváním lístků, truhlařením pro jeviště a pomáháním elektrikáři; byl však úplně spokojen, když mu dovolili při zkouškách držet knížku.

Jelikož byl, ku podivu, také nejnemožnější kritik, byl přesvědčen a řekl to také Cassovi, že jsou šťastni, že Jinny hraje paní Kenyonovou místo Letty Vogelové.

„Ale domníval jsem se, že paní Vogelová projevila velký talent.“

„Ach ne, Casse. Vy laici nerozumíte technickým problémům. Letty je to, čemu v divadelním světě říkáme ‚nadělaná‘, kdežto Jinny si je sebou jista – správný typ. Ach, ta není ani z tohoto světa, Casse.“

Při ranní kávě řekl vesele Cass: „Tak jsem zpozoroval, Jinny, že tě náš přítel Nimbus nechal.“

„Naprosto. Sladký Freddy tak lehko zapomíná, že nikam nedojde.“

„Tobě se líbil.“

„Ovšem. Mám zálibu v krysách. Vědí, jak strkat nos tam, do čeho jim nic není, a jdou rovnou svou cestou. To je jejich povolání.“

Myslila tím asi toto: „Zajisté. Mám ráda lumpy. Srší rozkošnými žerty.“ Její normální míra nářečí tohoto swingového věku se znásobila styky se zuřivě bohémskými divadelníky, ale soudce Timberlane rozuměl dosti dobře jejímu nářečí, a kde se nedostávalo porozumění, osvítila ho láska, a sám užíval dialektu čím dál tím víc.

„Já bych ostatně nežárlil dávno tak na Nimbuse jako na Jaye Lavericka. Domnívám se, že vy ženy na něj pohlížíte jako na ohromně tragickou postavu.“

„To bych řekla! A jak! A jak na mne bere!“

„Neber to příliš vážně. Jay je slušný k mužským, ale má značně rozšířenou pověst, že běhá za každou ženskou od šesti až do devadesáti šesti.“

„Prosím tě, snad mi ještě neřekneš, že žárlíš také na svého starého přítele Jaye!“

„Jak bych mohl? Ha, ha!“

„Zlatoušku, tohle je nejfalešněji znějící jevištní smích, jaký jsem kdy slyšela. Přestaň!“

– Vždyť jsem ti to říkal! Proč jsi o tom vůbec začal? Věděl jsi přece, že s tím nikam nedojdeš!

– Nemohl jsem si pomoci.

Rice a Patty Helixovi věděli, že jejich podivné umění nutit lidi, aby přestali být sebou samými a stali se někým jiným, není zvlášť příjemné. Hra, když se předváděla v auditoru vyšší školy, byla skutečně hrou, a nikoliv ochotnickým čtením. Cass se přistihl, že na okamžik věřil, že Jinny je jiskřivou ženou akrobatického novináře, a nikoliv jeho prostou dívkou.

Na večírku po premiéře u Delly Lentové zaslechl Cass tyto odborné dramatické posudky:

Bradd Criley, advokát: „Na mou duši, hochu, byla báječná. Ani jsem nevěděl, že má v sobě tolik ohně.“

Frank Brightwing, pozemky & půjčky: „Byla desetkrát lepší v té roli než Gertruda Lawrencová. Neviděl jsem sice slečnu Lawrencovou, ale vím to.“

Paní Gerald Lentová, vydržovatelka svého manžela: „Nebyla vůbec špatná, Casse. Ale byl ten Nimbus hnusný! A co teprve Jay!“

Paní John William Pruttová, duchovní, společenský a domácí poradce v bankovnictví: „Pan Prutt a já jsme usoudili, že byla velmi dobrá, soudce Timberlane. Doufám, že hraní divadla a zkoušky jí nezabírají čas patřící válečné pomoci a domácnosti.“

Roy Drover, praktický lékař & chirurg: „Nebylo to špatné představení, a Jinny nebyla horší než ostatní.“

Norton Trock, bankéř: „Ach, Casse, byla prostě božská. Byla správná.“

Fred Nimbus, rozhlasový umělec: „Upřímně řečeno, doktore, jakživ bych to nebyl tak zahrál, kdybych nebyl měl oporu v paní Timberlaneové.“

Jay Laverick byl střízlivý na všech zkouškách, na šesti představeních a na Dellině večírku po premiéře. Nezhroutil se a nestal se tím, čím skutečně byl, až teprve na velmi veselém večírku po posledním představení u Madge Dedrickové. Šampaňské. Ač nikoliv importované. Ale toho večera hulákal, držel Jinny za ruce a chlípně ji líbal.

Cass byl dost blízko, takže zaslechl, jak mu říká: „Tak už dost!“ tak ohavným způsobem, že ji Jay pustil. Přiběhla ke Cassovi a lkala: „Můj drahý, miláčku, jestli mě ještě někdy uvidíš, že nějakého muže povzbuzuji, natluč mně, prosím.“

„Myslím, že toho nebude třeba.“

Byla povahy odpouštějící, neboť ještě než bylo po večírku, tančila s Jayem zcela bezbolestně.

Bradd Criley zašeptal Cassovi: „Jay je slušný chlap, ale dovede být zatracený blbec. Ale Jinny to s ním umí. To je děvče!“

Když Cass a Jinny přišli ve tři hodiny domů, nebojácně ho políbila. Byl rád, že, byť ji jiní muži sebevíc lichotili, hledá u něho pravou náklonnost.

Za úsvitu slyšel naříkat Kleo. Když opustil spící Jinny a sešel dolů k malé kočce, zachvěla se a schoulila se u něho celá vyděšená.

Odměřeně příznivá kritika Skřivánka ve Vlajce, napsaná Pandorou Avondeneovou, přiznávala, že každý účinkující byl buď strhující, profesionální, skvělý, anebo aspoň uspokojivý. Druhý posudek v týchž novinách v neděli líčil hru jako společenskou událost, a ať už náhodou, anebo škodolibostí Abbotta Hubbse, zakončil překvapivým oznámením.

Odhalil, že pan Fred Nimbus, který projevil tak prvotřídní vlohy ve Skřivánkovi, který napsal cyklus rozhlasových povídek o námořnictvu a hrál v něm na rozhlasové stanici KICH s takovým úspěchem, že získal mnoho nových námořníků – nuže, pan Nimbus už nechce déle čekat, až bude odveden, a rozhodl se dobrovolně se dát k námořnictvu.

Celé město jásalo. Ale pan Fred Nimbus nejásal. To vše bylo pro něho novinkou.

Zavolal Casse, jakož i ostatní místní vládce, a křičel, že byl úskočně donucen jít do armády; že Cass musí proti tomu něco podniknout; že čekal nedočkavě, až dojde na jeho číslo, ale nejdříve že si musí uspořádat své záležitosti. Nemá sice zrovna matku, kterou by musil podporovat, ale má na starosti neprovdanou tetu.

„Oznámil mi, že nepůjdu-li dobrovolně, námořnictvo mě donutí. To je hanebné a nedemokratické!“ brečel Fred.

„Nesmysl. Kdo říká, že vás donutí?“ huboval Cass.

„Ach, kdekdo to říká.“

V určitém ohledu to říkal opravdu kdekdo. V městě bylo velmi málo mužské něžnosti k panu Nimbusovi. Ale několik panen, které tleskaly Fredovu mužnému podání vlastní poetické prózy, přišlo mu před penzion zazpívat serenádu. Nebylo tam balkonu, na nějž by byl Fred vyšel, jako Julie anebo mladý Mussolini, ale vystoupil na skládacím žebříku na nejvyšší příčku a oslovil je:

„Drahé dívky, dojaly jste mně víc, než dovedu slovy vyjádřit. Dávám se na vojnu proto, abych bránil ctnost a štěstí dívek, jako jste vy, a zařídil jsem to tak, že nastupuji zítra ráno do okresní soudní budovy, pokoj číslo 307, a která se tam chcete dostavit, přijďte nejpozději do deseti hodin. Nevím, proč byste toužily po mém ubohém podpisu, ale přinesete-li si své památníky, rád vám udělám, co jen budu moci. Jsem šťasten, že jsem konečně byl s to uspořádat své záležitosti a že teď mohu pospíchat tam, kde se nejzuřivěji bojuje.“

Příští den jedno sto a šestnáct žen, většinou mladších devatenácti let, se tlačilo v chodbě a jásalo a plakalo, když se Fred objevil ve dveřích pokoje číslo 307, celý vyděšený v doprovodu posměšně se tvářícího námořního poddůstojníka.

Popřel později poddůstojníkovo tvrzení, že si zažádal o kancelářskou práci u Vrchního velitelství námořnictva.

Jinny s chichtotem přišla sdělit Cassovi, že jí Fred telefonoval, že by se s ní rád o samotě rozloučil.

„Zůstanu s tebou po celou dobu, co tu ještě bude! Nedovolím, aby tě obtěžoval!“

„Nic si z toho nedělej, miláčku. Nepřijde. Řekla jsem mu, aby se šel rovnou utopit,“ řekla Jinny velmi zjemněle.

Manželé a manželky
BENJAMIN A PETAL HEARTHOVI

Jako člen vážné sekty Přívrženců kříže a koruny Benjamin Hearth četl mnohé pojednání o ženách s čtvrtkou bochníka, polovičkou svíčky a hladovějícími dětmi, jež chvějíce se čekají doma na opilé manžely, obyčejně povoláním kočí; užitečná to pojednání, napsaná v Anglii roku 1880 a kolující v pokrokové Americe roku 1940. Benjamin nadšeně četl a rozšiřoval takováto pojednání, a nikdy ho nenapadlo, že v této liberální době by bylo možné pohlaví opilců nerozlišovat.

Byl mladším společníkem firmy Hearth & Hearth, která měla kdysi nejlepší a nejsympatičtější pohřební podnik v Grand Republic, ale v poslední době byla zastíněna méně uměleckou firmou, Larsonovým Funeral Home a byzantskou mezisektářskou kaplí s otáčivým křížem. Byl tlustý, měl rád pivo a sauerkraut, čehož později v záchvatech špatného trávení a pozdní zbožnosti velmi litoval.

Jeho choť Petal byla štíhlá, obrýlená, mladě vypadající žena. Trpěla rovněž dipsomanií, byla ožralá, a to hnusně ožralá, ale Benjamin to až do konce nikdy nepřiznal.

Miloval ji a ona jeho. Každý její výstřelek přijímal jako něco, co se ještě nikdy nestalo a co se rozhodně už nikdy nebude opakovat, a když slyšel, jak toho lituje, jak naříká a slyšitelně si rve vlasy, pokládal se za podlce, že věřil, že se to tentokrát skutečně stalo. Bylo to patrně od žaludku. Anebo z chvályhodného zármutku nad onemocněním druhého dítěte sestřenice Mary, žijící v Indianě.

Benjamin byl uhlazeným a sektářským způsobem dobrý společník; miloval společné večeře o šesté hodině s modlitbou před jídlem a nakládanými broskvemi, a později s partií mahjongu – avšak zavrhoval nemravné karty, které vedou k bezbožství a neřestem. Když se Petal za něho provdala – byla náhradní telefonistkou u právnické firmy Beehouse, Criley a Anderson a později prodavačkou v plátenickém oddělení Tarrova Emporia – dostala se na stupeň společenské prestiže zcela mimo svou zkušenost.

Odjakživa milovala horkou žitnou víc, než Benjamin tušil, avšak šetrnost a nutnost celodenní práce jí bránily se v tom specializovat. Všichni Benjaminovi snobští přátelé – měli většinou vlastní domy, a jeden z nich byl samostatným živnostníkem, optik Orlo Vay – říkali, že je Petal úplná lady a že má zvláštní vlohy pro výzdobu klobouků.

Nevěděli o jejím zvláštním nadání a zradě: když byla opilá, působila v telefonu stále jako střízlivá.

Nebylo valného podezření, až tak asi dva roky po její svatbě, když ve čtrnácti dnech se omluvila a nepřišla na tři různé večeře, na něž byla s Benjaminem pozvána, a odvolala večeři, kterou sama pořádala, vždy pod záminkou, že „právě dnes odpoledne mi přijeli z Indiany neočekávaně blízcí příbuzní“.

Její společnost pocítila, že má příliš mnoho příbuzných v Indianě a že přijíždějí příliš neočekávaně. George Hame, soudní referent, podnikavý a zvídavý muž, připlížil se po jednom takovém trapném odmítnutí až k Hearthovu hnízdu, a nahlédnuv pod záclonu, zahlédl, že Petal nehostí nikoho, ani z Indiany, ani odjinud, nýbrž že leží natažena na gauči, zřejmě chrápajíc, zatím co Benjamin sedí celý zoufalý a hladí si bradu.

George pak referoval, že mu to připadalo, jako by byla „natáhla bačkory“.

Benjamin věděl, že se napila, „protože je škaredě nachlazena, nebo má střevní chřipku“, avšak v slepotě sdílené lásky se dal oklamat střízlivostí, s níž mu oznámila, že jí není dost dobře, aby šla večer z domova, a že si vymyslila příbuzné z Indiany, aby se nedotkla citů svých přátel.

Byl udiven přívalem pozvání, který se teď na ně hrnul.

Petal měla patřičnou porci úžasné opatrnosti hlupců, a vyhodila si z kopýtka, vždy jen když byl Benjamin pryč za svými pohřebními povinnostmi. Avšak ve společnosti skvělých nových přátel, které poznala ve výčepech, teď když měla víc volného času a víc peněz, stala se méně opatrnou, ale tím žíznivější. Jednou, když se bezpečně vrátila domů z pitky právě včas, aby připravila Benjaminovi večeři a našla doma vzkaz, že musí na celý večer za prací na nějakou farmu, cítila se neobvykle volnou a šťastnou. Smála se a svlékla se do županu. Vytáhla svou soukromou láhev žitné, dopila ji, ukryla ji opět, pocítila nevolnost, vyndala láhev znovu a byla překvapena, že je prázdná.

Ve vlajícím županu vyběhla z domu, přes ulici napříč jízdní dráhou, kolem dvou červených světel a do obchodu s lihovinami.

Cestou domů s lahví v ruce ji zastavil strážník. Naznačil, že vypadá, jako by byla utekla z blázince, a pro ni to byl takový otřes, že zaječela, sedla si na okraj chodníku a dala se do pláče. Mladý muž, který ji následoval, přistoupil k strážníkovi a řekl vlídně: „To je moje sestra, inspektore. Měla vysokou horečku. Dovedu ji domů.“

Dav se řehtal při podívané na opilou ženu, zpola vlečenou mladým mužem, a z vděčnosti nad ním prolévající slzy. Dovedl ji skutečně domů, do postele. Co mohla z vděčnosti udělat jiného než se mu vrhnout kolem krku a zlíbat ho?

Trpělivý Benjamin při práci v průvanu na statku o tom nic nevěděl a nikdy se nedověděl.

Jeho první poznání přišlo později, když se vrátil domů z podniku, který byl podle jeho názoru „opravdu krásným pohřbem“, a našel doma v jídelně vlhký strop, jímž prosakovala voda. Nahoře ve vaně, nahá, pod obraz zpitá, zpívajíc Červený, zářivý šátek, byla jeho Petal.

Nejpřísnější slova, která ji potom řekl, byla: „Holčičko, slib mi, že nedopustíš, aby tě ještě jednou někdo svedl k pití. Jsi takový nepodezřívavý hlupáček, drahoušku, že ani nevíš, co taková hnusná kořalka dovede. Slib Bennymu, miláčku, že se toho už nikdy nedotkneš.“

„Ach, slibuji – ach, bože, moje hlava!“ vzlykala vlhká Petal.

Ve střízlivém stavu byla Petal zvlášť ušlechtilá ve volbě slov, byla si vědoma, že zmiňovat se o těhotenství slovním gestem méně zjemnělým než „šťastná událost“ by bylo hrubé a neomalené a rozhodně v křesťanských kruzích nepřípustné. Ale týden po scéně ve vaně, když je George Hame pozval ze zvědavosti na kuře à la reine, vyklouzla s Georgem do garáže, vypila s podivuhodnou rychlostí pět skleniček a vrátila se, aby se točila kolem Benjamina a prohlašovala chladným, vlídným, velmi střízlivým a zaujatým hlasem: „Kriste, jaké jsi ty tlusté prase. Máš tu nevýhodu, že tvoje matka prala lidem doma prádlo, a víš sám, jak jí strážník na obchůzce za to platil. – Proto bych ti radila, abys mě už neoslňoval svými rozumy z nedělní školy.“

Benjaminovi bylo velmi trapně, když takhle mluvila. Vysvětloval kdekomu, že to tak nemyslila. Že je jen nervózní.

Teď už věděl. Avšak taková byla jeho láska k této ženě, byl tak jemný, a nadto povýšený, že si nedovolil přiznat, že to ví.

Když už bylo jasné, že to chápe, byla méně opatrná, a on o ni pečoval jako ošetřovatelka v soukromém blázinci. Čistil jí boty, když je povrhla, převlékal peřiny, když znečistila postel, a když ho tloukla, ačkoliv byl silný chlap, naříkal: „Ach, nedělej to, drahoušku! Nechtěl jsem tě rozzlobit.“

Vyvinul se v ní nový a překvapivý zvyk, bila lidi kolem sebe, bila je klidně a velmi bolestně. Provedla to jednou v pastorově domě, a tím se skončila možnost vzkříšení společenského postavení Hearthových.

Dávala vinu Benjaminovi; tvrdila, že lidi nesnášejí jeho vulgární řeči. Na toto téma povykovala celou hodinu. Když se pokoušel ji umlčet, zamkla se do hostinského pokoje, kde měla uloženo půl bedny žitné. Chvílemi na něho řvala dveřmi, chvílemi pištěla oknem na zděšené děti ze sousedství.

Benjamin si zvykl nechodit do obchodu, aby ji hlídal. Byli z nich poustevníci tím opuštěnější, že seděli spolu a vzájemně se špehovali. Věděl, že žena přemýšlí o tom, jak ho zabít.

Jeho starší bratr Robert, hlava firmy, mu řekl, aby buď zavřel Petal někam do ústavu, nebo aby vystoupil z firmy.

Vystoupil.

Šel k Wargateovi na pilu zpracovávat válečný materiál, a celodenní práce na cirkulárce ho uspokojovala, ovšem když nepřemýšlel o Petalině neštěstí. Lidé jí nerozuměli.

Po dva dny byla doma a nemohla sehnat vůbec žádnou kořalku, protože jí nenechal peníze a v obchodě jí nedůvěřovali. Tu si našla starého mládence, který byl povolný.

Když podpálila dům, musil ji Benjamin poslat do soukromého sanatoria. Bydlí teď v jednom pokojíku, vaří si na petrolejovém vařiči, protože skoro vše, co vydělá, padne na její pobyt v sanatoriu. Ve svém pokoji má jedinou ozdobu: obraz Petaly jako nevěsty v bílém hedvábí, neposkvrněné a krásné. Benjamin sedí a celý večer se dívá na obraz anebo do novin.

Bytná mu půjčuje noviny. Má pocit, že si nemůže dovolit si je kupovat.

Říká, že až se jeho drahá žena zotaví z duševního otřesu, který jí přivodila smrt milovaného příbuzného, odjedou na venkov, najmou si farmu a budou pěstovat květiny. Benjamin miluje především všechny květiny, které vypadají jako bílé neposkvrněné a krásné hedvábí.

30

Na středním západě nebylo ještě válečných přídělů benzinu, takže na počátku svých letních prázdnin jeli na sever k Ely a hlubokým lesům arrowheadského kanoistického kraje, až ke Grand Portage, který roku 1790 býval hradem francouzských a britských lovců kožišin. Ještě dnes lze vidět duchy těchto cestujících v kápích a přehozech, jak za tmy táhnou kánoi.

Zpět jeli kolem rozlehlých, veselých severních břehů jezera Superior do Grand Marais, ke guntflintské stezce a temnému jezeru se clonami smrků, kde veslovali při velkolepém západu slunce, a v hrozivé majestátnosti jejich hlasy k sobě přihnaly ze strachu z opuštěnosti.

Seděli nyní ve svém voze na silnici a zhlíželi daleko dolů na město Duluth a na modrostříbrnou rozlohu jezera Superior, oslňující plochu vnitrozemního oceánu. Naproti tomuto zúženému konci jezera se zdvihají v kopce wisconsinské břehy a na minnesotské straně k východu za náhorní planinou vytvářejí strže útesy hollisterských hor, určených pro západního Rip van Winklea. Vzduch byl řidší a ostřejší než zemitá vůně jejich vlastních žitných polí a křovin v údolích.

„Jak vzrušující a krásné,“ uvažovala Jinny, „je město Duluth mezi kopci a jezerem. Líbila se mi celá naše cesta – Grand Marais – města na Riviéře leží patrně právě tak pod horami. A ty jsi byl tak zábavný, umíš úžasně veslovat a chytat ryby. Jsem vám velice zavázána, pane.“

„Od svatební cesty jsme se, myslím, tak dobře neměli. Podívej se tamhle na tu loď, jedoucí na východ.“

Kovová loď, veliká jako oceánský parník, se rýsovala na mléčně bílém východním obzoru; jiskřila v dopadajícím slunci a za chvíli byla z dohledu, zůstala po ní jen stopa kouře.

„Zítra bude v Soo,“ hloubal Cass. „Zdá se mi vždycky, že je cosi smutného na míjejících lodích, které nás mohly dovézt do přístavů s dómy, věžemi a bazary – a asijským ptactvem. Ale kdybych tu byl v Duluthu sám, představoval bych si, že loď odváží tebe při západu slunce, a já že na ní nejsem.“

„Podívej se! Tady jsem. A ne na lodi!“

„To jsem rád.“

Stříbrné vlnky přeběhly přes jezero, a druhá veliká, červená loď, mířící k západu, se objevila v dohledu s vysokým kapitánským můstkem a uhlím naloženým vnitřkem, určeným pro pece v Minneapolisu a v obou Dakotách. Jejich zadumanost zmizela v prozaičtější veselosti.

„Jaká spousta uhlí je asi v té lodi a jaká práce s vykládáním,“ prohodil Cass.

„Poslyš, miláčku. Přestěhujme se do Duluthu. Je to jistě zábavnější než v Grand Republic.“

„Ne. Je to příliš veliké město. Má víc než sto tisíc obyvatel. A to je strašné – skoro tak zlé jako Chicago anebo Londýn. I Grand Republic je příliš veliké. Mám rád města, kde člověk každého zná.“

„A já mám ráda města, kde jsou lidi, které můžeš znát!“

„Ale, ale, v Grand Republic jich znáš dost a dost, a sama to víš nejlíp.“

„Ach ano, někteří jsou docela milí. Rose a Francia a Lyra a Valerie, má rozkošná neteř, a Nelly Sarouková a Fliegendovi a Bradd a Frank a rev. Gadd a Tracy a Chris a Blackstaffovi.“ Zahloubala se a dodala vzdorovitě: „A Jay Laverick.“

„Mně by stačilo míň Jayovy společnosti.“

„Buď k němu spravedlivý. Je beze sporu trochu jako mor, ale je to takový divný, opuštěný člověk – potřebuje sympatie – a jsem přesvědčena, že si tebe váží mnohem víc než mne.“

„To si mne tedy váží velmi mnoho. Ale nemluvme o něm.“

„Dobře… Chudinka Jay.“

Loď třikrát zahvízdala, žádajíc, aby byl zdvižen vzdušný most a tím přístup do zálivu St. Louis. A v noci slyšeli v duluthském hotelu sirénu v mlze – nejdříve zněla jako lkající tele a pak jako když obři stěhují obří nábytek.

Mlha a supící vlečné lodi, myslil si Cass, a obrovské lodi na vodách! Jednoho dne je Jinny a on poznají v Sydney, v Portsmouthu a Rotterdamu.

Na zbytek horkého letního období si najali vilku na severním břehu jezera Dead Squaw. Byla vzdálena sedm set a padesát stop od domku, v němž bydlili spolu profesionální mládenci Bradd Criley a Jay Laverick.

Tato malá letní kolonie na jezeře Dead Squaw si posměšně říkala „Flákačov“. Bylo tu asi tucet domků, většinou vilek, koupališť, loděnic a stanů s dřevěnou podlahou, v nichž přespávali Junioři a Sestry.

Jen v jedné vilce byl bar, a to byl útulek Jaye Lavericka. Uvnitř byla čtyři lůžka a jedna místnost se spací pohovkou, ozdobenou hedvábným přehozem a zřejmě neužívanou.

Do kolonie patřili Penlossovi, Droverovi, Brightwingovi, Beecher Filliganovi, Vincent Ospreyovi, onen dopředu hledící mladý právník a jeho dozadu hledící žena Cerise, Scott a Juliet Zagovi, a kromě toho sem přicházelo mnoho návštěvníků z blízkého jachtklubu.

Pravý Američan je činný i v nečinnosti. Flákačovští kolonisté se nepovalovali lhostejně se dívajíce, jak příval vody pomalu stoupá a splývá s pomalu se otáčející oblohou, až nebe a země tvoří jediný sluncem žhnoucí sen. Nikoliv, plavali, potápěli se, plachtili, rybařili, jezdili do města do biografu, hráli bridž, pekli řízky a ryby venku na rožni, tančili k hudbě z rádia, značně mnoho pili a opatrně se namlouvali.

Grand Republic nebyla obec zvlášť koketní, ale ve Flákačově nejvážnější povaleči byli v klasickém prostředí: hluboké smrkové lesy, loďky vystlané polštáři, a dlouhá dřevěná mola, na nichž lelkovali nymfy a fauni z Thessalie, s několika satyry. Ale mezi nimi všemi byl pouze Jay Laverick osočován jako záletník, a na jeho obhajobu tvrdil Bradd Criley, že Jay koketuje jen proto, aby skryl svou jedinou vášnivou lásku – alkohol.

Vedle v jachtklubu řekl dr. Roy Drover veřejně Braddovi: „Jay tedy není zástěrkář, co? Pak tedy ty jím nejsi taky.“

„Já rozhodně záletný nejsem.“

„A co Gillian Brownová a Sabina Zlatokopka?“

„Co? Co je s nimi?“

„Myslíš, že je nikdo neviděl se plížit ve středu časně ráno od vás z chaty?“

„U mne nebyly. Viděl jsi je?“

„Osobně ne.“

„Pak o tom laskavě nemluv, Royi. Svěřuji ti důvěrně, že to je lež!“

„Prosím, jak chceš, Bradde. Nejde tu ostatně o mou kůži.“

Rada starších v klubovním baru se usnesla, že dr. Droverovi se dostalo správné odpovědi. Šla tak daleko, že prohlásila, že nehledíc na to, co provádí Jay, je Bradd naprosto nevinný: to jest, má přirozeně několik přítelkyň v St. Paul anebo v Chicagu, ale ke svým klientkám, ke svým stenografkám a k ženám a dcerám svých přátel, se chová vždy – a nakonec zpravidla s prospěchem – bezúhonně a neosobně.

Po celý den bylo ve Flákačově hlučno, jak se děti hrnuly k jezeru. Muži byli většinou v městě ve svých kancelářích, mimo soboty a neděle, a nyní ve válce jezdily s nimi často také ženy. Jinny a Rose Penlossová jezdily do města vždy ve středu a v pátek, aby pracovaly jako číšnice ve vojenské kantýně anebo aby roznášely kávu a chlebíčky vojenským transportům. Ač byl soud zavřen, odjížděl Cass třikrát týdně buď do přídělové komise, anebo do finanční rady. Celý Flákačov byl v práci, jediná hrozba mravnosti byl Jay Laverick.

Je neblahé, myslil si Cass, že je to právě Jay, kterého Jinny pokládá za zvlášť zábavného.

Ale její sympatie pro Jaye byly povrchní, líbilo se jí, jak tančí a jak se sardonicky tváří, mluvila o něm tak upřímně, že Cass uznal, že by bylo mylné ji podezřívat. Při plavání, tenisu a veslování se mu mohli sotva vyhnout. Jinny skákala dobře do vody, a po celé odpoledne v jachtklubu se jí ruce míhaly jako mrštné kordy, když rozdávala při bridži karty, ale ve všech těchto zábavách, byl-li aspoň částečně střízlivý, Jay vynikal. Cass si namlouval, že je to tak pro Jinny dobré a žádoucí.

Ale když Passadena Filliganová, manželka Beechera Filligana, která sama měla Jaye velmi ráda, pojmenovala posměšně jeho oblíbený ranní nápoj, gin s hořkou, Jinn a Jay, a ihned se to ujalo, tu byl Cass zaražen.

Bylo zřejmé, že jediná bezpečná cesta mezi jalovou nudou a ještě jalovějším flirtováním jsou pro Jinny děti. „Zanechme opatrnosti a založme rodinu,“ vypravil ze sebe Cass.

„Ano, dobře,“ odpověděla.

A to bylo vše.

Vydali se v sobotu odpoledne na malebnou procházku; Roy Drover s Cassem šli před Jinny a Jayem. Tentýž Cass, který před třemi měsíci by se byl otáčel jen proto, aby potěšil oko pohledem na svou nejmilejší, nezdržel se otáčení, aby neméně něžně špehoval.

Viděl, jak se Jinny s Jayem vedou podpaží. Viděl, jak Jay tiskne její ruku mezi svou paží a tělem. Viděl, jak mu ji Jinny vytrhla, ne však zvlášť rychle, a jak se potom něčemu smáli.

A tak Cass, lepší druh amerického manžela, jenž neslyšel Royovu důležitou poznámku o divoké rýži jakožto krmivu pro kachny, měl touhu se obrátiti a požádat Jaye, aby mu laskavě nesváděl manželku, že by to bylo mnohem přátelštější, kdyby to nedělal – a odpustí mu laskavě Jinny, že se o tom zmínil?

Uvědomil si, že si Jay všiml jeho špehování. Jay opustil dívku, přiběhl za nimi a křičel důležitě: „Hoši, vrhla se už na vás někdy divoká kočka? To se mně stalo teď. Jinny se do mne pustila jako divá, že jsem chtěl svést Passadenu Filliganovou. Dovedete si to představit? A já jsem jakživ na to ani nepomyslil, zdali by Pas vůbec chtěla. Vím o ní jen to, že je dobrá partnerka na tenise. Hnal bych ji, jako ostatně každou jinou z Grand Republic, když přece už mám děvče ve Fergusu. Mám tam totiž filiálku. Čert aby vzal všechny ženské, i tu vaši chytrou ženu, Casse. Poslyšte, Royi, přijde se zdravotní komise podívat na kanalizaci dolů k mému mlýnu?“

Ale Jinny kráčela jakoby nic s nepatrným potměšilým úsměvem, jakoby veselou vlajkou svých myšlenek. Vypadala tak radostně! Cass trpěl při pomyšlení, jaké asi stvůry číhají kolem její bezstarostnosti.

– Byl bych hrozně nešťasten, kdyby se do něčeho zapletla a dostala se na kluzkou cestu lehkomyslných žen. Už pro svou vlastní čest, existuje-li jaká, ale především pro její čest a spokojenost. Zabilo by mě, kdybych viděl, jak se její bezpečný úsměv mění v nedůvěřivý, vyděšený a prosebný. Drahá Jinny, nedělej hlouposti. To je to jediné, oč tě smím prosit.

A tak tito provinční, středostavovští a nesložití nedělní prochazeči, venkovský úředník se svými měšťáckými přáteli a mladou venkovskou ženou, která zřejmě neměla nadání pro vášně a duševní muka bohémy, Mayfairu anebo bulevárů, si těžce razili cestu obyčejnými, ve slunci se zachvívajícími, vonícími lukami až k Timberlaneově letní vilce na chaluhovitém jezerním břehu.

Domek ze smrkových prken, kdysi zřejmě natřených zeleně, byl vzdušný jako ptačí klec. Střecha přesahovala přes uzavřenou halu, která zabírala polovici domu a sloužila za obytný pokoj, jídelnu, oboustrannou observatoř každého kroku Filliganových a Ospreyových, a Cassovu ložnici s postelovým rámem a matrací, houpající se na čtyřech ocelových řetězech. Uvnitř domu byl jen úzký obývací pokoj se staromódním krbem, Jinnina malá ložnice, kuchyně s petrolejovým sporákem a koupelna s doma vyrobenou sprchou. Paní Higbeeová a Kleo měly vzadu za domem pro sebe stan z dehtového papíru o jedné místnosti. Z Kleo se stala ponurá, mladá lovkyně, hrozba ptáčků a nebezpečí ryb.

Celý dům byl spíš stanem než bytem; nasával do sebe vůni jehličnatých stromů, vánky, jež věčně unikaly v předstíraném zmatku od živě zbarveného, svěže vonícího jezera.

Ach, utečme se na venkov a najděme si prostý domov, nedbáme o mramorové sály a útrapy Tyru a Říma. Zde kvete mír, plodnost a rodinná pohoda, a srdce šťastných ženců přetékají prostou radostí. Kdežto my, otroci města, platíme trpkou daň za své bouřlivé tragédie: zaplať bůh, že je zde neznají!

Když došli k domku, pohleděl Cass prosebně na Jaye, doufaje, že bude tak moudrý a odejde domů. Ale to nebyl Fred Nimbus, který by se byl dal zastrašit. Jay měl dost dovednosti ve svém povolání vesnického galána, že by byl s to odpovědět: „Nevím, o čem to mluvíte. Chcete mi snad dát na srozuměnou, že vaše žena, o níž jsem se domníval, že ji ctíte a si jí vážíte právě jako já, je žena bez cudnosti, anebo tak hloupá, že se dá obalamutit každým kolemjdoucím?“

Ach ano, mohl by Lavericka zabít, ale nikdy by ho nemohl zahanbit anebo zastrašit.

„Což abychom si my čtyři dali partii bridž?“ řekl rozzářeně Jay.

„Já ne, nemám na to chuť. Mám chuť si chvíli posedět s Royem,“ řekl Cass.

„Výborně. Teď máte aspoň příležitost mě učit hrát šachy, Jinny. Jistě jste se už naučila dost od starého Casse a hrajete dobře. Sedneme si tady do haly, jako malé myšky, abychom zde chlapce nevyrušovali.“

„Skvělé!“ zašveholila Jinny.

Cass s Royem se mrzutě usadili pod strom, jeden na pařez, druhý na trakař.

Roy bručel: „Není to moje věc, ale myslím, že Jay není z těch, kteří by se nevinně točili kolem mladých děvčat.“

„Jay je vtipný. Baví se s ním. Je docela neškodný.“

„Ach, zdá se ti? Raděj se přesvědč, zdali ji nebaví až příliš. No, jen se, prosím tě, nečerti. Už se do toho nebudu plést. Ale jen se zeptej Pas Filliganové – anebo ještě líp, zeptej se jejího manžela – jak je Jay neškodný. Ale teď půjdu domů a trochu si zdřímnu. Na shledanou… Pa, Jinny…! Ani mě neslyšela.“

Cass seděl sám na pařezu, příliš úzkém, než aby byl pohodlný, ale kolem sebe měl čerstvé třísky a piliny, příjemně vonící. Potřeboval útulnost domova, neboť viděl v duchu hrozivý průvod.

– Tracy Oleson, Eino Roskinen, Abbott Hubbs, Bertie Eisenherz, Fred Nimbus, Jay Laverick. Žádný z nich nebezpečný, ale přál bych si, aby s takovým nadšením nevelebila ctnosti všech těchto nul.

Když Jay odešel, vyplavali Cass a Jinny ke vzdálenému molu. Plaval kraulem, vytrvale a vyrovnaně jako nákladní parník, neúnavně a rychleji, než se zdálo. Ona koketovala s vodou jako plachetnice. Leželi pak na úzké písečné výspě a opalovali se. Byla celá světle hnědá; on byl na těle, na tvrdém a vyklenutém hrudníku, měděně narudlé barvy, indiánského odstínu. Když se takto osvěžil, bylo mu snáz všechno naráz vyhrknout:

„Zlatoušku, nežárlím na Jaye, ale je u nás příliš často. Ten chlap je odvážný desperát. Provádí to vždycky tak dlouho, až ho někdo srazí. Neudělala bys to za mne?“

„Ach, můj bože, jen proto, že s ním ráda hraji tenis a že tak zábavně vypráví…“

„Ano, jen proto!“

„Co?“

„Znám všechny jeho ctnosti líp než ty. Už dost dlouho je nápadně ukazoval. Ale oba víme, za čím jde, a což je horší, on ví docela dobře, že to víme, a jestliže mu dovolíme, aby se tu stále točil, souhlasíme prakticky s jeho morálkou. Přeji si, abys mu řekla sama, aby si už přestal hrát na Casanovu u jezera.“

„Ale ovšem, můj drahý, řeknu mu to, přeješ-li si, ačkoliv opravdu nevěřím, že by měl se mnou nejmenší úmysly. Je příliš zaujat Passadenou Filliganovou.“ Její oči se náhle upřely do prázdna a hněvem ztemněly. „Kdyby ji čert odnesl!“

„Můj ty bože, Jinny tolik ti na něm záleží? Snad nežárlíš na Passadenu?“

„Jak? Co? Na Passadenu? Kriste, to ne! Chtěla jsem jen říci, že mi jde celá ta smečka na nervy – Filliganovi a Jay a všichni dohromady. Bože! Jak jsou špinaví! Máš pravdu. Ty jsi poctivý a dobrý.“

Tuto noc ležel v klidu a bezpečí a naslouchal větru v lesích, daleko na severu na pobřeží opuštěného jezera.

Potrestala doprošujícího se pana Lavericka prostě a úžasně působivě. Příští sobotu při tanci v jachtklubu, když byl Jay zvlášť k ní pozorný, vykřikla veřejně: „Jakže, pane La-ve-ri-cku, vy se snažíte se mnou koketovat? Vraťte se do té své irské špíny, vy černý ďáble!“

Věděla, že jediná věc, na kterou byl Jay citlivý, byla neobyčejná špinavost jeho snědého dědečka po meči, který se narodil mezi východním větrem a ničím. Když se vystěhoval do Ameriky, pracoval ve skupině na trati, a zemřel v brlohu zvaném U Erinových nudlí, německém výčepu na Washington Avenue v Minneapolisu, se švédským majitelem a s čínskou jídelnou.

Jay ji okamžitě opustil a šel k baru. Dobrý soudce byl překvapen, jak ho její hrubost potěšila.

Obrátil se na Bradda Crileye.

„Prosil bych tě, abys promluvil se svým přítelem Jayem. Pořád se točí kolem Jinny.“

„To rozhodně udělám. Mám Jaye rád, není tak špatný jako jeho skutky, ale je to blázen. Neřeknu mu, žes se mnou o tom mluvil, Casse. Řeknu mu jen, že se mi Jinny hrozně líbí a že bych chtěl, aby zmizel ze scény, nebo tak nějak.“

„Děkuji ti, Bradde.“

„A je to ostatně pravda. Od počátku jsem měl Jinny rád jako strýček, a mám touhu ji chránit skoro jako ty.“

„Jsem o tom přesvědčen a jsem ti velice vděčen.“

Bylo tedy vyhlášeno příměří, a Cass a Jinny byli opět důvěřivými milenci, seděli spolu v severním soumraku a Kleo se jako duch proplétala mezi stromy.

Usadili se ve vesnickém klidu u jezera, spokojeni skromnějším bydlením, než byla letní sídla Wargateových anebo Bertieho Eisenherze, který měl vlastní jezírko. Ze známosti s Bertiem se Jinny naučila tomu, co pozná každý cestující přes Atlantik: že se člověk stýká s důvěrnými přáteli z prázdnin pouze na ulici.

Když se vzdala laškování, pustila se do plavání s takovou vervou, že se stala hrozbou olympijským přebornicím – na dva týdny.

Při všech sportech byla dovednější, přirozenější a rychleji se učila než Cass. Skákala, hrála tenis a golf, jezdila na koni, veslovala s radostí, s vrozeným talentem a stylem, s vrozenou lehkostí. Cass se učil těžce a nedával najevo, že by ho tyto hry zvlášť bavily, ale ovládal je líp než Jinny a vytrvale se v nich cvičil, když už Jinny dávno nudily.

Avšak všechno toto soutěžení zmizelo v problému poměrného bohatství. Neboť Cass se stal na své poměry – boháčem.

31

Přijel z města a před jejich letním domkem volal: „Jinny! Jinny!“ a vytáhl ji vrávorající zpod staré divoké jabloně, kde ležela schoulena a spala se spící Kleo v náručí.

„Jinny,“ vyptával se, „řekla bys, že sto deset tisíc dolarů je mnoho peněz?“

„Já bych řekla, že všechno nad pět tisíc dolarů je mnoho peněz. Proč?“

„To je pohádková suma, kterou teď vlastním.“

„Peníze! Šaty! Indické šály! Červený obojek pro Kleo! Gramofonová deska ‚Liebestodt‘! Dostal jsi od někoho úplatek? Ach, božíčku!“

„Nic tak zajímavého. Hm. Jak bych byl nešťasten, kdyby mě chtěl někdo podplácet sto tisíci dolary! Musil bych to odmítnout.“

„Proč?“

„To přece víš.“

„Nevím! Proč?“

„Nemohu ti vysvětlovat, proč, ale rozhodně bych odmítl.“

„A co kdyby ti dával dvakrát sto tisíc?“

„Jen to nezvyšuj do nekonečna. Odmítl jsem sto tisíc, že ano? Řekněme si v rychlosti, že jsme se shodli na zásadě, a pokračujeme v experimentu.“

„Ale vážně, kde by byla tvá mez?“

„Jinny, zač bys prodala svou ctnost?“

„Komu?“

„Řekněme průměrnému muži.“

„Myslíš doma, anebo venku?“

„Řekněme, venku.“

„Myslíš, za takové letní noci, jako je dnes, s úplňkem – anebo za lednové noci – Ach, můj zlatý, nepokládáš to ani za vtipné, viď?“

„Ale poslouchej konečně. Oněch sto tisíc, které už máme…“

„A deset!“

„A deset. Otec mi zanechal dost peněz, takže jsem si mohl padesát tisíc dolarů bezpečně a dobře uložit. Zanechal mi však také činžák s obchody a byty dole v South Endu. V posledním domě to bylo všechno skoro prázdné, skoro nic mi to nevynášelo, ale teď, když Wargateovy a jiné továrny zdvojnásobily válečnou výrobu, nastala veliká bída o byty v South Endu, a dnes mi řekl Frank Brightwing, že za ten majetek mohu dostat na ruku šedesát tisíc dolarů, a já jsem mu odpověděl, že to nemá větší cenu než třicet. Ach, bože!“

„Nemáš z toho radost. Nechceš to udělat?“

„Udělal jsem to. Mám v kapse krásný šek na šedesát tisíc dolarů minus tři tisíce provize.“

„Ach, ukaž, ukaž mi, honem mi ukaž tu nádhernou věc!“

Spolu si slavnostně prohlíželi malý ústřižek papíru, na němž bylo napsáno „Padesát sedm tisíc ($ 57,000 & 00/100)“ a který bude kouzlem tohoto důvěřivého věku bez námitek přijat cizími lidmi výměnou za cihlové domy, hovězí pečeni, lístky na „Hamleta“ a za losy „bezpečí pro k smrti pronásledované oběti tyranie“.

Jinny pronesla uctivě: „To je ale trik! Pozor – počkej! Neřekl jsi mi, že Frank Brightwing dostane tři tisíce z našich peněz? Dovol, to je skandál! Ani ne před minutou… Pročpak jsi vzdychl? Nad takovýmto elegantním kouskem papíru by se, myslím, radovali i andělé, ba i Ma Pruttová by se tvářila jakž takž spokojeně. Proč jsi tak bledý a unylý, mladý kapitalisto?“

„Ach, ani nevím – taková vysoká cena – je to jako vydělávat na válce. Mohu ovšem většinu těch peněz uložit do válečné půjčky…“

Žádný advokát, obhajující zločince, nikdy nezaútočil zuřivěji než nyní Jinny. Cass byl přemožen. Z pětatřiceti tisíc na válečnou půjčku to srazila na pět, a málem až na tři, a v půl hodině, aniž Cass věděl líp než největší laik, jak byla smlouva uzavřena, zavázal se své velitelce investovat dalších pět tisíc do výnosnější spekulace, vložit pětačtyřicet tisíc do nového domu a příslušného zařízení a věnovat dva tisíce na čistě soukromé přepychové výdaje.

Mrzelo ho, že Jinny není ve svém vlastenectví dost štědrá, ale pak mu bylo líto, že nejsou štědří oba. Jako téměř každý jiný dobrý občan všech dob udělal velmi málo kromě toho, že projevil lítost.

Nevěděl, že se zavázal, mimo dosah soudní moci, zakoupit nový dům a opustit staré pohodlí Bergheimu. Věřil, že „si to stále ještě rozmýšlí“, a v bezpečí této domněnky šel této noci spát, zatím co uvnitř domku seděla Jinny v zadumání celé hodiny, majíc své malé ruce, tak dovedně vládnoucí tužkou, golfovou holí nebo kladívkem, horoucně sepjaté kolem kolen jako malé dítě. Hleděla upřeně na svíčku, až lůj nabyl tvaru věží a hrotů, oceánských parníků, vzdutých mostů, pařížských atelierů, ohromného jeviště v New Yorku a malé, vzrušené postavičky uprostřed.

Probudil se na svém visutém lůžku v hale, šel se na ni podívat a rychle ji políbil na rozpálené tváře a sepjaté ruce. Založila si nahé paže za hlavu a zamumlala. „Nikdy žádný jiný než ty, miláčku. Toužím po mnoha hloupostech a ty mi všechno dopřáváš, ale po tobě toužím nejvíc. Přeji si leckdy, abych to byla já, která dávám, a ne stále jen ty.“

Debata o koupi nového domu začala znovu hned ráno, jak je zvykem už definitivně rozřešených domáckých debat.

„Hm – Hm –,“ řekl mnohoznačně Cass. „Nový dům. Teď za válečných omezení je ovšem nemožné stavět. A já, upřímně řečeno, nevěřím, že bychom stáli o nějaký dům, který si vystavěl někdo jiný podle svého vkusu a jen pro sebe. Chápeš mne?“

„Ano, je to… Poslyš, tahle grapefruitová zavařenina s pomeranči se vůbec nedá srovnat s čistou pomerančovou. Jedeš, Kleo ze stolu! A neporaz mi Isidu.“

„Myslím, že je to naprostá pověra a skoro dětinství, že máš tu křišťálovou hračku věčně u sebe, miláčku.“

„Vážně? Viz Frazera, ‚Zlatý keř‘. Ano. Víš, že bude velká starost vyhradit v novém domě, ať už je takový, či makový, dost místa pro všechny tvé knihy?“

„Ale vždyť… O tom si chci právě s tebou pohovořit.“

„Věděla jsem to, věděla jsem to, ach, můj zlatoušku, vždyť jsem to věděla! Když jsem se ráno probudila, řekla jsem čermáčkovi: ‚Čermáčku, vsadím se s tebou o dva červy, že pan Timberlane mně bude chtít namluvit, že je nesmyslné kupovat nový dům.‘“

„Ano, to chci.“

„Co chcete, pane soudce?“

„Tě o tom přesvědčit.“

„O čem?“

„Že musíme velmi pečlivě uvážit, chceme-li to skutečně podniknout. Máme přece velmi krásný starý dům, a kupovat nový, by znamenalo ztratit kapitál.“

„Ale vždyť můžeš ten starý prodat.“

„Nevím, bude-li to tak snadné.“

„Když je to tak krásný, starý dům, jak říkáš?“

„Ano, ano, ovšem… Ale já musím chránit kapitál. Při příštích volbách mohu být jako soudce snadno poražen, a z čeho bychom pak žili?“

„Mohl by sis otevřít advokátní kancelář a vydělávat asi pětkrát tolik, jako je tvůj nynější plat, takže bychom se nějak uživili.“

„Snad.“

„Drahoušku!“ Přestala být drzá; promluvila jako první mladá jeskynní žena v dějinách, která se rozhodla, že musí se svým druhem opustit vlhkou jeskyni na úpatí hor a odvážit se dolů do nebezpečných, veselých rovin. „Buďme mladí, dokud jsme ještě mladí!“

„Ano, vím,“ řekl.

„Kupme si dům v klubovní čtvrti – totiž, jestli tam nějaký dostaneme a nebude-li příliš drahý – veselý, nový, světlý dům – ne jako ta naše stará márnice v městě.“

„Bergheim není žádná márnice.“

„Mrtvoly nikdy nevědí, že je márnice márnicí.“

„Nevěděl jsem, že o našem domě tak soudíš.“

„Až do této chvilky jsem tak nesoudila. Ale myslím především na velmi důležitou věc, a to, oč vhodnější bude pro paní Higbeeovou moderní kuchyně.“

„To jsi přehnala.“

„Aťsi! Opravdu jsem na to také myslila, ale také na to, jak budu vítat hosty ve španělském salonku a vypadat jako vévodkyně z Windsoru.“

„Děťátko, buď jsi tak dětinská jako Juliet Zagová, anebo – Chceš opravdu nový dům?“

„Ano.“

„Budu o tom uvažovat.“

Oba věděli, co to znamená.

Jel do města, a jako by jej nebyl viděl po mnoho let, hleděl upřeně na Bergheim, svou chlapeckou představu hradu, svou první tvrz občana, právníka, soudce, celoživotní schránku svých snů, naplněnou protichůdnými a ničivými vzpomínkami na Blanche a Jinny.

Procházel domem – všiml si, jak překvapivě mnoho kočičích Kleiných chlupů zůstalo na židlích – a byl jist, že bude postrádat tyto pevné zdi, tyto nepřeplácené pokoje, nepravidelné chodby a neočekávaná zákoutí. Vzadu na dvoře se obdivoval kočárovně se vznešenou kopulí, kterou jako chlapec pokládal za vrchol elegance. Snil nad broskvoňovými zákrsky, nad hustým a měkkým trávníkem, výsledkem celé generace, nad vyhlídkou na dvě údolí. Poznal tu kousek tradice, z níž vyrůstá leicestershireský statkář, slezský junker, gentleman z Touraine, tichý, houževnatý a nebezpečný.

Tato klubovní čtvrt, po které Jinny tak toužila, byla parvenuovskou kolonií poblíž golfového hřiště Na vřesovišti, na poloostrově vystupujícím z jižního břehu jezera Dead Squaw. Tento „zbrusu nový, naprosto moderní vzor pohodlného bydlení“ byl plánován pro syny Ottawa Heights, pro vnuky přepychových domů na Beltrami Avenue South, a pro nově příchozí, kteří si razili cestu do této aristokracie celých tří generací. Domy byly úhledné a dobře vypravené; kuchyně byly ze skla a oceli, a toaletní papír byl barevný; ale byly příliš těsně u sebe, příliš malé, byty se nápadně podobaly hotelovým apartmánům.

Takto uvažuje, vrátil se do Flákačova, aby poprosil Jinny, aby netrvala na koupi nového domu, nýbrž aby provedla v Bergheimu zázraky malbou a úpravou.

Šla mu vstříc volajíc: „To je báječné, Pas Filliganová tvrdí, že by se nám jistě líbil Simmersův dům – pamatuješ se, ta španělská hacienda, kousek za klubem. Tvrdí, že je vnitřek úžasný a vzadu za domem,“ s uctivou bázní, „je bazén na plavání! Honem, honem do vozu! Pojeďme se na to podívat hned teď! Klíč je v klubu. Pojďme!“

Když jeli kolem jezera, nemohl Cass jaksi Jinny přemlouvat, aby jako náhradu za španělskou haciendu s bazénem na plavání dala vymalovat v Bergheimu kuchyni a větší myší díry dala zadělat plechem. A mimoto to byl honosný dům.

Zpředu viděli střechu ze střídavě červených a žlutých tašek, na ní zavěšený dřevěný volský chomout s dvěma lodními lucernami, a po straně vnější cementové schodiště, vedoucí ke křoví kozího pysku, jež skutečně nebylo dost pozoruhodné, aby k němu vedlo zvláštní schodiště.

– Hm. Z těch schodů se patrně skáče v zimě do závějí.

Byl zasmušile mlčenlivý; když procházeli domem, byla Jinny mlčenlivá jako neustále se otáčející ptáček. Pokoje byly malé, a dlaždičkové podlahy a napodobenina starých trámů vyvolávaly tísnivý dojem cel. Dlouhá trhlina ve zdi nad mexickým krbem v obývacím pokoji poukazovala na to, že po pouhých deseti letech se dům propadá. Prohlédli si kuchyni úhledně vybavenou v růžovém, zeleném, tmavomodrém a bronzovém, a šli k bazénu, ničemné louži lemované popraskaným cementem.

Tu Jinny promluvila něžně:

„Tak vidíte, pane soudce. Vždycky jsem si myslila, že je chyba tahat sem k nám Corteze.“

Ale jako by bylo mezi nimi smluveno, když tak ochotně zavrhla tuto hrůzu, že ji Cass už nebude přemlouvat, aby upustili vůbec od koupě nového domu.

Poznali hanebnou rozkoš, již pociťují hledači domů, vtírající se do cizích domácností, dívající se do skříní plných starých hadrů, do lékárniček s pozoruhodnými léčivy, do okázalých kredencí, obsahujících půldruhé lahve žitné a jednu krabičku sardinek. Studovali a obšírně hovořili o terasách, tenisových dvorcích, prádelnících, automatických pecích, arkýřích na snídaně a o sklepních místnostech s ping-pongovými stoly a doma vyrobeným barem, jimž se ku podivu říká obecně „kramárna“.

Frank Brightwing, jejich odborný poradce, byl podrážděný, Cass vyčerpaný, ale Jinny neúnavně hledala dál. Dovedla probádat naráz osmnáct skříní s neztenčeným nadšením a po třech dnech ještě věděla rozměry každé té skříně, kolik v ní bylo ramínek a zdali je ve dveřích veliké zrcadlo. Nenapadlo ovšem ani Franka, ani Casse, že kdyby byla měla příležitost, byla by lepším obchodníkem pozemky než oni oba dohromady.

Zcela náhle se rozhodl pro dům v klubovní čtvrti, který dvakrát zavrhli jako „příliš jednoduchý“ a nyní jej pokládali za důstojný právě pro jeho jednoduchost. Byl to bíle omítnutý dům s plochou střechou a s okny obývacího pokoje sahajícími až na zem; Brightwing jej nazýval „zjednodušeným vzorem francouzského domu“. Stejně by jej byl mohl nazvat anglickým domem, nebo typickým pro Solnou komoru; byl to krátce omítnutý dům. Bylo v něm skoro tolik skříní, kolik jich Jinny chtěla, skoro tolik plochy topných těles, kolik chtěl Cass, komůrka pro Cassův psací stůl a hezká vyhlídka na jezero.

Jinny prohlásila, že dlouhá okna budou zvlášť vhodná pro zahradní slavnost – „že hosté mohou běhat sem i tam“. Cass si myslil, že by bylo hrozné, kdyby hosté běhali sem i tam, ať už dveřmi, okny, anebo komínem, a pokládal dlouhá okna za nesmyslný nápad pro minnesotské zimy. Ale byla-li ona šťastna, byl šťasten i on.

Dům byl vystavěn pro Harolda W. Witticka, majitele rozhlasové stanice KICH, který se přestěhoval do bytu do jednoho z vzácných činžovních domů v Grand Republic, aby měl blízko do své rozhlasové stanice – čili, jak se vyjadřoval, „aby byl blízek vysílání kritických zpráv v této osudové hodině boje“.

Ani Cass, ani Harold W. Wittick nevěděli, že Groseilliers a Radison, patrně první bílí muži v Minnesotě, měli na tomto pozemku roku 1660 svůj stan. Je škoda, že to nevěděl Harold. Byl by uvedl tyto badatele patřičně ve známost ve zprávách své botaté, zemědělské a mlékárenské sekce, mající slušné spojení se všemi tratěmi a všemi většími trhy.

Klidně zradivši roky strávené v Bergheimu, dávala paní Higbeeová nepokrytě přednost novému domu a nové kuchyni, a Isis možná také – nijak to blíže nenaznačila. Ale Kleo z toho byla melancholická.

Jinny naléhala, aby podnikli zvlášť cestu z Flákačova a ukázali Kleo nový domov, a když Cass protestoval, že vláda si přeje, aby šetřili benzinem, prohlásila Jinny: „Domníváš se snad, že proto řekne prezident ministru války: ‚Podívej se, Harry, vidíš, jak ta zatracená Jinny Marshlandová plýtvá benzinem kvůli kočce?‘ Vsaď se, že si toho ani nevšimne.“

Nebylo snadné přesvědčit Jinny, že je Kleo tak zaneprázdněna svým úřadem velkého inkvizitora kacířských polních myší, že lehce snese odklad jednoho dne.

Když Kleo dům skutečně uviděla, byla s ní potíž. Šli za ní, zatím co prozkoumávala každý pokoj. Několikrát se zastavila a zeptala se „Mňau?“, což znamenalo „A to je všechno?“

Nebylo tu tolik pokojů – Kleo je spočítala – jako v Bergheimu. Nebyly tu neosvětlené skrýše, žádné tmavé schody na půdu, žádné trojhranné kouty pod střešními trámy, žádné padací dveře, žádná zákoutí ve sklepě, žádné místečko, kde by úctyhodná kočka si mohla počíhat na myši nebo krtky anebo se mohla ukrýt před krutým a posměšným světem.

„Mám pocit, že souhlasíš s tím zvířetem,“ vzdychla Jinny smutným hláskem.

„Ne, ne,“ lhal Cass. „Nějaký čas nám bude možná po tom starém baráku smutno, ale už teď to tu mám raději, protože ty jsi tu víc, celou svou duší.“

Kleo rázem utekla, a pak ji našli v prázdné garáži, smutně naříkající.

Vezmou si jen málo nábytku z Bergheimu do nového domu; nechají starý hrad tak, jak je, a pronajmou jej, dokud se neprodá. Hýřili nyní v nákupech, v Grand Republic, v St. Paul a v Minneapolisu, a pak, asi v polovici srpna, se vytasil s plánem, s kterým si zahrával.

Mimo cestu na Floridu nebyla ještě nikdy dále na východ než v Chicagu.

„Budeme musit čekat, než dodají všechen ten nový nábytek, a co bys tomu řekla, abychom se vydali na tu dobu na druhou svatební cestu?“ řekl.

„Myslíš, že je to rozumné? Utrácíme takovou spoustu peněz, měli bychom šetřit. Musím si navyknout zhasínat, když odcházím z pokoje.“

„Ale později nebudeme mít asi tak vhodnou příležitost – teď za války se bude cestovat čím dál tím míň – a dejme tomu, že jsem pomýšlel na cestu do New Yorku?“

„New York!“ řekla s úctou.

Manželé a manželky
NESTOR A FANNY PURWINOVI

Nestor Purdwin se narodil za říjnové vichřice v Illinois roku 1871. Přišel do Minnesoty za krupobití r. 1890 a vzal si Fanny Clarkovou za dubnové plískanice r. 1891, kdy byly cesty zoufalé, ale obzor jasný.

Byl skoro nejlepším obhájcem ve věcech trestních v Grand Republic, a byl poctivý. Nikdy vědomě neprohlásil, že lump anebo násilník jsou neškodní, i když by byl mohl trvat na polehčujících okolnostech. Zastupoval mnoho dělnických unií, ale volaly ho také korporace při civilních případech, protože často potřebovaly poradce, který uměl říci ne.

Byl střední demokrat poněkud doleva a přesvědčený episkopalista. Nenáviděl Sweeneye Fishberga, protože byl žid, Ir, katolík, mystik a komunista. Za starých časů, když se dostal při procesu do styku s Clarencem Darrowem, nenáviděl Darrowa, protože byl agnostik a socialisticko-anarchisticko-syndikalistický populista. Ale ve většině procesů a ve většině výborů byl náhodou vždy s Fishbergem a Darrowem, a když přijel do města z Queen City stařičký liberál Salem Volk, bydlil často a nápadně u Purdwinů.

Věčně na něco nadával. Nadával stejně na církevního hodnostáře jménem Cecil a na jiného jménem Pete, jako na mnohomluvné noviny a neúplné časopisy a na „bláznivé ženské, které z lenosti nečtou ani noviny, ani časopisy.“

Nechodil nikdy do gymnázia, ale četl Platona, Voltaira, Alexandra Popea, Menckena, Bernarda Shawa a sira Thomase Browna.

S Fanny žil padesát let, a věčně se hašteřil nevrlým, rozmarným, uspokojeným způsobem, a ona nikdy neopomenula se ho zastat proti každému, s kým se hašteřil.

„Ano vím, jak asi byl na vás nevrlý. Je horší než medvěd ve včelíně. Ale mně o tom nic neříkejte. Já ho miluji.“

Když prý jednou soudce Blackstaff řekl o panu Purdwinovi, že není gentleman, prohlásila Fanny: „Není gentleman? To je dobře. Já také ne.“

Padesát let spali v obrovské, vyklenuté dvojité posteli. Když ráno odcházel, políbil ji, jako když ďobne do rtů, ale když na to zapomněl, trápila se aspoň hodinu – a nikdy mu to nevyčetla.

Přesně jedinkrát za padesát let zkusil mimomanželský experiment v hotelu se stenografkou. Nic z toho neměl, neopakoval to a jí nic o tom neřekl.

Měl rád k snídani ovesnou kaši a denně, tři sta šedesát pětkrát do roka měli k snídani ovesnou kaši. Po dvaatřiceti letech řekla mu Fanny trochu mrzutě: „Myslím, že mi začíná ta hnusná kaše chutnat.“

32

Timberlaneovi se řídili starobylou módou provinciálních turistů jezdit do hlavního města: Beoťané jezdili do Athén, tatarské karavany do Tibetu, Artie a paní Beppinová z Pětiměstí do Londýna; vzrušení, důvěřiví a zděšení neotesaností a podvodností, na něž byli připraveni.

Otázka, stará už tehdy, když se chystala první žena z Petry do Jeruzaléma, zdali si má Jinny pořídit nové šaty doma, anebo si koupit mnohem nádhernější v metropoli, se jako obvykle rozřešila kompromisně. Koupila si šedý kostým, o kterém ji Harley Bozard ujistil, že to je „zvlášť elegantní kousek, zrovna došlý z New Yorku“, a ostatek ponechala pro Babylon.

Jejich vlak z Chicaga do New Yorku byl jako světelný šíp. Tentokrát měli oddělení pro sebe a žádnou nejistotu jako na svatební cestě. Vlak byl naplněn nádhernými lidmi, krásnými dívkami, starými dámami jako světice a hladkými, avšak statnými muži s obleky, želvovinou lemovanými brýlemi a náramkovými hodinkami jako z reklamních obrázků.

Cass byl klidný a těšil se z cesty. Za svých kongresových dní nejezdil do New Yorku tak často, aby jím byl znaven, a vše mu připadalo jako svátek. Mluvil nejen se zřízencem ve vlaku, jemuž to nebylo novinkou, nýbrž s jedním knězem a s jedním obchodním cestujícím, a když ho pán v anglickém obleku pozval na partii bridž a zachichtal se: „Varuji vás však, moje žena a já jsme profesionální hazardní hráči,“ odpověděl Cass: „Moje žena rozhodně také. Byla to hazardní hra, že si mě vzala.“

Pán to pokládal za velmi dobrý vtip.

Pán řekl své ženě: „Náš nový přítel udělal velmi dobrý vtip.“ Odpověděla: „Pojďme už – neloudejte se tak – jaký to udělal vtip?“

„Řekl, že jeho mladá paní riskovala víc, když si ho vzala, než kdy riskovala v bridži.“

„Ano, nemluvíc o tom, co riskoval on, když dovolil, abys jeho dobrý vtip opakoval. Pojďme!“

Hrajíce bridž, projeli šestnácti ohijskými okresy a dvaačtyřiceti městy se středními školami, vypili čtyři sklenice whisky a vzájemně si tiskli ruce. Jinny vyhrála dvaašedesát centů a tyčinku na rty, a Cass prohrál jeden dolar.

„Jsem trochu napitý,“ řekl sám sebou spokojen, když si razili cestu do svého oddílu.

„Mládneš každým dnem. Když jsem tě prvně viděla, bylo ti jednašedesát. Teď je ti zářných čtyřiatřicet,“ pochvalovala si.

Vstali velmi brzy. Obyvatelé Grand Republic vstávají v nejnemožnější dobu a na nejnemožnějších místech. Na Hudsonu, řece prezidentů, byla Jinny nadšena West Pointem, americkým Taj Mahalem, a listovím Vallombrosy. Náhle se tu objevil dům o dvaceti patrech a ona vykřikla: „Už je to tu!“ Něžně ho držela za ruku a šeptala: „Miluji tě!“

Ale na nádraží „Grand Central Terminal“ to bylo pro ni příliš mnoho: bylo to podzemní město, jehož veškeré obyvatelstvo utíká k požáru. Držela se statného Casse, který by byl uměl setřást tyto dorážející šílence, když s nedůvěrou odevzdali svá vzácná, úhledně zabalená zavazadla muži v červené čepici, sešli kousek dolů, přešli neuvěřitelnou místností asi tisíc stop vysokou, a vzali si taxi, ne však na zdravém svěžím vzduchu, nýbrž v tunelu. Ve voze se ještě k němu tiskla, aby ji chránil, a šeptala: „Bude to tu ohromné, ale jen co naberu dechu. Bude ten shon ještě horší?“

Když se šťastně dostali ven na světlo, shledala, že část střechy je ze skla, a blaženě jako slabomyslná se dívala nahoru.

„Podívej se! Tamhle nahoře! To je patrně Empire State Building anebo Wrigley Building anebo něco podobného! Ach, božíčku, jak jsou vysoké! Ohromně vysoké! Jakživa jsem si nepřipadala tak maličká. Ať se neopovážíš mě nechat na minutku o samotě, dokud tu budeme!“

Byla méně rozrušená, když vůz zastavil tajuplně před hotelem Melchester Arms, jejž jim doporučil Bradd Criley, odborný znalec New Yorku. „Je to menší podnik a lacinější, ale patří mezi nejelegantnější v městě,“ řekl. „Tam chodí Newyorčané na podzim, než dají do pořádku své byty.“ (Ve skutečnosti jediní rodilí Newyorčané, kteří chodili do Melchesteru, byli žehlicí kalhot, holiči a pošťáci s telegramy.)

Byl to menší hotel a mnohem ošklivější než doma Pineland, a jeho hala byla neproniknutelná tma kolem dubového stolu s kupami časopisů s články o cestování a YMCA. Úředník byl malý, ošumělý, nevrlý muž s tenounkými a nápadnými vlásky, jež činí dojem větší plešatosti než pleš. Změřil si je pohledem, jako by měl už po krk cizinců, kteří přicházejí a oslovují ho, aniž byli představeni.

„Hm. Máme tu zamluvený byt o dvou pokojích,“ řekl Cass.

„Na jaké jméno?“

„Timberlane, Grand Republic, Minnesota.“

Když úředník unaveně prohlédl kupu lístků se jmény začínajícími I a E, povzdychl: „Jaké to bylo jméno?“

„Timberlane.“

„Ach ano! S T. Tamburlaine.“

„Ne, ne. Timberlane. Tamburlaine je z Marlowe.“

„Z Marlowea k nám jezdí také mnoho hostí. U vás na středním západě je Melchester velmi oblíbený.“

Když pracně znovu procházel lístky, zašeptala Jinny: „Proč mu neřekneš, že jsi soudce a bývalý člen kongresu, abys mu udělal radost? Nutně by ji potřeboval.“

„Kočičko, v tomto městě je každý člověk bývalým členem kongresu. Jsme prostě párek venkovských hlupáků.“

„A jakých! Už mám stejně dojem, že ten kostým, který mi Harley prodal, páchne bramborami a lněným semínkem. Ale Aloysius tu není Vanderbiltem. Zdá se, že je v New Yorku všechno největší – i nepořádek. Dovol, abych mu dala po hubě, jen jedinkrát!“

Úředník se k nim opět obrátil a pronesl, jako by je obviňoval: „Timberlane, tak se jmenujete!“

„Správně,“ přiznával Cass.

„Přední pokoje!“ řekl úředník podezřívavě.

Starší poslíček se probral ze snů o občanské válce, dovedl je do jejich pokojů a smutně přijal padesát centů. Sotva odešel, spustila Jinny: „Padesát centů? Za tuhle práci? Já bych sem ty kufry donesla za deset centů! Tys skutečně pravý turista z čítanky, dáváš zbytečně velké spropitné a rozhazuješ kolem sebe tisícovkami, když máš lačnou ženu, která by si za to koupila nový servis. Oukej. Přivedeš-li nás na mizinu, mně to bude jedno!“

Vrátila se jim opět veselost, kterou ztratili v hotelové hale, a sešli dolů, držíce se podpaží, zeptat se úředníka, kde by dostali na večer lístky do divadla.

Není na Sixth Avenue a pak o tři bloky dále prodejna lístků? Jak to všechno může vědět? Je velmi zaměstnán, a to není jeho věc –

Co nejrychleji ho opustili a v prodejně se informovali usměvavě, jako lidé, kteří jsou ochotni vydat peníze a tím prokázat laskavost, zdali by na večer nedostali nějaké lepší lístky na Život s otcem anebo na Otrušík a stará krajka.

Prodavač řekl bodře: „Nejste zdejší, viďte?“

„Jak jste to poznal?“ ozvala se zlobně Jinny.

Podíval se na ni bez odpovědi, zakýval na jejího manžela a řekl: „Mohu vám rezervovat lístky na obě hry na polovici listopadu. Na dnešní večer si vezmete lístky na hru Šikmá plocha a trepky.“

„Skutečně,“ mrzel se Cass.

„Možná že ne. Jak to mohu vědět? Ale povídám vám, že to je nejlepší opereta za deset let, a mám náhodou dvě dobrá sedadla, ale ovšem, nechcete-li je…“

Sedadla byla po 6,60 dolaru.

Když vyšli ven, řekla prosebně Jinny: „Máš v kapse u vesty místo, když jsi teď vydal všechny peníze?“

„Proč?“

„Když na tebe ta krysa zakývala, cítila jsem se tak maličká, že bych se byla vešla do té kapsy i s hodinkami. Jinny se nehodí do tohoto města. Mají tu autobusy a všechno možné. Nemohli bychom odjet do Grand Republic hned po divadle? Šikmá plocha a trepky! To se podívejme! Nespletl se? Nebylo to šedesát šest centů?“

Jejich vlak přijel dopoledne. Po celý den si prohlíželi New York, autobusem, visutou drahou, taxametrem. Bylo tu tolik pamětihodného, že měli pocit, že si vůbec nic nezapamatují. Připadalo jim to jako džungle lidí a budov, mohutných a bezúčelných. Tempo města je děsilo; děsilo je, jak každý rychle otáčí hlavu, jak se tvrdě dívá a jak mluví ostrým nosním hlasem.

Vrátili se do svých hotelových pokojů s bílými výplněmi – slušných, ale nelidských – únavou ihned usnuli a probudili se skoro pozdě na hudební matiné. Jinny tvrdila, že to byla Isis, pokračující ve své výchově a hledící oknem do manhattanských ulic, která je probudila.

Uvažovali, že by bylo moudřejší sníst si pár chlebíčků poblíž divadla a teprve potom jít na pořádnou večeři do nějaké živé restaurace. Cass řekl Jinny, že slyšel z hodnověrného pramene, že v Madridě večeří lidé třeba až o půl jedenácté. A někdy až v jedenáct. Odpověděla vesele, že o tom už také slyšela.

Měli pocit, jako by byli už v Evropě.

Na Broadwayi našli restauraci, velikou asi jako Grand Republic, s vkusnými černo-červenými návěstími, hlásajícími, že tu lze dostat chlebíčky s uzeným krocanem, kaviárem, se šunkou a pažitkou, nebo s šestnácti jinými věcmi. Doma nic takového není! radovali se.

Hornaté vnitrozemí restaurace bylo plné pódií, mezipater, balkonů, mezipalubí, zatímco údolí bylo přecpáno kruhovitými výčepy, pulty formy velkého S na podávání obědů, sedadly při stěnách, divany a boxy, a všude bylo plno lidí, a dvacet jich čekalo v houfu u dveří, jako by se omlouvali, že chtějí za války jíst, zatímco nejvyšší restaurační soukromý soudní dvůr se na ně přísně díval jako na vetřelce. S ostatními vězni čekal soudce Timberlane a paní Timberlaneová. Měli pocit, jako by bylo neslušné chtít vůbec jíst v této dusné atmosféře naloženého hovězího a zelí, v této frontě znelidštělých otroků, kteří už ani neměli sílu se rozčilovat.

Jinny odpověděla na něco, co Cass vůbec nevyslovil: „To povídáš mně, že jsi raději v Grand Republic?“

Když konečně byli vmáčknuti ke stolu pro dva, shledali, uříznou-li si každý jednu ruku a jednu nohu a sklenici vody postaví na talířek s chlebíčky, který stál na neobjednaném a nežádoucím talíři se zelím, pod nímž trčely nože, vidličky a papírové ubrousky, že to půjde zcela dobře.

Chlebíčky, které si vybrali, se jmenovaly „oaxacká specialita“ a mezi pochoutkami, na nich narovnanými, poznali špek, hrozinkové želé, kuřecí nožičky a jod. Byly po dolaru.

Každý chlebíček stál jeden dolar.

„A teď o Grand Republic,“ kňourala Jinny. „Jakživa už odtud neodejdu. Ach, jakou nádhernou sekanou jsme mívali doma v civilizaci!“

Pak na ulici opět uvažovala: „Nemohli bychom dát své lístky tady těm prodavačům tužek a přenést se nějakým kouzlem zpátky do… Zajdeme naproti k Zagovým a zahrajeme si remy. Nikdy jsem si neuvědomila, jak vzdělaná a osvícená je Juliet Zagová! Bože, jak ráda bych ji i jejího Scotta viděla teď, v tuhle minutu! Soudruhu, nesměla bych, prosím, srazit příští párek, který do mne vrazí, do strouhy? Možná, že by to bylo v New Yorku báječné, kdyby všech sedm milionů obyvatel se nechtělo současně roztahovat právě na tom místě, kudy zrovna jdeme my.“

Přišli do divadla jako do klidného přístavu, ale to byla poslední klidná chvilka až do návratu do hotelu, což vše se snažila Jinny vysvětlit Isidě.

Nikdy neodhalili, o čem ta opereta byla. Cass, který jako student chodil na dost odvážné burlesky v Minneapolisu, měl aspoň jakési ponětí, ale Jinny byla naprosto udivena. Hlavní roli v zápletce hrál jakýsi poručík, sloužící na Tahiti, ale jelikož současně byl členem Vassarova veslařského mužstva a prodával do řeckého harému papírové pohárky, bylo těžké sledovat směr jeho činnosti. Byl tu také párek komiků, kteří dělali vtipy na velmi nelákavé neřesti.

Cass a Jinny seděli pevně se držíce za ruce, bez úsměvu, bez pohodlí, a jen se divili, čemu se lidé smějí. O přestávce řekla Jinny jen dvě slova: „Šest šedesát!“ ale po představení, když se prodírali pohřebně slavnostní tlačenicí, prohlásila: „Drahoušku, jsem staromódní a jsem tomu ráda! Kdybychom měli letadlo, velmi rychlé letadlo, snad bychom mohli být před úsvitem u Kleo – dovědět se, zdali ten louda čalouník už dodal do nového domu záclony. Víš, stále inzerují, jak rychle lze doletět do New Yorku, ale publiku by vnuklo hlubší důvěru se dovědět, jak rychle a daleko se lze dostat z New Yorku. Ach, můj drahý, tvá Jinny je už teď chycena doma v slunečné síti na celý život.“

Ve společenské rubrice, věnované elegantním klepům z kaváren, četli o Marmosetském klubu, výlučné noční restauraci, salonu v Bowery v sametovém večerním hávu, kde se dědičky cigaretových magnátů dávají fotografovat s letci, kde si filmoví tiskoví agenti pletou uznávané autory s andělíčkáři, avšak po chlebíčkových jatkách na Broadwayi se už nebránili zklamání. Ale Marmoset byl dokonce ještě vybranější, elegantnější, výlučnější, módnější, informovanější, parádnější, půvabnější, salonnější, dekorativnější, zářnější, třpytivější, jiskřivější, blesknavější, vtipnější, duchaplnější, mondénnější, veselejší, mezinárodnější, ozdobnější, uhlazenější a všeobecně dražší, než v rubrice prohlašovali.

Velmi malá hala byla jako skřínka na šperky a v ní stál mladý gentleman v obleku z reklamy na whisky, s očima detektiva, s příjemnou drzostí diplomata a s přízvukem z Bronxu.

„Hm,“ řekl Cass, a znovu „Hm – nemohli bychom dostat stůl?“

„Máte jej rezervovaný?“

„N – ne.“

Tu řekla Jinny zcela jasným, sladkým, ženským tónem: „Pojďme odtud z toho lokálu. Ten pán se mi nelíbí.“

Palácový eunuch ji okamžitě poznal jako distingovanou filmovou herečku a řekl skoro poníženě: „Podívám se, co se dá dělat. Jistě vám budu moci něco najít, madam.“

A našel jim skutečně dobrá místa. Našel jim stůl v salonku Que voulez-vous, v největším z pěti, z nichž pozůstával Marmoset, ačkoliv byl skoro z poloviny obsazen.

Byla to vskutku krásná místnost, Cass a Jinny to musili uznat; krásnější dokonce než Fiesolský salon doma v hotelu Pineland. Stěny byly polepeny šedým, nadrhovaným a lesklým hedvábím, pod rudým stropem byla křišťálová souhvězdí, a panovalo tam delikátní, šelestivé ticho, kromě u prostředního stolu, kde kreslíř módních modelů rušil duševní klid starší dámy, a v rohu, kde spisovatelka rušila smlouvu.

Zdatné restaurační O. G. P. U. ihned dalo vědět na patřičná místa, že hezká dívka v bílém přehozu je důležitou osobou v Hollywoodu, a že její průvodce je buď doktor, anebo major v civilu. To nebyla pro Marmoset žádná senzace. Toto nové Monte Carlo by se bylo rozvířilo jedině objevením se prezidenta s královnou Nefertiti. Ale zpráva způsobila, že k nim přiběhl kapitán číšníků pro rozkazy a nepotrestal je dlouhým čekáním.

Avšak podle lehkosti, s níž jim navěsil láhev peruánského šampaňského a skleničku hub à noisette, poznal, že to je jen dvojice obyčejných, neslavných občanů. Dal to všem vědět, a Cass a Jinny byli dáni zpět k ledu. Nikdo se na ně ani nepodíval, kromě kreslíře módních modelů, který vypadal, jako by kreslil.

Cass viděl, že Jinnina nálada upadá, a proto ji spěšně povzbuzoval: „Jsi tu nejhezčí děvče v celé restauraci. Ani jedna nemá tvůj oheň v očích anebo tvou čistou pleť.“

„A ty jsi tu jediný muž, který vypadá, jako by dovedl bojovat v bitvě anebo stavět město.“

Znovu ticho – a tu náhle vyhrkla: „Kdybych tu naproti u stolu viděla Boonea a Queenii Havockovy, běžela bych k nim a oba bych je políbila. Dvakrát. A poprosila bych Boonea, a to velmi mile, aby vstal a zařval: ‚Víte, lidičky, kdo tohle je? To je soudce Timberlane se svou mladou ženou, slyšíte?‘“

„A Boone by to pravděpodobně udělal.“

„Boone by to rozhodně udělal. Proto ho tak zbožňuji – v této chvíli.“

To bylo v pondělí večer, na sklonku Jinnina prvního dne newyorských rozkoší.

Aby se uchránili studeného větru velkoměstské lhostejnosti, spali pro posilu v úzkém objetí v jedné z dvou postelí, zatímco malá křišťálová kočka vyhlížela po celou noc na vězeňskou zeď newyorské ulice. Na široké bílé římse vypadala velice malá.

V New Yorku existuje grandrepublická kolonie, jako tam existuje smyrenská kolonie, benaresská kolonie, reykjavická kolonie, a je povinností této kolonie horoucně uvítat každého návštěvníka z rodného města a dovést ho do restaurace, kde lze nejrychleji a nejlaciněji nalézt srdečnost. Je rovněž povinností návštěvníků zatelefonovat po příjezdu všem členům kolonie a dovolit, aby je horoucně přivítali. (Jsou také případy, kdy obě strany společenské smlouvy se vskutku chtějí setkat.)

Z ohleduplnosti, a aby se nevázal, Cass nenapsal o svém příjezdu žádnému z kolonistů, ba ani Dennisu Thaneovi, jedinému svému kolegovi z právnické minnesotské fakulty, o kterém věděl, že je v New Yorku. Tohoto nepříjemného úkolu nalézt své staré známé se ujal v úterý ráno, zatím co Jinny s vystrčenýma bosýma nohama dělala na rozválené posteli drzé poznámky.

Paní Byron Grannicková? Ta je dosud ve Stockbridgei.

Doktor Cope Anderson, chemik? Ten je dosud ve své laboratoři na Codském mysu.

Pán a paní Kenny Wargateovi? Ti jsou ještě v Easthamptonu.

Tu už se cítil Cass ubohý a nežádoucí.

Dovolal se pouze Dennise Thanea (z advokátní firmy Crossbow, Murphy a Thane), který je pozval zítra na oběd, a sestry Bradda Crileye, ženy Williama Eldermana, Avisy Criley Eldermanové, která přísně trvala na svém, že přijede ze svého venkovského domova v Darienu, Connecticut, do města a splní povinný ceremoniál tím, že je pozve ve čtvrtek na večeři.

„Máme přece dva přátele na světě, Dennise a Avisu, kromě Avisy,“ povzdychla si opuštěná choť soudce Timberlanea.

Neodvážil se zatelefonovat bývalému rodákovi, jedinému člověku z celé minnesotské oblasti, který byl, vedle starého liberálního politika Salema Volka, slavný po celém světě: Bergu Nordovi, herci, divadelnímu řediteli, režiséru a dramatikovi, který se narodil na farmě v radissonském okrese. Nord byl vskutku tak věhlasný, že každý jednotlivý občan doma pokládal za svou povinnost informovat cizince: „Ach, my Berga nebereme vážně. My mu říkáme ‚Ice Berg‘, Ledovec. On se ani nepokouší někoho z nás obalamutit, jako se mu to daří s vámi. My ho příliš dobře známe.“

Nordova poslední hra Svátek rozumu, jejíž byl autorem a hvězdou, se právě začala hrát druhým rokem. Když byl Cass ještě doma, představoval si naivně, že Nordovi zatelefonuje o lístky – ačkoliv bude samozřejmě trvat na tom, že je zaplatí – ale teď, když venku před okny předl New York jako tygří mládě, netroufal si vůbec Nordovi telefonovat, ale po snídani skromně cupital do prodejny lístků, kde mu učený prodavač blahosklonně prodal dvě sedadla. Cass je popadl s hrdostí… Neviděl ještě nikdy Berga na scéně, ale jako tříleté dítě se nosil rozkročmo na ramenou třiadvacetiletého bratrance Berga Norda. Nyní se zeptal vševědoucího za pultem: „Nord je pokládán v New Yorku za velmi dobrého herce, není-liž pravda?“

„Skoro za nejlepšího vedle Lunta!“

Cass ztratil další píď ze své výšky, než se dostal do bezpečí hotelu a Jinniny přítomnosti.

33

Nedovedli si pak už vzpomenout, jak strávili zbytek úterního dopoledne, věděli jen, že četli noviny až po odpovědného redaktora a že odložili povinnost hýřit v newyorských rozkoších až do oběda. Pak prožívali slavné hodiny nákupů a přiznali, že v tom New York vyniká. Jinny se pustila paže svého ochránce, vykročila samostatně a mluvila sama za sebe.

Odmlouvala prodavačům, velkolepě působivým prodavačům s kapesníky v kapsičce u vesty velikými jako biskupská mitra. Rozplývala se nad kožišinami, irským plátnem, voňavkami se zlatými korunkami místo zátek a skládacími karetními stolky tak pevnými, že se dalo na nich sedět – jak to prodavač nadšeně dokázal. (Večer byl pak za to vyhozen – byl by málem stolek rozbil.) Ale byla v ní tvrdá zchytralost, a koupila si pouze jedno procento z toho, co musila mít, protože by byla jinak zemřela.

Když vyzkoušela dvanáct různých věcí, zatím co Cass seděl na plyšové židli v pokoji vyčalounovaném k zadušení a uvažoval, smí-li kouřit, a přál si mít hůl, aby se na ni opřel bradou jako ostatní čekající páni, vybrala si hedvábné šaty, modrý kostým a rysí kabát.

Pak opět upadla ve zmatek.

„Casse! Nechme už toho! Tolik obchodů, tolik prodavaček, samé slaměné vdovy, a všechny nám chtějí navěsit věci, o které nestojíme – připadá mi to všechno rozmazané a stejné. Není to taková zábava jako u Harleye nebo u Tarra, kde známe o prodavačkách kdejaký klep. Miluji tě za to, žes mě přivedl do New Yorku, a nebyla bych chtěla o to přijít ani za milion dolarů, ale vrátit bych se sem nechtěla ani za milion. Ach, teď už opravdu si přeji se usadit. Slibuji ti, že si přečtu šachovou příručku. Nedopustím, abych přišla o královnu. Slibuji ti to!“

Políbil ji ve zdviži obchodního domu.

Ačkoliv jídelna v Melchesteru vypadala nevětraně, rozhodli se: „Raději se tu dnes najíme, abychom pak nemusili pospíchat do divadla.“

Vzduch byl v jídelně uzavřen mezi kapustičkami a vlhkými ubrousky od té doby, kdy byl hotel roku 1913 otevřen, a nadívané telecí chutnalo jako vzduch, a číšník, starý ženáč, který tam byl výměnou, měl bolavé nohy.

Většinu času při večeři strávili steskem po veselosti rodiny Johna Williama Prutta, a do divadla šli jako na operaci.

Cass znal Norda jen jako statného, plavovlasého Švéda ve volných černých šatech se špatně uvázanou kravatou, potulujícího se kolem farmy svého otce. Jinny nikdy neviděla velký herecký výkon, a předpokládala, že je nutno, aby herci hodně křičeli, pohazovali pažemi a opět je chytali.

V údivu onoho večera poznali, že dobré divadlo je reálnější než skutečnost. Nord hrál malého člověka, úředníka, který odhalí, že jeho šéf, jeho manželka i jeho dcery jsou všichni lháři, který rozbije svůj svět a vítězí v porážce.

Jinny podotkla jen: „Hrome!“

Cass řekl: „Myslím, že v těchto divadlech lze jít ‚za scénu‘, jak se tomu, tuším, říká, a navštívit herce v jejich šatnách; znal jsem Berga povrchně po celý svůj život – nepředpokládal jsem, že je takový! Je to archanděl. Jsem rád, že jsme to viděli spolu. Co říkáš, máme jít dozadu za ním?“

„Mám z toho strach, ale myslíš-li, že to je možné… Narodila jsem se jen šest mil od jeho rodiště – a možná, že jsem to ani každému na Floridě nepovídala!“

„Pojďme. Snad s námi někam půjde na skleničku.“

„Ať se neopovážíš ho pozvat! Kdekdo z Minnesoty a západně od ní patrně za ním chodí a obtěžuje ho. Pojďme! Mám pocit, že bychom tam neměli chodit, ale pospěšme si, ať ho nepropaseme!“

Vše bylo podle tradice a v pořádku: tajemná ulička vedle divadla, nízké a skryté schodiště, starý, irský a nevrlý sluha.

„Jdeme za panem Nordem. Timberlane s chotí,“ pokorně oznamoval Cass.

„Soudce Timberlane,“ dodala Jinny.

Ale když byli uvedeni do šatny slavného herce, bylo to nepořádné doupě, a slavný umělec, stírající si z tváře tuk, byl prostě starý Ice Berg Nord. Podíval se na Casse trochu udiveně.

„Jste z grandrepublických Timberlanů, že ano?“

„Ano, má matka byla Marah Nordová. Jsme bratranci z druhého kolena. Já jsem právník.“

„Ach, teď už vím všechno.“ Nord, tlustý a neforemný ve řvavém hedvábném županu, byl srdečný. „Že se jmenujete Cass, viďte? Jsem hrozně rád, že se opět setkáváme, Casse. Líbila se vám má hra?“

„Pokládám ji za úžasnou.“ Nord byl zřejmě potěšen. „Bergu, to je moje žena. Brali jsme se teprve před rokem.“

„Velice mě těší, paní Timberlaneová. Je to vaše první návštěva New Yorku?“

„Ano, první.“

„Líbí se vám to tu?“

„Ach ano, velice. Totiž. Ani nevím, zdali bych tu chtěla žít. My máme rádi Minnesotu.“

„Já také, paní Timberlaneová.“

Jinny jistě zahlédla v Cassově potěšené a poctivé tváři lítostivý stín, že nesmí pozvat Norda na skleničku. S rozhodností uchopila manžela za paži a prohlásila: „Byla to pro nás veliká čest, že jsme vás směli navštívit, ale teď už zase půjdeme. Dobrou noc.“

A šli.

Zastavili se na ulici a vzájemně na sebe zazářili.

Cass pravil hrdě: „Není to roztomilý člověk?“

„Báječný!“

„Mimo scénu vypadá ovšem jako každý jiný.“

„Ach ne, to nemyslím! Cítím v něm obrovskou, tlumenou sílu. Ach, šla bych za ním bůhví kam!“

„A – ano.“

„Zastavme se někde a napijeme se – někde na klidném místě, jestli něco takového v tomto městě existuje – a pak půjdeme spát. Ach, Casse, jsem tak unavena, po všech těch nákupech – ale nejsou ty švestkově modré šaty pohádkové? Jednou věcí se skutečně můžeme pochlubit: že jsme se nesnažili donutit Berga, aby s námi někam šel.“

„Bylo by bývalo zdvořilé ho pozvat…“

„Ach, ne, takhle se lidi nezvou.“

Berg Nord přemýšlel. „Škoda, že jsem je nepozval na skleničku – anebo že oni nepozvali mne. Vzbudili ve mně stesk po domově. Rád bych byl slyšel, co je v Grand Republic nového. Ale mají tu v městě asi mnoho práce. Nerad bych se vtíral.“

O něco později ve své vlastní posteli povídavá a ještě neospalá Jinny uvažovala nahlas: „Představ si, jak asi skvěle mluví, když je mezi svými důvěrnými přáteli.“

U Sardiho řekl Berg Nord svému agentu, který patřil mezi jeho tři nejlepší přátele: „Nechci se s nimi handrkovat, ale oznamte do Hollywoodu, že se na to za míň než dvakrát sto tisíc ani nepodívám. Víte, co jednoho dne udělám? Přestěhuji se do Minnesoty a zůstanu tam. Vy lidé z New Yorku jste jako bolest v šíji. Pořád jen myslíte na peníze… Dám si ještě jednu staromódní whisky…“

Oběd ve středu s Dennisem Thanem začal radostně vzpomínkami na právnické studium, a každá věta začala slovy: „Poslyš, pamatuješ se ještě jak…“

Thane byl k Jinny velmi pozorný.

„Je to vaše první návštěva New Yorku, paní Timberlaneová?“

„Ano, jsem tu prvně.“

„Líbí se vám tu?“

„Ach ano, velice, děkuji.“

Ale pak byl oběd méně živý.

Šli tedy opět nakupovat a pak šli do muzea, do tisíce muzeí, a nakonec do biografu na žurnály.

„Zkusme to a pojďme na večeři do Twenty-One, a k Algonquinovi anebo někam do jiné slavné restaurace, Jin.“

„Ani nevím. Je to tam úžasné, ale na mne jde z toho strach, Casse. Proč se nenajíme zde v hotelu, kde vědí, kdo jsme? Pak bychom mohli ještě někam do biografu a jít spát. Včera večer dávali na Broadwayi nový film. Vím, že je dobrý, protože byl před čtrnácti dny v Grand Republic a paní Higbeeová mi řekla, že je znamenitý. Souhlasíš s tím?“

„Samozřejmě. Já osobně nejsem nikdy pro zbytečné honění. Domníval jsem se, že osm dní bude na zdejší pobyt málo, a New York člověka jistě povzbudí a dá mu mnoho nových podnětů, ale budu skutečně rád, až příští úterý odjedeme, užil jsem tu každé vteřiny, ale nebudu si z toho nic dělat, až budu zase doma a dám si s Royem partii golfu.“

„A já už se nemohu dočkat, kolik se toho udělalo v novém domě. Ano, jsem velmi ráda, že tu zůstaneme ještě do úterka, ale to právě stačí.“

Čtvrtek byl zaplněn zkouškami šatů, krátkými návštěvami v muzeích a kostelech. Rozhodli se, že je příliš bolí nohy, než aby se šli ještě podívat na Grantův hrob a Rockefellerův chrám, tyto dva vhodné sousedy. Den byl velkolepě zakončen pozváním na večeři od Avisy Eldrmanové, vystěhovalé sestry Bradda Crileye.

Na Casse se pamatovala dokonale, a odpustila mu to.

Na prsou měla plno třpytných šperků a zavedla je do restaurace Colony.

„Vás jsem, myslím, v Grand Republic nikdy neviděla,“ řekla paní Timberlaneové.

„Ne, žila jsem jako dítě v Pioneer Falls.“

„Ach!“

Trvalo Avise minutu, než to spolkla, ale pokusila se znovu: „Je to váš první letmý pohled na New York?“

„Ano, první.“

„Jsem jista, že se vám pobyt zde ohromně líbí.“

„Hm.“

„Pan Eldrman a já litujeme, že jste tu tak nakrátko. Doufali jsme, že vás budeme moci pohostit u nás doma v Darienu. V Connecticutu, rozumíte. Ačkoliv ve skutečnosti žijeme přímo v New Yorku – můj manžel tu má svou kancelář a já za ním jezdím na večer aspoň jednou za čtrnáct dní, přece jen si říkáme, že ani ve vnitřním městě není tak výlučný a skvělý společenský život jako v Darienu. Tam by se vám ohromně líbilo.“

„Jsem o tom přesvědčena,“ řekla Jinny.

Když Cass a ona šli spát, zasyčela: „Příště až se mě zase na to někdo zeptá, odpovím mu: Ne. Je to snad vaše první návštěva?“

A po chvíli dalšího přemítání:

„Než jsem poznala jeho sestru, myslila jsem si, že je Bradd roztomilý člověk.“

Když se v pátek ráno probudili do lijavce, zaradoval se Cass: „Bylo by to barbarské, kdybych řekl: ‚Zaplaťpánbůh, že nemusíme jít ven a prohlížet si celý den památnosti New Yorku?‘“

„Já jsem také šťastna!“

Rozmýšlel se, zatelefonoval dolů vrátnému, a pak řekl: „Myslím, že bychom si mohli rezervovat místa ve vlaku na cestu zpět na pondělí místo na úterý, co tomu říkáš?“

„Miláčku! To je božské! Jen rychle! Šíleně bych už chtěla vidět nový dům, Kleo, Rose, Valerii, Roye, každičkého!“

Vrátili se do postele, ulehli těsně vedle sebe v klidu a pohodě. Přepychově se nasnídali, neboť v Melchesteru měli mimo očekávání anglické houstičky a džem z lesních jahod. Zbavili se zbytků po snídani a řekli panské, aby nepřišla až do oběda. Zbaveni povinnosti si přihlížet město, smáli se bez příčiny jako školáci.

– Neměla-li tato cesta jiný výsledek, zbavila nás aspoň Jaye Lavericka a přivedla mi ji zpátky.

Normálně se chovali odměřeně a slušně, ale dnes hýřili v uličnických vulgárnostech koupelny. Drbala mu ve vaně záda, smála se a políbila ho na vlhce hebké rameno. Napřáhl po ní ruce, aby ji objal v náhlé touze, a její chichtot odumřel ve vášnivém, rychlém oddychování.

V tento den veselosti a blahovolného špatného počasí bylo počato jejich dítě.

„Není možné, aby existoval báječnější milenec, než jsi ty,“ povzdychla si.

Pustili do pokoje panskou – která na ně hleděla podezřívavě – ale oblékli se až v pět hodin odpoledne, když se počasí vyjasnilo.

Šli na krátkou procházku na Fifth Avenue. Zatím co byli pryč, pokoušel se je dosáhnout telefonem Berg Nord. Měl jejich adresu od Avisy Eldrmanové (kterou nenáviděl). Nord doufal, že je pozve, aby se s ním sešli po divadle, ale neřekl do telefonu, kdo volá. Nikdy se nedověděli, že to byl osamělý člověk.

Vrátili se k těžkému úkolu se rozhodnout, do jaké velkoměstské rozkoše se večer pustí.

Vtom zazněl telefon. Cass zvedl sluchátko. „Ano? Timberlane u telefonu.“ Pak vykřikl.

„Jinny! Víš, kdo to je? Je to Bradd Criley! Zrovna teď přistál v New Yorku, a jde rovnou k nám, bude tu za pět minut!“

Rozezpívala se: „To je nejnádhernější věc, která se mi kdy v životě přihodila!“

Když Bradd vešel, jako svěží vítr z vysočiny za řekou Sorshay, pomyslil si Cass, že Berg Nord by měl být trpělivým advokátem, kdežto Bradd se svými vlnitými vlasy, jež samy tvoří věnec z vinného listí, s kulatou tváří a automatickým úsměvem, by měl být romantickým hercem. Ale nedošel dále ve své studii, tak vzrušeni byli všichni tři, dva muži a jedna dívka, trojice přátelství – a nebezpečí.

„Jsi to nejlepší, nač se moje bolavé oči podívaly od té chvíle, co jsme odjeli z domova,“ řekl Cass.

„Oba se mi docela líbíte. Co je s vámi, Jin? Jste také tak ráda, že mě vidíte, jako předstírá váš staroušek?“

„Můj oblíbený bratr Bradd!“ zvolala Jinny a políbila ho.

Bradd okamžitě vše uvážil: „Jste tu tedy do pondělka – máte dnešní večer, celou sobotu a neděli volno? Nemohli bychom to prohýřit společně? Jsem tu za Wargateovy, ale nemám vůbec nic na práci až do pondělního dopoledne, leda několik telefonních rozhovorů.“

„To je dokonalé!“ řekla Jinny.

„Přijel jsem o dva dny dříve opravdu jen proto, abych vás tu ještě zastihl.“

„Ach, Bradde, skutečně?“ zašeptala Jinny.

„Jaké máte plány na dnešní večer?“

„Vůbec žádné.“

„Neviděli jste ještě Život s otcem?“

„Není možné dostat lístky.“

Bradd vykřikl: „Že mně není možné dostat lístky? To je maličkost, když člověk ví, za který provaz zatáhnout. A já se vyznám v nejrůznějších provazech v tomto městě.“

„To bych řekla!“ zašeptala Jinny.

Bradd už telefonoval. „Berbetz…? Mluví Criley z Grand Republic… Dobře. Právě jsem přijel. Poslyšte, mladý příteli. Potřebuji na dnes večer tři lístky na Život s otcem, a potřebuji slušná sedadla, rozumíte…? Platí. Vyzvednu si je u pokladny. Na shledanou.“

Jinny na něj hleděla plna obdivu.

Stručně poroučel: „Teď seběhnu dolů, rychle se osprchuji a za půl hodiny budu hotov. Půjdeme raději dřív na večeři, abychom měli čas si pohovořit. Půjdeme k Algonquinovi anebo do Plazy, a pak po divadle vás zavedu do Twenty-One anebo do Stork Clubu. Byli už jste v některém z těch lokálů?“

Cass si postěžoval: „Zkusili jsme to v Marmosetu, ale cítili jsme se tam jako outsideři.“

„Se mnou se tak cítit nebudete. Mne tam znají! To se na to podíváme!“

Když odešel, zajásala Jinny: „Teď se budeme mít ohromně. Ale – zbožňuji Bradda, ale není tak trochu podvodník?“

„Co?“

„Že nám namluvil, že je tento hotel mimo svět. Že dostal lístky, které jiný nesežene. Jakým způsobem to dělá, zaplatí patrně nějakému spekulantovi trojnásobnou cenu. A že je tak oblíbený ve všech nočních klubech! To znamená, že tam často chodí a dává přehnané spropitné. Moudrý pán – slavný světák! Ale ty jsi dvakrát tak ušlechtilý jako on, a je to také na tobě vidět!“

„Ale teď mu, Jinny, opravdu křivdíš. Není to žádný podvodník.“

„Rád se tedy ukazuje.“

„Rozhodně ne! Věř mi, Jinny, znám ho ze soudní síně. Rád porotu rozesměje, ale není trpělivějšího a připravenějšího advokáta v celém okrese, a právě tak se chová ke svým přátelům. Má chlapecké srdce a těší ho udělat pro někoho něco, čím sám přetéká. Musíš mít Bradda ráda!“

„Mám ho velmi ráda. Myslila jsem jen – rozčiluje mne, když nás někdo pokládá za chrapouny jen proto, že neužíváme New Yorku – jako na Wargateův účet!“

„Nedej se zmást jeho vtipem a náladou. Budeš ho mít jistě ráda.“

„Vše pro mír,“ odpověděla. „Dobře, budu ho mít tedy ráda.“

„Platí!“ řekl Cass.

U Algonquina jim Bradd ukázal jednoho plachého dramatického kritika, jednoho divokého dramatického autora a dva znuděné herce. Pak se bavili zprávami z Grand Republic… Harley Bozard byl v Austinu s krásnou ženou z Minneapolisu. Major Umbaugh byl povýšen na podplukovníka. Jamie Wargate je teď u letectva.

Pak mluvil Bradd vážně.

„Zdá se mi, že New York vás dva svedl ještě těsněji dohromady. Jin, jsem rád, že jste zapudila Jaye Lavericka s mysli.“

„Nikdy jsem na něj nemyslila!“

„Ba ano, myslila. Jay je svůdný úhoř, je to můj dobrý přítel, ale nesvěřil bych mu ani přes ulici hluchou sedmdesátiletou pannu. Vystřeluje sympatie jako raketu. Poslyšte, mladá dámo: Cass by vás nikdy kvůli Jayovi řádně nevyplísnil, protože je příliš citlivý a má z vás strach. Ale já se vás nebojím. Tak tedy – jak hrubě vám pan Jay naznačil, že si vás chce namluvit?“

Cass byl překvapen, že se nerozčiluje nad touto dotěrností, a Jinny pouze zabreptala: „Jakživ nic takového neřekl! Nebyla bych to dovolila!“

„To by nebylo nic platno. Neřekl vám nikdy nic – velmi mlhavě a vzdáleně, ubohý drahoušek! – o tom, že byste si spolu měli zařídit uměleckou čajovnu – že on by dal peníze, a vy dobrý vkus?“

„A-ano, udělal několik poznámek o mém malířském nadání.“

„To je jeho obvyklá metoda. Vím, že jste příliš rozumná, než abyste se jím dala skutečně obalamutit, ale přece jste jen dovolila, aby se kolem vás točil; uděláte líp, když se s ním přestanete vůbec stýkat a přidržíte se slušných, výdělečných mužů, jako je Cass nebo já. My vás neopustíme. A teď mi smíte vynadat, že jsem do toho strkal nos.“

„To jste rozhodně strkal! A nedám si diktovat!“

„Psst!“

„Namluvím si, koho budu chtít. Jsem samostatná žena.“

„To si namlouváte.“

„Ach, unavujete mne,“ řekla tak slabě, že se Cass s Braddem na sebe usmáli, a za chvíli se usmívala s nimi.

I když Cass sotva popadal dechu, Jinny byla rozjařena zcela novým New Yorkem, který jim Bradd odhalil. Dovedl je do tří nočních klubů, kde byl srdečně uvítán ne-li přímo s tučnými telaty, tedy jimi, a nadto ještě s nimi vpadl v jednu hodinu po půlnoci do soukromé společnosti v podkroví, pořádané mužem, který, jak jim Bradd vysvětlil, je velmi důležitý, významný muž, a má jako reprezentant celé řady západních bank ve Washingtonu veliký vliv.

Jinny usoudila, že je přímo zrozená pro takový život; pro skleněný bar, kresby Dalího, kauč dost dlouhou, že na ní může sedět osm lidí, zahradu u bytu a nervózní světla v mrakodrapech, která tvoří hornatý obzor; zrozená pro pozornosti dvorně opilých gentlemanů.

Tisíce mužů řekly Jinny, že je krásná; tisíce a desetitisíce bezvěkých žen pištěly, že si musí okamžitě nalít ještě skleničku, až kotouče lidí v bytě jí připadaly hustší a černější než kotouče cigaretového kouře. I družná Jinny nebyla náhle s to snést hluk hlasů a vyklouzla na terasu.

Tak spatřila nově narozený a nebeský New York.

Byla překvapena, že nevyšla do tmy postříkané světly, nýbrž do začínajícího úsvitu. Čtyři hodiny uplynuly ve čtyřech minutách.

Podkroví bylo nahoře ve třicátém poschodí v činžovním domě v Central Park West, s vyhlídkou na východ na Fifth Avenue a na sad. Nepochopitelné vodní cesty vedly na severovýchod zlatou mlhou do otevřeného moře u Long Island Sound, a nad nimi se klenuly a mizely mosty v oparu továren a letišť. Objemné hrady na Fifth Avenue a za ní vypadaly jako úzký pruh černi s trochou zlata, plující na vodách, a na chvíli bylo těžkopádné velkoměsto tak půvabné jako Benátky.

K jihu se zvedalo k slunci tisíc věží, zatím co právě u jejích nohou, hluboko dole, byl Central Park ještě nočně temným bludištěm, a rezervoár byl jako jedno z jejích severních jezer.

Jí po boku zašeptal Braddův hlas: „New York dovede být krásný, co? Je to Londýn, Paříž, San Francisco, všechno slité do jednoho města.“

„Ano, nevěděla jsem, jak je krásný, až vy jste mi to ukázal, Bradde. Měla jsem z něho strach, ale myslím, že bych si ho dovedla zamilovat.“

Políbil ji a z vděčnosti k němu nedbale přilnula.

Bradd ucouvl. „Tak jsme to nemyslili! Byl to pouze náhodný hold slunci. Ať to neřeknete tomu svému puritánskému grandrepublickému právníku!“

„Cass není žádný puritán…“

„Nemínil jsem Casse. Mínil jsem – jak pak se jmenuje? – Bradd Criley? Ten chlapík, který si myslí, že jste jeho sestra. Nemýlí se?“

„Ne!“

S lokty na zábradlí hovořili klidně, když přišel Cass, aby se po nich podíval. Byl potěšen, když spatřil jejich svěží, úsvitem zchladlé tváře.

„Vy dva jste tu jediní, kteří vypadáte, jako byste byli kdy spali, ale jelikož už je zítra, což abychom pomýšleli na cestu domů?“ zasmál se.

„Výborně!“ řekl neumělkovaný Bradd.

V sobotu a v neděli byl Bradd nejsvědomitějším dárcem zábavy od dob Dennise kata. Byl s nimi na dvou divadelních představeních a na projížďce kočárem v Central Parku. Na Sixth Avenue koupil několik balíčků marcipánu, které Jinny milovala ještě víc než ovoce v cukru, a všichni tři kráčeli spolu dolů ulicí statečně ukusujíce z papírového sáčku. V neděli jeli k moři na Jones Beach a do restaurace se stoly na terase.

Jinny pokládala už nyní New York za zrovna tak dobrý jako Grand Republic, nikoliv však Cass. –

Bradd platil svůj díl všech účtů, ale nechtěl omračovat tím, že by se byl snažil platit víc. Při všech dohadováních se stavěl na Cassovu stranu proti Jinny anebo na Jinninu stranu proti Cassovi se stejnou bujarostí. A koupil jí první orchideji, kterou kdy dostala.

Svěřila se Cassovi: „Měl jsi o Braddovi zcela pravdu. Nechtěl nás omráčit tím, jak se výtečně vyzná v New Yorku. Baví ho prostě všechno možné odhalovat a je strašně rád, když to jeho přátelé s ním sdílejí.“

Když je Bradd vyprovodil v pondělí k vlaku, řekl jí Cass: „Teď si skutečně začínáš Bradda vážit.“

„Ano – tvou zásluhou.“

Vrátili se do Grand Republic; nastěhovali se do nového domu; podzimní soudní období bylo zahájeno; a první případ, kterému Cass předsedal, bylo rozvodové řízení mezi Beecherem Filliganem a jeho manželkou Pasadenou, v jehož svědeckých výpovědích bylo vřele vzpomínáno pana Jaye Lavericka.

Manželé a manželky
FILLIGAN VERSUS LAVERICK

Beecher Filligan měl jen menší podíl na podnicích firmy Havock & Filligan, ale hrál si také na architekta a mimo to zdědil cihelnu a cementárnu. V seznamu grandrepublické vysoké šlechty měl hodnost vikomta s nejvyšším vyznamenáním za hraní ve vrhcáby. Bylo mu čtyřicet let, byl to přítel Bradda Crileye a Jaye Lavericka.

Jeho žena Pasadena, narozená v Oxfordu na tichomořském pobřeží, byla pravděpodobně krásná. Vypadala jako špatně kolorovaná reprodukce Botticelliho bohyně značně pozdního jara. Neměla na sobě nic vlastního kromě úpravy své osoby, v níž se projevovalo nadání, péče a píle.

Beecher jí měl po krk, měl po krk jejího vlídného klapání jazykem, její marnotratnosti a její jednotvárnosti v posteli. Chtěl se jí zbavit, a jelikož neměl právní důvody, vzal si za úkol si je vytvořit.

Věděl, že přes svou kravskou vlídnost, má-li vše, co chtěla, dovede být ostrá a tvrdohlavá, domnívá-li se, že je šizena, takže vina musí být zdánlivě na její straně, kdežto na jeho straně odpuštění anebo pomsta.

Jay Laverick si všímal každé aspoň trochu hezké ženy, která se mu zdála dosažitelnou, a Beecher se už o to postaral, aby mu Pasadena připadala zvlášť dosažitelnou.

Byla to mnohomluvná žena, a jako většina mnohomluvných žen byla příliš zaujata mluvením, než aby pozorovala, co se kolem ní děje. Telefonní rozhovor, v němž oznamovala, že přijde příští čtvrtek na bridž, trval půl hodiny. Když šla do kuchyně, aby mluvením pomohla, dovedla vyhnat každou kuchařku v prvních čtrnácti dnech, a Beecher obyčejně usínal za jejího jalového žvanění o něčem, co by se bylo stalo, kdyby se to bylo stalo.

Nebylo možné svalovat za tyto chladné pikle proti ní na Beechera celou vinu. Jeho plán se zrodil jednoho večera, když si zcela mimoděk stěžoval na její marnotratnost a podivuhodné nadání se dát líbat při klubovních tanečních večírcích, a ona na to vyjekla: „Když jsem tak všivá, proč proti tomu něco nepodnikneš, místo abys tu na mě štěkal?“

Teprve o dva roky později, když už byla provdána za vzpírajícího se Jaye Lavericka, si uvědomila, že Beecher proti tomu něco podnikl.

Podle nejstarších a nejprostších triků začal Beecher své dílo tím, že zval Jaye do domu na remy ve třech, a když byl večer v deset hodin odvolán do cementárny, telefonoval pak v jedenáct, že se bude moci vrátit až někdy ve dvě hodiny. Venuše a Freud pak obstarali to ostatní.

Beecherova pečlivá práce byla málem zničena, když se Jay začal zajímat o mnohem hezčí a živější mladou dámu, Jinny Timberlaneovou, takže musil Jaye pozvat jako hosta do své letní chaty na jezeře Winnemapaug, byl „na dva dny“ odvolán a vrátil se téže noci. Opovrhoval Jayem jako ochotnickým Donem Juanem, když je našel oba v její posteli, pevně spící.

„Měl bych vás zabít,“ pravil Jayovi, „a mám tu náhodou nabitou pušku, ale nejslušnější a nejcivilizovanější způsob, jak se dostat z této bryndy, do níž jste mne zatáhli, je, jestliže se s ní oženíte okamžitě, jakmile se s ní dám rozvést.“

Jay odpověděl, Ano, ovšem; měl prý to v úmyslu po celou tu dobu.

Pasadena, s rozmazanou barvičkou po obličeji, byla Jayovi velmi protivná.

Později u soudu sdělila Pasadena soudci Timberlaneovi: „Beecher mi věčně vyčítal, co všechno pro mne chtěl udělat, a já jsem jím za to pohrdala. Tu už jsem věděla, že se chci provdat za Jaye, který je skutečný muž a žádný spekulant. A o Beecherovi vám řeknu ještě to, že dokázal ve mně vzbudit pocit, jako bych byla nepříjemná a dotěrná ženská.“

Soudce Timberlane k ní cítil odpor, ať byla jakkoliv upravena. Řekl jí: „Ale, Pas, každý manžel to cítí ihned, jakmile mu žena začne zanášet, nechápu jen, jak jste mohli, vy i váš manžel, nalítnout takovému vlkovi, jako je Jay Laverick.“

„Neopovažujte se říkat něco proti Jayovi! Je to gentleman, i když je opilý, a ožení se se mnou.“

Byl opilý a oženil se s ní.

34

Timberlaneovi byli nyní rok spolu a s radostí si zvykli na nový dům, na šedivý nábytek, pestré koberce a záclony, žlutý kožený polštář, krb odrážející se plamenně v zrcadlech a na smělý obývací pokoj, jak to vše Jinny zařídila. Isis byla na dřevěném podstavci na malé skleněné poličce zřejmě šťastna. Obrazy zobrazovaly většinou bezejmenné květiny; ležely tu štíhlé mapy impresionistických malířů; a na malém plochém psacím stolku stála Jinnina vzácná vykládaná kožená krabice se známkami a leželo nepotřebné žluté psací brko. Všechno bylo velmi veselé, pohodlné a současné, i když to vypadalo trochu jako vzorkový pokoj v drahém obchodě s nábytkem.

Cass se pyšnil benzinovou pecí a elektrickou pračkou, i když nebyl svou novou pracovnou zcela spokojen. Byl to pokoj veliký jako krabice od doutníků, krásně dřevem vykládaný, s malým krbem zapuštěným do dřevěných stěn, ale měl tam místo jen na čtvrtinu svých knih, ostatní se ztratily ve tmavých skříních v předsíni a na zakrslé půdě.

„Ach, do většiny z nich se dívám jen jednou za čas,“ povzdychl si, když se s nimi tahal na půdu. Podivné, že tak malý počet knih vyžaduje tolik námahy a bojů po špatně osvětlených schodech.

Jinny byla veselá a pilná. Nyní, když mohla organizovat svou vlastní domácnost, a paní Higbeeová už nemohla před ní skrývat koření, kanadskou slaninu a žitnou mouku v jeskyních, neznámých skříních, byla vzornou hospodyní a s radostí chodila nakupovat na nový byzantský masný trh a do nového kordovského hokynářství, jež tvořily obchodní středisko Klubovní čtvrti. Chodila bavit vojáky do kantýny, a jednou stála na blatníku vozu na Chippewa Avenue a řečnila o významu válečné půjčky.

„Ne,“ řekl potom Cass, „ne, dobře jsi mluvila. Přál bych si, aby všichni obhájci to dovedli shrnout tak jasně, jako jsi to shrnula ty. Miláčku, předčila jsi mne ve všem i v řečnění. Snad jen s výjimkou šachů.“

V jedné věci ho předčila nesporně – byla těhotná.

Cass byl přešťasten.

Byla to ona, která naléhala, aby šetřili, teď když byli v New Yorku a koupili si nový dům a když očekávají Owena nebo Emilii.

Vybrala si tato jména pro děťátko bez diskuse. Vysvětlila to Cassovi:

„Jsem ráda, že budu mít dítě. Mám pocit, že na tebe vzhlížím unyle jako nějaká dickensovská hrdinka. To je skutečné tvoření. Myslím, že dítě je to nejmodernější a nejrevolučnější, co žena může stvořit. Mám v úmyslu být báječnou matkou. Vím, že bude-li to chlapec, bude tak statný a poctivý, jako jsi ty a jako byl patrně tvůj otec, proto chci, aby se jmenoval Owen po tvém otci. A bude-li to holčička – měla jsem tetu Emilii – která byla něžná a ohromně elegantní.

Asi před šesti měsíci, když jsem byla ještě mladá, myslila jsem si, že se má dcera bude jmenovat ‚Lark‘, skřivánek. Byla jsem si vědoma, že to je fantastické jméno, ale chtěla jsem, aby byla tím, čím jsem si vždycky já přála být a nikdy nebyla – rychlá, čistá, patřící spíš do vyšších sfér než na zem. Počkej, počkej chvíli! Neříkej mi, že skřivánek musí slétnout a že spí na zemi, když si odbyl nahoře své sólo. Předpokládám, že budoucí matka má právo na vlastní metafory, nemyslíš?

Ale pak jsem uvážila, co by jí prováděly spolužačky pro její jméno, a řekla jsem jí: ‚Dobře tedy, bude z tebe sladká, obyčejná Emilie, a mně se to líbí!‘

Casse, budu to dítě šíleně milovat!“

Cass řekl Royu Droverovi: „Je teď klidná a jaksi vyrovnaná.“

Roy Drover řekl Cassovi: „Chceš říci, že jí ranní zvracení vypudilo z hlavy různé nesmysly!“

Bradd Criley řekl Cassovi v Jinnině přítomnosti:

„Ta naše dívka je teď ještě hezčí než dříve. Jak vám oběma závidím!“

Chris Grauová řekla Jinny, zatím co Cass filantropicky naslouchal: „Jak vám závidím, má drahá! Víte, že jsem si kdysi namlouvala, že jsem do vašeho drahého manžela tak trochu zamilovaná? Ach, Jinny, musíte mu dát krásné dítě.“

Paní John William Pruttová řekla panu Johnu Williamu Pruttovi, který seděl v šedém flanelovém obleku na zemi a stříhal si nehty u nohou: „Snad si to jen namlouvám, ale nemohu zapudit pocit, že je to možná náš vliv jako jejich dřívějších sousedů, který změnil paní Timberlaneovou ze zcela povrchní a možno říci i koketní mladé ženy ve zjevně odpovědnou mladou grandrepublickou vdanou paní.“

Boone Havock, distingovaný bývalý výčepní povaleč, řekl soudci Blackstaffovi ve Federálním klubu: „Cass se určitě načisto zbláznil. Asi se příliš namáhal a příliš miloval tu svou žhavou ženu. Ne že bych ji, ubohé děvče, za to obviňoval. Myslil jsem si nejdříve, že je z té špatné strany železniční trati, zdá se, že se usadila a je z ní milá paní a dobrá válečná pracovnice. Ale Cass – představte si, že jsem slyšel, že hostil přímo v tom svém novém domě jemnohubého Vogela, okresního kontrolora, který je v zemědělské dělnické unii a skrytě pracuje pro družstevníky, kteří chtějí zničit kdejaký slušný podnik, jejž jsme po celý život budovali.“

„Ach ne, ne, Boone,“ vzpíral se soudce Blackstaff. „Podle mého je soudce Timberlane rozumný a loajální kolega. Myslím, že to je vinou jeho ženy – je konečně mladá a baví ji patrně všechno poznávat a stýkat se se všemi těmi lumpy, podvodníky, rudými fanatiky, aby viděla, jací jsou. Až bude mít dítě, zmoudří a bude zrovna taková jako vaše paní anebo moje.“

„To také doufám,“ řekl Boone.

Cass a Jinny balili Eino Roskinenovi, který sloužil někde v Tichomoří, vánoční balíček: ovocný koláč, cukroví, cigarety a vydání na tenkém papíře knihy Šťastnou cestu do boje.

„Děláme tak málo, a on tak mnoho. Mám pocit, že bychom tam s ním oba měli být,“ naříkal Cass. „Políbím tě za něho.“ Tento polibek byl skutečně zvláštní a netělesný, jako by ji byl políbil duch.

O těchto druhých Vánocích, jež byli spolu, bylo všeobecně rozhodnuto, že Matička – jak jí teď k Jinnině vzteku říkali – musí sedět doma, přijímat návštěvy, neúprosnou lásku a péči, a všichni se tím také řídili: Droverovi, Havockovi, Blackstaffovi, Flaatenovi, Gaddovi a skupina střídavě pištících a šuškajících asi šesti dalších rodin, zatímco se k vánoční večeři sešli Bradd, Chris, Kleo a tři Penlossovi. George Hame přinesl plaše vlněné bačkory, které pro Jinny vyšívala jeho dcera Betty, a rodina, jejíhož syna zachránil podle jejich mínění soudce Timberlane před vězením, poslala z Four Mile Pine husu. Jinny prohlásila, že už teď zkrotla a spokojeně se usadila na celý život.

Ospalí po vánoční krůtě a po víně, Cass, Jinny a Bradd, když ostatní odešli, si hověli v hlubokých křeslech. Každých pět minut někdo z nich řekl: „Měli bychom si vyjít na řádnou procházku.“ Jinny, neúnavná jako veverka, pojídala čokoládu, usrkávala benediktinky a vypila naráz sklenici vody. „Mám strašnou žízeň,“ stěžovala si.

„Samozřejmě, vy hloupé dítě, když jíte tolik sladkého,“ pronesl ospale Bradd.

„Pokusme se chytit v rádiu filharmonický koncert a pak se pojďme řádně projít,“ navrhl Cass.

Avšak na stanici KICH se ozvaly nejdříve válečné zprávy, které poslouchali s lhostejností, jíž propadají civilisté. Ale napřímili se, když zaslechli zprávu:

„Bylo mi uloženo oznámiti smutnou zprávu, že opět jeden z našich hochů obětoval svůj život, aby demokracie mohla žít. Byl to nadaný mladý muž, odborník v mlékárenství, Eino Roskinen, který přišel o život při srážce letadel na Štědrý večer kdesi v Tichomoří.“

Bradd řekl zcela vesele: „Neznala jste ho, Jinny?“

Zaúpěla a skoro neslyšitelně zamumlala: „Nedovolila jsem mu ani, aby mě řádně políbil. Kéž bych mu to byla dovolila!“

Bradd se náhle pohnul elektrizován zájmem. Cass byl pln soucitu. Přistoupil k ní, pohladil ji po vlasech a zašeptal: „Statečný hoch.“ Cítil, jak hluboko v něm se zmítá vzpurná myšlenka: Jak mohu vědět, že bych nebyl býval právě tak statečný, kdyby bylo mým údělem bojovat? Ale myšlenka se nikdy nedostala na povrch, ježto Jinny truchlila s tváří na jeho rukávě:

„Nikdy se nám nezdá, že by smrt mohla přijít až k nám. Ale teď mám pocit, jako by byla zde v pokoji.“

Těžce se jim dýchalo v hlubokém tichu. Slyšeli, jak kočka skočila z kredence na skříň. Málem se minula cíle, a jak se chytala drápky, překotila poličku, na níž stála Isis, a ta se svalila se svého dřevěného podstavce a spadla na dlaždičkovou podlahu. Zaznělo to, jako když se něco rozbíjí. Jinny běžela na druhý konec pokoje a zdvihla svou křišťálovou kočičí bohyni. Jedna její maličká noha byla jako useknuta, a Jinny ji podávala Cassovi, vzlykajíc jako vyděšené dítě.

35

Cass měl v úmyslu zabránit stůj co stůj, aby jejich život nezapadl do kolejí blahobytné střední třídy, což by bylo nudilo Jinny tak, jako to nudilo jeho sestru Rose, ale nyní, cítil, „jen prozatím, ji určitá míra pravidelnosti jen ochrání“.

Měl pravdu, když počítal, že se pravidelnosti aspoň do jisté míry nelze vyhnout.

Rutina jeho soudní síně, řemeslnická a pracná, a rutina jeho návratu domů, polibek na uvítanou, otázka: „Cos dělala celý den,“ zprávy v rozhlase a četba – někdy nahlas – úvodních článků ve Vlajce, partie šachů, domina, někdy remy.

Rutina ukládání se do postele a Cassovo: „Hrome, nevěděl jsem, že už je tak pozdě – to abychom šli už spát,“ a ráno: „Skoro osm hodin – abychom vstali a začli svítit.“

Rutina jídla: řízky, kuře, telecí kotlety, nakládané hovězí, vepřové kotlety, smažená ryba, řízky; a rutina povětrnostních zpráv. Rutina otázek: Máme mít polévku? On byl pro polévku, ona proti.

Rutina společných obědů vždy v neděli s Penlossovými.

Rutina lásky, která se zvrhla v rutinu a přestala být bouří, jakmile začali uvažovat, jak dlouho bude bezpečné v ní pokračovat.

Ale věděl, že Jinny není milovnice takovéto pravidelnosti, a hloubal, jak jí opatřit mírné a antiseptické kratochvíle. Nejlepší, zdálo se mu, je povzbuzovat Penlossovy, Bradda a Chris, aby k nim co nejčastěji chodili. Velmi zaměstnaný Bradd byl jaksi s to „zaskočit“ mnohem častěji než ti ostatní.

Byl to skutečně spolehlivý, příjemný a veselý přítel. Byl ochoten hrát karty, povídat, poslouchat, hladit Kleo, obdivovat se Jinninu pletení a Cassovým právnickým názorům, dobírat si Jinny, kdy byla ve špatné náladě, a Casse, když byl podrážděn, a přinášet z kuchyňské ledničky led na koktejly. Bradd byl mimořádně nadaný vyndavač ledových krychliček, naplňovač nádoby na led a utírač koktejlových sklenic, a souhlasil s Jinny, že je nutné vždy užívat čínských kovových talířků pod sklenice, aby se chránily stoly.

Byl to Bradd, který se vlídně ujal režie večera, když přišel Jay Laverick se pochlubit svou novou ženou Pasadenou, dostatečně opilý, aby se zmínil o jistých dámách, které ještě nedávno toužily po jeho osvědčené náklonnosti.

Tak se stal Bradd „třetím nezbytným“ v domácnosti: Cassovým přítelem a obdivovatelem, obdivovatelem paní Higbeeové a jejím ctitelem, Kleiným protokolovaným učitelem a Jinniným bratrem. Byl směsí dědečka, syna, finančního poradce, pomocného soudce, zkoušené ošetřovatelky, ohledného pána a psího mazlíčka.

Cass si neuvědomil – Bradd si to jistě ani uvědomit nemohl – jak často byl u nich.

Cass by byl řekl, že k nim chodí Chris Grauová zrovna tak často, protože když Chris přišla, každý si toho všiml. V pětačtyřiceti minutách se změnila ze zhrzené Cassovy lásky v Jinninu ochránkyni proti Cassově hrubé vášnivosti, a pak opět v přítelkyni pletoucí svetry.

Bradd jí také předčítal nahlas z malé, velmi působivé příručky o psychoanalýze. Prosil neustále Jinny, aby se nepozastavovala nad těmito případy ze skutečného života.

Nepozastavovala se nad nimi. Zajímaly ji.

Cassovi bylo velmi vhod, že večer, když musil odejít a řečnit zednářům, Černohorcům anebo menševikům, se mohl spolehnout na Bradda, že Jinny zabaví buď doma, nebo s ní půjde do biografu. Někdy, když se Cass zdržel u soudu, a Bradd měl pocit, že by se ubohá Jinny mohla nudit, odvezl ji před večeří na skleničku k Unstableovi.

To, ovšem, pokládal Cass za zbytečné.

Měli poklidný večer, Cass a Jinny o samotě, a mluvili o budoucnosti Owena – Emilie.

„Jsem z toho radostně vzrušen a mám z toho strach,“ řekl Cass. „On nebo ona doletí z Grand Republic do Londýna za pouhých osm hodin a uvidí možná celý svět jako jediný stát, anebo naopak jej uvidí zmírat v anarchii hladem v jeskyních.“

„Ale než se pustí do světové revoluce,“ hloubala něžně Jinny, „postarám se o to, aby byl dobrým plavcem a hráčem tenisu a aby říkal hezky zdvořile: ‚Děkuji ti, maminko‘.“

„Do revoluce!“

Byli spolu velmi veselí, ale když Cass přišel domu příští večer, našel Jinny podrážděnou jako ptáčka honěného kočkou.

„Co je? Co se stalo, zlatoušku?“ otázal se.

„Nebuď tak odporně odpouštějící a otcovský!“

„Prosím. Neodpustím ti. Pokračuj.“

„Ale – byla jsem na obědě u Unstabela s Gillian Brownovou. Napadlo ji, že bych jí mohla nakreslit několik módních návrhů na výstavu v Beaux arts. A možná, že to také udělám. A – neměla jsem v úmyslu něco pít, ale bylo mi tak divně, když jsem tu po celou dobu zavřená…“

„To není pravda!“

„Ano, jsem! Nevím, jak by se tomu dalo odpomoci, ale jsem tu zavřená! A zase jsem měla tu zatracenou žízeň, která mě v poslední době trápí – je to asi také od těhotenství – tak jsem si dala koktejl, hned mi bylo líp. A tu se tam náhodou objevil Bradd, sedl si k nám, řekl, že si udělá odpoledne volno, a Gillian a on se usnesli, že půjdeme do Domu alimentů a opijeme se; ptali se mě, jestli bych chtěla jít s nimi, a já jsem řekla, že ano, že bych rozhodně chtěla…“

„Víš…“

„Ach ano, ano, vím zcela přesně, co si myslíš o Domu alimentů a o Sabině Grossenwahnové, ale v naší ústavě není zákona, že ano, podle kterého bych musila přijmout všechny tvé názory. Sabina je zábavná, a i když spí se všemi mužskými v městě – kromě tebe, jak doufám – není nám nic do toho, nemyslíš?“

„Myslím spíš…“

„Prosím tě, nemluv jako John William Prutt! Jako paní Pruttová! Jako celý jejich pruttovský svět! Kdysi na nás také tak pohlíželi. Někdy, a dost často, jsi právě tak přehnaně ctnostný jako Pruttovi! Mnohem raději mám hrubého realistu, jako je Boone Havock. Anebo Sabina! Ale abys věděl: měla jsem chuť jít, ale věděla jsem, že vy dva s Royem byste dostali záchvat, řekla jsem tedy, že ne, že nechci. A tu Bradd a Gillian si mě k smrti dobírali, jaká jsem prý puritánka, a myslím si ostatně, že měli pravdu; myslím, že kdybych byla s nimi šla a řádně se napila Sabininy zázračné whisky, že by mi bylo líp. Roy je blázen. Je jako stará ženská – jako všichni porodníci – a ostatně není ani to, je to chirurg. Na mou duši, kdyby tu nějaký v městě byl, našla bych si sympatického mladého porodníka, který by mi lékařsky předepsal si bláznivě zahýřit! Jen pokračuj. Buď zděšen. Je to asi velmi výlučné a ušlechtilé mít manžela, který umí citovat Miltona a Veblena, ale mám už až po krk toho svého života v potápěcím zvonu. No, a teď se můžeš křižovat a hrozit, jak chceš!“

„Ale vůbec ne, a jakmile budeme mít Owena…“

„Emilii!“

„Tedy Emilii. Pak půjdu k Sabině s tebou.“

Byl-li skutečně zděšen, pak to bylo proto, že jeho spolehlivý Bradd byl ochoten ji zavléci do toho ochotnického bordelu.

– Ale ovšem! Už tomu rozumím. Nechtěl, aby tam šla, a proto předstíral, že chce, aby ji uchlácholil. Ale přesto bych se rád zeptal Bradda, co jí ve skutečnosti řekl.

Avšak zaujat Jinny a zaujat válečnými zprávami, zapomněl se ho zeptat.

Onoho večera začátkem března přišel domů dříve než Jinny. Sedl si do odporně úhledného šedého křesla a roztáhl noviny. Zaslechl ji ve dveřích. Nezastavila se, aby odložila kožišinu; stála na prahu s rukama ploše podél těla, s tváří staženou, nebyla to jeho mladistvá manželka, nýbrž vystrašená žena. Vyskočil.

„Casse, jsem nemocná, jsem skutečně nemocná, a není to jen z těhotenství. Snad zemřu.“

Vzal ji za paže, vlhké tajícím sněhem.

„Byla jsem právě u Roye na prohlídce. Casse, mám cukrovku!“

„Ale kdež!“

„Ano. A na to se umírá.“

„To nemyslíš vážně, Jinny. To není možné!“

„Není zvlášť těžká, řekl Roy. Nepotřebuji ani inzulin, aspoň prozatím, řekl; jen patřičnou dietu a opatrnost. Ale může být něco horšího než žít stále opatrně jako invalida?“

„Udělám za tebe, co bude v mé moci.“

„Vím, že uděláš, můj bože, jak o mne budeš pečovat! To bude horší než smrt. Zabalená v bavlnce ve dne, v noci – a ještě budeš očekávat, že ti za to budu vděčná!“

„Ale, ale! Nejdříve si svlékni kabát. Dovol, abych ti třel ruce. Bože, jak je máš studené! No, no…“

„Ale, ale, ale! No, no, no!“ posmívala se mu. „Zlatoušku, děťátko, jen si užívej postýlky celý den! Ty a Roy byste mě chtěli za měsíc rozmazlit jako Julietu Zagovou!“

Měl dost rozumu, že nedbal její špatné nálady. Má přece právo na trochu rozmarnosti, když jí hrozí smrt! Zavolal na paní Higbeeovou, aby odložila večeři o patnáct minut a rychle přinesla dvě martini. Usadil Jinny na gauč, Kleo vzali mezi sebe, a požádal ji: „A teď mi všechno přesně vypověz.“

„Možná, že to není tak zlé. Roy řekl, že to je nesporně cukrovka, ale velice slabá – a budu-li prý jen trochu rozumná – ale to je ovšem, jako by řekl: ‚Budete-li tak nadaná jako Beethoven,‘ – a budu na sebe opatrná, mohu prý žít do devadesáti a skoro nevědět, že jsem nemocná… A budu prý stejně hezká! Totiž – rozumíš – nebudu tím nikterak zohavena… Ale nezní to strašně? Cukrovka! Cukr v moči! Aach! Proč nezemřu na něco romantického jako Camille anebo Marie, skotská královna?“

„Říkej tomu raděj diabetes mellitus. To zní líp.“

„Máš pravdu. Ach, je mi už líp, když jsem ti to řekla, a vím, že budeš o mne úžasně pečovat. Nejsem skutečně nevděčná. Vyčítám ti spíš svoje chyby. Jsem trochu nervózní. Budu žít do devadesáti – a tobě bude sto čtyři a stále se budeš pokoušet mě přimět k tomu, abych jedla méně cukroví – a já tě stále budu trápit a za to tě budu milovat!“

Byla však vystrašena. Strach se zachvíval ve všech jejích žertech, a on se soustředil na její strach, nikoli na svůj děs pod bodem mrazu, že možná zemře a s ní celý jeho život.

Když hltavě vypila koktejl, který objednal, pravil: „Předpokládám, že ti Roy zakázal veškeren alkohol?“

„Ano, tohle byla má poslední sklenička. Poslyš, jak ses kdy dostal k takovému ponurému příteli a lékaři, jako je Roy? Nemá radost ani z toho, když mu pacienti umírají před očima, protože ho neuposlechli. Ano, žádný alkohol, žádné cukroví, žádné koláče, velmi málo masa. Chce mne udržet na živu jen technicky. Jeho teorie je, že je lepší být nešťastný a na živu, než šťastný a mrtev. Ani jediný, něžný, povzbudivý koktejl.“

„Dnes večer dostaneš ještě jeden, a jak se patří silný, ale zítra začneme oba žít přísně o vodě. Oba dva. Uvědomuješ si to?“

„Ach bože, ano, uvědomuji si to. Když soudce takto zvýší hlas, utíkají katovi pacholci rovnou pro provaz.“

„Miláčku, nebude to tak zlé. Budeme mít plno příjemných náhražek za mlsky a alkohol.“

„Šachy? Ne?“

„Ne, vymyslíme si toho plno.“

„A všechno skončí partií šachů!“

„Nebuď tak jízlivá.“

„Žena, která je odsouzena k smrti, má právo na jízlivost.“

„Nemá rozhodně právo tvrdit, že je odsouzena k smrti, a dovolává-li se všech svých práv a má manžela, jako jsem já, který je při svém zbožňování příliš slabý, než aby jí nařezal a uložil do postele, je v nebezpečí, že se manžel úplně změní a bude nad ní bdít úskokem místo zdravými domluvami. Nemůžeš na mne vyzrát, teď když jsem začal o tebe pečovat, a nepřeji si už dalších zbytečných nesmyslů.“

„Hrome, podle toho jsi lepší krotitel žen, než jsem se domnívala.“

„Možná. A ostatně – říkala jsi něco o mých pomocnících u soudu, kteří běží pro provaz. Copak nevíš, že dnes už není ve státě Minnesota hrdelní trest? Čemu se směješ, má drahá? Řekl jsem něco naivního?“

Při večeři byla veselá a četla svým starým hlasem láskyplného posměchu nástin životosprávy, který jí dal dr. Drover.

„Nerozčilujte se… Neříká, jak; jen abych se nerozčilovala – objeví-li se příčina k rozčilení, vyhoďte ji oknem. Hrome, to jsou zázraky lékařské vědy… Teplé šatstvo… Zaskoč, prosím tě, zítra do nějakého krámu pro dřevaře a kup mi červený flanelový kostým, ano? Zaženu tím také všechny muže, takže bude o rozčilení míň… Teplé lázně. Hm. Masáže… To záleží na masérovi. Neznáš nějakého krásného, mladého maséra? Mohl by být slepý. Myslím, že Jay Laverick by byl výborným, svědomitým masérem, ale v této věci bych se asi nikdy s tebou neshodla… Dieta… Já a dieta! Já, která jsem od raného mládí dovedla splácat dohromady banánové řezy a nakládané prasečí nožičky…! Sacharin místo cukru… Obilniny… Listnaté zeleniny… Jak nenávidím listnaté zeleniny! – čím víc mají listů, tím jsou odpornější, jak tvrdím. Nenávidím kousnout do spousty listí… Boby, brokolice, zelí, okurky, endivie, okra – okra! – brr! – rajská jablíčka, řípa, salát – Prosím tě! Může něco znít ohavněji? Jestliže mě donutíš vydržet při té dietě dva měsíce, uteču s Boonem Havockem a povalím se po State Street, zatímco k mému omámenému mozku bude stoupat míza ze dvou řízků a skopové kotlety… Ach, miláčku, sneseš to, abych to snášela?“

„Ovšem!“

36

Po večeři jí vlídně domlouval: „Přál bych si, abys vklouzla teď rovnou do postele, a já přijdu za tebou a budu si s tebou povídat a zahrajeme si pak partii – hm – domina.“

„Měj trochu pochopení! Nemám v úmyslu ležet pořád v posteli a začít svou kariéru invalidy. To bych raděj hned zemřela! Roy neřekl, že…“

„Ne, ne. Jen dnes večer. Jsi nervově příliš rozrušena. Ostatně, já také. Promluvím si s Royem, ale myslím, že budeš moci sedět zpravidla až do deseti, do půl jedenácté – a až bude děťátko na světě, možná až do půlnoci.“

„Ne, zrovna dnes večer ne. Jestliže si lehnu, budu mít tím větší strach.“

„Už vím, co uděláme. Pozvu nějakou dobrou duši, aby k nám zašla a oba nás rozveselila. Zavolám Bradda! Stejně se to dříve či později doví!“

„Ano, zatelefonuj mu, a já si obléknu svou nejunylejší noční košili a přijmu vás chlapce ve své ložnici. Jako královna… Ach, Casse, chtěla jsem ti být dobrou, silnou ženou, a teď jsem nemocná, kňučím jako dítě a jen tě trápím.“

Dlouho vzlykala s hlavou na jeho rameni. Když šla nahoru po schodech, stále trochu fňukajíc, díval se za ní a zdálo se mu, že vystupuje po schodech jako neposlušné dítě, které bylo potrestáno.

Neřekl jí to, ale když telefonoval Braddovi, nebylo lehké dostat ho k telefonu. Musil ho násilně vylákat z partie pokeru. Bradd zřejmě nebyl zvlášť ochoten, ale Cass naléhal, že je Jinny nemocna a skutečně potřebuje, aby ji tak zkušený světák jako Bradd povzbudil.

Když přišel nahoru a sedl si jí plaše k posteli v novém šedorůžovém pokoji, napadlo ho, že ji tu Bradd ještě nikdy neviděl, a mrzelo ho, že pozval třeba i nejlepšího přítele sem do této svatyně. Byla dnes večer zázračně ženská; dítě bude patrně malinké, neboť byla sotva oteklá; nebylo ani náznaku jejího stavu, když seděla na posteli zachumlaná do růžové hedvábné přikrývky. Její šíje svítila nad hříšnými krajkami a stuhami, vlasy měla mírně rozcuchané, tváře rozpálené přirozeně i uměle.

– Hm. To byla chyba. Ale teď už je pozdě Bradda zarazit… Ale dnes večer zrovna potřebuje takového šaška, jako je on… Má krásná, teplá, vyděšená dívka.

„Než přijde Bradd,“ zabručel, „rád bych promluvil o jedné, poněkud trapné věci – nevím, zdali se Roy o tom zmínil, či ne, ale – samozřejmě musíme především hledět na tvoje zdraví…“

„Ty moje drahá, stará paní! Nemá to snad být cudná narážka na to, zdali spolu smíme spát?“

„Ale, Jinny!“

„Mohla bych to vyjádřit ještě zřetelněji.“

„Přestaň už do mne rýt, miláčku. Nemohu si pomoci, jsem-li s tebou plachý – řekněme raděj, mám-li tě v úctě. Ve dvanácti letech jsme s Royem užívali zcela volně aspoň tuctu různých slov. Znám je – byla bys překvapena! Ale v tvé přítomnosti bych jich nerad užil.“

„A Bradd jich neužíval?“

„Málo. Byl to tehdy zchytrale cudný uličník.“

„Ubohý, nevinný Bradd!“

„Rád bych se vrátil k našemu tématu. Co řekl Roy?“

„Řekl, že ještě asi tak šest neděl je situace normální, a pak budeme musit být cudní jako má křišťálová kočička.“

S důvěrou na sebe pohlédli.

Jejich starý přítel Bradd nebyl nikdy obdivuhodnější.

Vešel jakoby nic; lehce poklepal Cassovi na rameno; políbil Jinny na tvář – aniž se nedovoleně podíval, jak si Cass všiml, na její ňadra pod pěnou noční košile; posadil se a ujal se jejich němého zděšení.

„Měl jsem předtuchu, že není něco v pořádku, když jsi mi telefonoval, Casse, zavolal jsem si tedy Roye a ten mi řekl, že má Jinny velmi slabý případ cukrovky, nic, co by ho znepokojovalo. Má milá Jinny, máme teď příjemný úkol udržovat vás veselou jako veverku. Ovšem všichni lékaři, i náš nahrublý Roy, křičí, že je třeba se střežit alkoholu a sladkostí a všeho duševního napětí, jež je větší než nákup kuliček proti molům. Přehánějí, protože doufají dosíci aspoň poloviny svých příkazů – asi jako obchodník automobily, který vám radí, abyste jezdila nejvýš rychlostí třicet kilometrů. Když řeknou pacientovi, aby se vzdal alkoholu, očekávají, že jej zredukuje na pintu piva každých šest hodin s přiměřenou porcí vedra v konzervě.

Při léčbě těchto chronických nemocí je nejdůležitější duševní dispozice, jestliže tedy Cass, vy a já vypijeme po dvou skleničkách, budeme sedět kolem stolu a řehtat se jako blázni, bude to moudřejší než dyspepticky ubíjet každou radost. Co tomu říkáte?“

„Máte jistě pravdu, Bradde,“ zaradovala se Jinny. „Budu opatrná, ale nebudu kyselá a pruttovská.“

„Podívejte se, vy dva!“ protestoval Cass.

„Pokládej to za vyřízeno, zlatoušku,“ šveholila Jinny. „Představuješ si, že ortodoxní metoda nepít žádný alkohol je nepít žádný alkohol. My mladí revolucionáři se tím nedáme zmást. A kromě toho jsi sám řekl, Casse, že po večeři dostanu ještě jednu skleničku.“

„Řekl jsem to? Myslím, že se ti daří zcela dobře bez té skleničky – zůstaňme tedy při tom.“

Bradd a Jinny se zahleděli s humorným zoufalstvím na tohoto manželského kazisvěta, ale on byl neústupný.

Odmítla ošetřovatelku, ale až na různá nedopatření „byla na sebe opatrná“. Tato nedopatření jí připadala jako žert, byla to hra, jak ošidit Casse a jeho spoluspiklence dr. Drovera.

Avšak Cassovi nic z toho nebylo žertem. Otřes z uvědomění si jejího nebezpečí byl pro něho opožděnou pohmožděninou, a teprve druhý den pochopil plně skutečnost její nemoci. Pak byl celý den u soudu napjat a rozechvěn.

Přímo zoufale si byl stále vědom, že by mohla zemřít. Když šel kolem hřbitova, studeného pod březnovým sněhem, když slyšel o smrti vojáka daleko od domova, zděšeně ji viděl nehybnou v rakvi, představoval si, že sebou už nikdy nepohne, nikdy už na něj nepromluví.

Bergheim dosud nepronajal, a nyní odmítl nabídku. Přistihl se, kterak si říká v duchu:

„Jestliže zemře, seberu Kleo a paní Higbeeovou a zahrabeme se zase ve starém domě.“

Jeho nejzoufalejší úsilí bylo nevypadat zoufale.

Když nastal drsný duben, slibující máj, nevycházela Jinny často z domu. Vyjela si někdy s Cassem do přírody, anebo, zdržel-li se u soudu až do večera, s Rose anebo Wolkeovými, ale většinou lpěla na domově jako vystrašená kočka, s kterou ji Cass nyní stále srovnával.

Každý večer si svědomitě ošetřovala nohy, nakláněla se nad nimi, koupala je a třela nejmenší záděrku anebo otlačeninku, zatím co ji Cass soucitně pozoroval.

„Roy říká,“ citovala nadějně, „že slavný doktor Joslin tvrdí, že by měl mít každý diabetik psa, protože pes tě nikdy nesvádí porušit dietu ani tě nepřivádí do rozpaků přílišným soucitem jako tví přátelé. ‚Vidíte,‘ řekla jsem Royovi, ‚moje kočka je zrovna tak dobrá jako pes.‘ A on řekl velmi odměřeně: ‚Joslin neříká nic o kočkách, mluví jen o psech.‘

A Roy mi tak naléhavě doporučuje grapefruit. Tvrdí, že grapefruit je diabetikův nejlepší přítel – vedle psa, ovšem! Musím jíst grapefruity a zvyknout si na ně – je to hrozná, mazlavá, hořká, hnusná věc!

A Roy říká, že není nebezpečí, že by Emilie zdědila sklon k cukrovce – Owen ovšem také ne – jestliže nebyla ve vaší rodině, a tvrdí, že nebyla. Ubohá Emilie! Začít s matkou, která nemá zhola nic než lásku k ní – žádnou sílu, žádné sladkosti a ne moc rozumu. Musíš mít rozum za nás oba, Casse.

Kdyby dr. Joslin přišel přímo sem do tohoto pokoje a viděl moje nohy, řekl by: ‚Jinny, jakživ jsem neviděl lepší pedikúru. Jste hodné děvče, Jinny – až na to, že jste zatracený diabetik!‘“

„Ne, požehnaný diabetik.“

„A Roy řekl, že podle Joslina byli Clemenceau a Edison oba diabetici, a že přesto žili jakoby nic.“

„A tobě se povede také tak.“

„Ale nemyslíš snad, že z toho budu tak reakcionářská jako oni?“

„Myslím, že nikdy nebudeš nic jiného než Jinny.“

„Což všichni vydavatelé slovníku přijímají jako synonym dokonalosti, tak to myslíš, že?“

Bylo mu do pláče.

Někdy byla maličká, udivená, držela se Casse a chtěla poslušně plnit všechny příkazy dr. Drovera. Někdy byla podrážděná nesmyslností, že je nemocna, a obracela se na Bradda, který jí domlouval: „Hlavu vzhůru, děťátko; jsem přesvědčen, že se chováte mnohem líp, než tvrdí Jeho Úctyhodnost.“

Očekávalo se, že Cass bude potěšen, když ji Bradd dostane do nálady lehkomyslného veselí, ale dumal, nejsou-li příliš závislí na Braddově přátelské přítomnosti. Pak v květnu sdílel s ním povinnost dělat šaška v pokoji u nemocné propuštěný námořník – rozhlasový umělec Fred Nimbus, který se svým uměním sám vehrál do války. Nimbus byl znamenitě zapsán; dotáhl to na kaprála a byl čestně propuštěn, protože měl nepatrný vřed na žaludku. Nedostal se blíže k jižnímu Tichému oceánu než do San Diega, ale vrátil se domů ke své tvůrčí práci na stanici KICH, z níž líčil ze svých zkušeností stenografa námořního oddílu rozlehlému rozhlasovému posluchačstvu – rozlehlému aspoň až do kanabeckého okresu – boje na tropických ostrovech, vnitřní politiku Číny a Indie a rasové křížení na Balkáně a v Peru. Poslouchali ho v domě Gregoryho Marla, a mluvil tak vášnivě, že i Diantha Marlová na chvíli ztichla.

Do města se vrátili také jiní vojáci, ale byli to většinou ranění a ku podivu nebyli ochotni se vychloubat zvědavým civilistům, jako byla Diantha, a pan Fred Nimbus jim byl ochotným Homerem.

Vzpomněl si, že paní Timberlaneová a on byli kamarádi, a předpokládal, že ve své nemoci touží po jediné věci, a to po jeho mužné a veselé společnosti. Chodil k nim nyní často, odpustil Jinny, že ho tehdy tak odbyla, pokoušel se odpustit Cassovi, že mu ji ukradl, a rozveseloval je všechny předváděním soukromého života císaře Hirohita.

Kolem Jinniny pohovky se shromažďovali také Penlossovi, Wolkesovi a Tracy Oleson. Cass byl zneklidněn hlučným veselím, které ji udržovalo v dobré náladě. Měl chuť, a při tom nechtěl, jí připomenout, že je nemocná, avšak jen když ji přemohla ranní nevolnost nebo suchá žízeň či různé nevolnosti projevily číhající cukrovku, chtěla mít klid a méně společnosti. Vypadala skoro až moc dobře ve své křehké kráse, jako alabastrová lampa.

„Proč se nepustíš znovu do kreslení?“ radil jí. „Měla bys co dělat a neunavovalo by tě to.“

„Zdá se, že jsem ztratila veškerou ctižádost. Myslím, že se to stává často mladým vdaným ženám. Není to proto, že jsem nemocná. Jsem plně zaujata svým štěstím. A jsem velmi hrdá na Owena.“

„Na Emilii ne?“

„Ach, bude to Owen. Hýbe se zcela jinak než děvčátko – energičtěji. Bude z těch mužů, kteří pečují o své ženy, i kdyby je to mělo zabít!“

Cass byl rád svému spojenectví s Braddem. Když byl obývací pokoj plný žvanilů, podíval se na ně Bradd s nelibostí, zatím co se Jinny posmívala: „Podívejte se na ty staré bručouny, otce Casse a strýce Bradda! Bude rozumnější, budete-li zticha. Já si netroufnu ani pípnout. Ale jak ráda bych vstala, zatančila si a snědla obrovský, ohromný, tlustý, syrový karbanátek a čtyři krémové koláče. Mám hrozný hlad!“

Ale nesouhlasil-li Bradd s mladými lidmi jako Cass, dovedl se vmísit do jejich hlučné zábavy mnohem snadněji, a Cass se obdivoval lehkosti, s níž dovedl říci: „Nejlepší bude, když teď všichni zmizíme a necháme Jinny odpočívat.“

Cass prosil Jinny: „Moc tě to mrzí, že jsem žádal Bradda, aby sem tak často chodil?“ a ona souhlasila: „Ach ne, mám ho skoro tak ráda jako ty.“

Zvládl touhu se s ní mazlit z obavy z vlastní divoké vášnivosti. Zpozoroval znovu, že žádná světská podívaná, žádná válečná hrdost, náboženský ceremoniál ani trůny, věže a prapory nejsou tak vzrušující a tragické jako láska mezi mužem a ženou, jež je všude vítána velmi všedně anebo hanebnými žerty.

Když pochopila, že je nemocná a nemůže žít ze soucitu, začala to pokládat za své povolání. Nejpyšnější na ni byl jednou pozdě odpoledne, když mu referovala: „Vyšla jsem si dnes trochu ven – šla jsem se podívat na paní Purdwinovou. Měla strašný záchvat pakostnice – má bolesti skoro neustále, hrozně prudké bolesti – v noci ji to probouzí. Říká, že to je jako šlehy bičem; zbavuje ji to veškeré lidskosti, je pak jako zvíře.

Tu se přestávám tolik litovat. Měla jsem pocit, jako bych byla mimo všechny normální lidi; jako bych byla odsouzený člověk, beze vší naděje. Ale když jsem mluvila s paní Purdwinovou, přemýšlela jsem pak o lidech, kteří to mají skutečně zlé: muži v městech bez práce, farmáři s dluhy na statku a se špatnou úrodou, a děti, které mrznou a mají hlad; přemýšlela jsem o všech příšerných věcech, o nichž my cestující první třídy ani nevíme.

Rozhodla jsem se tedy, že už tě nebudu trápit a že už nebudeš mít kolem sebe věčnou fňukalku. Jsem teď tak ctnostná, že to až bolí!

Ale jestli zase uklouznu a začnu zase brečet, nebudeš mi to mít za zlé, viď že ne?“

37

Soudce Timberlane, rozvážný muž, vysvětloval si to zřetelně cestou ve vlaku:

– Budeš pryč nejvýše pět až šest dní, a Roy je na dosah ruky. Rose a Bradd na ni dohlédnou, a paní Higbeeová je lepší než ošetřovatelka. A i kdyby se něco stalo – není to však ani možné – jak bys ty tomu mohl zabránit?

– Je ostatně lepší, když se pořád kolem ní netočíš a nenaříkáš nad ní. Buď rozumný. A netelefonuj ji dálkově každou chvíli. Když přijdeš do hotelu, copak se nemůžeš nejdřív poohlédnout a neběžet hned k telefonu, aniž sundáš klobouk?

Zřejmě nemohl.

Ne, nic kritického se nepřihodilo, odpověděla Jinny, za ty tři hodiny, co je od ní pryč.

Byl povolán do Duluthu, aby jim pomohl u soudu při návalu práce. Nyní v dubnu stromy, objímající v létě město, ještě nekvetly, ale jezero Superior už bylo bez ledu a na jeho ocelové kráse bylo cosi úděsného. Jeho hotel byl právě nad jezerem, a po celý večer, když skončil práci u soudu, nečinný, opuštěný a plný stesku po Jinny, naslouchal zvukům vnitrozemního přístavu. Ze svého okna viděl na druhé straně úzkého konce jezera „diamantový náhrdelník“ světel alloezských doků, jež ho plnila, jakož i pískání parníků, božským neklidem.

Jinny a on nesmějí zůstat navždy ve vnitrozemských kolejích Grand Republic.

Když byl po dva večery večeřel s kolegy soudci a vrátiv se do hotelu četl spisy a vymýšlel pádný důvod, proč telefonovat Jinny, zdál se mu mládenecký život zoufalý. Zaradoval se, když v hotelové kavárně spatřil podnikavou obchodnici Gillian Brownovou z Grand Republic, která přišla do Duluthu propagovat jemnou, dobře vonící, domáckou voňavku Mourir pour Amour, jejímž byl Harley Bozard státním misionářem.

Pohostinně na něj zakývala. Měl Gillian rád a přestěhoval se k jejímu stolu.

Byla ve veselé, prostopášné náladě a řekla také Cassovi, že je půvabný plavec, čehož si zřejmě dosud nikdo nevšiml. Šli pak spolu do biografu, a Cass cítil, že se od něho očekává, aby vsunul svou ruku pod krásnou Gillianinu paži.

Nuže, učinil tak a neučinil.

Gillian řekla bodře: „Mám neobyčejně dobrou whisky ve svém pokoji v hotelu. Pojďte nahoru, vezmeme si skleničku.“

V plné zdviži byl k ní přitisknut. Když vstoupili do jejích pokojů, odhodila kabát na židli a lichotivě se na něj podívala. Její pohled mu prozrazoval, že ho měla vždy raděj, než si myslil, a že musí teď, ubožák, žít ve velmi nežádoucím odříkání. Všechny její pohyby byly hbité a účinné. Smíchala dva koktejly, aniž ukápla kapku, postavila je na nízký stolek před gaučem, aniž bylo co slyšet, dotkla se jeho paže a stáhla ho dolů vedle sebe na gauč. Věděl, že téměř nevyhnutelně ji bude musit políbit.

Ale dopustila se chyby. „Napijme se nejdřív,“ pravila a zhltla polovici sklenice. Když ji odložila, vyvalila oči v nejprostším překvapení a vzteku, neboť Cass obezřele vstal z gauče a v podlém útěku sahal po klobouku.

„Co –?“

„Jste ohromně svůdná, Gil. Dobrou noc!“

Cestou ke svému pokoji bručel: „Ano, jsem puritán! Gillian je rozhodně mnohem rozumnější… Jinny!“

V posledním měsíci Jinnina těhotenství přijížděla někdy z Pioneer Falls její matka, ale byla to pozoruhodná tchyně; domnívala se, že to je její dcera, s kterou se oženil Cass, a nikoli ona. Přijela, na všechno se souhlasně podívala, řekla Cassovi, že je skvělý člověk a dobrý manžel a odjela domů.

Až na nepatrnou ranku na levé noze, nad níž dr. Drover zbytečně (tvrdila) kroutil hlavou, dospěla Jinny bez obtíží k době porodu. Znovu odmítla ošetřovatelku.

„Ta ženská by se jen stále mezi nás pletla, a já chci, abychom teď byli stále spolu, protože jsem trochu postrašená. Nechci tu ani maminku, ani Rose, ani Bradda. Neopovaž se vyvlékat ze své odpovědnosti mého strážného anděla!“

„Vezmu si na to zvláštní křídla.“

„To také bude moudré! A jakýpak je to nesmysl, že denně ode mne odcházíš k tak zvanému ‚soudu‘? Je to od tebe hezké? Je to nutné? Chceš skutečně pokračovat ve svém povolání dělat lidi nešťastnými jen proto, že si počínali zcela přirozeně a zabíjeli, unášeli anebo okrádali lidi, kteří o to prosili, aby je někdo zabil, unesl anebo okradl? Nevypadá ta tvoje soudní práce opravdu pitomě, když to takhle vykládám? Ne, zůstaneš tu se mnou doma.“

Zůstal, pokud jen to bylo možné.

Onoho teplého červnového večera seděli na malé kryté terase na konci domu, Jinny zachumlaná do hedvábné pokrývky.

„Moc si z toho nedělám, ale hrozně se to hýbe!“ byla její jediná stížnost.

Donutil ji, aby si šla brzy lehnout tím, že sám šel brzy spát. Jeho tělo bolelo současně s jejím. Když usnul, zdálo se mu, že Jinny je na lodi, odrazivší od mola, na němž on stojí, a že chce stůj co stůj přeskočit zvětšující se mezeru. Zaúpění z jejího pokoje ho rázem probudilo. Nejsa si zcela jist, zdali ještě nesní, stál u její postele, aniž věděl, jak se tam dostal.

Usmála se, ale obličej se jí přitom nervózně škubal. „Bolesti začaly,“ řekla váhavě. „Nezavolal bys laskavě Roye? Kolik je hodin?“

„Okamžik… Za sedmnáct minut tři.“

„Emilie je velmi bezohledné dítě.“

Všechno mu připadalo neskutečné; vše bylo fantastické v tvrdých, ocelových barvách nočního chladu. Nevěřil, že by byl s to milovat Jinny víc, ale láska ho tak naplňovala, že to nijak nemohl vyjádřit. Sehnul se, aby ji letmo políbil, a stroze podotkl: „Všechno je v pořádku. Nedělej si starosti.“

Hlas Roye Drovera, odpovídající v telefonu, byl ostražitý.

Cass se ustrojil a vrátil do jejího pokoje v šesti minutách. Slabě kolem sebe šlehala páskem.

„Tahle garderoba stačí,“ řekl. Zabalil ji do pokrývky a odnesl dolů k vozu.

„Ale mé šaty, mé krásné nové šaty, které mi koupil pan Timberlane!“ vzdychala.

„Poprosím paní Higbeeovou, aby ti nějaké zabalila, a později ti je přinesu.“

Už skoro zase spala, vyčerpaná bolestmi, když ji zdvihal do vozu, a pak se k němu přitulila bez jinnyovské smělosti.

Město Grand Republic bylo hrdé, že nemocnice sv. Agaty byla dlaždicemi vyložená a lesklá a že byla chirurgicko-technicky vybavená tak jako kterákoliv nemocnice v Chicagu. Avšak byla právě tak byrokratická. Úřednice, mající v noci službu, mladá dáma, kterou válka na neštěstí vytáhla z venkovské farmy, neslyšela jakživa o paní Timberlaneové, o soudci Timberlaneovi anebo o předem zamluvených pokojích, a je pochybné, zdali kdy slyšela o porodnictví, ač by byla měla. Zatím co Jinny seděla v hale, malý uzlíček ostrých bolestí bohatě přikrytý pokrývkami, a Cass křičel na úřednici, objevil se náhle jako na scéně dr. Drover a zahulákal: „Postarám se o ni,“ a položil ji na lehátko na kolečkách, které jako by byl vysypal z kapsy.

Cass hleděl na Royovu klidnou, hřmotnou sílu s úctou. To nebyl jeho starý přítel; to byl jejich bůh. Že doktor mohl dělat dnes v noci něco tak odlišného od chladné božskosti jako spát a chrápat, zdálo se nemožné. Byl strojem, který neosobně rozdává život a smrt a zbavuje bolestí.

V hygienickém, hnusně prázdném pokoji zdvihl Jinny na vysokou postel. Proti hubenému nemocničnímu polštáři byly její vlasy bouřně černé, ale její obličej byl úzký a malý a škubal sebou bolestí.

Déle než hodinu postával Cass neohrabaně po pokoji ve výhni děsu. Teprve za úsvitu kývl Roy na ošetřovatelku a řekl: „Odneste ji dovnitř.“ Na Casse se ani nepodíval. Ten náhle strnule přecházel sem a tam po chodbě, vyloučen z její bolesti. Roy ho uznal za lidského tvora do té míry, že vyšel z porodní síně a pokynul mu, ale Cass věděl, že tam uvnitř za úhlednými skleněnými dveřmi hrozí potíže a nebezpečí.

Nezaslechl nářek novorozeněte, žádné veselé poplácávání po zádíčkách, žádné tradiční radostné zvuky při narození dítěte. Roy spěšně vyběhl, úctyhodný v bílém plášti a masce, následován zaměstnancem vezoucím lehátko, na němž bylo vidět jen malou, bezvědomou tvář Jinny mezi polštáři, a ošetřovatelku nesoucí anonymní, zakrytý balík.

Cass si představoval, že bude dítě ležet vedle blažené matky a že se Jinny probere z bezvědomí, aby je milovala. Ale ošetřovatelka odnesla balík do sálu dolů za halu.

„Holčička,“ řekl Roy.

„Jak je Jinny? Jak je jí? Jak je jí?“

„Ach, bude jí docela dobře. Má víc životní síly, než by člověk u tak hubeného tvora očekával. Ještě několik minut bude v narkóze. Ale dítě – s tím něco není v pořádku; uvnitř to někde vázne, ještě nevím, co to je; nedýchá to, jak bych si přál. Bude možná třeba operovat.“

Stáli po obou stranách Jinniny postele a Cass se matně snažil srovnat tento malý obličejíček s rozzářenou a útočnou Jinny. Měl pocit, jako by všichni snili a úzkostlivě se pohybovali na slepo v zamlženém údolí.

Roy zívl. „Půjdu se teď podívat na dítě. Poslyš, viděl jsi včerejší večerníky?

Ti Japonci nám dělají pěknou paseku. Víš, co bych udělal, kdybych velel námořnictvu? Ignoroval bych prostě všechny vzdálenější ostrovy a přistál bych rovnou v samotném Japonsku. Nepokládám se za nějakého vojenského nebo námořního odborníka, ale vsadil bych se, že bych udělal lepší práci než většina těch našich profesionálů. Chirurg se musí odvážit hned se chopit nože. Rooseveltovská politika ovšem do toho tepe…“

Z postele se ozval co možná nejslabší protest: „Copak se tu, chlapci, budete bavit celý den?“

Cassovu udivenému, nestálému pohledu se jevily její korálovité oči poněkud zlovolné.

„Kde je mé dítě, Royi?“ zeptala se měkce.

„Jdu se právě na ně podívat, zlatíčko.“

„Je to holčička?“

„To bych řekl!“

„Emilie, moje zlatá holčičko! Teď budeš skutečně žít!“

Ošetřovatelka se protáhla dveřmi. Roy se k ní přitočil a vyslechl její šeptaná slova. Obrátil se a ve své volské tváři měl víc něžnosti, než jí tam Cass viděl za třicet let, a řekl: „Jin, vašeho starouška to zkrušilo právě tak jako vás. Zavedu ho dolů a dám mu sklenici whisky. Pojď, hochu.“ Na chodbě s rukou na Cassově rameni zamumlal: „Synu, musíš být statečný. Také za ni. Dítě zemřelo.“

Na čtyři hodiny, zatím co stále usínala a se probouzela, ušetřili Jinny. Když naléhala, aby jí ukázali dítě, řekl jí to Roy velmi soucitně, drže její malou ručku ve své neohrabané ruce.

Nevydala ze sebe ani zvuku. Ležela, upřeně a bezmocně se na ně dívala a pak začala plakat.

Dlouho potom, co je lékař opustil, ležela s tváří hluboko v polštářích a naříkala jako nemocné a vyděšené kotě.

38

Po celé dlouhé léto Cass a Jinny spolu žili v zastíněném údolí něžnosti.

Nechtěla vidět nikoho než jeho; bylo jí nepříjemně i s Rose, Royem a Braddem. Polovinu dne trávila v posteli a dodržovala diabetickou dietu s takovou přesností, že jí Roy řekl: „Podívejte se, mladá dámo, nebuďte tak přehnaná a neurotická. Nemučte se hladem. Baví vás zajisté hrát si jako na divadle na vzornou pacientku, ale na mě to nedělá nižádný dojem, protože vím, jak snadno můžete uklouznout a dát se na opačnou cestu.“

Hrála divadlo, Cass to věděl, avšak její hra byla požehnaným darem bohů, kteří jí tak ublížili, když chtěla být dospělou a normální matkou.

Sedali s Cassem za letních večerů v altánku s plátěnou střechou a sítěmi proti moskytům, který dal Cass postavit pod javory na louku. Nevěděl, nač Jinny myslí, tvrdila, že nemyslí vůbec na nic, a on na ni nenaléhal. Jejich vzájemná něžnost byla řečí nad neohrabanost slov.

Neměla vlastních přání. Ať chtěl zůstat doma, ať chtěl si vyjet k vzdálenějším jezerům, byla vždy ochotna. On, který se obával, že ctižádost a touha po kariéře mu ji uloupí, začínal si nyní přát, aby měla víc práce a víc touhy po ní. Děsilo ho pomyšlení, že vůbec nevyspěla od té chvíle, kdy ji prvně spatřil na lavici svědků.

„Jinny, což abys zkusila na podzim snadnou několikahodinovou práci?“

„Myslím, že o to nestojím. Proč také? Snad tě nemrzí, že jsem tu pořád kolem tebe?“

„Chtěl bych jen, abys unikla zbytečným úvahám.“

„Neuvažuji. Jsem naprosto spokojená. Nenávidím břitké, ctižádostivé ženy, které se zuby nehty drží módnosti.“

– Zavinil jsem to bezděky já, že je na mně tak závislá? To by byla strašná vina. Musím ji donutit, aby se víc stýkala s lidmi. Ale což když si je pak oblíbí až příliš a nakonec mi unikne? Ale musím to zkusit.

Nechtěla s ním jít ani tak daleko jako ke klubu, kde by se byli mohli sejít se známými. Jeho statné nohy potřebovaly pohyb, ale když už ji opustil, aby se prošel jako voják na řádném pochodu, byla mu společnicí Kleo.

Byla to nyní dospělá a důstojná mladá kočka, měla ovšem své vlastní záležitosti, ale Cassovi blahovolně dovolovala, aby se k ní dále choval jako ke kotěti a aby si s ní hrál. Nádherně se dovedla prát a předstírat, že ho kouše do prstu, když jí točil na zádech. Když s ním šla, byla spíš psem než kočkou, proplétala se travou vyšší, než byla sama, dělala obrovské skoky přímo vzhůru z úkrytu džungle, aby se podívala, kam se poděl.

Když se zastavil, aby si odpočinul na poražené vrbě na jezerním břehu, přicupitala k němu jako kdysi, aby ho bavila tím, že se honila za vlastním ocasem. Její operetní repertoár byl omezený, ale předváděla jej s nejsvědomitější vyumělkovaností.

Jinny sama přerušila svůj nervózní klid: „Miláčku, vím, že jsi neklidný, když se tu po celé léto potuluješ po domě.“

Neřekl jí, jaké pikniky plánoval pro ni, pro sebe a pro dítě a jak kouzelně je chtěl vybavit termoskami a koberci.

„Jsem sama neklidná, Casse. Skoro šílím, když slyším ten prokletý vysavač, nebo i tvůj strojek na sekání trávy. Vím, že si přeješ, abych se víc stýkala s lidmi. Chtěla bych se k tomu přinutit, ale stále mě ještě příliš rozčilují. Dovol, abych ještě krátký čas poustevničila, dovolíš…? Naše děťátko! Vím, jak ses na ně těšil!“

Vyjeli si k tajnému jezeru, podobajícímu se jezírku vysoko v horách, skrytému mezi borovicemi a balšámovými jedlemi. Bylo temno za pozdního odpoledne, a ona vypadala mezi tmavými borovicovými kmeny, vedle průsvitných vod, velmi křehká.

„Pošli je všechny navždy k čertu, chceš-li,“ řekl, a ona se přikradla, aby byla blíže u něj a v bezpečí.

Zcela znenadání se zasmála: „Proč mě nenaučíš hrát golf? Kdybych mohla být venku na hřišti a poslouchat sprosté Boonovy anekdoty, kdybych překonala tu svou zatracenou přecitlivělost a melancholii, bylo by mně možná dobře.“

„Platí!“ řekl s nepříjemným pocitem.

Zatímco Cass s radostí sledoval golfový míček, křičel do prudkých větrů z žitných polí a mužně se rozmachoval holemi, byla Jinny znuděná a náladová – a okamžitě ukázala, že by mohla hrát mnohem líp. Za rok by ho byla mohla porazit, a Roy a Bradd by si ho byli proto pekelně dobírali. Když slyšel, že se vzdá golfu, měl pocit provinění i úlevy zároveň.

Ale v klubovně se setkali s Jayem a s novou Pasadenou Laverickovou, a popíjení a horečnost této bláznivé dvojice, jejich chladná schopnost někoho kousavě zakřiknout, ihned si získaly Jinny a vytrhly ji z melancholie mnohem snáz než uvítání Rose, Bradda a Chris. Tito solidnější sousedé se nechtěli z grandrepublické oddanosti k přátelům vtírat, pokud Jinny prahla ve svém zármutku po soukromí. Avšak takovéto skrupule neměl ani Jay, ani Pas, kteří na ni křičeli: „Pojďte, dejte si gin s hořkou, Jin!“

Cass byl připraven, že je odbude, ale ona zvolala: „Výborně!“

„Pojďme,“ ječeli, „všichni se opijeme i se Sabinou a ostatními flamendry,“ a Jin jim srdečně odpověděla: „Myslím, že na tom něco je. Já se ale nemohu opít – jsem plazící se, nemožný invalida – ale ráda bych slyšela na gramofon swing a viděla několik lidských lidí. Jen do toho!“

Okamžitě, bez patrného přechodu z plachého úkrytu do hlučné společnosti, zřejmě bez důvodu a rozvahy, přála si v září Jinny být každý den mezi lidmi, ať už to byla pruttovská odměřenost, anebo sabinovsko-gillianovská prostopášnost, a opět prohlašovala, jak horoucně touží po řízku a marcipánu, a žádná Cassova domluva ji nezadržela, aby si nedala aspoň jeden lehký koktejl.

Nebyl to Roy, který ji zachránil, ježto předpokládala, že je přímo povinností neposlouchat lékaře, nýbrž Bradd, manželův pomocník.

Vyštěkl na ni, zatím co Cass blaženě naslouchal: „Nejsem žádný puritán, milé dítě. Mohu vypít šest whisky, proti vaší jedné, a není to na mně vidět. Ale vím ze zkušenosti, jakých hloupostí se my roztomilí lidé umíme dopouštět, a proto myslím, že by to byl dobrý nápad, kdybyste seděla doma a byla ke svému manželovi aspoň jeden večer do roka milá. Cass je příliš slušný, než aby vám vynadal, ale já ne. Jestliže vás trápí pocit méněcennosti vůči němu, jako často trápí mne, pokusím se vám to ulehčit tím, že k vám budu chodit a hrát s vámi karty, ovšem, jestli mně o to pěkně poprosíte.“

„Dobře, pěkně vás tedy o to prosím, vy bídníku!“

Vplula do přístavu mezi vzdorovitostí a hysterií. Měli opět domácnost ve třech, klepali, nevázaně se smáli, a Cass se z toho upřímně radoval, dokud si nevšiml, jak často Jinny v rozhovoru souhlasí s Braddem proti němu, jak čím dál tím častěji ho kárá za troufalost soudit jinak než elegantní Bradd.

Tu, tak náhle jako za jejích dřívějších nálad tichého žalu, ulehčující divokosti nebo jasného klidu, se přistihli při pokušení se přít, což jsou války v manželství pustošivější a nesmyslnější než tanky a děla, války, v nichž oddanost je nejhorším zrádcem, a nejhanlivější porážkou je vítězství.

Onoho večera v říjnu šli na večeři o osmé hodině k Madge Dedrickové, a paní Dedricková požadovala přesnost. Nebyla tak fanatická jako Cass, jemuž 8:00 znamenalo 7:58½, ale otravovala společnost tím, že neslevila ze svého názoru, že 8:00 znamená chvilku před 8:10.

Cass to vše vysvětlil Jinny; ach, a jak jí to vysvětlil!

Bylo jí už tak dobře, že mohla opět pracovat v Červeném kříži. Cukrovka se u ní projevovala jedině tím, že byla roztěkaná a jako bez dechu, a měla mírně přiostřenou tvář, což jí dodávalo vzhledu živé zralosti.

Nevrátila se ještě domů, když se Cass začal oblékat. Madge Dedricková byla tak povznešená osobnost, tak blízko svou hodností arcibiskupu anebo spisovatelce a přednašečce, že se každý na večeři do jejího domu bez dotazů převlékal do večerního. V 7:01 se podíval opět na hodinky, povzdychl si a svlékl kabát. V 7:02 poznamenal kočce Kleo: „Kde je tvá rozkošná paní, kočičko?“ V 7:04 pokračoval: „Je to divné, že tak rozumná a zdatná dívka chodí tak často pozdě,“ a po dalších třiceti vteřinách, když si svlékl vestu a v zamyšlení se drbal: „Myslíš, že to dělá úmyslně, aby dokázala, že je stále ještě samostatný lidský tvor?“

Kleo odpověděla, že neví.

V 7:07 v jedné ponožce a koupacím plášti se pokoušel zatelefonovat do ústředí Červeného kříže a říci jim vztekle, že je to špatnost zdržovat tam tak dlouho jeho nemocnou ženu, ale nikdo se tam nehlásil.

V 7:26 vykoupán, podruhé toho dne oholen, úplně ustrojen a rozechvěn starostí, zaslechl, jak Jinny v hale bouchla dveřmi a prozpěvujíc si Vyvalte sudy, radostně a nediabeticky běžela vzhůru po schodech.

„Ach, nazdar!“ zvolala vesele, když nakoukl do haly.

Neřekl jí, že jde pozdě. Oba jejich pohledy si to již přiměřeně řekly. Kleo sestoupila dolů po schodech, jako by s takovou ženou nechtěla mít nic společného.

„Číháte tu na mne jako psi,“ zamumlala Jinny, ale bez náznaku lítosti.

Vyhnul se jí a řeči o tom, až zaslechl, jak spouští sprchu, po níž nastalo ticho, naznačující, že se líčí. Přišoural se nervózně do jejího pokoje a sedl si, zatím co ona, nesmyslná postava s nahými rameny nad leskle ohyzdným saténovým pasem, seděla u toaletního stolku, malujíc si zcela zbytečné a nepostižitelné modré tečky na oční víčka s takovou trpělivostí, jako by měla času pět hodin, a nikoli pět minut.

„Hm…“ řekl.

„Vím, že jsem se opozdila. Pospíchám.“

„Ne zvlášť rychle. Pospěš si trochu. Madge se zlobí, když někdo přijde pozdě.“

„Chceš říci…“ Velmi pomaloučku a pohodlně si Jinny prohlížela obočí a odstranila jeden chloupek pinzetou, když byla nástroj prozkoumala, jako by měla zájem na historickém vývoji jeho tvaru a na ještě neprobádaném budoucím použití. „Chceš tím snad říci, miláčku, že je také fanatik přesnosti?“

„Nevím, zdali bych ji nazval fanatikem, ale rozhodně o to nestojí, aby se zkazil první chod večeře.“

„Měl sis ji vzít za ženu.“

„Má drahá Jinny, uvážím-li, že je skoro o třicet let starší…“

„Oukej! Oukej! Tedy její dceru. Eva je rozkošná vdova a velmi bohatá, a přesto přesná. Pravá žena pro tebe, můj hochu.“

„Podívej se! Vím, že jsem s tou svou přesností asi nesnesitelný…“

„Jak jsi na to přišel?“

„Ale ty zacházíš příliš daleko opačným směrem. Nepřesní lidé prozrazují, že nemají ohledu na práva a cítění ostatních lidí.“

„Houby!“ Byla už teď méně veselá. „Kromě toho se mi už zajídá, že chodím všude včas a musím věčně čekat.“

„Kdy?“

„Kdy?“

„Ano, kdy! Kdy jsi, prosím tě, musila na někoho čekat?“

„Ach, už často. Snažím se být hotová včas, a obyčejně také jsem, ale ta tvá strnulá přesnost – to je ctnost, hodící se nejvýš pro finančníky; nestojí za to, aby si kvůli ní člověk kazil život.“

„Takhle zkazíme paní Dedrickové večer…“

„Dnes ne, protože Bradd přijde patrně ještě později nežli my.“

„Bradd? Co ten s tím má společného?“

„Bude tam dnes také.“

„Ale jak víš, že přijde pozdě?“

„Protože jsme se zrovna rozešli.“

„Ach.“

„A než půjde k Madge, musí ještě telefonovat a pak se teprve převlékat.“

„Ty – hm – Ty jsi byla s Braddem také dnes odpoledne?“

„Ano. Vždyť jsem ti to právě řekla. Dovezl mě sem.“

„Domníval jsem se, že jsi byla v Červeném kříži, kde ostatně skončili před dvěma hodinami…“

„Byla jsem tam, ale rozbolela mě hlava a šla jsem s ním ven, abych se osvěžila.“

„Telefonovala jsi mu, anebo tam náhodou zašel?“

„Ani se nepamatuji. Proboha, nač tolik řečí?“

„Nechci se přít, jen tak o tom uvažuji. Jsem ovšem rád, že ses šla projít. Kde jste byli?“

„U Unstabelea. Šli jsme si na skleničku.“

„Anebo na dvě?“

„Ano, třeba na dvě! Proč ten křížový výslech?“

„Bradd se choval podivuhodně přátelsky a loajálně, jak mně pomáhal v mém úsilí tě přimět ke klidu, ale jaksi se mi zdá, že je to vždycky on, který tě zdrží, který ti vnutí koktejl – anebo oříškový, kávový koláč s krémem!“

„Casse! Kritizuješ Bradda Crileye? Svého nejlepšího, nejoddanějšího přítele, muže, který se ti neskonale obdivuje jako člověku i jako právníku?“

„Ne, ne! Kriste, rozhodně ne! Já jen…“

Říše se zhroutily v důsledku válek, které začaly slovy: „Já jen…“

Musila si už pospíšit, neřekli už ani slovo cestou k paní Dedrickové, až na to, že je na říjnový večer velmi teplo. Přišli o patnáct minut pozdě a nalezli paní Dedrickovou v bídné náladě – a Bradda klidného a usměvavého, tvářícího se, jako by tam byl už několik let.

Cass byl po celý večer poněkud zamlklý, ale Jinny sršela živostí. Smála se s Braddem, ale ne více, všiml si Cass, než s Harleyem Bozardem anebo se starým panem Avondenem. Trochu se trápil, ale ne žárlivostí; bylo to jakési sebemučení, bylo mu, jako by byl opět u ní v penzionu a školácky žárlil na Eino Roskinena.

– Oloupil jsi chudinku o práci a ctižádost, snad i o zdraví, a teď tě mrzí i to, že má několik veselých přátel. Bradd i ona tak otevřeně přiznávají, že se spolu rádi baví, že je každému naprosto jasné, že jsou si zcela nevinně oddáni.

– Dnes večer mezi námi došlo skoro k hádce. Dej si pozor. Možná, že je to pravda, jak vždycky tvrdíš, že sám nikdy žádnou hádku nevyvoláš, ale jsi to nesporně ty, který nepovolí, když se jednou do něčeho zakousne.

– Důvěřuji Braddovi. Bez výhrady.

– Kéž bych nebyl tehdy slyšel, jak vykládal o své technice s mladými vdanými ženami – že ulevuje jejich svědomí tím, že jim chválí manžely.

– Neudělal by mi to – ani Jinny. Ona je ostatně příliš mazaná. Jistě ji má velmi rád. Kdo by neměl? Možná, že podvědomě ji má rád až příliš. Ale nikdy vědomě. Možná, že by bylo správné mu naznačit, aby si nezačal namlouvat, že je do ní zamilován.

– Opravdu? A jak byste naznačil, soudce Timberlane, takovou věc tak zkušenému advokátovi, jako je pan Criley?

Jako přiznání skutečnosti, že je Jinny mírně nemocna, odváděl ji Cass zpravidla v deset domů – když ji v deset dostal domů. Dnes večer byl vlídný a neústupný a ve voze byl nesnesitelně láskyplný. Byla to Jinny, obvykle dívka sice impulzivní, ale ne mstivá, která hledala příčinu sporu a byla připravena sehrát scénu.

„Dnes večer jsi byl patrně zaujat tíživými myšlenkami,“ popichovala. „Ani jsi neposlouchal, když nám Eva vyprávěla o Riviéře.“

„Zdá se mi, že už jsem to slyšel dříve.“

– Teď si dej velký pozor! Má na tebe zlost pro přednášku o přesnosti. Dej si pozor!

Když vešli do domu, varoval sám sebe: „Nedobírej si ji proto, že tam byl Bradd dřív než my.“ Podíval se tedy láskyplně na regulaci topení a řekl hlasitě: „Tak Bradd tam byl dřív než my! My jsme byli poslední.“

Zastavila se, majíc přehoz složený přes ruku a mrštila hořícím šípem:

„Ano, a nešetřil námahou si vzít čistý smoking!“

„Copak…“

„Copak se nikdy nepodíváš na sebe do zrcadla? Ani se nepokusíš vypadat slušně?“

„Já?“

„Měl jsi celý večer na kabátě skvrnu!“

Natahoval krk, aby zahlédl bílou skvrnku na proužkovaném hedvábí, která ani svou velikostí, ani svou barevností nemohla být původem zločinu. Když ji nekajícně seškraboval nehtem, vydrážděn, položila přehoz na židli a znovu se na něj obořila:

„Před mnoha lety na Floridě jsem tě prosila, aby ses neposlintával. A hlavně límec u kabátu!“

„Ano, jsme tam opět, Jinny; a ty ses nenaučila vůbec ničemu.“

„Co tím myslíš, že jsem se ničemu nenaučila? Naučila jsem se spoustě věcí! Naučila jsem se, že čím víc mluvíš o svém přání, abych byla volná a samostatná, tím víc si přeješ, abych dělala jen to, co chceš ty.“

„Drahoušku, nevím opravdu, proč ses do mne tak pustila.“

„Nevíš? Naříkal sis, že jsem si vyšla s Braddem se nalokat čerstvého vzduchu! Trucuješ a brečíš!“

„Má drahá, není možné trucovat a brečet současně. Je to jaksi protikladné.“

„Ty s tou svou soudcovskou řečí! Je právě tak směšná jako řeč kazatelů. Ostatně, chudák Eino se mě jednou ptal, zdali bys rozhodl soudní při proti velmi bohatému člověku, na příklad Wargateovi, a já jsem řekla, že samozřejmě ano, ale dnes o tom pochybuji.“

Zatím co vyvaloval oči na toto utrhání na cti, na podivuhodnou nepatřičnost tohoto útoku, vešla do šedo-červené zženštilosti jejich obývacího pokoje. Nechtěl jít za ní; připomněl si znovu, že se nevzdává snadno boje, jakmile započal.

Pak zase se mu chtělo jít za ní; chtělo se mu bojovat onen dobrý špatný boj.

Zjemněle vyňala ze skleněné misky cigaretu, s rozkoší si ji zapálila, dívajíc se pro posilu na zmrzačenou Isidu na podstavci a pak se chladně obrátila k němu s nevyslovenou otázkou: „Ano, kdo asi jste?“

Nahlas dodala: „Jsem přesvědčena, že bys pro pana Wargatea našel všemožné polehčující okolnosti.“

Křičel, ano křičel, sevřeným sice hlasem, ale jako v hádce.

„Ano, chceš-li to opravdu vědět, jsem jako soudce úplný darebák. A všimla sis ještě nějakých jiných chyb?“

Radovala se z toho, jako se raduje dobrá domácí kočka, když žvýká ocas chycené polní myši. „Nevím, proč tu na mne řveš jen proto, že jsem ti dala zdvořilou otázku – o které jsem hovořila se soudcem Blackstaffem.“

„A nesporně se zástupcem Crileyem!“

„Přirozeně!“

„Měl bych být patrně rád, Jinny, že projevuješ aspoň tolik zájmu na mé práci. Což je velmi řídké. Ani se mě už neptáš, jaké případy jsme projednávali.“

„Vím. Ubožáku. Zdá se, že jsou dva druhy manželů: ti, kteří si stěžují, že se jim ženy pletou do práce, a ti, kteří si stěžují, že tak nečiní – jako ty – a tvůj energický přítel Vince Osprey!“

Zakousl se silně do neexistujícího roubíku, zatím co Jinny hovořila dále: „A chceš-li skutečně slyšet o svých ostatních vadách – nechápu, proč jsi byl dnes večer tak hrubý na starého pana Avondenea…“

„Já?“

„… když nám chtěl vyprávět o starých zdejších dobách, asi jen proto, že chceš být vždycky středem pozornosti, vždycky musíš být ctihodným soudcem a od každého očekáváš jen poníženost.“

Že v tom bylo pět procent pravdy, nezměnilo křivdu na něm spáchanou, když sladce rozvalená v rohu pohovky, pokračovala s půvabnou, povýšenou gestikulací:

„Domníváš se, že vše, co říkáš, je pro každého velmi důležité – nejen pro mne ubohou, bez ochrany, kterou jsi sebral ve stoce a snažil se vychovat – a ani se nesnažíš, aby ta tvoje dictum…“

„Dicta!“

„… byla srozumitelná, mluvíš s plnými ústy, a když se někdy stane, že tvoje sobectví leze lidem z krku a oni od tebe odvrátí jen na vteřinu hlavu, zuříš vzteky – nevíš, jak by ses litoval, protože jsi nemohl prosadit svou důležitost!“

Byl zdrcen její nespravedlností, nešťasten, že se její nedávná něžnost změnila v jed, ale měl dosti humoru, že v tom viděl její přetvářku, ježto se na něj vrhla právě teď, když přišel na tolik jejích chyb, na její nepřesnost a ochotu jít s každým mužem, který ji o to požádá. Sestoupil ze svého povýšeného stanoviska a řekl zdvořile: „Přísahám, Jinny, že nevím, proč jsi začala tuto scénu.“

„Proč?“

„Ano, proč?“

„Pro živého boha, neopakuj to po mně – jako – jako – Chceš-li vědět, proč – Nechtěla jsem ti to říci, ale po tom, jak ses dnes večer ke mně choval…“

„To není pravda!“

„… a burácel, že nechávám úmyslně lidi na sebe čekat a že úmyslně jim kazím první chod večeře. Řeknu ti to tedy. Upřímně řečeno, příteli, nebaví mne už příliš žít tu s tebou.“

Neřekla to s žertovnou hysterií mileneckých hádek, ale tak klidně, že jí uvěřil. Naléhal na ni, pomalu a žalostně: „Jinny, dal jsem ti vše, co mám, a za odměnu mě chceš zničit.“

Když zcela klidně vstala a obrátila se, že půjde nahoru, odpověděla jediným pohrdavým slovem:

„Babo!“

Onu noc usnuli, aniž se smířili, aniž na sebe promluvili.

Manželé a manželky
VIRGA VAY & ALLAN CEDAR

Orlo Vay, optik na Chippewa Avenue, jemná odborná práce, obruby „tinted-tortus“ naše specialita, byla známá, veřejná postava, tak veřejná jako hřbitov. Bylo mu líto, že trpělivá práce a technická dovednost optika, právě jako pohřebního obstaravatele, profesora umění anebo mormonského kazatele, není tak hodnocena, jako se hodnotí poslání hokynáře, milenky anebo sportovního rozhlasového hlasatele, a tuto profesionální nespravedlnost se snažil vyrovnat svým osobním oslňujícím kouzlem.

Měl touhu někam patřit. Byl řečník. Mluvil srdečně a veřejně o místním basebalovém a hokejovém mužstvu, o kiwaniském klubu, o mayflowerské kongregacionální církvi a o válečných taženích. V pětačtyřiceti letech byl holohlavý, avšak ušlechtile se lesknoucí vejce jeho obličeje a čela, jehož oblouk byl přerušován pouze párem Vayových Li-Hi-bifokálních skel, bylo ozdobou všech peníze sbírajících shromáždění.

Naléhal na svou ženu Virgu, aby mu byla nápomocna v jeho duchovním úsilí, ale byla to malá, vyděšená, romantická žena, o deset let mladší než on; obdivovala se vášni v barevné reprodukci a vystřihovala si z novin lyriku o lásce a podzimní mlze na horách. Nadarmo jí vysvětloval: „Za dnešních moderních dob nemůže žena proplýtvávat čas sněním za bílého dne; musí se uplatňovat vlastní vahou a nezalézat do koutku.“

Veškerou útěchu měla ve svém milenci zubním lékaři, dr. Allanu Cedarovi. Virga a Allan by byli bývali něžnou dvojicí, malou, přítulnou a důvěřivou. Avšak nikdy nemohli být otevřeně spolu. Báli se pana Vaye a Allanovy tlusté a sprosté ženy Berty; setkávali se u výčepů v odlehlých místnostech a láskyplně spolu popíjeli black-and-white anebo martini, a chichtajíce se pojídali příšerné banánové řezy; dokud jim v tom nebránily omezené válečné příděly benzinu, ujížděli za soumraku v Allanově krytém voze, nedočkavě a plaše se milovali na mechovitých pastvinách anebo v tlumeném světle vozu, a předčítali si nahlas překvapivě dobré moderní básníky: Wallace Stevense, Sandburga, Roberta Frosta, Jefferse, T. S. Eliota, Lindsaye.

Allan byl jedním z nejlepších herců Masek, a ačkoliv Virga neuměla hrát, šila kostýmy a byla na všech zkouškách; tak měli možnost se stýkat a vzbudit podezření Berty Cedarové.

Paní Cedarová byla vzácný typ zvrhlé ženy; nenáviděla skutečně svého manžela, a ani ho tak často nehubovala, jako se mu posmívala za jeho zženštilou zálibu v hraní divadla, ve verších, za jeho dovednost při zhotovování zlatých můstků. Řehtala se v přítomnosti mýdlem páchnoucích svých sedmi sester a švagrových, které všechny žvýkaly gumu a při tom si nabíraly na talíř, že „Ally“ jako milenec nemá vytrvalost. To si myslila ona.

„Ally je pitomý zubař,“ řekla své matce, „nemá ani jednoho bohatého pacienta,“ a když byl večer ve společnosti, sdělovala hostům: „Ally si nedovede bez mé pomoci vybrat ani kravatu,“ a ke všemu, co pronesl její manžel, poznamenala: „Nebuď tak hloupý!“

Požadovala a získávala široké sympatie všech ženských, které znala, a jelikož její muž hrál rád golf a backgammon, odmítla se tomu naučit.

Když ho do nemožnosti vydráždila, řekla povýšeně: „Zdá se, že jsi velmi nervózní.“ Dobírala si ho pro křížovky, pro sbírku poštovních známek tak, že zpravidla na ni křikl: „Ach, nevšímej si mne!“ a tu byla s to říci příjemně: „Nevím, co to s tebou je, jsi na všechno tak citlivý. Nejmoudřejší by bylo, kdybys šel k psychiatrovi a dal se prohlédnout.“

Tu znenadání Berta zdědila po své hrozné tetě sedm tisíc dolarů a dům v San Jose v Kalifornii. Neporadila se s manželem, prostě mu oznámila, že se přestěhují do tohoto ráje promrzlé Minnesotany a že tam bude provádět praxi.

Allana napadlo ji zavraždit, ale nenapadlo ho, aby odmítl se odstěhovat. Mnozí Američané si pletou své ženy a strážníky ve službě.

Avšak věděl, že by to byla pro něho smrt, kdyby musil opustit Virgu Vayovou, a odpoledne, když se Virga vplížila k němu ve tři hodiny do ordinace na jeho telefonické vyzvání v šifrách: „Zde je tržnice Superba, posílám vám tři svazky chřestu,“ prosila ho: „Nemohli bychom spolu někam utéci? Snad bychom někde získali malou farmu.“

„Našla by nás. Má v Duluthu bratrance, a ten je soukromý detektiv.“

„Ano, to by nás asi našla. Cožpak nemůžeme být navždy spolu?“

„Je jedna možnost – jestli se nebudeš bát.“

Vyložil jí to.

„Ne, nemohu se bát, budeš-li stále u mne,“ odpověděla.

Doktor Allan Cedar byl výborný ochotnický mechanik. V neděli odpoledne, když šla Berta navštívit svou matku, vyřízl ve svém malém tmavošedém voze otvor do kovového dna zadního kufru, který se otevíral dovnitř vozu. Téhož dne ukradl hadici od vysavače a schoval ji pod střechu garáže.

V úterý – bylo to v únoru – si koupil modrý hotový oblek u Bratří Goldenkronových v Ignatius Street. Dobře mu padl, nebylo třeba nic měnit. Chtěli mu dodat oblek odpoledne, ale trval na svém: „Ne, schovejte mi jej zde, přijdu si zítra ráno a hned si jej obléknu. Chci někoho překvapit.“

„Vaší paní se bude jistě líbit, doktore,“ řekl Monty Goldenkron.

„Doufám – až jej uvidí!“

Koupil si také tři bílé plátěné košile a červeného motýlka, a zaplatil za všechno hotově.

„Máte tu úvěr, doktore – věříme vám bez výhrady,“ protestoval Monty.

Allan ho překvapil, jak vítězně mu odpověděl: „Chci si jej právě teď udržet!“

Od Goldenkronů šel hrdě do Emporia, do drogerie U Zlatého pravítka, do družstevní mlékárny a všude platil hotově účty. Cestou zahlédl svého distingovaného rodáka soudce Timberlanea a jeho hezkou ženu. Allan nikdy ani s jedním, ani s druhým nevyměnil deset slov, ale srdečně si pomyslil: „To je dvojice, která je dost inteligentní a dost citová, aby věděla, jakou cenu má láska.“

Večer řekl vlídně své ženě: „Dnes se mi přihodila prapodivná věc. Univerzitní zubolékařská škola mně telefonovala.“

„Dálkově?“

„Ovšem.“

„Vida!“ Její tón prozrazoval méně nedůvěru než odpor.

„Mají zvláštní sjezd dentistů, zvou mne, abych tam hned zítra ráno přijel, zůstal tam asi tři dny a přednášel jim o můstcích. Musíš jet samozřejmě se mnou. Je ovšem hloupé, že budu zaměstnán od devíti od rána až do půlnoci – hrozně s těmi speciálními kursy pospíchají – ale můžeš chodit sama do biografu anebo sedět pohodlně v hotelu.“

„Ne – děkuji ti!“ řekla Berta. „To sedím raději zde doma. Proč jen nejsi pořádným lékařem. Vyndaval bys žlučníky a vydělával peníze! A prosila bych tě, abys byl doma nejpozději v neděli ráno. Víš, že v neděli obědváme s maminkou.“

Věděl to.

„Doufám, že se vrátím mnohem dřív,“ řekl.

Řekl jí, že bude bydlit v Minneapolisu v hotelu Flora. Ale ve středu ráno, když se byl u Goldkronů převlékl do nového obleku, jel do St. Paul. Padaly jemné sněhové vločky a on v nich v představě viděl víly. „Nemám v sobě kousek pravého básníka. Jsem druhořadý a banální,“ povzdychl si. Snažil se vymyslit báseň, ale nedostal se dále než:

Sníh padá,
vítr věje,
můj vůz v dálku spěje.

V St. Paul šel do malého, čistého hotelu Orkness, zapsal se jako „A. M. Romeo s manželkou“, najal dvoulůžkový pokoj a vysvětlil úředníkovi: „Moje žena přijede vlakem. Počítám, že tu bude asi tak za sedmnáct minut.“

Bez nadšení jel poněkud ochromenou zdviží nahoru do svého pokoje. Byl čistý a na stěně visela litografie Adolfa Dehna, a nikoliv padělaný anglický tisk, obrázek z honu, jak se obával. Mlátil do postele pěstí. Byl potěšen.

Virga Vayová přišla o devatenáct minut později; sluha jí nesl nový kufr z imitace kůže.

„Tak ty jsi už tady, manželi. Není to špatný pokoj,“ řekla lhostejně.

Sluha poznal podle její lhostejnosti a podle toho, že ho nazvala manželem, že za něho není provdána, ale beze sporu do něho zamilovaná. Takové paradoxy byly tak všední při jeho podzemním povolání, že zapomněl na Virgu ještě než došel ke své lavici v hale. O šest poschodí výše Virga a Allan byli ztraceni, slepí a rozechvělí ve svém objetí.

Za chvíli zvolala: „Ach, máš nové šaty! Otoč se! Báječně ti sedí! A jakou máš krásnou červenou vázanku. V motýlkové vázance vypadáš ohromně mladě a svěže. Koupil sis to kvůli mně?“

„Samozřejmě. A pak – hrozně nerad o tom teď mluvím, ale rád bych, abychom si tak zvykli na tu myšlenku, že na ni budeme moci zapomenout – nechci, abychom vypadali ošuměle, až nás najdou. Jako kdybychom nebyli bývali šťastni! A budeme šťastni – a jsme!“

„Ano.“

„Jsi ještě pro to?“

„S tebou? Pro všechno.“

Svlékl si nový oblek; ona něžně vyndala z kufru noční košili, kterou si tento týden ušila a vyšila.

Jedli v pokoji; opustili jej teprve odpoledne příštího dne. Vzduch tam byl už trochu dusný, hustý voňavkou, cigaretovým kouřem a párou z koupelí, které společně brali.

Na sklonku příštího odpoledne se oblékli a pečlivě zabalili zavazadla. Allan položil na psací stůl dvě desetidolarové bankovky. Zavazadla nechali stát u postele, kterou Virga ustlala. Ona si nevzala s sebou nic, on jen papírový sáček s lahví whisky, jejíž zátka byla uvolněna, a kapesní antologii nové poezie. Ve dveřích se obrátila a řekla mu: „Na tento pokoj budu vzpomínat tak dlouho, pokud budeme žít.“

„Ano… Tak dlouho, pokud budeme žít.“

Vyjel se svým tmavošedým vozem z garáže, dal udivenému sluhovi dolar spropitného, a odjeli do kraje Indian Mounds, shlížející na vrtošivou Mississippi. Zastavil v parku za soumraku. „Vzpomeň si na indiány,“ řekl, „kteří sem chodili, na Pikea a Lewise Casse!“

„Byli to stateční muži,“ pravila.

„Také stateční!“ Nervózně se zasmáli. Po chvilce slavnostní zamlklosti při odchodu z hotelu byli neustále veselí, všemu se smáli, i když Virga kýchla a on podotkl: „Už žádný strach, že si uženeš zápal plic!“

Zajel do malé uličky nablízku a zastavil vůz co nejdál od domů. Dal se v přítmí do práce; nechal motor běžet, hadici z vysavače protáhl otvorem v kufru, přidrátoval ji k výfuku a rychle vlezl zpět do vozu. Okna byla zavřena. Vzduch ve voze byl už nasládle cítit kysličníkem uhelnatým.

Vyňal láhev whisky z papírového sáčku a něžně ji vybízel: „Napij se. Neztrácej odvahu.“

„Miláčku, nepotřebuji žádného povzbuzení.“

„Ale já ano, hrome! Nejsem tak neohrožený chlap jako ty, Virg!“

Oba se zasmáli, upíjeli z lahve a váhavě se líbali.

„Myslíš, že bych si mohl vykouřit cigaretu? Podle mého názoru není CO výbušné,“ uvažoval.

„Ach, drahoušku, buď opatrný! Ať to nevybuchne!“

„Ano…“ Pak vykřikl: „To se podívejme! Jako by nám na tom záleželo, jestli to s námi vybuchne!“

„Ach, jsem tak zapomnětlivá, Allane! Nevím, zdali mě dlouho sneseš.“

„Pokud budeme žít, můj miláčku, má nejdražší, ach, moje lásko!“

„Pokud budeme žít. Teď spolu. Spolu.“

Hlava ho bolela, v krku ho pálilo, zapomněl si zapálit cigaretu. Rozsvítil malé světlo, zdvihl knihu, jako by to byl kus olova, a z Aikenovy Mořské cesmíny jí začal předčítat:

     To bylo pro tuto
Jalovou krásu, jalové hoře skály,
Jež vídá z pobřežní stezky plodné moře
A slýchá skalní skřivany…

Byl příliš ospalý, aby četl víc než závěr:

     Kamenný žal v srdci z kamene
Skály dělné, milující; a teď vše to tam.

Kniha upadla na sedadlo, hlava mu poklesla a jeho paže ji mdle objímala. Ona odpočívala spokojeně, ponořena ve sny, s hlavou bezpečně na jeho rameni.

Chraptivé skřeky je vyrvaly zpět z ráje. Okna vozu byla vyražena, někdo je tahal ven… a Berta bila Virgu do obličeje, zatím co Bertin bratranec, detektiv, mlátil klackem Allana do ramen, aby ho vzkřísil. Přitom zlomil Allanovi čelist.

Berta ho dovezla zpět do Grand Republic a ošetřovala ho, dokud byl v posteli, a ječivě vykládala harpiím, které si pozvala: „Ally to zkoušel – rozumíte – s ženskou, ale marně, a tak se styděl, že se chtěl zabít.“

Neustával žadonit: „Prosím tě, jdi pryč, nemuč mne.“

Smála se mu.

Později zachytila Berta každé psaní, které mu Virga psala z Des Moines, kde si našla místo v jednotkovém obchodním domě, když se s ní dal Orlo ctnostně rozvést.

„Láska! Však se Ally naučí, kam člověka taková blbost zavede!“ vysvětlovala Berta svým pozorným přítelkyním.

39

Podzimní období hádek bylo pro Casse tak pustošivé a tak nesmyslné, jako bouřka. Jinny byla nemocná a někdy znuděná, ale proč neměla dost představivosti, aby viděla, že také on je často znuděn a ustarán? Když většinu času byla veselá, vymýšlela si pro něho plno malých překvapení a zdánlivě ho poklidně milovala, změnila se pod strašlivou černou magií hádky v deseti vteřinách v jeho nepřítele? Spálil oheň z krbu náhle celý dům?

Po čem touží Jinny? Po bezpečí, po krásném prostředí, po moci, po schopnosti poznat citát ze Steinbecka, po náramku z rubínů a diamantů, po smyslu pro sebekázeň, po lásce k hmatatelnému bohu, po rudé kánoi se žlutými polštáři, po bezvadné pleti, po srnčí s cumberlandskou omáčkou, po mnoha dětech, po pětasedmdesátidolarovém klobouku z New Yorku, po pozvání, aby řečnila na celonárodním sjezdu u waldenského jezera, po věrné lásce svého manžela anebo po irském vlčáku? On to nevěděl, a ona si nebyla zcela jista. A s kterým z jejích ctnostných přání muže nejvíc souhlasit?

Bylo pro oba nesnadné vytušit chvilkovou náladu toho druhého. Z opatrnosti si měli své nálady opatřit cedulkami. Měl si vyvěsit štít: „Přísný právník – dej si pozor!“ anebo „Je zahraný – ochotně by si zatančil“, ona měla mít výstrahu: „Roztoužená holčička“, nebo „Dračice – pozor!“, nebo „Citlivá umělkyně, která tajně něco nakreslila a očekává, že to manžel z uznalosti vytuší a bude jí blahopřát“. Pak by oba věděli, jak začít večer a neměli by, oč se přít – kromě ovšem svých osobních přátel, což je ožehavé téma i mezi anděly v nebi, kde jeden duch praví vztekle druhému: „Kdo byl ten nemožný harfeník, s kterým jsem tě viděl minulý den lítat?“

Bylo mnoho příčin k hádkám: on měl rád okna otevřená, ona se krčila chladem; on měl rád vepřové kotlety, ona skopové; on příliš žertoval s Dianthou Marlovou, ona byla k soudci Flaatenovi příliš chladná; on chtěl zůstat doma, ona chtěla jít do biografu – šli tedy do biografu. A tam měl tu drzost se pokládat za filmového kritika a ohrnovat nos nad jejími oblíbenými hudebníky, hrajícími swing, kteří poskakovali jako na jevišti. Ale ze všech těch příčin byla skutečná jen jedna: nevěděli, co chtějí.

Bylo tolik věcí, které vedly k nesouhlasu: bylo tolik nesouhlasu, který vedl k hádkám. Jako téměř u všech dvojic, ona trvala na tom, že budou svítit svíčkami, on bručel, že by rád také viděl na to, co jí. Ona byla při volbě záclon v umělecké agonii, a on se jí zeptal, jak to, že nejdříve prorazili stěnou okno, aby bylo dost vzduchu a světla, a pak je ona opět za drahé peníze přikryje, takže nemají ani vzduch, ani světlo. On se podrážděně domníval, že musí mít její svolení, než si pozve Wolkeovy, a pak odhalil, že je ona mrzutá proto, že se domnívala, že musí mít jeho dovolení, aby učinila totéž.

Jejich hádky měly vždy tentýž průběh a vždy končily týmiž obviněními, šerednými jako břidlice a zlými jako tajný jed. Vyslovili věci, které nesporně neměli vyslovit. Nazýval ji „houbou“ a „mučitelkou“; ona ječela, že je nevědomý a prolhaný, bez obrazotvornosti. Obvykle, na počátku hádky, padla lítostivá slova: „Zrovna mi bylo tak dobře a ty přijdeš a všechno mi zkazíš.“

Malichernosti, po měsíce zapomenuté, se opět vynořily, a oba protestovali: „Co jsi tím myslil, když jsi řekl, že ‚úmyslně každému ubližuji‘ – tehdy, myslím, že to bylo v lednu?“ A „Tohle už déle nesnesu!“ s patřičným: „Skutečně?“, což bylo pokládáno za logickou odpověď. Rituální reakce na: „Budeš-li tak tvrdohlavá, ukážu ti, že si umím také postavit hlavu!“ byla: „Nemáš mi co ukazovat!“ a na: „Ráda bych věděla, čí to byla vina!“ zněla odvetná rána: „Moje jistě ne!“

A „Ovšem, všechno, co dělá Bradd anebo Tracy (nebo Chris anebo Stella), je dokonalé, ale udělám-li to já, je to vždy špatně.“ A – jednou to oba dva začali odříkávat současně – „Nejhorší na tobě je, že jsi naprosto sobecká(ý).“ A někdy oba křičeli nesmyslně jako šílení: „Ach, mlč už! Mlč už! Mlč už!“ jindy pronesli klidně tato zničující slova: „Řeknu ti, co udělám: odejdu okamžitě z tohoto domu a doufám, že tě už nikdy neuvidím. Ach, myslím to doopravdy – tentokrát. Nikdy!“

Všechny tyto jejich urážky nic neznamenaly, ledaže byli oba nešťastni proto, že byl druhý nešťasten. Nebyli tím, čím byla vyřčená slova; byli spíš pohyby svých drápů v džungli; a byli méně zoufalí než dlouhá, významná mlčení za hádek, kdy seděli strnule proti sobě a pokoušeli se myslit na to, nač se pokouší myslit.

Když se usmířili, což zpravidla učinili, naříkali: „Není možné, že jsem ti to řekl(a). Vím, že to není myslitelné, protože mě to nikdy ani nenapadlo.“

A přece to řekli.

„Jak jsme se jen mohli tak chovat?“ divili se, a slibovali si: „Jakživi se už nebudeme hádat, o nic na světě! I když mně, miláčku, vynadáš trojocasých příšer, spolknu to a bude se mi to líbit.“

Prosila ho: „Bereš mě příliš vážně, když se utrhnu od řetězu. To vůbec nic neznamená – to je prostě taková moje psinka. Když si počínám jako malé dítě, řekni mi jen ‚Ale, ale, děťátko!‘ a já ihned přestanu.“

Nepřestala.

Tvrdil, že mají-li se oba změnit, aby se nehádali, musí se ona změnit mnohem víc, protože není tak strnulá formalismem práva a politiky. To je nápad! řekla nadšeně. Po dva dny byla hodná a trpělivá, načež se pohádali proto, že si toho nevšiml.

Někdy v nejprudším ohni hádky ji nejvíc miloval, a byl na ni prudký a nepříjemný jen proto, že měl o ni strach.

Uvědomil si nyní, že to je on, který víc miluje, ale věděl, že v lásce je vskutku větším požehnáním dávat než brát, a litoval ji, že – zdánlivě – nezná exaltaci vášně pro druhého člověka.

Po každé hádce, když se vzrušení strávilo, byl tak zmaten tím, co se stalo, jako člověk, který byl v deliriu.

– Jak jsem se jen na ni mohl rozzlobit? Co jsem to jen řekl a co mi na to odpověděla? Zdá se, že jsem řekl strašlivé věci, ale nemohu si vzpomenout.

– Ale víckrát se to už nestane. Teď, když už vím, že její nálady nejdou tak do hloubky, jak se zdá, budu trpělivý. A ona také. Řekla přece, že bude! Nejtěžší je to, že je příliš poctivá. Vyhrkne všechno, co ji napadne. Nedovedla by ani něco skrýt, nějakou nelibost, nešťastnost anebo vášnivé zaujetí. Ale teď, když tomu rozumím, nebude už mezi námi nedorozumění – už nikdy – nikdy!

40

Onoho listopadového večera šla časně spát mumlajíc: „Jednou si pořádně odpočinu, abych ukázala, že to dovedu.“

„Mám přijít za tebou a dát ti na dobrou noc políbení?“

„Ne, budu pravděpodobně už spát. Ale dovolím ti, abys mě políbil teď.“ S rozhodností. Ale zcela oddaně. Ale s rozhodností.

To bylo před desátou. Normálně by byl četl – „doháněl čtení“, jak říkal – až do dvanácti nebo do jedné, ale nyní seděl a hloubal o ní. Toužil po její lásce, bylo mu zima bez jejího tepla, cítil se opuštěný, když ho neobjímala. Po celý večer se mu po ní stýskalo, i v její přítomnosti, když byla od něho sotva deset stop.

Počasí teď pozdě na podzim bylo bouřlivé, a jejich domek z oceli, z bílého dřeva a omítky jako by se otřásal ve vichřici. Měl pocit, že žije před devadesáti lety, v pionýrské nejistotě zimy dalekého severu. Stáhl kolem sebe červené záclony, aby unikl světlu pokoje, a vyhlédl ven k pouliční svítilně svislými čarami zmrzlého deště. Modrá borovice na dvoře byla ve velké a odporné zimě jako pod sklem.

Kdyby mohl být tam nahoře, u ní v teple, snad by se nějakým zázrakem vzkřísila vášeň, kterou kdysi pro něj měla.

Obrátil se zpět do pokoje, zahleděl se na pozlacené hodiny, zahleděl se na křišťálovou Isidu, aniž je viděl. Kleo, jemně s ním hovoříc, se mu točila u nohou jako malý kočičí parketový tanečník v obchodě náklonnostmi, ale neslyšel ji. Přiznával si prvně bez váhání, že ač jsou spolu bez měsíce dva roky, ač je jeho vášnivá láska tím prudší, váhá nyní jí ji projevit, protože už si není jist, kolik by ji mohla opětovat – není si už jist, zdali vůbec k němu co cítí.

Vzpomínal si, že teď už nikdy nepřichází o své újmě do jeho postele a že on nikdy nejde k ní s jistotou, že ho uvítá její láskyplná náruč.

Ach, však se to všechno zase urovná – jsou pro to důvody – je nemocná, ale uzdraví se – její prosté vzruchy se pokřivily hádkami – má stále ještě přílišný zájem na jiných mužích, na Jayovi, Braddovi, Gregovi Marlovi a bůhví na kom ještě. Ale v několika letech vyspěje, bude opět zdravá, a pak celá její vášeň bude jedině jeho.

Ale nechce ji za několik let, chce ji dnes v noci.

Dosti drsně zahnal Kleo do kuchyně; zhasl v přízemí světlo, šel po špičkách nahoru a provinile naslouchal před jejími dveřmi. Neslyšel nic.

Patrně spí. To je přece výborné, že ano? Je přece rád, že je na sebe opatrná, že ano? Svlékne se a bude číst v županu. Ach, možná, že se probudí a bude si přát, aby jí předčítal nahlas… Ne že by si to kdy byla přála anebo že by jí byl kdy předčítal. Ale přece, možná… Nechá dveře svého pokoje otevřené, aby ji slyšel.

Když se svlékl, zaslechl z jejího pokoje klapnutí lahvičky krému anebo snad manikýrových nůžek o skleněnou desku jejího toaletního stolu. Nebyla tedy s to usnout?

To je zlé, ale –

Trvalo mu dlouho, než lehce zaklepal na její dveře. Byl znervózněn zvlášť nepříjemnou vzpomínkou, že četl kdesi o „potutelném pohledu, jejž každá žena vidí na obličeji manžela, který vchází do jejího pokoje“.

K ďasu! Něco je s nimi oběma v nepořádku! Odvážně tedy vešel.

Živě řekla: „Halo,“ vzhlédla vlídně od toaletního stolku a velmi vlídně poznamenala: „Jdeš také brzy spát?“

To byl ten kámen úrazu; byla tak vlídná a tak bezpečná, nedotčená jeho příchodem; nepociťovala ani rozkoš, ani zármutek, ani strach. Neočekával mnoho; ale nemá na něm zájem!

„Není na to trochu pozdě se teď malovat, mladá dámo? Máte v úmyslu jít do klubu?“

„Ovšem. A tančit… Ach, nemohla jsem usnout, zkouším tedy tenhle krém.“

Sepjal ruce kolem jejích prsou a políbil ji na temeno hlavy. Celé její tělo zůstalo strnulé, ani se nezachvělo. Hladila ho až příliš přátelsky po ruce a otočila se, aby se opět podívala na sebe do zrcadla; zcela na něho zapomněla.

„Dobrou noc,“ řekl smutně, a s nejsladší a nejdrtivější lhostejností odpověděla, „dobrou noc, drahý.“

Nečetl ve své obrovské lenošce. Snažil se nemyslit na jméno Bradd Criley.

Pochyboval o nevinnosti Braddovy péče o Jinny, a provinile se mu ulevilo, když mu pomlouvačná Madge Dedricková svěřila tajemství, že se Bradd příliš zajímá o Bernice, manželku Perryho Claywheela, školního vrchního inspektora. Bernice měla bledou swinburnovskou krásu; stála bledá ve dveřích, v bráně, v hale biografu, doufajíc, že si budou lidé šeptat, jak zajímavě vypadá. Dokonce i paní Dedricková jí přiznávala „jakousi vybledlou krásu“.

Když se to dověděl (vzpomněl si nyní Cass), namítl: „Doufám, že se mýlíte; doufám, že se Bradd Criley s nikým nezapletl,“ co možná nejupřímněji, což zvlášť upřímné nebylo. „Claywheel je nedokrevný, ale je vzdělaný a laskavý k dětem, nepřál bych mu, aby mu někdo ubližoval. Vím, že je Bradd zkušený svůdce, ale nemyslím, že by byl kdy tak nesportovní a záludný, aby se spokojil tak lehkou kořistí, jako je Bernice.“

Madge se rozesmála: „Váš přítel Bradd je zaměstnaný člověk, a jediný důvod, proč nepoplete hlavy všem ženským – i mně, mé dceři a vaší ženě – je, že na to nemá čas. Nedomnívejte se ani na okamžik, že by si z něj Bernice mohla udělat monopol.“

Na to si Cass vzpomněl ve své lenošce.

– Zdalipak by se dala Braddova nedávná pozornost k Jinny vysvětlit tím, že předstírá, že je jí tak zaujat – ve vší slušnosti, ovšem – aby zakryl svůj poměr k Bernice?

– Casse, sám víš, že tomu nevěříš!

– Musím tomu věřit. Budu věřit všemu, jen ne tomu, že ti dva, mně nejbližší dva lidé na světě, se proti mně spikli.

Bradd nepřicházel teď tak často, když Jinny nebyla vázána na domov nemocí a těhotenstvím, ale byl s ní ještě důvěrnější. Věděl, kde je kladívko, kde pomerančová kořalka a kde sůl; věděl, jak zapnout elektrický umývač nádobí; věděl, kdy Jinny ráda pije šálek hovězí polévky – to jest, nepije ji ráda, ale je ochotna ji před spaním vypít.

Ve čtvrtek, kdy měla paní Higbeeová vždycky volno, pozvala Jinny Bradda na studenou večeři.

„Ty tu seď, o nic se nestarej, a Jin a já odběhneme do kuchyně a všechno přineseme,“ řekl Bradd blahosklonně starému otci Timberlaneovi.

Starý otec byl podrážděn a při večeři toho moc nenamluvil. Jeho nejživější postřehy byly, že nenávidí studenou šunku, salám a jazyk, a že pokládá studený artyčokový salát za nejubožejší náhražku jídla.

Bradd žertoval: „Nevyrušujte soudce. Hloubá o tom, že quos deus vult perdere, prius dementat.“

„To je právnická latina?“ tázala se Jinny plna obdivu.

„V určitých případech by mohla být. A tu by soudce mohl přemýšlet o Nejvyšším soudu.“

„Anebo o svých kuřích okách!“ řehtala se Jinny.

„Jen si mě dobírejte, kolik vám libo, děti. Jsem unaven,“ řekl Cass dobromyslně. Doufal, že to znělo dobromyslně.

„Ach, starý pán je unaven,“ posmívala se Jinny.

„Ovšem. Je vyčerpán tím, že pokutuje obhájce za pohrdání soudem!“

Cass v bezejmenné melancholii se nemohl vmísit do jejich veselosti. Seděl mlčky a jako sova pozoroval dovádivé mládí. V duchu si říkal pro výstrahu: „Jinny se dobře baví. Nesmím jí to pokazit.“ Ale opět se mu po ní stýskalo i v její přítomnosti; cítil se vyřaděn, měl pocit, že je to on, který je tu zbytečný a pouze trpěný třetí.

Mluvili posměšně o vážném mladém obhájci Vincentu Ospreyovi a o jeho marné oddanosti k jeho manželce Cerise. Cass zpozoroval, že pod Braddovým poručenstvím Jinny čím dál tím více pohrdá lidmi, kteří neumějí hrát bridž, neznají módní časopis Vogue a vinné ročníky… Ne že by Bradd nebo ona mnoho o tom sami věděli.

„Vince mi řekl,“ posmíval se Bradd, „že by si přál, aby jeho drahá Cerise přišla k soudu si ho poslechnout. Řekl, že se mu obdivuje, jak skvěle hraje tenis a hlavně, z jaké výšky skáče do vody, ale kdyby ji omráčil svým řečnickým uměním, přestala by možná myslit, že je rodinnou dojnou krávou.“

„Nemáte k Vinceovi patřičnou úctu,“ smála se Jinny. „Je ohromně důležitý. Dokázal definitivně, že je ctnost vždycky horší než neřest.“

„Vy mimořádní intelektuálové,“ vybuchl Cass, „mě unavujete! Osprey není žádný Rufus Choate, ale na jeho oddanosti k jeho ženě není nic směšného. Dal by za ni život, a ona by se na to dívala a bavila by se.“

„Myslíš, že je to od něho rozumné?“ namítala Jinny.

„Ne, myslím, že je to pitomé, ale v této době nestálosti do jisté míry hrdinné.“

„Pff!“ pronesla jeho manželka. „Je to spíš pitomé než hrdinné. Víš, Casse, někdy si skoro myslím, že je Vince Ospery paskvilem tvých vlastních podivuhodných ctností.“

„Nenalézám nic směšného na manželské věrnosti a oddanosti!“

„To nesporně s radostí slyšíme,“ odpověděla chladně. „Dojdu pro koláč a zmrzlinu.“

Když odešla, Bradd ho vážně pokáral: „Neměl bys tak na Jinny křičet, Casse. Neuvědomuješ si asi, jak je citlivá, i když žertuje. Neměl by sis ji dobírat. Ale abych jí šel raději pomoci s moučníkem.“

Cass div nevybuchl rozčilením, byl celý rudý. Tenhle cizí člověk mu bude povídat, že je Jinny citlivá! Bude ho nabádat, aby „si ji nedobíral“! Ještě aby ji pohladil, když se posmívá posvátnosti lásky!

Zchladl a znovu si to rozmyslil. Byl rozzloben, ale jako obyčejně, měl obavy: „Nesmím jí ten večer pokazit.“ Ale ať zchladlý, nebo rozpálený, přicházel stále k témuž závěru:

„To už je trochu přespříliš! Nemám rád hosty, ať je to kdokoliv, kteří přijdou do domu a chtějí jej reformovat!“

Všiml si, že Braddovi a Jinny trvalo pět minut, než přinesli tři talířky zmrzliny a misku s koláčem. Po celý zbytek večera byl násilně klidný a bolestně přívětivý, a nápadně nezpozoroval, když Bradd políbil na dobrou noc Jinny na tvář, jako by to bylo všechno jiné jen ne tvář, co líbal.

Když si šla Jinny lehnout, přemýšlel Cass o nehodě, kterou projednával přede dvěma dny u soudu, při níž zastupoval Vince Osprey poraněného dělníka a Bradd Criley Wargateovu společnost. Bradd byl tak hladký – příliš hladký. Cass radil ve své kanceláři Vinceovi, aby si vybral méně melodramatické a věcnější svědky, ale Vince se nedovedl odpoutat od půvabu vzlykajících příbuzných.

Dovedný pan Criley vyhrál.

Po obědě ve Federálním klubu poručil Roy Drover Cassovi: „Pojď do baru, chci s tebou mluvit.“

Když seděli ve dvou červených kožených křeslech, stižených elefantiázou, zabručel Roy:

„Jsem všeobecně pokládán nejen za tvého přítele a lékaře, ale i za Braddova, a vím, že to všechno teď dávám v sázku, ale nejsem z těch lékařů, kteří nemocnému drží jen soucitně ruku. Jsem příliš chlapský, než abych se na tebe díval, jak se zesměšňuješ.“

„Co…“

„Chlapče, s Braddem a s tvou ženou se musí něco stát. V městě se o tom začíná mluvit. Příliš nápadně na sebe berou.“

„Podívej se…“

„Zadrž své oře, Casse. Nerozčiluj se. Chci, abys na to hleděl věcně. A na ni se také nezlob; je ještě mladá a mnohem méně chytrá, než se domníváš. Rád bych zarazil ty jejich námluvy, než to dojde příliš daleko. A nezlob se na mne.“

„Ne, nezlobím se – opravdu. Ale to všechno je nesmysl. Vím, že Jinny a Bradd jsou dobří přátelé, a já jsem tomu rád, a ostatně se nestýkají jinak než v mém domě a v mé přítomnosti.“

„Víš to jistě?“

„Ach, někdy si zajedou k Unstableovi na skleničku, ale ona mi o tom vždy řekne, a obyčejně mě pozvou, abych šel s nimi.“

„Co bys tomu řekl, kdybych ti prozradil, že se potkávají na různých jiných místech?“

„Řekl bych, že…“

„Buď opatrný!“

„Pochyboval bych o tom. Ach ovšem, někdy náhodou – v tak malém městě, jako je naše – ale nikdy úmyslně, ne, nikdy, a – Kde se setkávají?“

„Neslyšel jsem, že by chodili k Braddovi, ačkoliv jsem ji tím směrem viděl jet zcela samotnou. Ty jsi celý den u soudu; nepotloukáš se městem jako já! A na vlastní oči jsem je viděl spolu obědvat v té bohem opuštěné malé italské restauraci či makaronerii, jak se honem jmenuje… tam dole na Isanti Avenue, myslím, že se tam říká ‚U Lorenze‘, dole v South Endu. Měl jsem tam pacienta a viděl jsem je oknem toho italského podniku; byl jsem u nemocného skoro dvě hodiny, a když jsem odcházel, zamilovaní ptáčci tam dosud seděli, smáli se a ohromně se stýkají častěji, než víš ty a než vím já.“

„Ne, ona – Nevzpomínám si. Ostatně na tom nic není.“

„Vím, že není. Není nic na tom, máš-li v hrdle jednoho pneumokoka, ale máš-li jich tam několik bilionů, je ti zle. Rozhodně se stýkají častěji, než víš ty a než vím já.“

„Nebuď tak podezíravý jako stará baba, Royi. Držme se toho, co víme. Podívejme se na jejich charaktery.“

„To jsem učinil!“

„Kromě tebe je Bradd můj nejstarší a nejdůvěrnější přítel. Když jsme my tři jako kluci chodili na hon…“

„Dnes už nejsme kluci. Aspoň já nejsem! Bradd je jistě dobrý chlap – až na to, že se domnívá, že je bohem určen, aby oblažoval ženské. Neukradl by ti peněženku – ledaže by v ní bylo víc než tisíc dolarů – ale kdyby ti ukradl ženu, myslil by si, že jí prokázal laskavost – a možná tobě také.“

„To by byla černá zrada, a Bradd by nedovedl zradit. Znám ho ze soudní síně. Raduje se ze života a raduje se ze společnosti lidí a pro přítele by udělal všechno…“

„Prokristapána, řekni mi, copak tvoje celá rodina podnikla propagační tažení ve prospěch pana Crileye? Ovšem, je to rozkošný společník, a pod líbezným povrchem je to nejchladnokrevnější obhájce bohatých lidí a nejvypočítavější svůdce žen ve státě Minnesota. Ty to víš sám. Nepopírám, že je na kachním honě znamenitý kamarád, ale biskup to není.

Sám myslím, že spolu nespí – ještě ne. Ale dnes, když už měla dítě, byla nemocná a tak dále, a je provdaná za muže, který není žádný nedospělý kluk, není už onou plachou pannou. Myslím, že tě prozatím nepodvádí, a předpokládám, že by šla raděj přímou cestou, ale dnes by se už nebála malého dobrodružství v seně – jako by ses bál na příklad ty. Myslím, že bys jí to mohl zatrhnout – a myslím, že bys měl, ale nejdřív musíš vypátrat, co se ve skutečnosti děje.

Poslyš, mám nápad. Neměl bych říci Lillian, aby kolem nich trochu slídila a vypátrala, co zamýšlejí? Není zvlášť šikovná, ale ji podezřívat jistě nebudou, a přísahám, že se na ni můžeš spolehnout, ani nemukne.“

Cass byl příliš překvapen, než aby se rozhořčil. Ze všech žen na světě byla Royova vyděšená žena pro to nejmíň způsobilá.

„Nuže, co říkáš mému nápadu?“

„Ne, ani za nic bych si to nepřál!“

„Nejsi zvědav, co mají v úmyslu?“

„Ano, myslím, že jsem.“

„Nepokládáš to za důležité?“

„Royi, je vskutku zdrcující, aby muž dostatečně rozumný a slušný se domníval, že jeho žena, kterou zbožňuje, pro kterou by opustil všechno a všechny, je cizoložná.“

„Jaký sis to vybral staromódní výraz!“

„Je to staromódní problém. Jeho původ sahá k Evě a hadovi. Jsem přesvědčen, že se v ráji nepřeli o jablka. Hrome, nevím, co je horší: věřit, že cizoložství ženy je jediná forma nevěry, na níž záleží, a za níž by měla být zbita; anebo mít módní názor, že na tom vůbec nezáleží, že nevěra je mezi přáteli podařený žert. Z obou alternativ se mi zvedá žaludek. Ale myslit na takové věci ve spojitosti se Jinny…“

„Vždycky jsem ti říkal, Casse, že nemáš smysl pro humor a že na svou ženu fanaticky věříš. Vy laici nikdy nerozumíte psychologii, kdežto my doktoři musíme. Myslím, že je s Jinny všechno v pořádku – ale není to básníkův sen, jak ty ji vidíš, toho je daleka. Čím dřív si to uvědomíš a řekneš jí, aby se buď chovala, jak se patří, anebo vypadla, tím budeš šťastnější. Ostatně, její zásluhou teď vypadáš mnohem starší.“

„To je nesmysl.“

„Zdá se ti? To je zaručená cesta k stárnutí – chtít udržet krok s lehkomyslnou ženou. Dobrá. Projevuji zájem na celé té věci svým obhroublým způsobem – zdá se mi, že jsem příliš přímý a vědecký pro vznešené, východní město, jež se z Grand Republic vylupuje – mně jde jedině o to, že bych nerad, aby s tebou hráli falešnou hru.“

Řekl toho ještě víc, mnohem víc, ale Cass ho neslyšel.

Onoho odpoledne nebyl u soudu ospalý. Naslouchal s mrazivou pozorností případu, kdy nějaké ženě bylo uloupeno dobré jméno a sedm liber trávníkového semene. Vypadal ponuře jako siouxský válečník v zimě, když brzdil a klouzal se svým vozem na prosincově kluzké silnici.

Když vcházel do domu, slyšel, jak Jinny telefonuje:

„Nevím… Ne, to nemohu říci… Uvidíme… Nebuďte tak ošklivý a nenuťte mne… Pa, pa, drahý.“

Neptal se, komu telefonuje. Věděl to.

Při večeři byl pozorný a pak prvně se pustil úmyslně do hádky: „Sedni si, Jinny, a mlč. Chci ti něco říci.“

„Jen…“

„Ano, udělám ‚scénu‘ – a pořádnou. Podívej se. Bradd Criley k nám chodí příliš často a ty se s ním stýkáš příliš mnoho mimo dům. Netvrdím, že to došlo příliš daleko – dávej pozor! – ale rozhodně se to stane, jestli nepřijdeš k rozumu. Přiznávám mu všechny půvaby a dobré vlastnosti, a neopakuj mi, jaký mi byl vždy dobrý přítel – vím to sám. Ale je to zloděj – zloděj lásky a jistoty, rozvážný a záludný zloděj. Jde za tím, co chce, a neohlíží se, kolik lidských životů tím zmrzačí. Nemám v úmyslu čekat, až tě odhodí, a on zrazuje každého přítele, každou ženu, když se jich nasytí. To je vše, co jsem ti chtěl říci. Varuji tě, myslím to zcela vážně.“

„Jsi už hotov?“

„Doufám. Ještě jedno: jsem nyní přesvědčen, že to byl Bradd, který byl v pozadí a skrytou příčinou všech našich hádek. To je vše.“

„Dovol tedy, abych ti řekla, dovol, prosím tě, abych…“

„Nech si to!“

„Ja–ak?“

„Jen nebuď dramatická. Prováděj, co chceš, ale nehraj si na Lady Macbethovou. Mluv rozumně. Nehrajme si na vyšetřování vraždy. Jsem ve svém oboru.“

„Ach, ještě nikdy jsem tě nenenáviděla, ale když jsi tak suchý, tak domýšlivý, tak nafoukaný – ‚Jsem ve svém oboru!‘“

„Má drahá, víš, že nejsem nafoukaný – jen neohrabaný. Snažím se být pevně rozhodnut a přesvědčit tě, že takové chování nebudu trpět. Bradd je odbytý případ.“

Byla zmatená a skoro zdeptaná ve své odpovědi: „Myslíš to skutečně?“ Ale zvládla se a vžila se do vhodného vzteku. Mačkala polštář a vyhrkla:

„Soudíš zločince, aniž jim dáš příležitost se obhájit? Kdyby tu Bradd byl, a ty se odvážil jen slovem se zmínit o jeho tak zvané ‚zradě‘, přerazil by tě.“

„Lituji. To by nemohl.“

„I kdybys tu stál jako závodník o ceny se svou mužnou nohou na jeho hrudi, domníváš se, že bych se ti obdivovala?“

„Prosím tě, přestaň. To nemá co dělat s mým rozhodnutím, že tu nestrpím Bradda.“

„Proč to tedy říkáš mně? Proč to neřekneš jemu? Chceš-li si hrát na ušlechtilého uraženého manžela, proč to neuděláš? Rozmysli si to!“

„Dobře,“ poznamenal. Ledabyle šel k telefonu. Zastihl Bradda u Avondeneových a řekl: „Chtěl bych, abys sem přijel. Je to velmi důležité. Vysvětlím ti vše, až přijdeš.“

Půl hodiny, co čekali, byli Cass a Jinny neobyčejně zdvořilí. Slyšel jsi dnešní válečné zprávy? řekli. Nahoře v rohovém pokoji je propálená díra v koberci, řekli. Myslím, že pec nevydává tolik tepla, co by měla, řekli.

Přišel Bradd, zasněžený a usměvavý. Cass na něj promluvil svým obvyklým hlasem:

„Odpovídej, prosím, pečlivě na to, co ti řeknu, Bradde, a nebuď zvlášť choulostivý, nerad bych ztratil tvoje přátelství. Byl to cenný dar po mnoho let.“

„To zní nějak vážně, soudce.“

„Bradde, věnuješ příliš mnoho pozornosti Jinny. Lidé o tom mluví. To pro mne není tak důležité jako okolnost, že já o tom přemýšlím!“

„Chceš snad říci…“

„Ano. Šel jsi dále, než je bezpečné přátelství s Jinny, ale myslím, že se to dá srovnat a že se můžeme opět přátelsky stýkat, místo abychom tvořili směšný a odporný trojúhelník.“

„Kdo tohle všechno začal?“

„Byl jsem nucen si přiznat, co jsem už věděl.“

„Ty vskutku věříš, že mám s Jinny tak zvaně ‚špatné úmysly‘?“

„Ano.“

„Jak?“

„Řekl jsem ano.“

„Skutečně…“

„Ona je, myslím, nemá. Ale ty je, myslím, máš. Ačkoliv si rovněž myslím, že jsi měl už tolik milostných záležitostí, že už nemůžeš hluboce přilnout ani k ní, ani k jiné ženě.“

Bradd klidně vstal: „Jaký máš důkaz pro svoje podezření?“

„Neměl jsem žádný až do této vteřiny, kdy jsi mi dal tuto obrannou otázku.“

„Tomu říkáš důkaz!“

„Bradde, neurážej se, nehraj si na milence z veselohry. V životě je příliš málo lásky anebo přátelství.“ Udivil Bradda, strhl Jinny a značně překvapil i sám sebe, když uchopil Bradda za paži a pravil: „Miluji ji a tebe mám rád. Byl bych šel za tebou, místo abych tě drze pozval k sobě, abych tě vyhodil, ale chtěl jsem, aby Jinny slyšela, co jsem ti řekl. Neříkej teď nic. Musíš se rozhodnout, chceš-li mě nenávidět, či ne. Ale nemůžeme-li to my tři čestní lidé srovnat čestně, pak není naděje, že by se to někomu kdy povedlo.“

„Dobrou noc,“ řekl Bradd rázně, a když je opouštěl, vypadal prvně za dvacet let zmaten.

Tu se Cass unaveně obrátil k Jinny, připraven, že se do něj opět pustí.

Nesměle k němu přistoupila a zašeptala: „Jsi o tolik lepší než ten člověk! Věděla jsem to po celou tu dobu, ale byla jsem prostě tvrdošíjná. Miluji tě a on je – sprosťák!“

„Neříkal bych mu tak. Je to skutečně milý člověk.“

„Že je milý?! Mohla bych ti říci na něho mnoho věcí, které nevíš. Ale hlavní je, že jsi mě mu opět sebral, což děláš všem mým ctitelům.“

„Dobrá!“

„A – hm – Casse, mezi Braddem a mnou to nebylo nic opravdového. Jen nějaká ta lhostejná hubička.“

„To jsem rád.“

„Ty jsi rád? A možná, že já ne! Ty můj miláčku!“

Manželé a manželky
PERRY A BERNICE CLAYWHEELOVI

Perry Claywheel, vrchní inspektor škol v Grand Republic a prezident malé juniorské střední školy, byl podnikavý a liberální vychovatel. Bojoval, aby byly zvýšeny hubené platy jeho učitelů, a vždy v létě přečetl několik knih.

Obdivoval se své liliově bledé choti Bernice, a dokonce ji měl rád, ale v lásce byl téměř impotentní; neměli žádné děti.

Bernice, tento hezoučký upír, nebyla posedlá po mužských. Říkala mimořádně často: „Myslím, že se o těch věcech příliš mnoho mluví.“ Ale měla normální touhu po vášnivé lásce a nesměle přicupitala k dr. Droverovi.

„Jsem si jista, že mi uvěříte, doktore, řeknu-li vám, že naprosto odsuzuji nemravnost a snad ještě více projevování špatného vkusu. Ale co mohu dělat? Můj muž mě nechává tak neukojenou, že někdy nemohu myslit na nic jiného a mám strach, že se z toho zblázním. Co mi radíte?“

„Proč se nesnažíte plnit správně svůj úkol a nevynutíte si jeho zájem? Pravděpodobně ho zastrašujete.“

„Myslíte v milostném umění?“

„Jak? Hm, ano, snad to lze tak nazvat.“

„To by pro mne, doktore, bylo odporné a nemoderní. Připadala bych si jako otrokyně. Musím mít romantiku – všechnu krásu, kterou se snaží vyjádřit filmy. Zasluhuji si to! A nemůže-li mi to dát Perry – To neznamená, že toužím po nějakém ‚poměru‘, ale nebudu-li nějaký mít, obávám se, že se zblázním. Jsem tak strašně nervózní. Ale vyberu-li si muže z vlastní společenské třídy, mám strach, že se to prozradí, a upřímně řečeno, nechtěla bych ohrozit důležité postavení svého chotě. A kdybych si našla nějakého obyčejného člověka, bála bych se vydírání. Poraďte mi, doktore – stydím se, že se na to ptám, ale jsou nějaké ústavy pro ženy, jako jsou domy pro muže?“

„Ne! Ostatně ani nevím, o čem to mluvíte. To je problém, který si budete musit rozřešit sama,“ vyštěkl na ni ctnostný doktor Drover.

Oba, Bernice i dr. Drover, se na sebe podívali jako dva lidé, kteří se poučili o skutečnostech života.

V této duševní rozháranosti nesla od manžela nějaké listiny Braddu Crileyovi. Bylo to za říjnového deštivého pozdního odpoledne, a stenografka páně Crileyova už odešla. Překvapeně si vzpomněl, že právě v tu dobu neměl žádnou milostnou zápletku, až na zájem na Jinny Timberlaneové, který tato svárlivá dívka udržovala stále jen v mezích flirtu. Podíval se na Bernice, pomyslil si, jak je rozkošná, jak svítí v hnilobném podzimním světle. Dovedl ji ke kožené pohovce a políbil ji.

I ve své profesionální zkušenosti byl překvapen, jak byla okamžitě na hromadě. Vykřikla: „Aach!“ a téměř ho drtila ve svých pažích a málem by ho byla snědla. „Ta je ale žhavá!“ pomyslil si.

Setkali se asi šestkrát do měsíce, a sám si v duchu řekl – naznačil to také ovšem svému příteli doktoru Droverovi – že je veřejným dobrodincem. Bernice se ho ptala, zdali „si počínají správně“, a on ji ujistil – nejdříve – že „je to nutné pro její zdraví“.

Co ho začalo nudit, co způsobilo, že přerušil poměr dřív než obvykle, bylo to, že Bernice nepřetržitě naříkala: „Ach, můj nejmilejší, neměli bychom to dělat Perrymu.“

„Proč to množné číslo?“ vzpíral se nejdříve sobě a pak za chvíli i jí, a ona tolik plakala, tak nemožně si počínala, že byl s to s ní přerušit styky v okázalém rozhořčení.

Perry Claywheel si zatím namlouval, že se z něho v poslední době stal lepší milenec. Byl u něho učitel, ne zvlášť mladý, který si ho nesmírně vážil – ne že by byli prováděli něco skutečně špatného.

V noci po první Bernicině návštěvě u Bradda obrátil se k ní Perry v jejich široké posteli ze zlatého dubu, slabě rozechvěn vášní, ale ona mu řekla ostře: „Ach, dnes ne. Ostatně ti to ani není zdravé.“

Vzpíral se, že je mu to zdravé a že po ní touží, a když ho dále odmítala stále s větší nelibostí, jako by to byl dotěrný cizí člověk, nemohl myslit na nic jiného než na svou touhu po ní. Chvěl se v plodné agonii, která v jeho pokoření byla podbarvena šílenstvím.

Už se nepokoušel ji znovu přesvědčit. I když po ní toužil v představách sebevíc, byl v její přítomnosti bezmocný. Měl hnusný pocit, že není zcela mužem, že jeho nezdar je nevyléčitelný.

Měl z ní strach, ačkoliv si přál, aby s ním počítala někdy v budoucnosti jako s milencem, až zase nebude v této podivné, vítězné náladě, jíž nerozuměl. Rozhlížeje se po Grand Republic, měl podezření, že mnohý manžel má strach ze své ženy a že se v rozechvění snaží usmířit svého malého tyrana. Uvažoval, zdali je mimo Ameriku ještě jiná země, kde veliká část mužů je neustále ve strachu před svými manželkami.

Tím vším se stal ve škole podrážděný, utrhoval se na učitele, obviňoval žáky a neradoval se už z intelektuální práce s kartotékou a z malých úspěchů svého povolání. Neradoval se z ničeho, ani z pohledu na Bernice a na její krásu, neboť se náhle měnila, byla jaksi našedlá a váhavá, nezajímavá i mladíkovi, který jim dodával hokynářské zboží a s nímž se kdysi smávala v kuchyni.

Když mu Bernice konečně naznačila, že by byla ochotna opětovat jeho objetí, řekl jí rovnou, že už je bez žádosti. Ale nikdy se nedověděl, zač vděčí Braddu Crileyovi, muži, který byl všeobecně chválen pro svou dobrosrdečnost.

41

Pan Boone Havock s panem Braddem Crileyem čekali v kanceláři soudce Timberlanea v záležitosti obžaloby proti firmě Sequoia & Hematite R. R.

Ačkoliv se soudce a pan Criley oslovovali křestními jmény, byli k sobě tak mimořádně zdvořilí, že Boone Havock protestoval. „Dnes jste k sobě, hoši, strašně zdvořilí a plni ochoty. Co se stalo? Poprali jste se?“

Bradd se podíval na Casse, aby podal vyjádření, jež by určilo jejich vztahy na mnoho let, a Cass pronesl zamyšleně: „Bradd je můj přítel, a s přítelem je hádka nemožná. Člověk by ho mohl zabít, ale nemohl by mu ublížit. Kdyby měl nějaké nedostatky – ne, je-li někdo můj přítel, pak nemá žádné nedostatky, nejvýš snad někdy něco přehlédne, ale tu vím, že to napraví, jakmile to zpozoruje. Je to tak správné, že ano, Bradde?“

„Doufám – jsem o tom přesvědčen!“

„Všemohoucí bože, jak vy, kluci, vznešeně mluvíte o přátelství! Máte štěstí, že nejste podnikateli! A když už máte o přátelství tak krásné názory, Casse, napadá mě, že už asi půl roku hanebně zanedbáváte takové staré přátele, jako jsou Havockovi. To dělá ta vaše žena – elegantní děvče, ale hrozně vybíravá. Vás milostivě uznává, Bradde?“

„Jsme spolu zcela zadobře, myslím. Je to velmi jemná paní.“

„Zdá se, že je pro nás dřevaře příliš jemná. Má veškeré právo na své názory, ale nedopusťte, Casse, aby vás od nás odloučila. My vás potřebujeme.“

Cass byl neschopen lži, a proto se raděj vrátil k obžalobě. Když skončili a Boone Havock odešel, položil Cass ruku Braddovi na rameno a řekl mu bez zvláštního důrazu: „Velmi bychom se těšili, kdybys přišel na vánoční večeři.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„S radostí. Přijdu a rád. A – Podívej, Casse. Už o celé té věci ani nemuknu, ale přeháněl jsi mé pocity k Jinny. Jestliže jsem se provinil, bylo to jen ‚přehlédnutí‘, o němž jsi prve mluvil. Tolik si vážím Jinniny počestnosti a tak si cením jejího humoru, že jsem to dával najevo způsobem, který, jak nyní sám uznávám, se dal lehko vykládat jako nepatřičná vroucnost. Ale nikdo neví líp než já, že je to tvoje žena. Ne, ne, neříkej nic; chtěl jsem ti to jen vysvětlit, a doufám, že teď můžeme být opět všichni tři přáteli. Dobrou noc, starý kamaráde. Vánoční večeře začíná ve tři?“

Nyní bylo u šťastné, mladé dvojice Timberlaneových vše normální a báječné, a nebylo zřejmě důvodu, proč by tato nebeská pohoda netrvala navždy.

Jinny byla „na sebe opatrná“; spala devět hodin přikrytá tak teple, jak lékař doporučoval, vyhýbala se sladkostem a ohrnovala nos nad víc než jedním koktejlem týdně. Vítala Casse ve své posteli a ovíjela paže kolem jeho ramen, a tak opět užívali tělesné lásky, až v ní dokonce viděli kosmický, oplzlý humor.

Právě jako Casse i vybíravou Jinny urážely neslušnosti, ale viděla, že je nemravně směšné, když rozpačitý, mladý Cass přijde pln očekávání a musí se dovědět, že jemu i jeho poetické horoucnosti se postavil v cestu měsíční rytmus.

Posmívala se mu, avšak něžně, a prozradila mu tajemství, že každá žena skoro očekává, že muž vytuší její zjevnou krizi, aniž mu to řekne. Ležel vedle ní, s tváří na jejím nahém rameni, smáli se spolu a byli božsky spokojeni; vyloučili svět, vyloučili Braddy Crileye, vyloučili Boony Havocky, zaprášenou soudní síň, drsnou severní zimu a přízračnou rychlost, v níž, jakmile vám bylo pětadvacet let, je celý den pouze jednou hodinou.

Byli přímo vzorní. Šlehnuti Booneovou poznámkou, pozvali na večeři Havockovy, Droverovy, Brightwingovy, Gaddovy a Pruttovy. Nebylo to ani tak zlé; Jinnina cukrovka byla Cassovi záminkou, že vyzval hosty, aby šli v deset hodin domů.

Jejich Vánoce byly tak štědré, jako by ani nebyla válka.

Vlekle připíjeli všem přátelům, kteří byli venku v nebezpečí, ale jak to dělají od trojské války všichni civilisté, kteří jsou dost daleko od fronty za všech válek, pak na ně zapomněli a zpívali koledy.

Veškeré napětí, které snad ještě zbylo mezi Braddem a Timberlaneovými, bylo setřeno počátkem ledna, když jim Bradd klidně přišel sdělit, že se natrvalo stěhuje do New Yorku.

Wargateova společnost zakoupila v Nové Anglii a v New Jersey několik továren na zpracování svého válečného materiálu, na výrobu beden, barákových stěn, kluzáků, vrtulí a trupů. Kanceláře měli v New Yorku; možná, že tam jednoho katastrofálního dne pro Grand Republic přestěhují i ústředí; a v New Yorku potřebovali Bradda jako právního poradce.

„Hrozně nerad se s vámi tak narychlo loučím,“ řekl klidně, „pokládám vás dva za své nejdražší přátele – ale mám rozdělanou jakousi věc, takže musím odjet hned zítra ranním vlakem. Věci mi pošlou později, až budu mít v New Yorku byt. A teď musím honem běžet k Webbu Wargateovi. Máme poradu, která bude trvat pozdě do noci. Na shledanou, tedy, a co nejdříve za mnou přijeďte do New Yorku. Dám kvůli vám vymalovat celé město. A Jinny, máte úžasného manžela!“

Potřásl Cassovi rukou, spěšně políbil Jinny a odešel.

42

Přiznával si, že se obelhával, když si namlouval, že se usadila a byla uspokojena péčí o domácnost, bridžem, večeřemi a Červeným křížem. Když se vrátili domů z návštěvy, smáli se spolu tak důvěrně a domácky ostatním pozvaným, jak ti se smáli jim, a v takovou chvíli se zdálo, že je Grand Republic pro ni dostačujícím světem.

Ale Jinny podivuhodně zestárla. Na žádném jejím rysu ani na její šíji, kolem očí anebo úst nebylo lze spatřit nejmenší náznak stárnutí, ale duben minul.

Nenaříkala si. Když se jí po manželsku vyptával: „Jsi šťastna?“, odpovídala netrpělivě: „Ovšem, že jsem. Proč bych nebyla?“

Když nebyla spokojena, smiřovala se se životem těžkopádným, trpným způsobem. Dopálila se jen, když v koloběhu rozhovoru o manželství, kdy se znovu a znovu přetřásaly tytéž myšlenky, jako by byly zbrusu nové, Cass znovu narážel na to, že by měla víc pracovat ve válečné pomoci anebo se dát opět do kreslení.

Vzdychal, že on a jeho ochočování zabilo v ní tolik z toho, co bylo zvláštností Jinny Timberlaneové, a nadarmo, ježto ho, stejně jako ji, neuspokojovaly denní snídaně, oběd a večeře, zpestřené trochou vášnivosti.

Vplouvají všichni lidé všude takto skoro bezbolestně do tuposti? Je to pouze způsob tohoto světa? Jestli tomu tak je, zuřil, změní tento svět. Sbalí Jinny, paní Higbeeovou, Kleo, Isidu a své vzácné vydání Dickense a uprchne.

Kam?

To byla jen nálada. Většinou byl jako manžel i jako soudce spokojen. Avšak tato stísněná nálada se mu vracela čím dál tím častěji.

V únoru dostala Jinny od Bradda jeden či dva dopisy. Přečetla je nahlas Cassovi a zřejmě nic nevynechala.

„Jsem jedním z nejpošetilejších členů kavárenské společnosti a umím číst jídelní lístky pozadu. Naučil jsem se, že Boeuf de Dijon en Casserole znamená irský guláš, vím, jak odpovídat sklepníkům, atd. svou nejlepší grandrepublickou francouzštinou.“

„Píše chytré dopisy,“ řekl Cass.

Pokrčila nosem. „Myslím, že jsou pitomé.“

Myslil si to také a byl značně potěšen.

„Což abychom si trochu zahráli šachy, Jin?“

„Hrozně ráda.“

Byl rozmrzen. Když „hrozně ráda“ hrála šachy, hru, kterou od dob královny Alžběty neovládala mistrně žádná žena, tu mu něco zatajovala.

Jeho rozhodnutí zrálo v skrytu po dva roky, ale dozrálo znenadání, když právě seděl na soudcovské stolici při zdlouhavém jednání poroty.

– Moje Jinny mi zemře, nepodniknu-li něco na její záchranu. Zvadne a předčasně z ní bude stará žena a pak zemře. To pomalé vadnutí je spíš psychické než fyzické, ať si říká Roy, co chce. Však já něco proti tomu udělám.

Pouze jeho mechanická právnická mysl slyšela obhájce. Po přelíčení pospíchal ve zmatku domů. Ještě ani nesvlékl svrchník, chytil ji za ramena, prosebně se na ni podíval a řekl naléhavě:

„Nemáš zvlášť mnoho radosti ze života, jaký vedeme, viď? Řekni mi pravdu. Je to podle mého mínění zcela správný život, ale pro někoho se nehodí. Nedělej ze sebe hrdinku ani se neobětuj. Můžeme udělat skoro vše, co si budeš přát. Řekni mi, co o tom soudíš.“

Promluvil bez obvyklého domáckého vyptávání, a ona upřímně odpověděla: „Jsem tak trochu znuděna.“

„Co bys chtěla, abychom podnikli? Mně je to jedno – budeme třeba v Grónsku pěstovat ledové krychličky.“

„Někdy si přeji, aby sis otevřel advokátní kancelář v Minneapolisu anebo abys tam byl soudcem, což by bylo ještě lepší. Bylo by to možné?“

„Prozatím rozhodně ne. To bych tam musil být za soudce zvolen, rozumíš. Ale o té advokátní kanceláři…“ Vzdychl. „To by šlo. Snad by to bylo dokonce vzrušující. Větší soutěž. V Minneapolisu by to bylo dobré. Měla bys to tam raděj než – hm – v Grand Republic?“

„Tady mám příliš mnoho vzpomínek: Eino a má Emilie, a ubohá Jinny, než se roznemohla – bývala tak veselá, takový blázen! A mám tu sotva co dělat, nejsou tu ani lepší restaurace, a večer máš na vybranou – buď jít do biografu, anebo tam nejít. Ale Minneapolis – božíčku, takové velké město – restaurace, univerzita, všemožné galerie, vůbec všechno! Někdy dokonce opravdické divadlo z New Yorku. Plno báječných věcí. Víš jistě, že bys tam nemohl být přeložen jako soudce?“

„Ne, to je jiný soudní okres. A kdybych se tu jednou vzdal, je má vyhlídka na zvolení asi tak sto ku jedné.“

„Žádal jsi mě, abych byla upřímná, a já chci od tebe totéž. Miluješ svou soudcovskou důstojnost, viď?“

„Ano, ale miluji ji méně, než miluji tebe.“

„Bylo by obtížné začít znovu s advokacií?“

„Obchodní stránka celé té věci, hlavně odtahování klientů jiným, by bylo nepříjemné. Ale co bych z toho měl, kdybych zůstal soudcem a ztratil tebe?“

„Ach, mě nikdy neztratíš! Budu se tě věčně držet. Na to nejsou vyhlídky. A skutečně bys to chtěl pro mne udělat – přestěhovat se do Minneapolisu, kdybych si to přála?“

„Nepochybně. Ale, proč do Minneapolisu? Chceš-li už do většího, hlučnějšího města, proč ne do Chicaga? Anebo do New Yorku?“

„New York mě děsil. A tebe, myslím, také.“

„Podívej se, holčičko, dovedl-li se tam uchytit Bradd Criley, dovedu to také já!“

„A-ano…“

„Jsem aspoň tak dobrý právník, jako je on – s patřičnou omluvou tvému příteli, ještě o něco lepší.“ Uvědomil si, že prozrazuje svou žárlivost na Bradda, že si troufl dobýt Megalopole, a pokračoval mírnějším tónem: „Myslím, že bychom měli poděkovat Braddovi, že nám ukázal cestu. Nemusíme být západníky, když nechceme! Nemusím konat soudní řízení sedě na koni, a ty můžeš opustit svou hliněnou chatu. Vtáhneme do New Yorku a ukážeme, co umíme.“

„Ale co ten vrchní číšník v Marmosetu, s očima jako starý vlhký hadr na nádobí, který se na tebe jednou podívá a ví už přesně, kolik máš příjmů a zdali znáš někoho z Astorů.“

„Možná že poznáme několik druhořadých Astorů, budeme-li chtít, o čemž pochybuji.“

„Já bych hrozně ráda poznala mnoho Astorů – velkých, tlustých a šťavnatých, a malých posetých diamanty, v sobolině!“

– Už mnoho týdnů nebyla tak veselá. Můj nápad byl správný.

„Jinny, budeš mít tolik Astorů, kolik jich budeš chtít. Už ráno k snídani s vločkovou kaší.“

„Se smetanou.“

„Se zvlášť dobrou smetanou z Ritzu. Bůhví, že i velmi bohatý Astor, Vanderbilt anebo Morgan, i kdyby byl devět stop vysoký a zahalený do akcií, by nemohl být odměřenější než náš zdejší John William Prutt. Ale prohlédněme si to nejdříve. Totiž, než se definitivně rozhodneme, zdali se mám vzdát svého soudcovského místa, měli bychom myslím zajet do New Yorku a prostudovat si to tam, abychom poznali, jestli tam budeme rádi, až tam budeme mít vlastní domácnost.“

„A Kleo půjde s námi?“

„Samozřejmě.“

Jinny se nad tím zamyslila a řekla vážně: „A paní Higbeeovou vezmeme také s sebou, bude-li chtít. Její lívance mě už poněkud unavují, ale jedině na ni se můžeme spolehnout, že vyvede Kleo na procházku.“

Zasmál se. „Počítáš už teď s New Yorkem jako možností.“

„Snad. A myslím, že až jednou sestoupíš ze soudcovské stolice a budeš musit vzhlížet na jiného, který tam sedí, bude ti milejší, bude-li to dál než v Minneapolisu.“

„Snad.“

„Zvykneš si, že jsi zase dole na kolbišti. Však jim všem ukážeš! Koneckonců nemá úřední osoba tolik zábavy jako obyčejní smrtelníci… Ach, Casse, zkusíme to skutečně s New Yorkem?“

„Ano, podíváme se, jaké jsou tam možnosti.“

Uvažoval, ne poprvé, že Jinny plně nechápe, co by pro něho znamenalo se vzdát soudcovství a co pro něho znamená vědomí, že svými nepatrnými silami chrání lidská práva a tím přispívá k věčným zákonům spravedlnosti. Nestěžovala si na to, ale nikdy zcela nepochopila, proč je ochoten brát mnohem menší úřední plat, než by činily honoráře, kdyby byl advokátem. Vzpomněl si, že když jednou přišla do soudní síně, učinilo na ni mnohem menší dojem jeho konečné prohlášení: „Námitky nepřípustné“, než Braddův lichotivý proslov k porotě.

Uvažoval, zdali dnes, kdy mají ženy čím dál tím častěji své povolání, mají manželky všeobecně menší zájem na práci svých manželů; zdali se jejich uši vyhýbají odborným řečem manželů právě tak, jako se jejich oči vyhýbají pohledu na manželské postele. Mizí snad z lidské společnosti posvátnost povolání, které člověk provozoval po celý život, po mnoho generací, a jen zřídka opustil pro „líp placené místo“, současně s posvátností rodiny?

Byl z toho vyděšen.

Soudcové Blackstaff a Flaaten byli rozmrzeni, když jim soudce Timberlane oznámil, že počátkem února, v nejpilnějších soudních dnech, odjede na týden do New Yorku. A Roy Drover byl nepříjemný.

„Navštívíš tam našeho starého přítele Bradda?“ otázal se.

„Zajisté.“

„Tvoje paní také?“

„Proč ne?“

„Ani nevím. Patrně se mýlím, odpusť mi tedy, že jsem na světě.“

43

Bradd Criley je očekával v New Yorku na nádraží. Měl na sobě černý kabát z velbloudí srsti a široký černý klobouk; on, který vybudoval Grand Republic s kostkovanými zimníky a zelenými loveckými klobouky s pírkem. Jinny i Cassovi pouze podal ruku.

Cass si ovšem objednal pokoje v jediném hotelu, v Melchesteru, ale Bradd zvolal: „Ach, chtěl jsem tě varovat. Myslil jsem si dříve, že je Melchester dobré středisko, ale teď jsem poznal, že tam chodí jen lidé ze středozápadu. Nejraději bych vás nastěhoval k sobě do bytu, ale mám jen jednu ložnici. Možná, že seženu nějaké pokoje v Gailingu. Tamní ředitel je můj dobrý přítel.“

„Však nám tam bude docela dobře. Zůstaneme tu jen šest, sedm dní,“ řekl Cass.

I když jejich pokoje v Melchesteru nebyly tytéž, v nichž bydlili předtím, byly docela stejné, měly ještě více bílých výplní, byly ještě cudnější a klášternější. Isis byla opět usazena na okenní římsu, aby hleděla na New York. Jinny rozpálená zbožňováním křišťálové hračky, obrátila se na Casse a řekla: „Jsem hloupá, vím to!“

Bylo to posledně za jejich pobytu v New Yorku, co ji viděl mladistvou.

Večer, podle Braddova návodu a Braddovými slovy: „Udělali do světa díru.“ Byli v jedné restauraci a ve třech nočních klubech, a všude měli tentýž stůl, téhož číšníka, tytéž nápoje a totéž čekání na účet a v něm tutéž přehnanou drahotu, když se ho dočkali, a i když byly taxametry drahé, netrvalo jim to mnohem déle jet taxíkem ob tři bloky než jít pěšky.

V každém miniaturním nebi je Bradd představil témuž muži, jenže někdy byl ten muž tlustý a měl dívku, a někdy byl hubený a měl vyčesané vlasy – a dívku. Všichni pili, a Cass se cítil prázdný a pitomý. Patrně byl.

Vysvětlil Braddovi, že pomýšlí na to, si tu otevřít kancelář. Bradd byl pln pochybností:

„Jsi ovšem skvělý právník, mnohem rozvážnější, než jsem já, ale vidím tě stěží jak v limuzíně, tak v podzemní dráze. Příliš rád chodíš domů pěšky napadlým sněhem. Já jsem chameleon. Možná, že skončím jako tenor. Mne zachránilo jen to, že Wargateovi a Boone za mnou odjakživa stáli.“

Podíval se na Jinny, a její oči mu říkaly, že je příliš skromný.

„Mohu se tedy přehodit z pomalého tempa Grand Republic do stočtyřstupňového horečného tempa New Yorku a necítit to nervově. Ty každého dlouho zkoumáš, než ho přijmeš za přítele, ale já seberu sto nových známostí za jediný den, a zrovna tak rychle je opustím. Bůhví, že by to bylo báječné, kdybych vás tu měl, ale radil bych vám, abyste si to pečlivě rozmyslili.“

Všichni se více či méně opili, a Cass si nedovedl vzpomenout, zdali při loučení Bradd Jinny políbil, či nikoliv.

Nazítří spala ještě dlouho, když už byl Cass vzhůru, a on byl dojat, jak krásně vypadala: růžová, slabě se usmívala a v pravé ruce třímala svůj levý ukazováček. Nad šálkem kávy, sám v obývacím pokoji, viděl se v advokátní kanceláři, jak smlouvá, vyřizuje, radí, taktně vítá nové zákazníky… Byl tam dlouhý stůl a na něm kupa spisů o podrážděném klientovi s červenými žilkami na nose, a vedle nich klient sám, a poradce Timberlane měl na mále přijít o výnosný, ale hnusný obchod tím, že mu radil, že nelze soudně vymáhat vlastnictví pozemku jen proto, že je z něj krásná vyhlídka –

Zaklepání na dveře, a vešel Bradd v novém šedém převlečníku, s rudou chryzantémou a v novém šedém klobouku, ale bolestivě přivíral oči.

„Mám to ale kocoura!“ zaúpěl. „Jak jsi byl moudrý, žes včera vypil jen asi polovici toho, co já! Doufám, že tě nevyrušuji, ale byl jsem včera v příliš povznešené náladě, než abych byl mohl vymyslit pro dnešek nějaký plán.“

Cass nevěděl, že měl Bradd pro ně vymýšlet plány.

„Je už milostivá vzhůru?“

„Milostivá je vzhůru, ale nevím, jestli žije!“ zaznělo z ložnice, a Jinny veplula a byla v županu až příliš hezká. Potřásla Braddovi rukou, jako by byli konkurenční pohřební obstaravatelé.

Posnídal s nimi a znenadání to nebyl pozlacený Newyorčan, ale jeden z rodných chlapců, ochotný prodat všechny obchody na Madison Avenue za lnem páchnoucí místnosti Tarrova Emporia.

„Včera večer jsem byl tak trochu nadutý a vychloubavý,“ bručel Bradd. „Ach ano, seznámil jsem se tu s mnoha lidmi, skoro s tolika, jako jsem se chlubil, ale přesto jsem tu opuštěný a jsem hrozně rád, že vás tu vidím! Nemám tu nikoho, kdo by mi byl aspoň zdaleka tak blízký jako vy dva – nikoho, k němuž bych mohl vpadnout bez pozvání, leda k sestře, venku v Darienu. Jezdím tam na soboty a neděle, a Avis je skvělá žena, ale v celém svém způsobu života poněkud nepružná. Navazuji mnoho společenských styků, které budou později nesmírně cenné, ale nemám tu nikoho, muže ani ženu, s nímž bych se důvěrněji stýkal.

Máte-li čas, mohu si udělat celý den volno. Nemohl bys odložit ty svoje záležitosti o čtyřiadvacet hodin, Casse? Pokus se o to. Poobědváme v Plaze, pak si vezmeme vůz a pojedeme se podívat na Grantův hrob. Člověk o tom stále slyší, že tam chodí všichni hasiči, kteří sem přijedou, ale jakživ jsem nepotkal někoho, kdo tam vskutku byl. Možná, že už tam Grant ani není. Možná, že se rozhněval a upláchl. Musíme to prozkoumat a oznámit to Associated Press.

Pak se o trochu dřív navečeříme, v báječné hindské restauraci, kde mají skvělé curry a půjdeme do divadla na Oklahomu. Avis přijede do města a půjde s námi – už jsem jí telefonoval – a mám už čtyři lístky. Dostal jsem je skoro za babku. Je naprosto nemožné je sehnat, všechno vyprodáno, ale agent je můj dobrý přítel. ‚Pane Criley,‘ řekl mi, ‚jinému bych ty lístky nedal, ani kdyby to byl prezident Spojených států.‘

Pojď tedy s námi, Casse; udělejme si dnes prázdniny, my tři, a buďme veselí a bezstarostní. Zítra je na vážné jednání času dost. Řekni slovo, a já hned zatelefonuji k nám do kanceláře.“

„Bradde, je mi hrozně líto, ale mám porady s advokáty celý den. Což abyste šli vy dva spolu, a já se s vámi a s Avisou sejdu u večeře?“

Bradd se zřejmě nad touto Cassovou nedružností velmi zaradoval. „Jak sám rozhodneš, pane šéf. Ukážu milostivé trochu město, velmi brzy ji sem dovedu zpět a řeknu Avise, aby se tu s námi v sedm hodin sešla. Jen tu buď včas, abychom nepřišli pozdě do divadla a měli čas se převléknout. – Máš s sebou smoking? Výborně! Vím, že Newyorčané se teď za války do divadla ponejvíc nepřevlékají, ale my jim ukážeme, na jaké tempo jsme zvyklí doma v Grand Republic! Ať jsi tedy hotov v sedm hodin, abychom nemusili pospíchat s večeří. Jejich kokosová polévka ti jistě bude chutnat.“

„A mě se nikdo na nic ani nezeptá?“ ozvala se Jinny.

„Ale ovšem! Že ne?“ řekl Bradd.

„Ovšem,“ řekla Jinny. Zasmáli se – oni dva.

„Ale obávám se, že už musím jít,“ oznámil Cass. „Je to hanba, že mám všechna ta jednání.“

To bylo v deset hodin dopoledne.

Pět minut po desáté sjel Cass dolů zdviží. Neměl vůbec žádná jednání.

Styděl se za své podezření, ale nemohl si pomoci; seděl v hale, ve výklenku za zkamenělou palmou a čekal, kdy Bradd a Jinny odejdou.

Tohoto prostého manžela napadlo teprve ráno, že přes jeho výstrahy a zmínku o zradě, mohou jeho žena a Bradd pokračovat ve spiknutí proti slušnosti a jeho klidu. Viděl, jak se na ni podíval, když byla v nedbalkách, a viděl, jak si vyměňovali pohledy, při nichž není třeba slov.

Viděl je, jak proběhli halou a vklouzli do taxametru ve dvanáct hodin bez deseti minut.

Jinny byla v šedém kostýmu a žlutém svetru veselá jako svátek. Jeho přecitlivělé mysli připadala o tři roky mladší, než když před třemi dny opouštěli Grand Republic. Byla růžová a plná života, a stíny její choroby, Emiliny smrti a středostavovské nudy jako by z ní byl sejmul nový paprsek světla.

– Má-li na ni ten chlap tak dobrý vliv, a miluji-li ji tak, jak tvrdím, měl bych mu ji odevzdat, i kdyby nechtěl – i kdyby nechtěla ona!

– Ne! To zlepšení vyvolala jen změna. Vyšla by si zrovna tak vesele s Gregem Marlem anebo Lloydem Gaddem.

– Ale Bradd není jako oni. Umí být skutečně zlý. Jsou lidé, kteří jsou opravdu zlí. Nemá valnou cenu.

– Nepleť se, příteli. Proto je nebezpečný. Ženy milují vlky a úhoře, a slušní muži se často zamilují do drzých, nemravných ženských. A ženy by obětovaly všechno za jejich poklony – a za jejich objetí. To je přímo čarodějnické kouzlo. Když si pomyslím, že Jinny, která byla čistá jako hrdlička v lese, snáší bahno, v němž se Bradd se zálibou vyvaluje!

– Nebudu na ně takhle myslit – ani na jednoho z nich!

– Kdepak asi byl, když se oblékala?

– Styď se, Casse!

Telefonoval různým lidem a smluvil si schůzky s majiteli několika advokátních kanceláří. Pak strávil hrůzné odpoledne čekáním v georgiánských čekárnách, doupatech vědomostí a pohrdání, kde na něj z vršků knihoven shlížela poprsí Cicerona, Judy Makabejského a Rogera Taneyho a popírala, že měl kdy schopnost být členem kongresu anebo soudcem. S čím to sem přišel – se vzorky? Kde má aktovku?

Když konečně mluvil se šéfy, byli ještě méně přátelští než sádrová poprsí. Hledali kancelářské poslíčky, ne společníky.

Obědval sám v automatu a vzpomínal, jak za lepších dob Jinny byla uchvácena kouzelnými dvířky, vedoucími k paštice ze sekaného masa. V pět hodin šel sám do biografu a ve válečných obrazech viděl pouze Braddovu a Jinninu tvář a slyšel jen: „Copak tu ubohou dívku nenecháš, aby se pobavila?“

Ve čtvrt na sedm se vrátil do hotelu. Jinny dosud nepřišla. V půl sedmé a pět minut byl převlečen a hledal humorný pás Dicka Tracyho ve zmatených newyorských novinách, které neměly ani povětrnostní předpověď na pravém místě.

Braddova sestra Avis – zjemnělá choť Williama Eldermana z New Yorku a Darienu – telefonovala z haly v šest devětapadesát, přišla nahoru v plné parádě, rozhlédla se po pokoji (čtrnáct ku šestnácti) a řekla vyčítavě: „Jak to, že tu není Bradd?“

Nepřímo mu tak dala na srozuměnou, že není zvyklá se dát vylákat do města kvůli nějakému zabloudilému trampovi z Minnesoty. Hovořili spolu a s nelibostí se po sobě dívali, zatím co Cass pokukoval po svých těžkých kapesních hodinkách a Avis po svých něžných náramkových. Byli čím dál nervóznější, když čas skákal ze sedmi patnácti na sedm třicet, sedm čtyřicet pět, na osm bez pěti minut…

„Ale kde jsou?“ poznamenala Avis.

Deset minut po osmé se přihrnuli Bradd a Jinny ve velmi veselé náladě. Zastavili se patrně u Bradda v bytě, neboť byl už ve večerním úboru. A jistě pili koktejly.

Jinny zašveholila: „Bože, obávám se, že jsme se opozdili – je mi hrozně líto – rychle se převléknu – rychle jako lovecký pes!“ Z ložnice bylo slyšet, že se nijak zvlášť spěšně nepřevléká.

„Odpusťte nám, sestro – Casse,“ řekl nevinně Bradd. „Vím, že jsme se strašlivě opozdili, ale začali jsme si povídat a smát se Pruttovým a Queenii Havockové a neuvědomili jsme si, jak už je pozdě. Zdá se,“ dodal chlapecky a sladce, „že se mi stýská po klepech z domova.“

V horečném spěchu se navečeřeli a zmeškali část hry, což uráželo soudce Timberlanea v jeho zásadách jak o umění, tak o šetrnosti. Také Avis pak o tom mluvila, když seděli v Marmosetu, a nebylo jí to vhod, když přece „podstoupila tu námahu a přijela kvůli tomu přímo z Darienu“! Cassovi v mozku tepal puls: „Buď opatrný, anebo ji ztratíš – buď opatrný – ztratíš ji – buď opatrný.“

Zatímco Bradd sardonicky odsuzoval obecenstvo v divadle, které pozůstávalo většinou z lidí, jako byl Bradd Criley, v Cassově hlavě stále bušilo: „Nepokoušeli se ani něco skrývat, když přišli o plnou hodinu později! Důvěřují mi, že nejsem žárlící šílenec. Já jim ukážu, že také důvěřuji jim!“

„Zítra musím opět celý den lítat po advokátních kancelářích,“ vyhrkl. „Nemohl bys nějak zaměstnat Jinny, Bradde, anebo nemáš čas?“

„Bylo by mně ctí prchnout s milostivou, ale mám celý den plno práce,“ řekl Bradd; a Jinny hned prohlásila: „Já sama budu mít také plno práce. Prosedím většinu času u kadeřnice.“

Cass byl tak potěšen jejich lhostejností, že si sotva všiml, že Bradd pokračoval: „Ale dost možná, že urvu několik minut, Jinny, a sním s vámi ve spěchu v poledne několik chlebíčků,“ a ona se stejnou lhostejností odpověděla: „Uvidíme. Zavolejte mne ke kadeřnici – Madame Lorraineové.“

Bouře přešla, obloha se vyjasnila, ptáci zpívali. Dokonce i Avis byla po dvou koktejlech usměvavá jako sluníčko a vyprávěla jim o svém prvním vnukovi. Byla hrdá, že má v pětačtyřiceti letech vnouče, jako by tím byla vykonala něco mimořádného, zvlášť dovedného a vznešeného. O půlnoci ji Bradd posadil do taxametru a hlučně se zase vrátil.

Přestěhovali se do jiného nočního klubu, seděli tam a tančili až do tří, a Cass nepřipomenul, aby šli domů, neboť byl přímo fascinován Braddem, který rychle pil a změnil se v úplného, zjevného satyra, což zřejmě Jinny nevadilo. Vzrušilo ji, když černou magií, před jejich očima, se dobrý domácí pes, věrný španěl, změnil v zamilovaného vlkodlaka.

Ani stroje na ničení životů a měst nebyly roku 1940 tak důmyslně zdokonaleny jako nová slova amerického slovníku. Byl tu mimo jiné také poklad nového názvosloví pro typ muže, který byl s lítostí označován jako „příjemný dabák“. Nyní bylo lze ho nazvat nejen lumpem a uličníkem, nýbrž i úhořem, pacholkem, pasákem, sígrem, dobytkem, vší, smradem, krysou, korouhevníkem, hnidou anebo nemravou. Mezi přesným smyslem těchto slov byly jemné rozdíly, ale většinou se rovnala slovu „vlk“, modernímu výrazu pro zkušeného svůdce či ochotnického upíra, typu v tu dobu velmi uznávaného.

Cass hloubavě vážil tato slova a rozhodl, že jeho starý přítel Bradd je úhoř, pacholek, krysa a vlk.

Čím více byl opilý, tím byl Bradd rozmarnější a chlubnější. Mluvil s číšníkem hatmatilkou, kterou vydával za moderní perštinu. Pokládal za žert ukrást stříbrnou lžičku.

Napovídal Timberlaneům o svém poměru s Bernice Claywheelovou dost, aby měli ponětí o jeho sexuální zdatnosti. Sebral u baru anonymní, zatučněle hezkou ženu, přivedl ji ke stolu, řekl jí, že je známý hollywoodský psychiatr, a léčil její opilost tím, že do ní nalil tolik koktejlů, že odešla a na dámské toaletě zvracela.

Když se Jinny zjevně nebavila, vyjasnila se Braddova kulatá tvář ve střízlivou a vábivou mladistvost: „Měl bych se vám omluvit,“ prohlásil, „že jsem si zažertoval s tou hloupou husou, ale nezapomínejte, že jsem venkovan z prérie a nedovedu se zvládnout, abych ty velkoměstské Newyorčany nedoběhl. Casse, není to neuvěřitelné, že ta děvka a naše rozkošná Jinny jsou téhož ženského pohlaví?“

„Ano – ano – je to neuvěřitelné – a teď půjdeme domů, Jinny.“

Ve voze, když Cass huboval: „Bradd se choval jako uličník,“ vyjela na něho: „Jen nebuď tak choulostivý! Ne, nikdy se nechová jako soudce, myslíš-li to takhle. Má rád žerty a dobrodružství.“

Když dlouze zívajíce došli do ložnice, svlékli se ve slovní tmě. Cass se utěšoval, pokud mohl, pomyšlením, že zítra večer bude večeřet sám s Jinny.

44

Pan Crossbow z firmy Crossbow, Murphy a Thane, v níž byl společníkem Cassův spolužák Dennis Thane, se narodil v Yanktonu v Jižní Dakotě. Velmi si vážil mužů ze středozápadu a soudnictví v Minnesotě; řekl, ano, domnívá se, že by se dalo nějakým způsobem zařídit, aby soudce Timberlane vstoupil do firmy; bylo by to pro firmu nesporně ctí.

Cass šel míli pěšky z Pine Street na Broadway, ze čtvrti obchodu zlatem a lodními lístky, zmámen pomyšlením, že si vybral pro svůj domov tuto divočinu, kde se medvědi potulují po celou noc a chřestýši číhají po celý den. Zastesklo se mu po tichu jezera Dead Squaw a současně byl hrd, že bude jednoho dne milionářem a bude zván na, Long Island do paláců, kde má každý host pro sebe tři koupelny.

– Uvidíme. Jinny by se v předměstí nelíbilo. Snad bychom dostali byt na Park Avenue. Anebo u řeky. To by bylo, myslím, hezké, dívat se na lodi.

Měli se o půl sedmé sejít v hotelu. Měli se spolu navečeřet, a on s nadšením sehnal dvě sedadla na novou hru Berga Norda.

Představoval si, jak k ní poběží s tou zprávou. Ráno sotva vyslovil kouzelné slovo „cukrovka“, a ona přísahala, že bude v pět hodin zpět v hotelu a že si na chvíli zdřímne.

– Dnes v noci to neprotáhneme. Nepůjdeme ani za scénu za Bergem. Pošlu ji do postele o půl jedenácté.

Když přišel, nebyla doma. Seděl a čekal na ni až do sedmi hodin dvaceti minut. Když přišla, unavená a bezduchá, zvládl se, ale moment radosti a překvapení vymizel z jeho zprávy, takže řekl suše: „Vypadá to, jako bychom skutečně se mohli usadit v New Yorku. Mohu se stát společníkem dobré kanceláře. Teď už záleží jen na tom se rozhodnout, kdy se mám vzdát soudcovského úřadu. Chceš se sem stěhovat hned před létem, nebo čekat až do podzimu, kdy…“

„Ne!“ Vypadala tajemně a nešťastně, když ho přerušila. „Nechci, aby ses vzdal soudcovského úřadu. Nemohu ti udělat také tohle.“

„Jak to myslíš, ‚také tohle‘?“

„Ach, nemohu tě tak všeobecně zklamat.“

„Neudělalas to! Ani bys nemohla!“

„Ach, Casse, nedělej to! Odvez mě domů – zítra, můžeš-li. Prosím tě, vzdej se té celé myšlenky. Vím, že bys nebyl šťasten jako zdejší advokát, a mohla bych pak být šťastna já? Byla jsem tak hloupá a neuvědomila jsem si to všechno, ale když vidím, jak se toho štítíš – a máš pravdu! Je to všechno tak neuvěřitelně všední a sprosté – jak nenávidíš ty noční kluby, ba i ulice, jsou tak vysoké a beze stromů, teď teprve vidím, že to nesmíš udělat. Vraťme se ihned! Vynasnažím se, abych byla spokojena, a jistě se mi to povede, teď když vím, jak je to tu hlučné a sprosté.“

„Ovšem, kdybychom tu žili klidně, v hezkém bytě, jako většina Newyorčanů…“

„Ne, ne, ne! Chci mít bezpečnost – náš domov – a Kleo! Prosím!“

„Ani mě nemusíš nutit! Samozřejmě si sám nepřeju nic jiného. Ale už zítra?“

„Ach, kéž bychom mohli jet ještě dnes večer!“

Večer se mu podařilo sehnat na zítřek, na menší trati do Chicaga, pro ně oba jediné horní lůžko. Zatelefonoval svým budoucím novým společníkům panu Crossbowovi a panu Dennisu Thaneovi do bytu, že mu nebude možno vstoupit do jejich firmy. Oba mu řekli, „že je zradil“, ale Cass, kterého by bylo normálně takové obvinění uvedlo ve zmatek, sotva je slyšel.

Byl příliš zaměstnán tím, že se vyptával Jinny, co celý den dělala.

„Myslím, že nám zbude ještě dost času na divadlo,“ řekl blaženě. (Rozechvělé osiky u řeky Sorshay!) „Pobavíme se ještě poslední večer. Myslím, že to je na dlouhou dobu poslední příležitost.“

„Ano – podíváme se na bratrance Berga…“ řekla slabě.

Ale Cass pokračoval svědomitě: „Anebo se domníváš, že bychom se měli vzdát divadla a strávit večer s Braddem?“

„Ach, to ani není třeba. Viděli jsme se s ním dost často. Nemohli bychom mu jen zatelefonovat?“

To velmi rád slyšel. „Ovšem. Pokusím se o to hned.“

Stihl Bradda teprve po divadle, kde nebyl zvlášť pozorný, tak byl rozechvěn myšlenkou na domov a blížící se jaro, kdy koruna jejich modřínu bude obsypána červenými pupeny jako vánoční strom, kdy šeď na horách bude postříkána bělí a půda bude ostře vonět severními bystřinami. Zdejší lidé nepochopí, jak hrdá a odloučená je jeho země, jak ho zplna přitahuje a nenechává v něm touhu po pohanských divech Broadwaye.

Bradda stihl telefonem o půlnoci a řekl mu omluvně: „Ačkoliv jsme se všemožně snažili ji pobavit, rozhodla se Jinny, že chce domů. Prozatím to vypadá, jako bych se s žádnou advokátní firmou nemohl řádně domluvit.“

„Neuvidím vás už, než odjedete?“ řekl Bradd lítostivě, ale nijak neutěšeně.

„Obávám se, že ne, až zase příště přijedeme, ale doufáme, že se brzy podíváš domů.“

„To bych prosil, Casse! Co nejdříve.“

„Jinny se s tebou chce ještě rozloučit… Prosím, Jinny…“

Byla dosti srdečná, ale tak neosobní, že byl Cass potěšen. „Na shledanou, Bradde. Ukázal jste nám tu mnoho zábavného. Jste rozený průvodce vyhlídkových vozů! Lituji, že vás už neuvidíme, ale je mi už z toho trochu úzko a jsem unavena – rozumíte – New York je tak obrovský – tak se to aspoň říká! Jednoho krásného dne vám napíši psaní, nebudete-li mít příliš mnoho práce na jaře na zahradě! Na shledanou.“

Nazítří ráno, když balili, padl na ně stín, když zpozorovali, že křišťálová Isis zmizela. Prohledali oba pokoje, podívali se pod širokou postel, zavolali panskou, domovníka, ale nenašli ji.

Jinny už nikdy nespatřila malý, lesklý talisman, který milovala tak dětinsky a tak dlouho. Seděla a plakala s tváří na své hubené paži.

Po celé odpoledne a večer četl z vyhlídkového vozu na domorodých krámcích nejpodivnější věci o wisconsinském sýru, o rybím oleji a o průměrné teplotě v Rocky Mountains. Jinny byla v tak posvátné náladě, že se neodvážil na ni promluvit. Seděla zakrytá mlčením jako závojem, s rukama nečinnýma, ale očima nevidomě bloudícíma. Bylo zřejmé, že se pokouší rozhodnout něco, co se musí buď rázem spolknout, nebo vztekle vyplivnout.

Byli nuceni přespat v jediném horním lůžku; oni, kteří spolu nesdíleli postel celou noc už mnoho měsíců. Cass měl takový pocit rozpačitosti, provinilosti a rozčilení, jako by s ní ještě nikdy nebyl ležel v posteli. Ona se odstrojí nahoře; on ze sebe shodí vše, co slušnost dovolí, v kuřáckém oddílu, pak vyleze nahoru a dosvleče se, když ona už bude v peřinách.

Válečný svět, zvyklý na všemožné fantastické zjevy na cestách, viděl a neprojevil zájem, když soudce Timberlane v košili, kalhotách a cestovních trepkách přichází chodbou nesa si kabát, košili, střevíce a vlající vázanku, leze na horní lůžko a skýtá veřejnosti poslední pohled v podobě nohou v kalhotách, klátících se vysoko ve vzduchu.

Nepřipadal sám sobě jako směšná figura, avšak i důstojnost zvládnuté nešťastnosti, která ho přepadla, když ji celý večer pozoroval, mu byla odepřena, když se vymotával z kalhot a strojil se do pyžama, sedě na půlce těsného prostoru lůžka, zatím co ona, schoulená na své straně pod pokrývkou, s obličejem ve stínu polštáře, ho smutně pozorovala. Prsty pravé ruky se dotýkaly její tváře; její nahá paže splývala s rukávem tenké noční košile. Vypadala jako výzva k vášni, až na to, že nebylo žádosti v jejím pohledu ani touhy po důvěrnosti, nýbrž jen ostražitost a pochybnost, prozrazující strach.

Vzpomněl si na jejich svatební noc, vzpomněl si, jak vesele a dobrodružně přeběhla přes chodbu k němu na lůžko.

Když se uhnízdil pod pokrývky vedle ní a váhavě, jen na dobrou noc, ji objal paží kolem sotva pokrytých ramen, ucouvla od něho. Ucouvla o jeden či dva palce, celý její prostor k úniku. Stáhl ruku zpátky, zamumlal „Brou noc“ tak lhostejně, jak jen dokázal, a předstíral spánek.

S údivem náhle shledal, že má slzy v očích a že truchlí: „Uniká mi. Nemohu ji zadržet. Ona a Bradd se ke mně zachovali slušně, ale přijde jiný Bradd, méně svědomitý, a tu ji neudržím. Uniká mi.“

Poslední úsek cesty strávili v „Borupu“, v známém, starém vyhlídkovém voze ze St. Paul a Minneapolisu do Grand Republic a Duluthu. Cass jej znal ze studentských dob, a dvacet let znal Maca, starého průvodčího. Ve voze, k veliké jeho radosti, byly Diantha Marlová a Eva Champerisová, křehké, živé a elegantní v černých kostýmech a drzých kloboučcích, a Cass byl na ně hrdý, na občanky nijak obyčejného města, na typy z domova. Ale Jinny je sotva zpozorovala. Nebylo tu z ní nic mimo její štíhlé tělo.

Byla však odměřeně zdvořilá, když dojeli do Grand Republic k šesté hodině, za soumraku, který ani vlídný vzhled vysokých zdviží nemohl učinit jiným než chladným a temným.

45

Když se Cass a Jinny vrátili z New Yorku, přichystala pro ně paní Higbeeová zvlášť slavnostní večeři; srdcovité koláče, kuře na smetaně s bramborovými knedlíčky a puding se zvlášť hustou omáčkou.

Jinny se na to podívala a ohrnula nos: „Kavárenské svinstvo.“

Neptala se ani po Kleo, a byla to Kleo, od které milující, domácký manžel očekával, že přiláká jeho zbloudilou dívku zpět do spokojeného života. Všichni manželé mají taková vnadidla a dětinsky je bolí, když na ně nechytí stříbrnou rybu lásky. Paní Higbeeová prostě nevěděla, „kde se ta stará Kleo zase toulá“. Zvíře si zvyklo na zimní výlety a vycházky, jež nikdy nevysvětlilo. Ale po večeři, když si Jinny znuděně prohlížela večerní noviny, našel Cass malou kočku v koutku v garáži, kde byla zalezlá pod starým kobercem a tázavě se na něho dívala.

„Všechno je v pořádku, Kleo. Jsem přesvědčen, že je to na dobré cestě,“ trval na svém Cass.

Když jí položil Kleo do klína, Jinny se usmála a zeptala se: „Byla jsi hodná, kočičko? Poučovala ses o hlodavcích a neběhala za kocoury?“

Když to říkala, uvědomil si Cass, že to nemá žádný smysl, a může-li ve své zamyšlenosti takto mluvit ke kočce, kterou skutečně miluje, že je opravdu rozptýlená. Když jí Kleo skočila z klína a nevrle se vrátila k němu, Jinny si toho ani nevšimla.

„Unavená?“ vyzvídal.

„Ano, velice.“

„Mám zavolat Rose, nebo Wolkeovy, Jaye, Pasadenu, nebo někoho?“

„Dnes ne.“

„Hm – Jinny. Tak jsem si myslil – že bychom si mohli vyjet ven a podívat se, zdali je Emilin hrobeček…“

„Prosím tě! O tom mi už nikdy nemluv! Půjdu tam jednou sama. Nechci to dělat okázale.“

„Neměl jsem v úmyslu…“

„Odpusť, že jsem tak protivná. Jsem úplně vyčerpaná.“ Její úsměv se podobal pošklebku bolesti. „Myslím, že půjdu nahoru, svléknu se, vlezu si do postele a budu číst. Smíš mě dát na dobrou noc políbení.“

Jejich polibek se podobal dotyku dvou suchých listů; neohlédla se, když vyšla ven do haly.

– Stýská se jí po Braddovi. Je to báječné, že jsem ji od něho odvezl právě včas. Teď můžeme začít znovu.

Posadil se k nahromaděné poště, jež v něm probudila obvyklou otázku, zda demokracie snese vynálezy psacího stroje a reklamy. Prohlížel si neobjednané časopisy, brožuru Wargateovy Společnosti, oznamující, že ihned po válce budou vyrábět vše možné z plastiky – letadla, strojky na šlehání bílkového sněhu, vazby knih, kostelní poháry; díval se na oznámení nesčetných spolků organizovaných ctností (zašlete, prosím, okamžitě šek anebo výplatní rozkaz), na různé hektografované dopisy s adresami na stroji psanými, důvěrně ho nazývajícími: „Pan S. Cass“, nebo „Pan C. T. Soudce“, v nichž mu sdělují, že o něm slyšeli jako o vynikajícím občanu, a prosí ho proto, aby jim něčím přispěl.

Ztracen mezi těmito připomínkami obrovského a řinčícího světa, který neměl zájem na tragikomedii manželské lásky, pohlédl Cass na hodinky a byl překvapen, že uběhla už hodina, co Jinny odešla nahoru. Nakoukne tichounce do jejího pokoje, aby ji nevzbudil.

Po špičkách šel nahoru k jejím dveřím. Když je pootevřel, seděla na posteli na zkřížených nohou, půvabná v pyžamu a s rozcuchanými vlasy. Byla tak mladá, tak ženská. Roztáhla tvář do úsměvu, ale úsměv náhle zhasl, jako by byla očekávala, že vejde někdo jiný.

Zastavil se ve dveřích. Řekla mu mírně: „Můj drahý, nedá se nic dělat. Miluji Bradda – miluji ho! Myslila jsem, že od něho mohu utéci, ale pojedu zpět k němu do New Yorku.“

Trvalo právě devět vteřin, než vyřkla ta slova, avšak zničila načisto jeho i svůj život.

Než odpověděl, obalil ji hedvábnou přikrývkou, takže byla jako v malém asijském stanu. Sám si sedl na růžově vyčalounovanou okenní lavičku. Celý pokoj mu připadal ženský a nesrozumitelný. Nemohl proti němu bojovat právě tak, jako nemohl bojovat proti vůni květin.

„Ihned se k němu vrátím,“ řekla.

„Ne. Nevrátíš. Zadržím tě.“ Ale sám poslouchal svá slova kriticky. „Budu se za tebe bít. Jsi vše, co je dobré.“

„Dobré?“

„Ach, nejsi ani z polovice tak špatná, jak se snažíš být.“

„Nebuď tak lichotivý!“

„Nejsem. A také nejsem rozzlobený. Nezlobím se ani na Bradda. Je mi z něho spíš špatně. Ale já nepovolím. Také kvůli tobě. Jsi nemocná; nesnesla bys teď takové šílenství. Zabije tě to.“

„To je to jediné, co mě zachrání. Nemohu-li být s ním, zemřu. Vypadá to asi šíleně – že tam okamžitě po příjezdu zase pojedu – ale budu šťastná a zdravá.“

„Nikdy s tím člověkem nebudeš šťastna, rozhodně ne dlouho. Domýšlíš si, že jsi veliká dobrodružka, že oslňuješ…“

„To není pravda!“

„Ale ve skutečnosti jsi dojemné dítě. Vidím tě mezi těmi ohromnými budovami v tmavých ulicích, jak se lopotně vlečeš, vystrašená, maličká, nemající nikoho, o něhož by ses opřela, až tě Bradd opustí.“

„On mě nikdy neopustí.“

„Víš sama, že opustí!“

„Nuže…“

„A stále zapomínáš, že jsi nemocná.“

„Nikdy na to nezapomínám. A chci se uzdravit. Proto musím mít u sebe někoho, koho miluji.“

Po tomto závěru už nemohl nic říci, a ona mluvila rychle dále. „Všechno je už smluveno. Zrovna teď jsem mluvila s Braddem telefonicky. Ale měla jsem ho volat odsud, z tvého domu? Zaplatím ti ten rozhovor.“

„Ach bože!“

Nevzala na vědomí jeho výkřik. „Budu bydlit u Avisy venku v Darienu, a jednou za čas přijedu za ním do města a budu s ním všude chodit – to bude kouzelné. Avis se vyzná v dietách, bude dávat na mou dietu pozor, a já budu opravdu dbát na své zdraví, a pak se se mnou dáš rozvést.“

„Já se s tebou nedám rozvést.“

„To jsem věděla! Jak jsi staromódní! Domnívala jsem se, žes pochopil, že domácí tyrani vymřeli. Opravdu se budeš snažit o to, abys mne spoutal? Dovol tedy, abych ti řekla…“

„Mlč, prosím tě. Nechci tě vázat, ale přece do jisté míry: trvám na tom ti dát tři měsíce na rozmyšlenou, abys za tu dobu mohla poznat, jaký je Bradd tvrdý, profesionální svůdce, než zažádáš o rozvod. Obávám se, že to budeš musit provádět zde v Minnesotě, leda že bys chtěla raděj jet do Rena. Nebudeš příslušnicí Connecticutu, a ve státě New York, uznají-li tam tvoji příslušnost, je jediným důvodem k rozvodu cizoložství, a to je důvod, který nejsem ochoten ti opatřit, ačkoliv ti chci být co nejvíc nápomocen. Jestliže po těch třech měsících budeš ještě rozhodnuta jít svou cestou, nebudu ti překážet – myslím. Ale…“

Tu jeho právnická svědomitost selhala. „Moje milovaná, má drahá ženo, nikdy jsem si nepomyslil, že bych dovedl něco podobného vyslovit, domníval jsem se, že jsem příliš hrdý, že příliš pohrdám blahovolnými manžely, ale byl bych šťastnější, kdybys odešla, byla rok Braddovou milenkou a pak se zase ke mně vrátila, ale nedala se se mnou rozvést a nebyla pro mne ztracena.“

„Život bude mít pro tebe tutéž cenu jako předtím, než jsi mne poznal, a snad ještě větší. Ztížila jsem ti jen život. A je mi toho líto, protože k tobě chovám velikou úctu a náklonnost.“

„Úctu a náklonnost? Bože! Co myslíš, že jsem?“

„Jen si, prosím tě, nehraj na chlupaté, zlé zvíře. To se k tobě nehodí. Ty nesporně dáváš přednost úctě a náklonnosti, a za čím ty jdeš, je pravděpodobně mnohem ušlechtilejší než frivolnosti a rozkoše, které máme rádi my, Bradd a já.“

„‚Bradd a já‘! Prosím tě, nevyslovuj jméno toho darebáka.“

„Ale je to možné?“

„Ne-e, ale přece jen – Podívej se, Jinny. Můj život neměl valnou cenu, než jsem tě poznal. Jako většina lidí žil jsem skoro stále bez větších vzruchů, spokojen, když jsem nebyl nemocen, rozzloben, příliš znaven anebo příliš opuštěn, protloukal jsem se k slušné smrti, aniž jsem měl ponětí, jaké možnosti jsou v lidské duši a těle, a – Jinny! Musím to vědět. Stále kolem toho chodím – Spala jsi s Braddem?“

Její rozpaky byly menší než jeho, když sklopila oči na své ruce, pomalu si je mnula a odpověděla: „Ano.“ Pak zdvihla hlavu. „Ale na mou čest nikdy předtím, až teprve nedávno odpoledne v New Yorku, když jsem s ním šla do jeho bytu. Myslila jsem, že tam jdu jen na skleničku a že tam počkám, než se ustrojí na večeři a do divadla.“

Tato zpráva v něm nevyvolala tupou bolest, nýbrž prudkou nevolnost a popustila uzdu jeho obrazotvornosti. Viděl to, co bylo pro něho hrůzou a rouháním: jak se Jinny plaše svléká a vystavuje své posvátné tělo hltavým očím a cynickému ohmatávání tohoto prostopášníka, jak Jinnina prsa spočívají na studeném srdci tohoto zloděje a lumpa, jak Jinny oddaně na něho vzhlíží, jako kdysi vzhlížela na svého manžela.

Jeho černý stud za Jinninu nahotu, jeho černá nenávist k Braddovi se patrně projevily v jeho obličeji. „Teď se, myslím, se mnou dáš rozvést!“ řekla váhavě.

„Nerozvedl bych se s tebou, i kdyby se z tebe stala veřejná děvka. Pak tím méně. Jsi moje manželka – nejsi jen žena, která je náhodou se mnou zákonitě oddána. Můžeš mě zapudit, ale nikdy tě neopustím, nikdy.“

Ozvalo se její zmatené: „Ach!“ a pak nastalo dlouhé, oslepující mlčení, z něhož se těžce probral:

„Nenávidím tvůj fyzický styk s jiným mužem, nevím, je-li to z prosté žárlivosti, anebo z pýchy, je mi to také jedno – nenávidím jej! O tom si nedělej žádné iluze. Ale myslím, že bych se dovedl donutit na to zapomenout. Nevím, je-li tvá nevěra horší než skutečnost, že jde o mého nejstaršího přítele. A ani to není tak hrozné, jako fakt, že jsi mi lhala.“

„Nikdy jsem ti nelhala!“

„Rozhodně jsi lhala – když jsi, poslední večer v New Yorku, hrála s Braddem tu komedii při loučení u telefonu… Předpokládám ostatně, že jste byli tenkrát odpoledne také v jeho bytě, nejen den předtím?“

Neodpověděla.

– Jinny bude tedy čekat v Avisině vznešené předměstské rezidenci na blahovůli pana Bradda Crileye! Jaká špína úctyhodného cizoložství! Civilizovaný rozvod. Zvrhlé moderní pohlavní vztahy. Příjemná mravní nečistota. Módní zvířeckost. Kratochvíle intelektuální hodiny koktejlů potřísnit tři životy hnojem.

– Ubohá, temperamentní, energická, nerozumná Jinny, která nemá ani zdání, co ji očekává, až už nebude tak mladá. Musím o ni pečovat, i kdybych ji měl zamknout na půdu.

Pak opět naléhavě na ni promluvil: „Jinny! Buďme na chvíli praktičtí. Předpokládáš, že budeš několik měsíců žít s tou rozkošnou vědmou paní Eldermanovou, a že já zatím si zvyknu na život bez tebe…“

„Doufám, že si zvykneš.“

„Doufám, že nikdy! Po smrti si člověk zvykne na ztrátu mnoha věcí, ale to nás teď nezajímá. Chtěl jsem říci: Co v tobě vzbuzuje domněnku, že si tě Bradd pak bude ještě chtít vzít? Je zcela bezohledný, když běží o jeho svobodu.“

„Ty mu nerozumíš. Ani to není možné. Jsi příliš starý.“

„K smíchu. Jsem pouze o dva roky starší než on.“

„Ve skutečnosti ne. Jak už jsem ti řekla, jsi o patnáct let starší. Bradd se pouští do věcí jen proto, že jsou zábavné.“

„Samozřejmě. Půvabný, svůdný hoch!“

„Pokládáš půvab za tak špatnou vlastnost, a divíš se, že si žena přeje mít půvabného manžela?“

– V takových argumentech přijdu zkrátka. A to je boj na život a na smrt, abych si ji udržel, nejen rozmíška.

„Ano, myslím, že je to špatnost, když se ho úmyslně zneužívá, jak to činí ten darebák Criley.“

„Chceš říci ‚úhoř‘, že ano? Když říkáš, že je úhoř, mluvíš jako muž, rozumíš, a to ženě nic neznamená, není-li zrovna sama z polovice mužský. Zákony a společenská pravidla ženy obyčejně ani za mák nezajímají. V muži milují především pocit, že není jen s nimi, nýbrž že je ony samy, a cítí a myslí jako ony, ještě než to domyslily. Lidé, jako jsi ty, nenávidí na úhořích, na vyvrhelích, hlavně to, že nedbají, ani co by se za nehet vešlo, o zákony, které jste si vymyslili na ochranu vlastní nejistoty, pocházející z toho, že nikdy nejste se ženou zajedno, nýbrž vždycky trochu stranou, abyste viděli, jak jste dobří anebo špatní. A očekáváte, že ona si bude počínat stejně jako vy – Bradd se prostě zasměje, když nejsem přesná, a možná, že ty nemůžeš věřit jeho slovům, ale pro mne je vždycky hodnověrný!“

„Nemyslíš, že spousta jiných žen už obhajovalo Crileye?“

„Prosím tě, neříkej mu ‚Criley‘! Zní to jako dětský vzdor.“

„Odpusť. Nemohu teď na něj myslit jinak. Kolik žen…“

„Přinesl-li Bradd mnoha nudícím se ženám radost, mluví to proti němu? Miláčku, neryjme tu vzájemně do sebe. Já Bradda znám! Nechtěla jsem se do něho zamilovat, a nejméně ze všeho jsem si přála ti ublížit. Opravdu jsem chtěla od něho utéci. Doufám, že si mne neuchováš v paměti jako lehkou ženskou. Nemohla jsem si pomoci. Zdá se, že Bradd chápe všechno, na čem ženě záleží. Chci žít klidně, ale obávám se, že to dokážu jen s ním.“

Znělo to klidně a nevyvratitelně.

Znenadání to přerušil: „Mohli bychom takhle hovořit až do rána, ale myslím, že se musíš trochu vyspat, chceš-li se skutečně vydat zítra zase na cestu. Dobrou noc.“

Chladně ji políbil a odešel.

Seděl ve svém pokoji, třel si nohy v punčochách, plodný v plánech, ochromen v akci. Lehl si do postele a přesvědčen, že nebude spát, spal. Znenadání se probudil, zatoužil po ní a bez rozmyšlení se šoural k ní do pokoje. Bylo tma. Vklouzl vedle ní, prosebně ji objal paží. Zašeptala: „Ach, můj drahý, miluji tě také, ale jiným způsobem.“ Plakala, nechal ji plakat na svém rameni.

Proud vášně, který jako by se do nich byl vlil zvenčí, je oba zaplavil, a její ruka, která ležela chabě na jeho rameni, se sevřela, a on se k ní obrátil. Tu poznal, byť byla sebe více posedlá démonem, že je mezi nimi cosi věčného.

Ale když se probudili za časného úsvitu, sedla si a řekla s odporem: „Běž si raděj zpět do svého pokoje a nech mě spát. Mám před sebou dalekou cestu.“

46

„To, co jsme provedli dnes v noci – je skutečně nemravnost,“ řekla při snídani.

„Podívej se, Jin. Ušetři mě podrobností. Snažím se něžně rozloučit s bloudící dcerou – a ona opravdu bloudí neuvěřitelně – a víc nedokážu. Ta celá věc je holá slabomyslnost.“

„Musíš uznat, že jsme byli oba upřímní.“

„Když matka ztratí trpělivost a natluče dítěti, a když dítě brečí, tu, myslím, byli také oba upřímní…! Poslyš. Zaskočil jsem k Harleyovi, než jsi vstala, a vyzvedl jsem si nějaké hotové peníze. Tady máš tři sta dolarů.“

„Děkuji ti,“ velmi nezávazně.

„Pošlu ti šek – Tvoje adresa bude: s dopisy paní William Eldermanové, Darien? Ze všech tragédií k jazzové hudbě je tahle nejhorší. Jinny! Nechtěla bys počkat a rozmyslit si to?“

„Prosím tě, Casse, pěkně tě prosím! Pro živého boha! Copak začneme zase od počátku? Chtěla bych už jet.“

Zůstala takto ledová až do okamžiku, kdy jí bylo odevzdat všechny klíče paní Higbeeové, které řekla váhavě: „Prosím vás, ty záclony v obývacím pokoji čistěte vysavačem.“

„Ano?“ Jak paní Higbeeová věděla, že Jinny odjíždí, nechápali, ale z jejího pohrdání to bylo zjevné.

„Jsou to velmi krásné záclony, rozumíte.“

Žádná odpověď.

„Dlouho jsem je vybírala.“

Žádná odpověď.

Cass se rozhodl, že dá paní Higbeeové zítra výpověď, pak zase, že jí nikdy nedá výpověď.

Jinny to zkoušela znovu: „Paní Higbeeová?“

„Ano?“

„Nezapomeňte vyměňovat panu soudci v koupelně rohožku před vanou, kdykoliv to bude zapotřebí.“

„To jsem vždycky dělala, paní Timberlaneová. Ještě něco, prosím?“

„Ne – myslím, že už nic.“

Paní Higbeeová vyrazila ven, její záda se podobala otazníku, a Jinny, bezbranná a poděšená, se rozhlížela po pokoji, který vytvořila a který Cass, Kleo i ona si zamilovali.

Byl čas k odchodu. „Myslím, že se s paní Higbeeovou už nebudu loučit,“ chvěla se Jinny. „Ale s Kleo!“

Malá kočka zalezla hluboko pod pohovku a nechtěla ven, ač ji Jinny prosila. „Kočičko, chtěla bych tě ještě jednou pohladit!“ žadonila Jinny. „Prosím tě, vylez!“

Cass řekl lhostejně: „Odpusť, Jinny, ale musíme si pospíšit.“

Ve voze si povzdychla: „Zde mě nikdo nemá opravdu rád. Ať jdou všichni k ďasu!“

„Jeden člověk tě miluje.“

„Já jeho také.“

Na nádraží na nástupišti se políbili a rozloučili se staženými rty. On přednesl jako nazpaměť: „Budu na tebe stále čekat.“

„Nečekej.“

„Co mám proti tomu dělat? Na shledanou, moje Jinny.“

Tu už byla, neuvěřitelně, ve vlaku, odjela mu, právě dva roky a dva měsíce, na hodinu, po svatbě. Zahlédl ji oknem vozu, tak malou, bezbrannou a bez pomoci, jak se rozhlíží po sedadle, a tu vlak sebou pohnul a byl pryč.

„Jak to, že jsem ji pustil?“ divil se.

Tu ho prvně napadlo, že bude musit vysvětlit její nepřítomnost skoro všem obyvatelům radissonského okresu. Slyšel, jak celý mužský svět v Grand Republic prohlásí: „Já bych tu bláznivou ženskou zřezal a zamkl.“

Jak tu stál na nástupišti, příliš zmaten, než aby vsedl do vozu, napadlo ho také, že by jí mohl dokonce odmítnout rozvod, protože ona nemá zhola žádnou příčinu.

– Ale nedokázal bych nic takového; ani nevím, jsem-li hrdina, či zbabělec.

– Dnes večer budu sám – a zítra – a později také, každý večer, nebudu ji vidět, jak čte ve svém křesle, nebudu slyšet její hlas, nebudu jí dávat dobrou noc – budu říkat dobrou noc jen opuštěnosti a tichu.

Manželé a manželky
HELIXOVI & SILBERSEEOVI

Doktor Sebastian Silbersee vypadal jako vysoký, statný skotský vojín, a jeho žena Helma jako útlá židovka. Ve skutečnosti byl on žid a ona rozená rakouská baronesa nejčistšího rodu, což všechno v Grand Republic zatajovala, aby se líp ztotožňovala se svým manželem.

Nejdůvěrnější jejich známí byli Rice a Patty Helixovi, vedoucí divadla Masky. Doktor věřil, že je svedla dohromady jeho hra na cello a Riceova horoucí, ale poněkud nepřesná hra na piano, anebo jejich společná záliba v dominu, ale aniž to muži tušili, lnuly k sobě rodiny proto, že obě ženy byly matkami svým manželům a věděly, že budou-li si jejich učení chlapci spolu hrát, budou mnohem šťastnější.

Obě rodiny se zvaly na večeře, a po jídle si doktor s Ricem sedli k dominu, cítíce se povýšeni nad své prosté manželky, které myly nádobí a povídaly si, jak zavařují ovoce.

Po světové válce číslo 1 baron Steinehre, narozený v zámku, zchudl a zhubl jako králík. Pracoval ve Vídni v bance a pořádal elegantní čaje, při nichž připadaly na jednoho hosta dvě sušenky. Když jeho dcera Helma poznala na klinice, kde pracovala jako dobrovolná sestra, ohnivého, ale ostýchavého mladého doktora Silberseea, provdala se za něho především proto, že pohlížel tak trudomyslně na budoucnost židů, Rakouska a ušní chirurgie.

Opíraje se o její nervovou odolnost, byl velkým badatelem; bez ní byl kavárenským stratégem. Uprchli z Vídně zrovna před vpádem nacistů, v Londýně a v New Yorku málem zašli hladem, a pak se pustili do vzdálené Grand Republic. Doktor se zřekl svých zkušeností v ušní chirurgii a stal se uznávaným a slušně vydělávajícím očním, ušním, nosním a krčním specialistou. Jestliže ve Vídni pil Helminu sebejistotu se svou kávou se šlehanou smetanou, pak zde, kde to pokládal za pohraničí (i v pěstovaných zahradách Webba Wargatea očekával, že uvidí medvědy grizzly) udržoval se při životě jen jí, svým cellem a Helixovými.

Helma musila za něho všechno ochutnat a zkusit. Měla velmi ráda ledovou limonádu, koutek humoru v novinách, oříškový koláč, baseball, petrolejové vařiče, kamarádské prodavače lékařských nástrojů, a zvyk, že každý říkal hned podruhé jejímu muži „Sebastiane“ anebo „doktore“.

Utvářela jeho soukromý život, ale veřejně, v ordinaci, byl stále králem, a tam ho Helma měla v tak nezměrné úctě jako kdysi studentka baronesa.

S Helixovými to bylo opačně. Veřejně, ve svém divadelním povolání, nebyl velmi kompetentní, ale v soukromém životě byl až příliš šikovný; podváděl při kartách, systematicky zapomínal platit účty, a psal a prodával astrologické předpovědi.

Jeho žena toto darebáctví přijímala a snažila se je pouze zmírnit. Snažila se mu dokázat, že byť byly podvody a lumpárny sebepříjemnější a lákavější, nedovedou ho daleko na jeho cestě k božské odměně v podobě bílé vilky se zelenými žaluziemi ve Wilmette, Illinois.

Když se seznámili, byla ona uprchlá tovární dělnice, tehdy herečka u kočovné společnosti, a on režisér, který hrál také malé role, a hrál je příšerně. Provdala se za něho, poněvadž byl první, který ji o to požádal; on se s ní oženil, poněvadž měla hezké kotníky a spravovala mu ponožky, a protože jí byl dlužen dvacet sedm dolarů padesát, které by jí jinak nikdy nebyl mohl splatit. Manželství se ohromně osvědčilo; byli spolu rádi v posteli i u snídaně a povídali si o každém člověku, s kterým se setkali.

Nebyl špatný jako ředitel malého divadla, protože mu Patty vždy řekla, jak má kterou roli obsadit, a na zkouškách mu radila, jak naučit místní dívky nechodit přes jeviště, jako by šly k hokynáři na rohu pro sušenou tresku. A její zásluhou jim stačily jejich příjmy, protože dělala veškerou domácí práci sama, vařila prostší zeleniny tak, že se zdály jedlé, a mimo to hrála nejrůznější role do rozhlasu.

Jak u Silberseeů, tak u Helixů, manžel s manželkou si vzájemně rozuměli, pracovali ruku v ruce a tak vzdorovali celému světu. Vyměňovali si názory na cizí lidi, znamení, že je čas jít domů, nebo náznaky, že tu je nový pacient, nový divadelní příznivec, pouhým zamrknutím oka. Paní Silberseeová v každé společnosti jakoby náhodou pověděla pohanům, jak slavný lékař je její manžel, a Rice Helix lhostejně informoval kdejakého obchodníka, že mohla-li by Patty hrát v programu místního rozhlasu, každý ze souboru by okamžitě vydělal neuvěřitelně mnoho peněz.

Když šli ze společnosti, vedli se podpaží, smáli se spolu, malí, veselí lidé, kráčející domů v noci v minnesotské zimě dvaceti stupňů pod nulou.

Žádná revolucionářská buňka, žádná laboratorní skupina nebyla kdy tajemnější, loajálnější a klidně nesvědomitější než manželé Silberseeovi nebo manželé Helixovi. Avšak bližší než dvojice milenců si byly duševně Helma a Patty, když jedna v druhé rozpoznaly zlatého spiklence, a viděly, že by mohly donutit oba své manžely k spojenectví ve věčném boji mezi světem a dvojicemi, které jsou tak nafoukané, že netouží po bohatství a slávě, nýbrž jen po lásce, klidu a kousku chleba.

A tak denně večer, když Rice neměl představení, všichni čtyři se sešli buď v domě u Silberseeů, anebo ve dvoupokojovém bytě Helixových nad krámem, a muži hráli chvíli na klavír a cello, a chvíli domino, a obě ženy si v bezpečí povídaly.

Nebude to mít pravděpodobně dlouhého trvání. Obrovský svět nedovoluje tak nenáročnou lásku a tak špatně placenou lenošnost.

47

Cass Timberlane předstíral, že je soudce, když seděl na soudcovské stolici při projednávání vraždy. Dělal skutečně jen to, že seděl při projednávání vraždy na soudcovské stolici.

Běželo o to, že dělník ze stavební skupiny byl obžalován, že po hádce o Finsko a Rusko zabil krumpáčem svého dozorce. Jeho obhájce Sweeney Fishberg dokazoval, že je otázka, kdo z té skupiny se toho dopustil, a dal jaksi najevo, že to byla celkem dobrá myšlenka. Vpašoval do případu zmatenou při, kdo z podezřelých měl v době vraždy knír, a po mnoho hodin se táhla nudná a neodborná svědectví holičů, sousedů a lidí, kteří tam v té době anebo někdy kolem té doby náhodou fotografovali.

Soudce Timberlane byl dosti pozorný, ale jeho mysl stále zalétala k druhému procesu, který mu byl bližší a mnohem bolestnější. V tomto neslyšitelném, smyšleném přelíčení byl sám obžalovaným, obviněným z vraždy Bradda Crileye.

– Ach, přestaň už snít za bílého dne jako malé dítě! Víš, že jsi příliš civilizovaný nebo příliš ochablý, než abys mu natloukl – jak ses jednou chvástal před Jinny, ty nafintěný kavalíre!

– Ani ho vlastně nechceš zabít. „Má jest pomsta,“ pravil Pán. Ale ty nemáš ani pravou, zdravou touhu po pomstě, ať boží, ať číkoliv. Nevidíš Bradda jako nepřítele, ale jako červa, který se prožírá poctivým chlebem slušných lidí.

Tu náhle zločinec ve smyšleném procesu nebyl on sám, nýbrž Bradd, a on jakožto soudce byl ve skvělém, romantickém postavení. Nepříjemné potíže jako zákony a poroty byly odstraněny. Bradd se třásl (ačkoliv ještě nikdy neviděl třesoucího se Bradda) před soudcem, před oním soudcem, jemuž ukradl krásnou manželku. Byl obžalován z únosu, ze zpronevěry a z velezrady. Soudce byl skvělý a mocný jako starobylý izraelský zákonodárce na svém trůně, a spravedlnost zářila z tváře, ztemnělé úctyhodným rozhořčením.

Avšak jeho ušlechtilost zvítězila a on pronesl hromovým hlasem:

„Obžalovaný, ačkoliv bych vás mohl poslat do vězení až do konce vašeho bídného života, hodnotím zákon výš než vlastní křivdy.“

– Nesmysl!

– Prakticky bych se ovšem mohl vyrovnat s Braddem jinak: prozradit Wargateům, jaký je jejich právní zástupce lump. Srazit ho, jako jsem mu mnoho let pomáhal nahoru.

– Skutečně? A dovedeš si představit, co by takový slušný chlap, jako je Webb, řekl, kdybys mu přišel donášet na jednoho z jeho zaměstnanců?

– Nemyslil jsem vážně, že bych to udělal.

– Bude skutečně lepší, nebudeš-li to myslit vážně!

Cass by byl řekl, že má malou „představivost“, ale myšlenky mu přece jen vybíhaly, kam chtěly.

Co provede neúprosný a vrtkavý Bradd jeho dívce? Bude s ní žít stále, ale tak jí zanedbávat a se jí posmívat, že se uteče k pití anebo k zděšenému cynismu? Vyhodí ji, až v tomto pokoření ztratí veškerou hrdost a životnost?

Cass si vůbec nemyslil, že její hřích je žert, který lze přejít úsměvem. Byl zjitřen touto urážkou. Ale přesto trval na tom, že nikdy neměla v sobě ani špetku zloby, ani radost z toho, když mu ubližovala. Je v základě dobrá, jako je Bradd v základě špatný.

Tak aspoň uvažoval.

Malicherná komedie s vrahovým knírem, na níž závisel doživotní žalář lidského tvora a budoucnost jeho rodiny, se táhla dále. Vincent Osprey, spoluobhájce Fishbergův, si dělal poznámky, pak ho zatáhl za rukáv a něco mu šeptal do podrážděného ucha. Pán soudní síně, pozoruje Ospreye, uvažoval:

– Vidím na něm, že se zase popral s tou svou náročnou ženou. Je tak nervózní a ochotný.

Rozhodně jí nenapíše ten dlouhý dopis, který v duchu sestavoval, když se ráno skláněl, aby se napil z nádrže v chodbě soudní budovy: byl to ošklivý, nepatrný literární výplod o tom, jací jsou její noví známí na východě prostopášníci. Když naslouchal klapání stroje spravedlnosti, připadal mu jeho vzdor tak všední, jako byl zbytečný. Tragédie jeho ztráty byla tak mimo jeho zásah, jako byl tento proces mimo zásah vězněného, a měla méně smyslu a odůvodnění.

Cassova porážka, domníval se, nenastala ani úmyslnou zlobou lidí, ani vědomou ironií bohů. Došlo k ní prostě, jako k bouřce, z příčin, jež lze jasně sledovat, ale přesto nedávají smysl. Lidští tvorové, kteří umějí rozdrtit atom a mluvit z jednoho konce světa na druhý, nedovedou vysvětlit zhroucení zdánlivě pevné lásky jasněji než starobylým zaúpěním:

„Proč – proč – proč?“

Večer bylo jednání odročeno. Ve své kanceláři Cass znaveně svlékl svůj hedvábný talár a podal jej Georgeu Hameovi.

„Sweeney to dělá znamenitě,“ pravil George zívaje. „Kdyby měl jen jednoho svědka na své straně, dostal by toho chlapíka z toho.“

„Věříte, že je vinen, Georgi?“

„Vinen? Ovšem, že je.“

Soudce myslil na milence své ženy. „Co je vina, Georgi?“

„Chcete dokonalou definici, šéfe – která by přešla do sbírky zákonů?“

„To by byla cenná věc.“

„Vina je to, co vás donutí poslat pro Sweeneye Fishberga. Dobrou noc.“

Cass ujížděl domů ulicemi špinavými shrabaným a začernalým sněhem pozdní zimy, aby skončil nejhroznější úkol, jaký kdy měl; aby zabalil Jinniny šaty a drobnosti a poslal jí je do Connecticutu.

Bylo to jako připravovat milované tělo k pohřbu.

Krátké bílé vlněné ponožky, které se nosily bez punčoch a k nimž se natírala lýtka, aby vypadala jako opálená. Viděl před sebou její lýtka, jejichž lehký nátěr byl poset malými skvrnkami. Povzdychl, zabalil ponožky, uložil je do vrchní přihrádky kufru a napadlo ho, zda je ještě někdy uvidí.

Vzdušné šaty, nyní tak nicotné a prázdné, když je však zavěsil na ramínka, připomněly mu její živost a půvab. Blůzy a bílá hedvábná kombiné, které našel úhledně srovnané v zásuvce; chlapecká šála na krk, kterou ráda nosila na pikniky, a svetr, jednoduchý a hezký, neukazující už křivku jejích ňader; poškrabané trampské střevíce, které mu připomněly, kde právě si poškrabala jednu botu na špičce, když se prodírali lesy u jezera Dead Squaw. Noční košile, kterou měla na sobě poslední noc doma. Kolem ramen ji pomačkala, jak spala. Zdála se mu dosud teplá jejím tělem.

Její náčrtník s mírně opovržlivými kresbami tlustého Boonea Havocka a hrubé čelisti Roye Drovera… a Bradda Crileye, jak se lehce a mistrně opírá o golfovou hůl, a samotného Casse v kostýmu kardinála.

Svazek Yeatse, který jí daroval a který milovala: staré vydání, na modré vazbě padající listí, kříž a mystická růže. Listoval v něm, až nalezl báseň, kterou jí předčítal, když spolu seděli na větrném kopci Ojibway:

Těžké dny už jinam plynou…
Pestrá pýcha těla nechť jen tlí
Pod travou a jetelinou
S nohama, jež k sobě přirostly…

Viděl Jinny tiše ležící na hromadě prsti. Když zavřel knihu, všiml si růžku papíru, který z ní vyčuhoval, a vytáhl lístek:

Co abychom si večer zaplavali? Potěšila byste rozteskněné srdce Bradda.

Cass zasmušile zastrčil opět lístek do knihy, zabalil ji a zavřel kufr.

Ale nazítří ráno, když nosič kufr vynášel, bylo mu, jako by vynášeli posledně z domu rakev – z domu, který se už neoživí jejím hlasem a jejími rychlými kroky; vynášeli jej přes práh, který překračovala tak odvážně a samostatně.

Manželé a manželky
VINCENT & CERISE OSPREYOVI

Na Oberlin College a na yaleské právnické fakultě nebyl pravděpodobně nikdy promován hloupější a svědomitější právník než pan Vincent Osprey; nikdy také pravděpodobně neexistoval oddanější a nešikovnější manžel; a rozhodně není záznamu o bezohledněji sobecké ženě, než byla Cerise, jeho choť.

Požadovala krásné šaty, kožišiny, šperky, automobily, voňavky a anglické sušenky, importované v plechových krabicích; chtěla mít moc, obdiv a krásu; a ani Vincentovy příjmy, ani jeho vliv jí to nemohly opatřit.

Cerise nikdy mnoho nepila a nehonila se nikdy za ničím jiným než za lichotivými slovy a za mužským potřesením rukou. Neočekávala, že jí dají poklady, po nichž toužila; šla dále a toužila po nich jako po svém právu. Byla však sběratelkou slavných osobností. Musila prostě mít mocné tohoto města – starostu, soudce, milionáře jako Wargateovy, Grannickovy a Bertholda Eisenherze – u svého stolu, a očekávala, že je Vincent přemluví, aby opustili své krásné, teplé domovy a jedli tvrdou slepici v rezidenci nepatrného právníka.

Jednou Vince přivedl násilím Webba a Louisu Wargateovy kvůli ní do svého domu, ale po celý večer jim z rozčilení prodával Cerisiny talenty tak draho, že už nikdy nepřišli. Ona ho za to velmi patřičně potrestala, a celý měsíc, když ji chtěl políbit, nedotkly se jeho rty ničeho než jejích silných bílých zubů. „Jiné ženy by tě prostě nechaly,“ řekla mu, „aby ses dále zesměšňoval, ale já jsem náhodou upřímná.“

Chodila rezolutně k němu do kanceláře a prohlížela jeho knihy; věděla přesně, kolik má peněz; a přece mu dávala posílat účty, které nemohl zaplatit, a tak ohrožovala jeho malou zásobu úvěru a jeho ještě menší zásobu zdravého rozumu. Byl beznadějně dlužen za pojištění, za členství v klubu, za splátky na ledničku, za vůz, za rádio, a dokonce za dům, neboť přirozeně patřil mezi optimistické Američany, kteří získávají tyto skvosty svého kmene podle splátkového systému.

Chtěl jí za to vyhubovat, ale ona ani nemukla. Našla odpověď, která byla mnohem dramatičtější a osvědčenější: přehnaně se omlouvala a obdivovala se sama sobě, jak to dovede pokorně. Velice toho lituje. Byla slepá, bezmyšlenkovitá, zlá; jistě si o ní myslí, že se úplně zbláznila; lituje toho, ACH! jak nevýslovně toho lituje!

Když to říkala, bylo zjevné, že si myslí: „Jaký jsem to zázrak skromnosti a dobrého chování, když se tu omlouvám tomu chudinkovi!“

Když skončila, okamžitě běžela z domu, aby udělala nový dluh anebo urazila manželku jeho nejlepšího klienta.

Nebyl to jenom Vince, na kterém zkoušela své improvizace na téma pokory. Hrála scény Ach – jak – toho – lituji také sousedům, od kterých si půjčovala sklenice na koktejly, ubrusy a peníze, které nevrátila, dokud si majitelé o ně neřekli. Byla dobrá herečka. Dovedla být ve své kajícnosti ještě urážlivější než při původních urážkách.

Měli jediné dítě, malého chlapce, kterého učila „odpouštět otci za jeho sprostotu“.

Vince nebyl zničen do té míry, aby někdy nehrozil vzpourou. Jednou, když jeli do Minneapolisu a zastavili u vesnické pumpy, aby nabrali benzinu, pustila se po hlavní ulici a půl hodiny se nevracela. Když konečně přišla, zaujal přísný, diplomatický postoj:

„Až mi to zase uděláš, odjedu a nechám tě tam.“

Dlouho na něj hleděla a pak řekla: „Modlím se k bohu, abys to udělal. Někteří chlapi v této díře vypadají jako skuteční muži. Snad by se mi podařilo udělat z jednoho z nich něco lepšího, než jsi ty, který se jen honíš za tituly!“

Když nastala válka, byl Vince ještě v branném věku a čekal, že bude povolán. Cerise si našla okamžitě kancelářské místo ve Wargateově továrně; naučila se nejen těsnopisu, nýbrž i lecčemu o výrobě dřevěných stěn; stala se z ní skutečná samostatná žena, dělala v kanceláři politiku a intriky proti ženám, na jejichž místo se sama chtěla dostat. Do roka vydělávala sedmdesát pět dolarů týdně.

Teoreticky platila ženu, která se starala o jejího syna, ale ve skutečnosti ji platil Vince, a Cerise vyházela za šaty a náramky celých sedmdesát pět dolarů – a víc. Tvrdila, že si nemohou dovolit mít služebnou. Měla odpolední směnu, a než šel Vince do kanceláře, prostřel jí k snídani. Jelikož si netroufal stěžovat si jí přímo do obličeje na její marnotratnost, zmiňoval se jí o tom plaše na lístkách, které nechával v ledničce.

Vyprávěla kolegyním v kanceláři o tomto zbabělém a hnusném počínání.

Zanedlouho jí Wargateovi nabídli vedoucí místo v nové továrně v Racine s devadesáti dolary týdně. Šla to říci domů Vinceovi. Za týden pojede.

„Nemůžeš mě opustit – a hocha!“ naříkal.

„Beze všeho bych si chlapce vzala s sebou, kdybych věděla, že mu tam bude líp, ale pokud jde o tebe, můj nejdražší Vinsolente, doufám, že tě už jakživa neuslyším zpívat tvé drahé staré yaleské písně!“

V týdnu, než odjela, měl Vince potřebu mluvit s někým o ztrátě své ženy, jinak by se byl zbláznil, ale jelikož neměl důvěrných přátel, byla jediná osoba, s níž o tom mohl mluvit, jeho žena sama. Nepomohla mu. Prosil ji, aby mu poradila, co má dělat, a ona mu navrhla, aby se zabil.

Patrně to ani tak nemyslila.

Když odjela, tento korektní mladý muž, který se po léta trénoval, aby osm hodin spal, ráno denně deset minut cvičil pod oknem, dvakrát týdně plaval v bazénu v YMCA, nikdy neužil horší nadávky než „zatraceně“ a denně večer poklekl u postele a odříkával „Andělíčku, můj strážníčku“, což se modlil od svého třetího roku – tento vzorný právník se v jediném týdnu změnil v umouněného tuláka, neholeného, vrávorajícího, veřejně a hlučně se opíjejícího, který se povaloval po výčepech, až byl vyhozen.

Soudce Cass Timberlane, muž, kterého Vince zbožňoval, ač byl soudce jen o osm či devět let starší než on sám, přišel ho navštívit, jak tam ležel špinavý ve špinavé posteli, a naléhavě mu radil, aby odjel, cestoval, zapomněl. Vince vzlykal, že už je na to pozdě, že se „už spustil“, ale soudce ho ujišťoval, že také on sám byl jednou nahromadě, a to na větší hromadě než Vince.

Věděl, že žena od něho odešla, a klepny tvrdily, že odešla nadobro – a našpatno. Plakal drže soudce za ruku a slíbil, že bude statečný. Telegrafoval muži, s nímž bydlil v Oberlinu, kterého však neviděl už pět let, aby se s ním sešel v Chicagu, kde oslaví setkání a „řádně se obveselí“.

Setkali se, vzali si dohromady v hotelu pokoj a v hotelové kavárně strávili trapný večer vzpomínajíce na staré časy. Po prvních větách si už neměli co říci.

Vince se omluvil. Čeká na telefonní rozhovor z Racine, od své drahé ženy Cerise. Vrátí se za deset minut. Přítel čekal půl hodiny a pak šel nahoru do jejich pokoje. Okno bylo otevřené a o dvanáct poschodí níže, na střeše přístavku, byl ranec šatů, a to byl Vincent Osprey.

Cerise přijela do Grand Republic na pohřeb a plakala, ale téhož večera odjela zpět do Racine a nechala synka na starost své sestře.

Prohlásila sestře, že je moderní žena a že je duševně schopnější jako kterýkoliv muž. A skutečně, mladík, který na ni čekal v Racine na nádraží, nebyl tak duševně schopný jako Cerise, která za něj v hotelu platila pokoj.

48

Když za pozdní severní zimy škodolibé chladno a popelavá obloha se dlouho neměnily, když byl bílý svět poskvrněn špínou a sníh nemožný pro lyže, bylo pro Casse nejtěžší vracet se od soudu domů do ztemnělého domu, kde ho ona už nevítala. Její nepřítomnost nebyla pouhý zápor, že už tu prostě není; byla to pozitivní a úděsná přítomnost, která se za ním plížila a nutila ho se rychle otočit, aby viděl, že tu není.

Zamumlal: „Jinny?“ když stál v tmavém obývacím pokoji, jako by ho musila slyšet a přijít.

Kleo ho neohroženě doprovázela domem se svým tázavým: „Mraurr?“ a on s ní mluvil víc než s paní Higbeeovou. Jednou, pozdě večer, když seděl v obývacím pokoji sám s Kleo, zaslechl, jak bezdůvodně přede, a viděl, jak pozoruje něčí neviditelnou přítomnost v pokoji. Její oči zřetelně sledovaly neviditelnou postavu k pianu, k poličce s knihami, k Jinnině lenošce, tam se zastavily, a pak s pomalým otočením hlavy vyprovázely vidinu ke dveřím, a Cass si zděšeně myslil, že vidí na prahu obrys, setkaný ze vzduchu.

– To je špatné. Nebezpečné. Copak se jí něco stalo? Nevěřím na telepatii, ale musím jí zatelefonovat.

– Neblázni!

Měl pocit, že musí vyrazit z domu, pryč z tohoto nebezpečí, někam k sousedům hrát bridž anebo něco podobného. Ale bylo mu nesnesitelné vysvětlovat jim Jinnin útěk. Mnoho týdnů po jejím odchodu byl rád, když ho někdo pozval na večeři, měl radost, že ještě žije v něčí náklonnosti, ale vždycky odmítl. Kromě veřejných večeří, kdy mluvil neosobněji než dříve, večeřel o samotě, mlčky, obsluhován mlčící paní Higbeeovou, chráněn pozornou Kleo, jejíž oči až příliš často se od něho odpoutaly, aby sledovaly neviditelnou bytost, která pomalu vešla do pokoje, obešla jej v kruhu a zmizela.

Trvalo mu čtrnáct dní, než skutečně uvěřil, že ho Jinny opustila, ale čím jasnější mu to bylo, tím byl jeho stav horší. Po celý večer, snaže se uniknout do bezpečí Dickense, Thackeraye a Hardyho a zpola naslouchaje rozhlasu, se zdržoval, aby neběžel telefonovat Jinny do Darienu.

Každou chvíli, po celý večer, počítal rozdíl času mezi Grand Republic a Darienem, aby si mohl představit, co asi dělá. Viděl ji u bridže s Eldermanovými a sousedem vdovcem – vdovec byl smyšlený, ale Cass ho viděl před sebou i s jeho lepkavou malou literární kozí bradkou, a nenáviděl ho. Jsou také večery, kdy Eldermanovi nejsou doma a Jinny je sama. Naslouchá témuž rozhlasovému programu jako on, a i když se mu program nelíbí, nemůže prostě zhasnout, protože ona třeba chce poslouchat dále.

Doufal, že v takové chvíle se jí nestýská, měl touhu s ní mluvit, rozveselit ji, uklidnit. Přicházel na tolik věcí, o kterých jí prostě musí telefonovat – jako na příklad, že má Kleo koťata – ale neodvažoval se, bál se, že zastihne pouze Avisu Eldermanovou anebo jejího pitomého manžela, nebo Jinny, která trpělivě vyslechne jeho obavy a řekne: „Že se mi stýská? Vůbec ne. Máme tu právě ohromně veselou společnost… Je tu on.“

Ne! Ne! Takhle by ho jistě neuhodila do tváře!

Ale přece jen – možné by to bylo. Odložil pro budoucí generace svůj objev: „Láska s lidmi divně točí.“

Jeho duševní starost o ni rázem přestala, když mu jeho osobní strážný nepřítel zasyčel do ucha: „A teď, můj hochu, se právě mazlí s Braddem, s tvým nástupcem, který je lepší, než jsi ty.“

V pomalu sílící sebekázni byl za nějaký čas s to zcela vymazat z mysli představu, že jsou milenci. Zakázal si vůbec na to myslit. Nepřesvědčil se však, že Jinny a Bradd spolu jen hrají dámu nebo že jednoho dne k němu (Cassovi) zdvihne svou krásnou tvář a řekne mu s něžnou výčitkou: „Milovala jsem po celý čas jen tebe, a Bradd, kterého jsi tak dlouho nespravedlivě podezíral, je můj dávno ztracený bratr.“

Doufal, že Bradd k ní už chladne, což bylo zároveň za Jinny pokořením a pro něho potěšujícím příslibem. Bradd v ní koneckonců nikdy neviděl zvláštní božstvo, pouze zábavnou svěžest. Není pravděpodobné, že jí bude mít brzy dost?

Nejšťastnější byl, když hráli v rádiu staré venkovské písně jako Můj starý domov v Kentucky nebo Nelly byla dáma. Tu se viděl jako osmnáctiletý se šestnáctiletou Jinny na venkovské pouti za soumraku. Drželi se za ruce a důvěřovali si navzájem, a náhle jim bylo oběma osmdesát, seděli spolu na slunci na prahu, drželi se dosud za ruce a byli si tak věrní jako rytmus jejich krve.

Nenáviděl drzé, nedokrevné štěkání rozhlasových hlasatelů s jejich novosvětskou litanií o cigaretách, játrových pilulkách a bobové polévce. Mrzelo ho, že se podobá středoškolským studentům, kteří se nemohou učit bez narkotika neustálého hluku z rozhlasu.

Ale když rádio vypjal, byl dům příliš opuštěný v severní zimní noci, příliš tichý, a tu seděl, čekal na Jinny, věděl, že nepřijde, ale věčně čekal na zvuk jejího kroku, čekal a byl poplašen, nevěda, proč je poplašen, neodvažuje se otočit hlavu, zděšený a strnulý, zatímco Kleo šeptala něco neviditelné kolemjdoucí, až konečně hlasitě vykřikl a zoufale zapjal banální nádheru orchestru za milion dolarů, která se právě vynořila z džungle via Tin Pan.

Ale když si vzpomněl, že s Jinny poslouchali rádio vzájemně se objímajíce, klidni a spokojeni ve své lásce, pak mu byla pronikavá veselost právě tak nesnesitelná jako hrozivé ticho.

Začal číst detektivky místo dějin, které jako nenapravitelný puritán pokládal za povinnost číst. Nebylo to však uklidňující rozptýlení, neboť potom v posteli slyšel shora z půdy, zdola ze sklepa a ze všech stran domu vrahy a mezinárodní lupiče, rádži, hledající oko bůžka, které ukradl roku 1867. Skutečně je slyšel.

Myslil na její opuštěnost, jako na svou. Myslil na veškerou opuštěnost na světě:

Na vdovy, které pětadvacet let byly závislé na svých manželích a hlučících dětech, a teď byly samy v domcích, kde hodiny tikaly příliš hlasitě. Na zámožnější vdovy, obklopené cizím hovorem v halách pozlátkových letních hotelů. Na mladé hochy ve velkoměstech, kteří nemají na divadlo a zoufají si steskem v pokoji s nábytkem. Na jiné mladé hochy, na vojáky v cizích táborech. Na mladé ženy s bohatstvím možné lásky, ale bez osobního půvabu, které sedí večer samy a čekají, že se ozve telefon, který se nikdy neozve. Na hlídku na lodi, která je dlouho v mlze. Na obchodní cestující, pachtící se v roztřeseném voze od jednoho venkovského obchodu k druhému, přes prérii, která před nimi stále prchá. Na průvodčí ve spacích vozech, když v noci cestující spí. Na staré boháče, tak bohaté, že se bojí svých lichotivých příbuzných, na staré invalidy, čekající na úsvit. Na starého lékaře, už na penzi, který sedí ve své odřené lenošce a velmi dobře ví, jak to s ním vypadá. Na krále, hlídače a malé děti, opuštěné v temnotě.

Jestliže jeho výlety do soucitu mu neulevovaly v jeho opuštěnosti, odpoutávaly aspoň jeho myšlenky od něho samého, takže se opět mohl rozhlédnout po pokoji, který byl příliš naplněn vzpomínkami na Jinninu jemnou bytost: byla tu lampa, jejíž koupě byla triumfem; šachové figurky, které měly na sobě stopy po jejích prstech. Pak to opět snesl, právě jen snesl, jako nemocný snáší sevření srdce, které ho – tentokrát – ještě nezabíjí – a snesl dokonce zvuk vzdáleného zapísknutí vlaku, nejsmutnější a nejkrásnější zvuk vůbec.

Ale jakmile rádio nelomozilo, napínal sluch, aby ji zaslechl, slyšel ji ve zvuku nade všechny zvuky, čekal na ni, shrbený a vyděšený, naslouchající a vyděšený, jako vězeň v cele odsouzených v poslední, pomalé, v nevyhnutelně poslední noci.

Pro veřejné oko – a v Grand Republic je to oko opravdu veřejné – si počínal dobře, „držel se“. U soudu nebyl předtím nikdy tak pohotový a jistý; a nikdy si nebral tak často domů listiny, aby si je prostudoval. Možná, myslil si zádumčivě, že její nepřítomnost svědčí mé práci.

Ale věděl, i když jiným připadá dosti pevný, že není ve formě, nic ho nedrží, nic neláká.

S paní Higbeeovou pokračoval v nevyhlášeném sváru o jídlo. Byl v náladě přijímat sympatie jako vyhublý, trpící milenec bez vitaminů, ale rozhodně ho neuspokojovala pouze vyčítavá, stále stejná mateřská poznámka: „Takové krásné skopové kotlety, pane soudce, a včera jste také nesnědl to výborné kuřátko.“

Když mu večer paní Higbeeová přinesla koktejl, stavěla jej, aby nepoškodila mahagon, stále na kovový tácek, na nichž si Jinny tolik zakládala, ale když si šel Cass do kuchyně, do pitomé kuchyňské kredence, pro skleničku, na kterou ani neměl chuť, nenamáhal se, aby přinesl také tácek, a postavil sklenici nepořádně na nějaký časopis, zač by ho byla Jinny jistě pokárala.

Odvykl si také nosit domů květiny, a někdy, když seděl sám u večeře, všiml si s nelibostí, jak se u stolu chová, dává lokty na stůl, sklání se hluboko nad talíř polévky, namáčí toast do kávy, anebo honí drobty po stole.

Tak intenzivně, jako opuštěná žena prohlídkou poličky ve špižírně, byl zaujat pozorováním točících se ostrůvků pěny na zrovna zamíchané kávě: jak jsou některé hezké s mohutnou bublinovou horou uprostřed, jak jsou menší ostrůvky přetahovány přes proud masou většího ostrova a jak s ním mysticky splývají. Ale nastala největší kosmická tragédie, když velký ostrov pukl a u vysokých porculánových břehů roztál.

„Tak se mi zdá, že věnuješ až příliš pozornosti zeměpisu bublin,“ řekl si.

Světu připadal stejný jako jindy, ale sám pozoroval, že se stává podivínem. Byl – nějaký čas – nepořádný, „tahle košile vydrží ještě zítra,“ říkal, „je ušpiněná jen trochu u krku,“ a tento fanatický přívrženec čistoty si jednou neoholil temnící se čelisti podruhé za den, když šel na veřejnou večeři, a jednou si zapomněl vyčistit zuby, než šel spát.

Další jeho úpadek byl rázu mysticky asketického. Omezil kouření na patnáct cigaret denně, měl pocit, že je bůh počítá, a že odměnou za jeho zříkání mu vrátí Jinninu lásku.

Když led roztál a zmizel z jezera Dead Squaw, shledal Cass, že by byl zcela spokojen, kdyby byl sám na kánoi na chladných vodách jezera, a muž, kráčející za soumraku po břehu, slyšel k svému údivu tenké, naříkavě zvuky flétny venku na jezeře a spatřil na olověných vlnách kánoi a v ní siluetu muže.

„To je asi nějaký zapomenutý indián, anebo je to šílenec,“ pomyslil si muž.

Když nic nedělal a byl v napětí, což se mu teď často stávalo po úředních hodinách, byl Cass pronásledován písněmi, které mu šly stále hlavou, anebo neustálým, mimovolným opakováním básně Daleko na zvučných pláních větrné Troje. Nejhorší duševní příživník, otáčející se věčně jako zpomalený elektrický vějíř, byla písnička Mlčky na kopci v Darienu. Vymyslil si ji jako špatnou slovní hříčku, ale zanedlouho se mu stala pořád se vracejícím děsem, a vyrozumíval z ní jen, že Jinny leží v Darienu v tichu, jež znamená smrt.

Když se dověděl o sebevraždě Vincenta Ospreye, cítil, že mu také něco hrozí, a jako tu a tam každý člověk dal si Cass otázku: „Ztrácím zdravý rozum?“ Ale, jako každý člověk, tomu nevěřil.

Ospreyova sebevražda způsobila, že se zamyslil nad svým hloubáním, nad svou blahovolností, a rázem přestal s takovým dětinstvím. Ale tato přecitlivělost měla i své špatné stránky. Podivuhodně zlé formy jeho duševní opuštěnosti už neodvracely jeho mysl od ztráty Jinny. Ale už se dost naukazoval žíněné košile chorobné lásky, a když si při večeři všiml, že se lačně naklání nad svůj talíř, povzdychl si a vzpřímil se.

Donutil se odklidit jitřící vzpomínky na Jinny, které ještě zůstaly v obývacím pokoji: její fotografie, stříbrnou misku na růže, kterou měla zvlášť ráda, obrázek příkrých břehů řeky Sorshay – ne zvlášť podařený – který namalovala jednou na podzim odpoledne. Sedával nyní ve své těsné, dřevem obložené pracovně, kde nebylo více místa než pro něho, Kleo a přenosné rádio – kde bylo málo místa pro vzpomínky.

Zde však ji neviděl tak jasně před sebou, a to bylo pro něho tragické, a přemítal, jaké je to znamení do budoucnosti.

Ačkoliv byl jako vychladlý čekáním na ni, Cass pilně pracoval ve válečných sdruženích a v republikánských výborech. „Zdá se, že jsem se vyhrabal ze své horečné, divoké lásky,“ dohadoval se. „Ale nejsem na to zvlášť hrdý. Raděj bych skutečně zešílel, než abych na ni zapomněl a byl volný – volný, proč?“

Nepotěšilo ho zvlášť, když odhalil, že jsou doby, kdy je mu příjemné jít si lehnout, když se mu zachce, tak hlučně anebo tiše, jak se mu zachce; objednat si jen to, co rád jí, a nosit starý hnědý klobouk.

Počátek května se podobal tohoto roku spíš bledé, chorobné zimě než jaru, a to že lidé uhasili pece a odložili zimníky, bylo nápadnější než bujně rozkvetlé květiny.

Bylo to nyní tři měsíce, co Jinny od něho odešla.

Dopisovali si mechanicky jednou týdně. Jeho dopisy byly nejpracnější dokumenty, nad nimiž se kdy lopotil, ale také nejnepřesnější. Nesmí být ani hrubý, ani nesmí žebrat o lásku; musí jí ponechat svobodu – zatímco se úzkostlivě pokoušel ji uchvátit zchytralostí. Psal mnoho o Kleo a málo o své soudní síni a o Droverových.

Její krátké dopisy byly stejně spolehlivé – a stejně falešné, bezmocné a dojemné.

Domnívala se, že se usadí po dobu rozvodu ve Vermontu, ale dosud se na to necítila dost zdráva, a Avis na ni naléhala, aby zůstala v Darienu tak dlouho, dokud se nerozhodne, zdali si chce skutečně Bradda vzít. („Jak?“ podivil se Cass.) Psala „drahá Avis“, a Cass v tom slyšel její vztek.

Jako zkušený, starý čtenář mezi řádky blaženě vyvozoval, že se vídají s Braddem jen pod dohledem, a doufal, že se zvlášť dobře nebaví, ale právě když o tom nabyl přesvědčení, psala mu o „nádherném večírku, který pořádali známí zde ze sousedství, důvěrní přátelé jak Berga Norda, tak i Braddovi: byli tam elegantní ženy, zábavní kavalíři, básníci a dramatici.“

– Má drahá, nikdy se nenaučíš srozumitelně psát!

„Byli to právě takoví báječní lidé, o nichž jsem ti řekla, že se s nimi seznámíme v New Yorku a okolí, jen když budeme trpěliví.“

– Nic takového jsi mi neřekla, miláčku! Řekla jsi mi, že tam všechno nenávidíš.

„Bradd se seznámil se všemi těmi lidmi prostřednictvím bratrance Berga, jemuž jsem ho představila.“

– To je ta největší drzost! Je to můj bratranec Berg!

„Zná je už teď velmi dobře, říkají o něm, že je zrovna tak vtipný, jako jsou oni, a měli jsme tu hrozně rušno, maškarády a vaření večeří venku na rožni.

Mám strach, že jsem jedla příliš mnoho sladkostí, pila mnoho a zůstávala dlouho vzhůru, píšu ti totiž toto psaní v posteli, kde mám v úmyslu asi dva dny zůstat, není mi zvlášť dobře, ale stálo to za to.“

Byl starostí bez sebe. Chtěl jí telegrafovat, telefonovat, ale co jí mohl říci? Nic než radu, jíž svědomití rodiče vhánějí své rozzuřené děti do neřestného života: „Dávej na sebe pozor.“ To nesmí říci.

Napsal jí tedy pouze – leteckou poštou:

„Předpokládám, že po tom slavném, ale poněkud riskantním večírku, jsi sama poznala, aniž ti to někdo řekl, že na sebe musíš dávat pozor.“

Její příští psaní ho poděsilo ještě více. Psala nedosti pevným rukopisem:

Nejdražší Casse!

Nemohu tentokrát mnoho psát, jsem ještě v posteli, ač mi je už mnohem líp, skutečně, nedělej si starosti, můj drahý, jsem tentokrát opravdu rozumná. Mám tu dobrého lékaře, doktora Lisketta, je mnohem dvornější než Roy. Začal mi stříkat inzulinové injekce, které jsem, jak víš, ještě nikdy nedostávala.

Je mi odporné, když do mne bodá jako udicí do ubohého pstruha, ale doktor říká, že je přesvědčen, že zanedlouho budu moci vstát, a proto si nedělej starosti, můj milý.

Tvá zlá Jinny.

Tu skutečně zatelefonoval do Darienu.

Dověděl se od ledového komorníka, že paní Timberlaneová už vstala z postele a vyšla si na krátkou procházku, má jí něco vyřídit, a jak zní ctěné jméno, prosím?

„Žádný vzkaz,“ řekl Cass.

Slovo inzulin znamenalo neštěstí.

49

Podle srdečnosti, s kterou ho jeho město vyhledalo a uvítalo zpět, když už tu nebyla, poznal s lítostí, do jaké míry stála Jinny mezi ním a městem. Nebyl si nijak jist, zdali naděje, že Jinny skutečně pozná a zamiluje si Grand Republic, není právě tak nepravděpodobná jako naděje, že znovu pozná a zamiluje si jeho.

Jeho známí s ním o zveřejněném tajemství její nepřítomnosti mnoho nemluvili. Byl by býval rád, kdyby toho byli řekli více. Příliš snadno na ni zapomínali. Napadlo ho, ale neodvažoval se zeptat, zdali i její nejlepší přítelkyně, jako Rose a Valerie, které s ní byly tak důvěrné a povídavé, jí měly upřímně rády.

Pokládaly ji za příliš náročnou a kritickou, anebo z ní měly strach, že je v něčem předčí, či proč? Zdálo se mu, že to byl nejtypičtější znak její mladosti, že dost nechválila prostou, lidskou, sousedskou náklonnost a touhu po lásce; zdálo se mu, že to byla chyba týchž sousedů, že dost trpělivě nečekali, až by Jinny získala tuto skromnou náklonnost spolu s nápadnějšími ctnostmi.

Pomalu a plaše mu sousedé dávali najevo, co si o ní myslí.

Soudce Blackstaff vyjádřil vše, co měl na srdci, stiskem Cassovy ruky a bodrými, staromódními slovy: „Vypadáte dobře, synu; mám z toho radost“; a Madge Dedricková, Stella Avondeneová, Marlovi a Wargateovi si vymýšleli důvody, aby mu mohli zatelefonovat: „Nezašel byste k nám večer na skleničku?“

Jak jsou laskaví, přemítal; celý život si přál být s nimi a stále důvěrnější. Grand Republic, město ani příliš rozlehlé, ani zvlášť venkovské, ani příliš formální, ani příliš pohraniční, je krátce jeho domov.

Jak bylo u člověka, hloubajícího nad zhrzenou láskou, přirozené, bylo mu líto, když mu nikdo netelefonoval, a stejně mu bylo líto, když mu všichni telefonovali, což bylo nepřetržitě. Když byl pozván na večeři, řekl nervózně: „Ne, nemohu – jsem zadán,“ a jakmile položil telefon, naříkal: „Proč jsem jim neslíbil, že přijdu? Jistě by se mi to bylo líbilo.“

Byly to šachy, jež se staly jeho nejbezpečnějším únikem. Čistá abstraktnost hry mu byla záchranou před myšlenkami, jako mu kdysi byla záchranou před úředními starostmi. Ale bylo málo lidí, s kterými nyní mohl hrát. Styděl se vrátit se k Luciovi Fliegendovi anebo reverendu dr. Gaddovi, když je byl tak dlouho zanedbával. Řešil tedy každý večer šachové problémy sám.

Jednou, když vešla paní Higbeeová s dřívím do krbu, dostal nápad.

„Nechtěla byste se naučit hrát šachy, paní Higbeeová?“

„Ne, pane! To je na mě příliš složité!“

Uprchla. Chvíli se díval zamyšleně na Kleo, pak zavrtěl hlavou.

Ponenáhlu mu bylo volněji a za nějaký čas ho bylo vidět v městě tolik, jako kdysi známého zpola mládeneckého soudce Timberlanea, než potkal Jinny Marshlandovou.

Boone a Queenie Havockovi byli jediní z hostitelů, kteří z bezprostředního přátelství mu řekli, co si myslí. Pozvali ho s Royem a Lil Droverovými, a útok provedli okamžitě po večeři.

Seděli v nádherné a tísnivé Havockově knihovně s černobílou mramorovou podlahou, s rudými damaškovými tapetami na stěnách, s knihami včetně celé knihovny Sira Ashleye Ashelburtona (s výjimkou několika málo knih, jež Sir Ashley vskutku čítával) a s obrovským automatickým gramofonem, z něhož se právě slabě ozývalo Mozartovo concerto.

„Doktůrku,“ řekla Queenie, „proč si neřekneme rovnou, co máme na srdci? Já za svou osobu si myslím, že máte štěstí. Nevím, jestli vás žena prostě opustila, anebo jste ji vyhodil – počkejte chvíli! – na tom nezáleží, ať tak nebo tak, není to řádná ženská. Je hezká, kdo má rád hubené, a je elegantní – ačkoliv není ani zdaleka tak elegantní jako Booneova nová sekretářka, o kterou se teď, myslím, uchází, ten starý podvodník! Ale jakživa si nevážila vás ani nás. Líbil se jí jediný typ mužů, takoví matracoví akrobati jako Bradd či Jay, anebo takový bluesový hrdina jako ten nemožný floutek Nimbus.

Začínáte se teď z té své milostné tragédie vzpamatovávat, možná že jste už přišel na to, že je Jinny tvrdohlavá, mazaná, úskočná a hamižná jako opice. Přijali jsme ji mezi sebe jen proto, že to byla vaše žena. Neměla nikdy dost inteligence, aby ocenila vaši dobrotu, a nikdy neměla dost moudrosti, aby poznala, že dvojice drsných, křiklavých lidí, jako je Boone a já, je dvakrát tak zajímavá jako nějaký nepatrný odborník newyorských jídelních lístků. Domýšlí si, že zná odpovědi na všechny otázky, protože si jednou přečetla knížku. Tak to je, příteli. A teď střílejte!“

Dívali se na něho s takovou láskou, že mohl odpovědět jen toto: „Queenie, zdá se mi, že jste byla vždycky měkká, nesmělá ženuška, která nevyřkla ani hlasitější slovo!“

„Něco na tom je,“ souhlasil Boone.

„Všichni ji musíte milovat,“ řekl pomalu Cass, „jestliže milujete mne.“

Málomluvná Lillian zvolala: „Vidíš, Royi, řekla jsem ti, že si pouze nehraje na lásku!“

„Dobře, Casse,“ zabručel Roy, „vrátí-li se, přiznáme svůj omyl. Udělal jsem pro tebe už těžší věci. Seděl jsem a poslouchal, když jsi se snažil mi namluvit, že politikové v nás křísí víru.“

Všichni se ve spěchu zasmáli, aby se zdálo, že je jim dobře.

„Nerozuměj nám špatně, Casse,“ zakončil Roy. „To neznamená, že si někdo z nás myslí, že jsme něco víc než tvoje žena. Všichni jí přiznáváme, že umí znamenitě hrát míčem a zná všechno možné – na dívku, která nezná vůbec nic. Jářku, proboha, hrajeme bridž, anebo nehrajeme bridž, to bych rád věděl, protože je teď zvykem, že když si jde člověk večer zahrát bridž, jakživ se k bridži nedostane, to raděj půjdeme domů a vyspíme se.“

Od nejlepší z tchyní, od paní Marshlandové, dostal Cass jediný dopis: „Doufáme jako ty, drahý synu, že Jinny brzy pozná, že čokoláda není nejlepší řízek.“

Jednomu člověku se Cass obdivoval pro jeho idiotskou odvahu.

John William Prutt, který nikdy neřekl vdově, že jí zabaví hypotéku, aniž jí přátelsky stiskl ruku, nervózně řekl Cassovi:

„Příteli, doufám, že mi odpustíte, vtírám-li se nebo jsem-li drzý, ale mluvili jsme o tom s paní Pruttovou a došli jsme k závěru, že by bylo dobře, abyste věděl, že lepší vrstvy celé obce sympatizují jen s vámi.“

– Vážím si jeho dobrých úmyslů, Queeniných dobrých úmyslů a Jinniných dobrých úmyslů – přál bych si, aby tu nebylo kolem tolik dobrých úmyslů. Zaplaťpánbůh, že aspoň Bradd nemá dobré úmysly.

V těchto dnech se až skoro styděl, když shledal, že on, který vždy Bradda chválil, nyní velmi ochotně poslouchá známé už pomluvy, jaký je Bradd nesvědomitý člověk a jaký mistr v příjemných, avšak záměrných právních taktikách. Když soudce Flaaten poznamenal: „Dávám přednost poctivému lumpovi, jako je Fishberg, před takzvaně ctnostným člověkem, jako je váš přítel Criley,“ řekl na to Cass jen lhostejně: „Vidíte…“

Jeho neteř Valerie byla pro něho stále malá holčička. Byl překvapen, když ho přišlo toto dítě navštívit ve stejnokroji armádního ženského sboru, voják a žena. (Ačkoliv asi zalhala jeden nebo dva roky, aby se tam dostala.) Po vojensku zaútočila:

„Strýčku, odjíždím do tábora a řekla jsem si, že za tebou musím přijít a požádat tě, abys nedovolil, aby se sem teta Jinny kdy vrátila.“

„Hm?“

„Teď, co jsem v armádě, hodně jsem přemýšlela a řekla jsem si: Všichni lidé tvrdí, že nastává nový svět a že se postavení žen naprosto změní. Nuže, nový svět už nastal, a postavení žen se už také změnilo! Ale je tu ještě deset milionů loutek jako teta Jinny, které nemají dost vzdělání pro nějaké trvalé zaměstnání nebo nemají dost trpělivosti k studiu, a domnívají se, že být moderní ženou znamená prostě se potloukat svobodně s muži, kteří se jim líbí, a shromažďovat šperky a vyšívané prádlo.

Viděla jsem fotografie francouzských partyzánek. Ty se umějí samy o sebe starat; spí v jeskyních a živí se boby. A pak jsem si vzpomněla na Jinny, a na mou duši, až se mi zvedl žaludek!“

„Prostý vojíne Penlossová! Jsem pln obdivu k vám válčícím ženám – ač na vás není pranic moderního; staré teutonské ženy byly také takové. Ale tvoje teta Jinny – Pamatuješ se, že se před několika lety tvrdilo, že naši středoškolští studenti se k ničemu nehodí – že nikam nedojdou? Titíž chlapci teď bojují jako čerti. A kdyby došlo také na Jinny, oblékla by kalhoty, přehodila by si pušku přes rameno a pochodovala by dnem i nocí zrovna tak jako oni! A líp! Měla vždy odvahu vědět, co chce dělat, a udělat to, a otevřeně!“

„Bože, strýčku, ty ji miluješ, viď?! Má štěstí a je to pitomec. Neví, že jsme ve válce – že pro nás ženy je stále válka.“

„Prostý vojíne, rád bych tě viděl, až ti bude padesát a až tvé děti budou dávat vinu tvé generaci za příští válku, jako vy dáváte vinu nám.“

„Zlatoušku, tak starý ještě nejsi. Nejsi generace, jsi drahoušek. Vezmeš si mne, až se vrátím jako plukovník?“

„Rozhodně ne. Jsi příliš energická a zdatná.“

„Jen počkej a uvidíš. Dnes ještě nelze nic říci.“

Ač kdekdo odsuzoval Jinny, jedna osoba odsuzovala Casse – Chris Grauová.

Přišla za ním do bytu, neformálně jako Valerie. V pětatřiceti letech vypadala Chris svěží a laskavá, s živýma očima a něžnými ústy.

„Jen jsem se přišla podívat, jak se vám vede,“ řekla prostě.

„To je ohromné, Chris! Myslil jsem na vás včera večer: jakou jsme mívali spolu legraci, když jsme jezdili na kole. Vy jste mne vždy brala vážně. Věřila jste všem vymyšleným jménům, které jsem dával divokým květinám. Pojďme, sedněme si ke mně do knihovny. Tento obývací pokoj je příliš – příliš formální.“

Když šli nahoru, říkal si, že byl blázen, že se neoženil s ženskou, milující a věrnou Chris. Jinny a Blanche, které byly zdánlivě tak rozdílné jako vlaštovka a páv, byly obě náročné, obě zdvořile svéhlavé, zatímco bohatý proud Chrisiny štědrosti chtěl pouze živit půdu. Bude kdy moci uniknout svému osudovému určení, bude mít dost odvahy, dost původnosti, aby si dovolil být nezatížen?

Posadil ji do červeného koženého křesla proti sobě, dal jí cigaretu a skleničku whisky a připravil se na přátelskou intimitu. A tu Chris zaútočila jako kobra: „Tíží mne cosi, čeho se musím zbavit, Casse. Vím, že plno lidí vám podává ruku a sympatizuje s vámi, protože měla Jinny dost rozumu, že vás opustila; ale chci, abyste věděl, že já mezi ně nepatřím!“

„Hm?“

„Když jsem ji viděla prvně, žárlila jsem na ni. Mívala jsem vás velice ráda – myslím dokonce, že bych se byla možná do vás zamilovala, kdybyste se byl kdy dovedl rozhodnout, co vlastně chcete.“

„Hm?“

„Ale pak jsem si zamilovala Jinny. Je jen o málo mladší, než jsem já.“

– O osm let, a vy to dobře víte!

„Ale měla jsem pocit, jako by to byla moje mladší sestra. Byla jsem vám oběma oddána a přála jsem si, abych přispěla k vašemu úspěchu v manželství. Ale, Casse, byl jste sobecký a v ničem jste se jí nepřizpůsobil.“

„Hm?“

„Jak jste ji káral za to, že se někdy o několik minut opozdila! A očekával jste, že se bude bavit s takovým starým paprikou, jako je Roy! Bylo to prostě nesnesitelné!“

„Chris! Nikdy jsem se zvlášť nehájil, ale teď se do toho pustím! Byl jsem sobecký vůči jiným lidem – vůči Blanche, vůči vám – a když si vzpomenu, jakým způsobem jsem si na svých kolezích soudcích vynucoval cesty s Jinny, hrůzou až trnu. Ale Jinny jsem miloval bez výhrady. Dal jsem jí všechno, co jsem měl, a nechápu, jak bych jí byl mohl dát něco, co jsem neměl a co jsem nemohl získat. A ona znala formálního člověka, kterého si brala, a věděla, že se bude musit stýkat s jeho formálními přáteli. Nikdo ji nepodvedl.

Ježto obviňujete mne, dovolte, abych namítl – a to se nijak nedotýká mé lásky k ní – že se také ona mohla snažit, aby naše manželství bylo úspěšné. Mohla trochu pracovat na svém povolání manželky. Jestliže ji moji přátelé nudili, mohla se svědomitě ohlížet po jiných, nalézt si nové přátele a přivést je sem. Byl bych je upřímně přivítal! Oženil jsem se s andělem, a až směšně ji postrádám, ale dělal jsem vše možné, abych ji udržel, až na to, že jsem jí nepřistřihl křídla, což se andělům ani nedělá!“

Chris odhodila cigaretu do otevřeného ohně v krbu, posadila se na opěradlo jeho křesla a hladila ho po vlasech. „Vím, jak vám schází, Casse. Možná, že to, co jsem na ní milovala, jste byl vy!“

Opřel se o ni hlavou, a její hladící ruka se zastavila. Jak by ho teď nesobecky milovala, bez mezí…

Znenadání vstal, přetrhl jemné kouzlo, a řekl: „Zapněme si rádio. Poslechneme si clevelandský orchestr.“

Byl si vědom, jak hazardně odmítá klid a jistotu pro fantazii, kterou nazývá láskou.

V noci myslil na Chris až příliš horoucně a prosil Jinnina ducha: „Pospěš ke mně. Nechci se vrátit ke Chris, ale byl bych toho schopen.“

Vzpomněl si, že se Kleo ucházela o Chris zcela mimořádně a přímo neskromně, ačkoliv se nedala tak snadno obalamutit pouhou roztomilostí. Byla už nyní dvojnásobnou matkou a zanedlouho bude babičkou. Jejím nejpravidelnějším manželem byl podle všeho černobílý kocour Johna Williama Prutta, konzervativní kocour, jestli nějací takoví existují, a Kleo projevovala čím dále tím více konzervatismu už tím, že porodila svá dvě vydání koťat nejtradičnějším způsobem – v zásuvce psacího stolu. Kdyby byla Chris kočkou, měla by patrně také svá koťata v zásuvce psacího stolu, nejraději z cedru.

Až dosud dávala Kleo zřejmě přednost netělesné vidině Jinnině před Chris i všemi rozumnými návštěvníky, ale nyní byla na vážkách. Dovolila Chris, aby ji hladila.

Odpouští kočky lidem? dumal Cass.

Manželé a manželky
NORTON TROCK

V tak obrovském městě jako Grand Republic, s tak prastarými dějinami – 20 000 let od prvních známých stop indiánské okupace –, bylo tolik různých manželství, že ani není možné je zaznamenat. Stuart Vogel, okresní zemědělský kontrolor, a jeho žena, zkušená středoškolská učitelka, by si zasluhovali dlouhého pojednání. Zdvořilí a veselí se sešli vždy až večer, aby spolu vařili večeři a četli hry pro příští představení Masek.

To byl jeden druh „moderního manželství“, a Norton a Isabela Trockovi tvořili druhý, taktéž moderní.

Před svou smrtí před deseti lety starší paní Trocková často říkala jiným dámám ve vyčalounovaných hotelových halách, že dokázala nesmyslnost současného útočného názoru, že je pro jediného syna neblahé, když o něho ovdovělá matka příliš pečuje. Jen se podívejte na Nortona, na úhledného a hezkého mladého bankéře. Jako chlapec byl křehký a choval se rozkošně a staromódně jako malý princ, a jak si pořádně věšel na ramínka šaty, ale podívejte se na něj dnes: je výborný plavec, znamenitý boxer, spolehlivý střelec kachen – a všechny dívky jsou do něho zblázněny.

Pak zemřela.

Po její smrti bylo jejím starším přátelům zřejmé, že měla pravdu. V osmačtyřiceti letech byl Norton ředitelem banky Blue Ox National, v níž byl pan Boone Havock hlavním akcionářem. Měl dvě čiperné děti, a jeho žena Isabela, ač ne zvlášť temperamentní a zvlášť hezká, byla právě tak pořádná jako Nortonova matka.

Od svého třetího roku říkal své matce „Milenko“, takže se jí to stalo přezdívkou v malé skupině zpanštělých matron v Grand Republic, které vyšívaly oltářní roucha a tvrdily, že jsou čistého anglického původu.

Milenčin manžel se netěšil u těchto dam zvláštní oblibě. Říkal si velkoobchodník chemikáliemi, ale ve skutečnosti obchodoval s lihovinami. Byl to hrubý, červený, ostrý muž, nemající pro oltářní roucha pochopení. Zemřel na štěstí, když Nortymu, jak ho nazývala Milenka, bylo teprve pět let, a na štěstí jim zanechal skoro šest tisíc dolarů ročně.

Milenka pomýšlela na to, že se přestěhují do Nové Anglie, do Francie, do Fiesole anebo na Montereyský poloostrov, ale nepodařilo se jí prodat dům, tmavou, kamennou vězeňskou budovu, kterou její manžel nerozvážně vystavěl, a „velkoobchod chemikáliemi“ potřeboval jejího bystrého oka.

Ale Milenka s Nortym opravdu cestovali, vždycky sami spolu a vždycky první třídou. Nebyli opuštění, neboť měli jeden druhého; dovedli sedět, povídat si a tiše se smát svým spolucestujícím, snad škodolibě, ale vždy formálně bezvadně, od večeře až do půlnoci.

Poslala Nortyho do školy do Connecticutu a pak do malé, ale dokonale zdravé a křesťanské střední školy v Toplady. Najala si vždy vilu nablízku ústavu, takže Norty bydlil u ní a byl ušetřen drsnějšího společenství s hrubými spolužáky. Ale starala se o to, aby neopominul se stát mužem; platila mu soukromé učitele boxu, jízdy na koni, plavání, tenisu a bridž; a ačkoliv sprostí účastníci závodů naráželi na to, že vyhrával hnusnými triky, překřikovala je, že však vyhrál. Hrál také na piano a zpíval francouzské lyrické písně, jež jeho velmi shovívavou matku zarážely, ale jimž se pokrokově pochichtávala.

Když skončil střední školu, prožili dvě lenošná léta v cizině, kde jezdili na velbloudu a dívali se na první pyramidu (ale nevylezli na ni). Dva měsíce strávili v nejrozkošnější florentské penzi, plné nejkultivovanějšího amerického a anglického ženství. V Lausanne se seznámili s hrabětem. V Canterbury v Anglii koupila si Milenka fialové kozinkové střevíce, jako obvykle s jeho pomocí, a smáli se pak podivné zálibě, kterou v nich měl. „Obuj si je, Milenko, zlatoušku,“ žadonil téměř každý večer. Měl je dokonce raději než její zlaté střevíce.

Měl vždy nejjemnější vkus, zdůrazňovala Milenka.

Tři měsíce měli najatý byt na levém břehu v Paříži, a Norton se přátelil s několika americkými básníky ve vyhnanství a s romanopisci, a kamarádství bylo ku podivu živé, uvážíme-li, jaké měli špinavé krky a jakých sprostých slov užívali v knihách, soukromě vydávaných.

Milenka obezřele pečovala o kapitál, a když se nebezpečně ztenčil, s lítostí se vrátila s Nortonem do Grand Republic do ponurého kamenného domu, a on začal jako úředník v bance Blue Ox National. Osvědčoval se. Měl rád číslice. Byly neosobní a spolehlivé, byly částí božskosti, a přece bylo možno jimi vládnout, což bylo nemožné s drsnými, nevděčnými lidmi, které měl kolem sebe.

Jeho matka a on žili přirozeně spolu, zatímco se ohlížel po manželce s pomocí lásky, pilnosti a podivuhodné intuice Milenčiny. Spolu zkoumali každou v úvahu padající dívku v radissonském okrese a v lepších (avšak ne příliš snobsky bohatých) čtvrtích St. Paul, Duluthu, Winony a Minneapolisu.

Vážně se vydával na návštěvu k těmto děvám, hrál jim na piano, zpíval jim francouzské písničky a zdržel se do deseti, kdy mu matka telefonovala, třeba dálkově, a připomněla mu, že ho odpoledne bolela hlava.

Milenka si zvala kandidátky k sobě, byla k nim laskavá, taktně se jich vyptávala na jejich schopnost připravovat doma pudingy, na jejich republikánství a na jejich názor na posvátnost hostie. Podrobovala je zvláštní zkoušce. Ukázala jim misku holicího mýdla, kterou koupila pro Nortyho v St. James Street v Londýně, a jestliže se dívka smála anebo byla překvapena, bylo zřejmé, že je to neotesaná venkovanka.

Mladým dámám se žádné nepodařilo chytit do smyčky Kouzelného prince. Aniž byla jeho matka tak vtíravá, aby mu to řekla, viděl Norty sám, že by se na ně nikdy nemohl spolehnout, že mu ohřejí pyžamo, oškrabou bláto z bot, připraví mu v kuchyni perličku nebo že budou naslouchat jeho hlasitému předčítání Ronalda Firbanka tak pozorně jako Milenka.

Asi půl tuctu dívek prokázalo svou nezpůsobilost. „Milenko,“ řekl Norty, „myslím, že celá tato země je obhroublá a nasprostlá. Demokracie je správná jako ideál, ale proč jsou všechny dnešní mladé dámy tak odvážné a drzé? Není už dívek, jako jsi ty, má drahá.“

„Obávám se, že máš pravdu, ale nevzdávejme se ještě naděje,“ řekla Milenka.

„Ach, ani na jedné z nich mi nezáleží!“ zvolal Norty lítostivě a políbil ji.

Zůstali spolu celý večer, každý večer. Byli spolu zváni na večeře. Norty dospíval – ale nestárl; v konejšivé péči Milenčiny něžnosti nemohl stárnout – byl jen stále čím dál tím méně mladý. Milenka mu někdy řekla (ale žertem), že se jí zdá trochu holohlavý a že má bříško jako čermáček. Jednou se zachichtal a řekl, že jí chce v stáří dohonit, že se s ní bude jednoho dne moci oženit.

Milenka uznala, že je to od něho strašně milé, ale několik dní ji to mrzelo, a pak mu naznačila, že je jí líto, ale nebyla ta poznámka trochu nevkusná?

Málem se rozplakal.

Každým rokem byl pořádnější. Naučil Eda Olsona stříhat mu přesněji vlasy; jeho kalhoty visely čím dál tím dokonaleji; málokomu hrozilo nebezpečí, že mu najde na rukávu tabák z cigarety; a aby rozřešili dlouho je mučící a často zaměstnávající otázku, jak úhledně srovnat tkaničky do bot a černé vázanky do nejvyšší zásuvky prádelníku, strávili Milenka a on dvě soboty a neděle tím, že konstruovali složitý systém přihrádek z lepenky, z nichž každou podlepila zlatým papírem a políbila, když ji dodělala.

„Myslíš, že bychom našli mladou ženu, která by věnovala tolik pozornosti mým potřebám?“ zvolal.

„Ach, neříkej to!“ řekla Milenka s uspokojením.

Neúnavně se snažila ho dostávat z nálad prudké stísněnosti, jichž jakoby každým rokem přibývalo.

Zemřela náhle na embolii v jeho náručí.

Jeho přátelé – pozůstávající většinou z dam matčina stáří a matčiných názorů – si myslili, že se Norty zblázní.

Doktor Roy Drover mu hrubě poradil, aby se oženil „s první slečnou, která se ho chytí, jakmile ji polechtá“. Norty se neurazil Droverovou mužskou brutálností, jak se dalo očekávat. Naopak, často přicházel k doktorovi do ordinace a zval ho k sobě do domu na skleničku. Neohrabaný doktor přijímal rozpačitě tyto nabídky přátelství a zabručel: „Poslyšte, nejsem čenichavý psychiatr, abych se držel svých pacientů jako klíště,“ a právem uražený Norty se ho navždy zřekl. Ne, pane, i kdyby prosil Drover o bůhví co, on s tím hrubiánem skončil provždy.

Za několik neděl našel Norty pomocníka a druha Larryho Dromea, statného mladého muže, který byl šoférem nákladního vozu, policejním strážníkem, vojákem a námořníkem. Jednou byl vězněn pro vloupání, ale to se stalo chybou v totožnosti, říkal Larry.

Stal se Nortonovým šoférem, sluhou a spoluhráčem gin-remy. Vyjížděli si spolu do arrowheadského lesa a bydlili společně v chatě. Někdo tvrdil, že je viděl spolu v Los Angeles a že Norty představoval svého krásného přítele jako „majora Dromea“, ale to byla patrně lež. Víte přece, jak obyvatelé malého města klepou.

Ale klep se rozšířil jako med po ruce.

Ředitelé banky Blue Ox National, hlavně pan Havock, soudili příznivě o Nortonu Trockovi jako bankéři. Byl nyní prvním viceprezidentem, měl na starosti personální agendu a půjčky. Opatrně vybíral spolupracovníky a taktně dovedl zamítnout či udělit půjčku. Chtěli ho jmenovat prezidentem, ale byli znepokojeni pověstmi o něm, které patrně rozšiřovali jeho soci.

Pan Havock neslyšel nikdy o Krafft-Ebingovi anebo Stekelovi, ale vedl pracovní tábory tuláků, propuštěných vězňů a poslíčků. Nebyl nikdy zasvěcen do dějin řecké a římské kultury a mravnosti a jeho znalost se omezovala na kulturu a mravnost tuláků. Pozval Nortyho na večeři s Isabelou Avondeneovou, Stellinou sestřenicí. Povšiml si, že Isabel vypadá skoro jako Milenka. Po večeři, když oba muži zůstali o samotě s doutníky a pašovanou bílou žitnou, které Boone dával přednost před koňakem, protože je silnější, promluvil Boone:

„Norte, chceme, abyste se stal prezidentem Blue Ox. Ale potřebujeme někoho, kdo je členem církevní rady a ženatý člověk, rozumíte, to je samozřejmé. Proč byste si nevzal Izzy Avondeneovou?“

„Nevím, že bych…“

„Slyšel jste mě!“

Norty chtěl být správným manželem. Poslal pryč svého šoféra Larryho – drsného chlapíka, který by třeba urážel city jeho panenské choti – a nastěhoval ho do penzionu. Isabel a on měli své ložnice na opačných koncích dost dlouhé chodby, ale on k ní chodil na návštěvu nervózně, ale zdvořile.

Zmohli se ve čtyřech letech na dvě děti, ale potom už Norty jakživ nevkročil do její ložnice a shledal, že je to „nepohodlné pro chudáka Larryho brouzdat se takový kus sněhem, aby mne ráno dovezl do banky“. Nastěhoval Larryho opět do podkrovního pokoje svého prostorného domu a opět s ním jezdil na kánoi.

Isabel šla na radu k doktoru Droverovi, který se rozzlobil.

„Doktore, je mi hrozné mluvit o tak intimních věcech, ale zdá se mi, že už jsem z toho trochu pomatená. Mám tak nemravné myšlenky a nejsem s to je zvládnout; zkusila jsem si promluvit s naším farářem, ale ten mi nijak nepomohl. Můj manžel – hm – se ke mně nechce přiblížit – totiž v noci. Je stále laskavý a příjemný a má mě zřejmě velmi rád, krásně si umí hrát s dětmi a bavit mé příbuzné a tak dále, ale – něco mi schází.“

„Dělalo vám – uh – dělalo vám potěšení, když – když k vám chodil?“

„Obávám se, že jsem právě začínala v tom nalézat potěšení.“

„Nejsem psychiatr, Isabelo. Dávám nesporně přednost chirurgii. Ale mohu vám říci toto: Netrapte se. Vy ženy nikdy nechápete, jak těžce my manželé pracujeme, a právě proto, že je Nort z otročení v té velké bance tak vyčerpán, mnoho mu už pro vás nezbývá. Uh. Všechno bude zase v pořádku, až ten tlak povolí. Jděte klidně domů a nebuďte na ubožáka tak netrpělivá.“

Když odešla, pomyslil si dr. Drover: „Ubožák, houby! Ubožačka! A nic nemohu dělat. Jestlipak ti chicagští odborní žraloci skutečně něčemu rozumějí? Musím se na to jednou zeptat, až tam budu na lékařském sjezdu.“

Na rozdíl od Bernice Claywheelové nebyla Isabel Trocková s to si zadat s takovými Braddy a chlípnými zemědělskými dělníky. Byla to koneckonců Avondeneová! Kdykoliv ji znepokojovaly nemravné myšlenky, modlila se. Zdálo se, že to nepomáhá. Jelikož se jí dostávalo příliš málo z přirozené lidské hříšnosti, stala se z ní bledá, udivená a poustevnická žena, jako záhadná doktorova manželka Lillian, které se toho dostávalo v přemíře.

Ale Norty byl čiperný a růžový.

50

Casse mrzelo, že má zbůhdarma dva domy. Nemohl se vzdát nového domu – to byl její dům – ale jak váhavě přicházelo jaro a on se vydával na dlouhé procházky, byl neodolatelně přitahován Bergheimem. Rád vcházel do této uzavřené, zabedněné jeskyně, seděl tam a přemýšlel o celém šílenství své lásky.

– Jsme teď tak civilizovaní, že zabíjíme na dálku dvou set mil své strašlivé nepřátele – roční děti – ale nikdo, až na několik neláskyplných profesorů, dosud neporozuměl lásce. U porovnání s našimi školami a církvemi, které mají ovlivňovat naše city, i nejodpornější obchod, jako na příklad reklama whisky, je ve své kompetenci a celistvosti úžasný.

– Budou muži v budoucích manželstvích nuceni dovolit ženám, aby měly libovolný počet milenců? Mužům to bude strašně proti srsti; já bych tím trpce zkoušel. Ale po celé věky nesly ženy těžce, že jim jejich muži byli nevěrní s povrchními chichtalkami. Musily to snášet. Je teď řada na nás? Mně se to nelíbí. Ale co to pomůže?

– Bude svět někdy skutečně civilizovaný? Všeobecně se to předpokládá, ale bude tomu tak? Mohl by se jeskynní muž dopouštět větších omylů než takový soudce Timberlane, když byl okraden o svou jedinou lásku padouchem jménem Criley?

– Jestliže se svět někdy doví, že nemá dosud zdání, co udržuje lásku mezi mužem a ženou, bude mít pak vyhlídku na krátké období štěstí, než nastane věčná, ledová noc?

– Není možné vyřešit problémy jednoho manželství, jestliže se nevyřeší problémy veškeré civilizace, založené na podezření a pověrčivosti; a nelze vyřešit problémy takto založené civilizace, dokud si ona sama neuvědomí svou barbarskou podstatu a nepřizná si, že to, co pokládá za statečné, je pouze kruté, co pokládá za posvátné, je pouze sprosté, a co pokládá za úspěch, je pouze papírová čáka šaška, jenž je při vyhrabávání ořechu z prachu hnusného cirku obratnější než jeho kolegové.

Takto hloubaje vzpomínal na Jinny, jak ve vzdušném županu pobíhala po ponurém Bergheimu, vzpomínal na velkolepé maličkosti, jak spolu jedli k večeři v kuchyni míchaná vajíčka, našel se smutkem v srdci na zadní straně dveří od skříně veselé andělíčky, které tam Jinny rudě a zlatě namalovala, a pod černým kouzlem domu byl nakloněn všelicos pochopit.

Náhle, koncem května, se dopustil otcovraždy a Bergheim prodal.

Prodal jej skandinávské, luteránské církevní organizaci jako „domov pro staré lidi“. Doufal, že tam staří lidé budou klidni a bezpečni a že přestanou věřit, že je bůh člověkem v ošklivých černých šatech skandinávského kazatele.

Šel se naposled podívat na Bergheim. Přiznávaje si, že je v tomto ohledu sentimentální, vzal s sebou Kleo na poslední pouť do tohoto vikingského ráje zoufalých myší. Ale Kleo se tam už nelíbilo. Držela se stále Casse, šla za ním nahoru, dolů a do sklepa, kde se chtěl soudce, stejně poctivý hospodář jako básník, ještě jednou podívat na nejbáječnější petrolejovou pec, již jeho zkušené oči kdy s oblibou laskaly.

Vyšli na podjezd. Zatím co zamykal dveře, kočka skotačila po trávníku.

Cass zaslechl zaštěknutí a rozčileně se otočiv, spatřil dva psy a několik kluků honit Kleo přes trávník. Než mohl vykřiknout, dostali psi Kleo mezi sebe. Jeden ji chytil a svými dlouhými zuby jí rozmáčkl křehká žebra. Vyhodil ji do vzduchu, a tu se do ní pustil druhý.

Cass slepě se na ně vrhl, psa, který držel Kleo, málem zaškrtil, vyrval mu znetvořené tělo a přitiskl je k sobě.

Malá kočka pootočila hlavu, aby se na něho podívala; pak se jí po drobném obličeji rozestřela prázdnota, a Kleo byla mrtva. Veliký muž, siouxský náčelník, se těžce táhl k vozu, svíraje v náručí krvácející tělíčko. Byl hluchý; neslyšel, že se chlapci s pláčem omlouvají. Jak šel, plakal.

Jel domů – tam, co mu bylo nyní domovem – okázalým a nemilovaným – s jednou rukou na volantu a druhou drže lehké tělíčko kočky, z něhož kapala krev. Bez výrazu v tváři zavezl vůz do garáže, vzal lopatu, zvážil ji v ruce, a malé, nerozeznatelné tělíčko zahrabal pod růžový keř. Pak šel do domu a nahoru. Převlékl se a zamazané šaty donesl paní Higbeeové.

„Nedala byste to laskavě do čistírny? Je na tom plno krve. Psi zakousli Kleo. Kleo je mrtva. Zakousli ji psi. Já jsem ji zahrabal.“

„Ach, pane na nebi! Jako by nám bůh něco vzal!“

Neposlouchal ji. Byl chycen v síti myšlenky, o níž věděl, že je to pověra, ale mimoděk musil myslit na Jinny ve spojitosti s mrtvou Kleo. Nemohl odolat. Dovlekl se k telefonu a nadiktoval telegram pro Jinny do Darienu:

Drahá Jin, dlouho nedošel dopis, mám starost, telegrafuj, zdali zdráva.

Neočekával odpověď dříve než druhý den, ale večer si netroufal z domu, a chvíli po desáté ho zavolala Western Union.

„Jste to vy, pane soudce? Telegrafický dopis, podepsaný Jinny, z Darienu, Connecticut. Mám vám jej přečíst? Jste připraven? Je dosti dlouhý:

Drahoušku, chápu se příležitosti otrávit ošetřovatelku a Avisu, která by to překazila, ale večeří mimo dům. Mám dost ošetřovatelky, trápí mě inzulinem, je horší ještě než ty, miláčku, vynechala jsem tři dny injekce a najedla se v New Yorku cukroví, jaký jsem byla blázen, zase ležím, doktor zřejmě znepokojen, kéž bys tu byl a mohl mě zabalit, takové věci se nestávaly u tebe, ale věřil bys, že se čtyři krémové koláče rovnají vagonovému nákladu žíravé lásky?“

Cass se neusmíval. Přemýšlel déle než minutu. Zavolal soudce Blackstaffa:

„Steve, je mi skutečně líto, ale musím se ještě dnes v noci vydat na cestu do New Yorku. Pojedu vozem. Jde o život anebo o smrt. Nezavolal byste za mne George Hamea a nepřevzal byste mou práci? Děkuji vám.“

Zavolal Alexe Snowflowera, okresního šerifa.

„Šerife? Cass Timberlane. Musím být zítra ráno v Chicagu, abych stihl letadlo na východ. Udělal byste pro mne něco nezákonného? Neposlal byste se mnou někoho ze svých lidí s dostatečnou zásobou benzinu, abychom tam dojeli?“

„To víte, soudce, že to pro vás udělám! Pojedu s vámi sám. Budete tam včas.“

„Jsem vám ohromně vděčen. Musíme mít jistotu, že nás nikdo nezastaví. Musím tam bezpodmínečně být.“

„Budeme tam. Rád bych viděl, který wisconsinský policajt by se odvážil zadržet soudce Timberlanea a vysokého šerifa radissonského okresu! Očekávejte mne v jedenáct.“

Cass telefonoval do Chicaga velmi vlivnému soudci, který mu slíbil, že se všemi prostředky, pokud možno legálními, zasadí o to, aby měl Cass v ranním letadle do New Yorku zadané místo.

Po celou tu dobu pomýšlel Cass na to, zatelefonovat do Darienu. Slyšel se v duchu jasně, jak odhání nepřívětivého komorníka a ptá se Avisy, co je s Jinny; slyšel se, jak říká s důraznou břitkostí: „Přijedu zítra kolem poledne;“ a slyšel také, jak se Avis vytáčí: „Nevím, zdali se hodí, abyste sem právě teď jezdil.“

Ne. Bál se skutečně jen jednoho: že mu Avis řekne, že je Jinny mrtva. Netelefonoval do Darienu.

Paní Higbeeová číhala v kuchyni. Když se objevil a řekl: „Zabalte mi do krabice tři nebo čtyři chlebíčky a do termosky hodně horkou kávu,“ řekla starostlivě: „Vypadáte tak odvážně a divoce, pane soudce. Jedete za ní?“

„Ano.“

Už ani nemukla.

Šerif Snowflower přijel plnou parou k domu deset minut před smluveným časem. Cass klidně za ním vyšel z domu. Stiskli si beze slova ruku, a šerif ujížděl úpravnými ulicemi města padesátimílovou rychlostí za hodinu, již zvýšil na vytrvalých sedmdesát, jakmile dojeli na konec Chippewa Avenue – v noci prázdné šedé skořápky. Překročili řeku Big Eagle, vyjeli na vršek srázných břehů a dali se na jih starou severní vojenskou cestou k St. Croix Falls.

Cass měl známý pocit, jako by neskutečná noční krajina ubíhala kolem nich, stromy vyrůstaly, vesnice o deseti domech se rychle budovaly, zatím co k nim dojížděli, a silniční zákruty se jim vyhýbaly, zatím co seděli nehybně v bezpečí malé temné místnůstky, středu světa.

Čím rychleji jeli, tím mohutnější a klidnější byl šerif. Nejdříve se k sobě chovali odměřeně. Ačkoliv byli v soudní budově sousedy, znali se pouze z okresních schůzí. Z počátku říkali zdvořile: „Paní Timberlaneová je prý trochu nemocna; však se k ní dostanete včas,“ a „Děkuji vám, šerife,“ avšak oba byli srdcem dobří farmáři a dobří středozápadníci, byli zvyklí si říkat křestním jménem, takže když ujeli sto a padesát mil, znělo to jinak: „Povím vám to rovnou, Casse; vím, že je Jinny čtyřicetkrát tak hezká a chytrá jako moje Mildred, ale já mám rád obyčejnou ženskou, která se stará o děti a o lívance,“ a „Ne, o to bych se s vámi přel, Alexi; musíte myslit také na to, co žena potřebuje sama pro sebe.“

Dvakrát zastavili, a Cass s údivem spatřil řádnou večeři, vyčarovanou z temnoty, která stála, nemihla se rychle kolem nich, a s údivem shledal, jak je ztuhlý, když se vyhrabal z vozu. Za deset minut ono místo opět zmizelo, ztratilo se za nimi v krajině taktéž už neexistující, a Cass si nedovedl vzpomenout, co to právě jedl.

Stále napínal oči dopředu, a i když byli ještě sto mil vzdáleni od Chicaga, namlouval si, že vidí záři města. Ale když kolem nich ubíhaly řady zelených střech předměstských domků, pak továrny, dřevěné ohrady a vozy městské dráhy, měl pocit, že byl zdvižen do vzduchu a spuštěn přímo sem.

Stihl letadlo, spal celou cestu do New Yorku, taxametr ho spěšně dovezl na nádraží Grand Central Terminal, a právě před jednou hodinou zmáčkl zvonek na velkém žlutém domě Avisy Eldermanové v Darienu.

Komorník, malý, ale nafouklý důležitostí, otevřel dveře a řekl: „Ano?“

Casse napadlo, že ho komorník nepoznal, že možná ani neví o jeho existenci; že je zaprášen a vypadá nepořádně; že nikdo v domě neví, že přijede. Ale napadlo ho také, že několik stop od něho je Jinny.

„Jsem Timberlane,“ řekl netrpělivě.

„Ano?“

„Proklatě! Soudce Timberlane!“

Slyšel to patrně každý v celém poschodí. Avis nakoukla do haly, a její výraz naznačoval jen to, že je opravdu velmi nevhodné, vpadnou-li cizí lidé do domu právě před obědem.

Vlastně ani neodstrčil komorníka, spíš ho odfoukl svou výbušnou otázkou: „Avis! Jinny?“

„Ach ano, Casse. Ne – nedaří se jí zvlášť dobře.“

„Ale co…“

„Je v bezvědomí.“

„Znamená to…“

„Náš doktor říká, že ne vždycky. Nemusí to být, když brala inzulin. Ale je to vážné. Jednou ji už z takového záchvatu dostal, ale – tentokrát je to spíš spánek než kóma. Probouzí se a naříká – ne, nenaříká, to nelze říci, ale – Je to pro nás těžké, pro celou domácnost, po tom všem, co jsme pro ni udělali!“

„Jdu k ní nahoru.“

„Nevím, zdali se to…“

„Slyšela jste?! Kde je?!“

51

Hořejší chodba byla zatížena dubovým obložením a tmavohnědými sametovými záclonami na oknech. Byla tak okázale skromná jako pohřební síň.

Když Cass otevřel dveře, postavil se mu do cesty dr. Liskett, zavalitý, nevrlý, obrýlený člověk, a zabručel: „Co je?“

„Jsem Jinnin manžel.“

„Čí manžel? Podívejte se. Počkáte-li dole…“

„Jděte z cesty!“ řekl Cass.

Doktor se prostě rozpustil v přemahagonizovaném pokoji, a Cass se octl před předimenzovanou postelí, v níž mezi obrovskými polštáři skutečně spatřil svou Jinny, jejíž tvář byla tak malinká jako Kleina. Když přistoupil blíže, pomalu otevřela oči, chabě k němu napřáhla ruce a slabounce, ale jásavě pronesla: „Ach, Casse, miláčku!“

Oči se jí opět potáhly. Paže, tenké a chudokrevné, jí sklesly, a zdálo se, že zemřela.

„Doktore!“ zamumlal Cass.

Doktor přiběhl. Byl velmi pozorný.

„Zase se z toho probere. Je to jakési chvilkové delirium, při němž má zcela jasné okamžiky. Někdy mluví z cesty – rozumíte, zmateně – ale někdy mě poznává, a tu ke mně nebývá, bohužel, zvlášť zdvořilá. Omlouvám se, že jsem vás nepřivítal. Neuvědomil jsem si, kdo jste, hned jak jste…“

„Je naděje?“

„Myslím, že ano. Dostal jsem ji ze záchvatu inzulinem a myslím, že mám také cukr pod kontrolou. Může žít pět měsíců, pět let anebo padesát, podle toho, jak bude poslušna mých pokynů.“

„Od této chvíle jich bude dokonale poslušná!“ řekl Cass přísně.

„To záleží také na tom, jestli chce žít.“

„Budu teď o to dbát, aby chtěla žít.“

„Nechám vás tu teď o samotě a vrátím se asi za dvě hodiny. Ošetřovatelka je dole u oběda. Vrátí se co nevidět. Ví si rady s inzulinem a se vším – můžete se na ni spolehnout – je to ostatně má švagrová. Doufám, že s ní budete spokojen. Za chvíli se zase uvidíme, na shledanou!“ Sluneční paprsek, v nějž se nyní vtělil podezřívavý lékař, stáhl z pokoje své světlo.

Když vešla ošetřovatelka, Cass ji ani neviděl. Seděl strnule a sledoval Jinnino neklidné podřimování. „Kdyby byla měla aspoň pořádného doktora, jako je Roy,“ přemýšlel mrzutě. „Tento chintzem potažený chlap se o mne začal zajímat teprve v tu chvíli, když si uvědomil, že budu já platit účet. Bože, že zrovna Jinny měla takového lékařského šejdíře!“

Ošetřovatelka se podívala jedinkrát na Casse a jakoby v souhlasu mlčky usedla.

Jinny sebou pohnula a pak se opět probrala ze své němé zmámenosti. Usmála se na něho, a on se nesměle posadil na okraj postele a podložil jí hlavu ohnutou paží. Prvně promluvila zřetelně:

„Miláčku, odvez mne odtud. Chci vidět náš dům. Chci vidět Kleo a Isidu. A Rose, Valerii a Roye. A Chris. Tady ty lidi nemám ráda. Nikoho. Ne. Pořád jsem čekala, kdy přijedeš a vezmeš mne domů.“

Upadla do horečného spánku. Myslila, že jsou v Pioneer Falls na pikniku, nebylo barvy než růžové, nebylo času než mládí ve čtvrté dimenzi, v níž bloudila.

„Nejraděj mám kokosový koláč s krémem; nemyslíš, že je opravdu nejlepší? Dělají jej také v Paříži?

Možná, že tam pojedu – do Paříže – s Cassem. Je ohromně veselý. Všechno zná a ničeho se nebojí. Pojede tam, posadí se do kavárny a celý den bude vyprávět, a kdyby mně ti Francouzi naháněli strachu – Rozumějí kočky a psi v Paříži francouzsky?

Tahle stezka vede na stinné místo pod břízou, a tam jsem seděla vedle něho na mechu, a na slunci byl záhon jetele, zahlédli jsme tam polní myšku, hrozně malinkou, ale tak chytrou a opatrnou, a já nechci zemřít, nemohu zemřít a odejít do tmy, aniž jsem zase seděla s Cassem a viděla maličkou, moudrou polní myšku –

Bradd nemá rád nemocné. Kdysi jsem je také neměla ráda, nudili mne a byli tak divně cítit, měla jsem ráda jen zdravé a čilé, takový je Bradd, ale Cass mě všeho ušetří, je z těch svých zatracených knih tak vážný, ale ochrání mě, a jak bych teď mohla zemřít, když se zrovna učím, jak žít?“

Zamumlala ještě něco a pak se probrala, a zeptala se slabě: „Mluvím nesmysly? Trochu se slyším. Jsem hloupá, a po tak dlouhé době je to pro tebe zase zklamání, viď? Víš, ale je těžké umřít důstojně.“

„Mlč!“

„Ne, nezemřu. Snad bych byla zemřela, kdybys nebyl přišel. Jaký jsem to byla blázen! Byla jsem mladá – ale tak mladá přece ne! Teď už to vím líp. Lidé jako rtuť, jako je Bradd, od tebe jen tak sklouznou. Odvez mne odtud, Casse, prosím tě!“

„Odvezu!“

„Co nejdříve. A pak budeme šťastni – v klidu šťastni. Dokážeš-li u mne zůstat aspoň ještě rok, jen jediný rok, Casse, naučím se všemu. Jen mě pevně drž. Přicházejí sem a dívají se na mne, jsem-li už mrtvá, anebo se tu radí, mají-li si mne tu ještě nechat. Drž mě!“

Hlavou se mu tiskla k paži a opět zmizela do nebezpečí. Byla tak tichá, že se domníval, že to byl její poslední prosebný výkřik.

Odnikud se vynořila ošetřovatelka, změřila Jinny tep, pokývla a řekla: „Už je v pořádku, pane.“

Pak se objevil v pokoji Bradd Criley.

Vešel s chvatným výrazem člověka, který právě přibyl z města, a okamžitě potom se mu změnila tvář trapným překvapením, že mu nikdo neřekl o Cassově přítomnosti.

Cass vstal. Vášnivě se mu chtělo udělat tři věci: zůstat úctyhodným soudcem, získat Jinninu lásku a zabít Bradda Crileye. Bleskurychle slevil. Rozhodl se ho pouze udeřit. Cítil, jak bije Bradda jako rozhořčený učitel; cítil, jak jeho prsty mlaskají na jeho hladké a zrádné tváři. Ruka mu vylétla vzhůru, ale zaslechl hlas svého vysokoškolského děkana: „Podstatou zákona jest odpírání rozkoše ze soukromé odvety.“

Řekl Braddovi: „Odejdi.“

Bradd šel.

Tu byl Cassův vztek porušen veselou myšlenkou, první po mnoha dnech: uvědomil si, jak bylo od něho drzé vyhodit Bradda z pokoje v domě jeho vlastní sestry. Obrátil se k posteli, doufaje, že se mu dostane uznání této opovážlivosti – a dostalo se mu jí!

Jinny se usmívala, pokoušela se mluvit. Naklonil se k ní a zaslechl, jak šeptá: „Škoda, žes ho nevykopl! To je to jediné, co se mi na tobě nelíbí: jsi tak zatraceně trpělivý. Potřebuje dostat přes hlavu. Vždyť je to, Casse, úhoř!“ Slabě, spokojeně se zazubila tomuto důležitému odhalení, ale tvář jí změkla něžností. „Jsi tak vznešený, až to dráždí. Ale, miláčku, byla bych zemřela, kdybys nebyl přišel. Jsem teď skutečně tvoje, Casse.“

Pak, když po několik minut podřimovala a odpočívala, řekla: „Máš teď o mně horší mínění, když mě Bradd odkopl – on a jeho líbezná sestra? Pokoušel se vyklouznout z lásky s půvabem, a to je náramně těžká věc. Můžeš mě mít rád, i když víš, že jsem jen ubožačka, která nedovedla udržet ani takového Bradda? Teď tě vskutku miluji. Přišla jsem pozdě? Naučila jsem se – ale proč jsem si vybrala tak drahého učitele – proč jsem musila všechno poznat? Drahý, prostý Casse!“

Trvalo jí dvě dlouhé minuty, než pronesla tuto mohutnou řeč, zatím co jí Cass hladil ruku a chvílemi ji váhavě líbal, a ošetřovatelka v rohu pletla a pokdákávala na souhlas.

Jinny pak upadla do prvního přirozeného spánku.

Ano, řekl dr. Liskett, pacientka potřebuje především odpočinek a klid, a on sám cítí v tomto domě jakési napětí. (Doktor se všude dostal a dost toho viděl.) Ano, bylo by lepší, kdyby paní Timberlaneová byla převezena záchrannou stanicí do příjemného, vzdušného hotelu na pobřeží jen sedm mil vzdáleného, který je ohromně pohodlný a ne zvlášť drahý. Nebude ani třeba ji obléci, a lékař a ošetřovatelka pojedou přímo s ní. Ach, ovšem, s radostí.

Bez skrupulí zabalil ji Cass do rozhořčených pokrývek Eldermanů. Avšak nezanechal, jak původně chtěl, Avise lístek: „Zašlete laskavě účet za Jinnin byt a stravu C. Timberlaneovi.“

Ani Jinny, ani Cass neviděli nikoho z Eldermanových, ani Crileye, když odjížděli.

Ve čtyřech nedělích, které strávili v hotelu, a kdy bylo Jinny už tak dobře, že byla s to chodit plných deset minut, telefonoval dálkově Cass soudci Blackstaffovi, nabízeje mu rezignaci z místa, které sám opustil, ale v odpověď mu bylo řečeno: „Nedělejte hlouposti, synu. Vraťte se k nám, vraťte se domů, můžete-li. Postrádáme vás a – uh – postrádáme vaši manželku. Všechno nejlepší!“

Z Grand Republic mu poslali s šatstvem také šachy, a za spoluhráče si našel jednoho duchovního, polského obuvníka, jednoho školáka – a Jinny.

„Víš,“ řekla Jinny s údivem i vesele, „myslím, že Avisu mrzelo skoro ještě víc, že se musí starat o mou diabetickou dietu, a že jí třeba pro to uteče kuchařka, než můj vztah k Braddovi. Jsem přesvědčena, že si stále mrzutě říkala: ‚Proč si chce můj bratr brát polovičního invalidu – ženskou s cukrovkou?‘“

Cass se dověděl, a byl tím otřesen, že Bradd nikdy nepomýšlel na sňatek s ní; mrzelo ho stejně jako jeho sestru, že byl chycen do něčeho tak trvalého; a že teď se mu patrně ulevilo, když se jí zbavil.

Za čtrnáct dní byla Jinny dost silná, aby mohla přistoupit k nevyhnutelné mírové smlouvě.

„Opravdu mě miluješ, ještě teď po Braddovi?“ trápila se.

„Co to má co dělat s mou láskou? Bylo mi to hnusné, nenáviděl jsem to, ale nezměnilo to tvar mého nosu anebo mého srdce.“

„Nejsem vskutku taková ničemnice, za jakou jsi mě pokládal. Ale jsem hodně vzteklá, nemyslíš?“

„Ano.“

„Ach…! Opravdu?“

„Ano.“

„Ale pak…“

„Už jsem ti řekl: Co to má co dělat s mou láskou?“

„Ach.“

„Musíme si vyjasnit toto: Ano, přeji si přirozeně, aby ses se mnou vrátila domů do Grand Republic.“

„A já si to přeji také.“

„Ale budeš si muset usmiřovat všechny lidi; nejen Roye a Boonea, ale také Rose a Valerii. A především paní Higbeeovou. Nebuď nad ni povznešená – jako Bradd. Dala ti tolik ze svého života, kolik jsi jen chtěla, a ty jsi chtěla pořádný kus. Myslíš, že ti bude snesitelné si získávat zpět tyto lidi, o nichž sis zprvu zvlášť mnoho nemyslila?“

„Mám pocit, když jsem teď byla ztracena mezi těmito tak lhostejnými davy na východě, že se chci usadit někde, kde by mě lidé milovali dost, aby mě nenáviděli, kdybych je nemilovala. Pokusím se o to. Mám nejlepší vůli. Ach, Casse, nemohu ani říci, že lituji toho všeho, co jsem natropila. Nemohla jsem si pomoci. Ale teď je to už všechno za námi. Sneseš to se mnou ty, i když nemohu být dramatická a kajícná?“

„Snesu.“

Jinny nemohla bojovat proti starobylé moudrosti paní Higbeeové. Když přijeli domů, chovala se tato jasnovidka tak nenuceně a samozřejmě, jako by byli bývali přes den v Pioneer Falls. Rose Penlossová, Frank Brightwing a soudce Flaaten je očekávali u vlaku, a v domě byly květiny od Havockových, Droverových, Blackstaffových a od šerifa Alexe Snowflowera.

Grand Republic odpouští téměř vše svým zbloudilým dětem, jen když se opět vrátí domů.

Když znenadání políbila paní Higbeeovou, když nadšeně vykřikla nad spoustou květin, řekla Jinny horoucně: „A teď Kleo. Kde je to zatracené, milované zvíře?“

Casse zamrazilo. Na pobřeží v hotelu jí o Kleo zalhal, ale teď jí to lítostivě řekl.

„Byla jsem to já, která jsem ji zabila, protože jsem ji opustila,“ vybuchla Jinny.

Poslal ji nahoru do postele se všemi jalovými útěchami, jež nalézáme pro zármutek.

Nazítří došlo jedenáct pozvání pro soudce a paní Timberlaneovou – na večeři, na koktejl, na lov pstruhů, na výlet po loďce po jezeře Dead Squaw. Když Cass vše taktně telefonicky odřekl, jedenáct hostitelů a hostitelek odpovědělo: „Ještě je nemocná? Ach, ubožáček! Srdečně ji pozdravujte, Casse.“

52

V údolí řeky Sorshay bylo letos obzvlášť horké léto, a Cass a Jinny, stále spolu, si vybudovali takovou síť nedůležitých zájmů, že Cass někdy zapomínal, že Jinny byla pryč. A až na to, že měla nepříjemnost s dietou a inzulinovými injekcemi a že musila být v deset hodin v posteli, často zapomínali, že je nemocná. Byli k sobě vázáni diskusí majora Stopplea o politických ideálech, starostí, proč jsou kuřata z tržnice Superba tak tuhá, a všemi jinými epickými nedůležitostmi příjemného života.

Dlouhé, jasné pozdní léto bylo jediným karnevalem. Kopce hýřily načesaností vrcholu hory Chippewa a vzdáleným kouřem z ohňů. Obloha měla zvláštní, nevinnou barvu severního středozápadu, a vzduch takovou blahodárnou svěžest, že byla Jinny plna obnovené radosti a prozradila Cassovi svůj nápad uspořádat jeden – pouze jediný – večírek s tancem do půlnoci.

„Ale žádný koktejl, žádné půlnoční slunce,“ řekl, „a žádné další vymáhání. A budeš v deset v posteli, i kdybych tě tam měl donést.“

Byla nad tím jen mírně zarmoucena, jen tolik, aby projevila svou neexistující nezávislost, a on shledal, že v psychologickém ohledu udělal pokrok. Tento její smutek mu nedělal starosti. Kdysi, když si stěžovala, že „nemá moc zábavy“, cítil se vinen, ale teď se utěšoval tím, že většina nemocných žen a většina soudců nad čtyřicet se musí obejít bez hlučných zábav.

Možná, že ještě oba dva vyspějí.

Šli kolem jezera za podzimního západu slunce, svítícího jako hořící les nad zvlněnou a zamlženou vodou, na níž se pohybovaly a šeptaly veslice.

Když přišli domů, byla Jinny volána k telefonu, vrátila se zpola zoufalá, zpola rozveselená, a vyhrkla na Casse: „Vytrvalost zamilovaného!“

„Hm?“

„Byl to Fred Nimbus, náš rozhlasový přítel. Švarný starý Fred! Slyšel, že mi je mnohem líp – že jsem připravena k cirkulaci, jestli by mě prý těšilo, kdyby sem k nám někdy odpoledne zašel.“

Stáli vedle sebe v hale u zasklených, chintzem potažených dveří. Vzala ho za ruku a vystrašeně řekla:

„Když si pomyslím, co asi toto zavolání znamená, mám strach. Mám tady pověst lehké ženské jen proto, že jsem – Nuže, ať se na to dívám, jak chci, řekni, mám tady špatnou pověst?“

Zalhával, jak jen mohl.

Vždy zatajovala své city, ale teď mu je s úzkostí vyzradila:

„Pokusím se ti to vysvětlit – Očekával jsi, že ti řeknu, jak mi je líto, že jsem utekla s Braddem. Že ano?“

„Ano, chceš-li to vědět.“

„A mně je líto, strašlivě líto, že jsem ti ublížila. Ale nemohu upřímně doznat, že by mi bylo líto, že jsem poznala Bradda. On mně dal poučení – byla to trpká výchova, ale tak dokonalá – jakou jsi měl ty dávno předtím, než jsi mne poznal.“

„Nerozumím ti.“

„Řekla jsem ti jednou, dávno – ale ty jsi neposlouchal – že jsem vždycky žárlila na tvé zkušenosti s Blanche a Chris.“

„S Chris ne!“

„Ovšem. Je to charakterní žena. Ještě teď by tě získala, a možná, že by to bylo pro tebe štěstí. Jen ať se o to pokusí…! Ale hlavně tvůj život s Blanche mě doháněl k šílenství. Sdílela s tebou tvou první lásku, tvé první putování, tvůj první domov. Dal jsi jí svou první horoucnost. I když si ji později nenáviděl, poznal jsi, jaké to bylo s ní. Ale já jsem neměla nikoho kromě tebe. Jak jsem mohla zvážit život, jak jsem mohla ocenit i tebe? Představovala jsem si, že s Braddem to bude třeba jiný svět. Ano, byl to jiný svět. Hrůzný, ale vzrušující. A pak život s Braddem mě naučil hodnotit tebe.

Je tak lačný – svým čilým způsobem. Bere tak mnoho, že jsem nakonec poznala, že jsem stále brala jen od tebe a sama jsem se ani nesnažila ti mnoho dát. Ale teď bych chtěla dávat. Pokusím se o to. Jsem teď na duchu chudá, ale dám ti vše, co mám. Ale i když jsem se tomu všemu naučila, jak mohu litovat něčeho, co se stalo?“

„Nejsi na duchu chudá. Jsi tak bohatá…“

„A je ještě jedna věc – tvá nejhorší chyba. Příliš mnoho mne vychvaluješ. Prohlašuješ do světa i mně, že jsem nevídaná kráska, nejnadanější malířka, nejdovednější tenistka od dob Leonarda da Vinci; – nechtěla byste, paní, laskavě ukázat, co umíte? Nemohu být taková, jakou mne vidíš. Když mi děláš takovou reklamu, mám chuť dělat pravý opak; mám chuť být špatná.

Ale – Příliš mnoho slov! Nejsem v nich obratná. Chtěla jsem ti jen říci, že jsem se musila poučit sama o sobě, a vím, že mě málem zabilo, jak tě to bolelo, ale ty jsi mne přivedl zpět k životu, udržuješ mne při životě, jsi můj život.“

Trochu poplakávala, a zdálo se, že v políbení se její láska zcela vzkřísila.

Žili spolu jako bratr a sestra. Cass se ani zdaleka nezmínil o objetí. Nevěděl, je-li to dětinskost, či ušlechtilost, že nepožaduje „svá práva“. Cítil silněji než dříve, že ve vztahu k Jinny nemá práva, pouze výsady.

V noci, dýchaje tak prudce, jako by vzlykal, šel za ní do jejího pokoje, a ve světle noční lampy napřáhla po něm ruce a vášnivě zašeptala: „Má drahá, nejdražší lásko!“

Stále tomu ještě nevěřil, ale když vedle ní ulehl, zamumlala: „Opět jsme se našli, miláčku! Nechápu, že jsem kdy mohla bloudit. Jak to bylo možné? Teď toho lituji, jsem zkroušená, miluji tě!“

Všechna pouta opatrnosti se zpřelámala. Bylo to nadmíru sladké.

Bylo to sladké až do chvíle, kdy si uvědomil, že ho klamala z ušlechtilosti, že vskutku nemůže jeho lásku opětovat. Snažila se o to, ale marně. Chvíli byl pokořen. Pak byl vděčen. „Byla jsi statečná,“ řekl něžně, „a úžasně laskavá. Ale stále jsi mě ještě vzdálena, že ano? Ještě jsi nevyhladila Bradda dokonale ze vzpomínek. Neboj se mi to přiznat. Stále tě ještě poutá?“

„Obávám se, že ano. Ačkoliv ho nenávidím. Je tak neúprosný. Ale snad právě proto byl tak znamenitým učitelem. Nebylo by divné, kdyby mě učil dávat a sám by nic nedal? Celá ta hnusná záležitost – teď vím, že to nic jiného nebylo – tedy přece nebyla marná. Že ano?“

„Patrně. Jinny! Budeš-li kdy o své újmě mít potřebu, touhu ke mně přijít, budu na tebe čekat. Přijdeš, až se zcela vzpamatuješ? Vzpomeneš si?“

„Vzpomenu.“

„A už tě nikdy nebudu přechvalovat.“

„Podívej se! Toho se nemusíš držet tak fanaticky!“

Příští den byli při večeři velmi veselí. Jinny dobrovolně prohlásila, že byly doby, kdy jí nebyla listnatá zelenina nijak protivná.

„Bylo ti při tom asi tak zle, jako když si máš nechat trhat zub?“

„Jen o trochu hůř,“ odpověděla.

Po moučníku – chlebovém pudingu, v němž bylo podle Cassova názoru mnoho dobré vůle a podle Jinny nic jiného – postavila paní Higbeeová na stůl příklop na čajník: žádné šálky, jen růžový, prošívaný, malý stan. Vyvalili na ni oči, ale ona nepohnula ani svalem. Podívali se na příklop a spatřili, že se sám od sebe pohybuje.

Jinny po něm chňapla a pod ním našla malé černé kotě, celé černé jako půlnoc, drzé, samostatné, předoucí a škrábající svými drápky.

„To je Kleo!“ vykřikla Jinny. Natáhla ruku, kotě se o ni otíralo a podívalo se Kleiným známým způsobem na Casse, aby mu zatleskal.

Paní Higbeeová pravila shovívavě: „Je to Kleina vlastní vnučka. Dostala jsem ji od kuchařky Pruttových. Ale mám pocit, jako by to byla Kleo sama. Ne, tvory, jako je ona, není možné zabít.“

Jinny hladila kotě, zatím co Cass uvažoval: „Je to znamení, že se vrátí i naše Emilie a že my jsme podnikli nejdelší lidskou cestu – v kruhu zpět k nevinnosti, s níž jsme začali?“

Když Jinny kočku pustila, vykročila odvážně napříč po ubrusu.

„Jedeš ze stolu, Kleo!“ řekla paní Higbeeová.

Toho lednového večera telefonoval Roy Drover:

„Bradd Criley tu bude zítra v městě, jen na jediný den, má poradu s Wargateovými. Bude mít asi hodinku času a přijde k nám na koktejl. Chtěl bych, abyste se tu s Jinny ukázali. Nedělej ze sebe mezka. Nech minulost minulostí. Žij a nech žít…“

Cass ho přerušil ostře: „Udělám to, co řekne Jinny.“

Bylo to v poklidnou večerní chvíli. Jinny četla novou knihu plnou důležitých sociálních směrnic a předzvěstí: Případ dovozní firmy Dombey a syn, obchod ve velkém i v malém. Hladila mladší Kleo, a ačkoliv se stala naprostou trapistkou, pokud jde o cukroví, působila dojmem, jak by co chvíli sahala důvěřivě po bonbonu.

Cass pozoroval její spokojenost a lítostivě řekl: „Jin, zítra přijede na několik hodin do města Bradd, a Roy chce, abychom se u něho s ním sešli na koktejl.“

Strnula. „Nechci ho vidět!“ Prudkost těchto slov prozradila, že se bojí se s ním sejít, že touží po tom se s ním sejít, že se musí s ním sejít.

„To je, tuším, skutečnost, které je třeba čelit,“ řekl Cass trpělivě.

U Droverových v přijímacím pokoji s hráškově zelenými proutěnými křesly se sešlo osm lidí, všichni přátelé Bradda, který hrál s neuvěřitelným taktem svou roli rodného chlapce, který se vydal do velkoměsta, povznesl se tam, ale nikdy, nikdy nezapomene na své staré přátele.

Políbil Queenii, Lillian a Dianthu na tvář, Rose na ústa, ale Jinny Timberlaneové srdečně stiskl ruku, právě jako jejímu zamlklému manželovi.

Cassovi připadalo nemožné, že by byl toho chlapa kdy miloval či nenáviděl. Byl příliš hbitý, příliš nápadný a příliš cizí. Byl to zcela jiný Bradd. Patřil teď úspěchu a velkoměstu.

Sršel žerty a házel jmény, jež pokládal za slavná. Dal jim na srozuměnou, že se úzce spřátelil s bankéřem, s letadlovým magnátem, s novinářkou, která bývala kdysi dámou z povolání, ale že se nedal podplatit vší touto společenskou velkolepostí. Stále jen pokřikoval: „Na Park Avenue člověk nespatří tak hezkou ženskou, jako je Queenie,“ nebo: „Dejte mně vědět, kdy přijedete do města, Rose, a já vám opatřím křesla do opery.“

Za půl hodiny řekla Jinny: „Obávám se, že už musíme jít domů.“

Podali ruku Braddovi a všem ostatním. Na ulici řekl Cass: „Nuže?“

„Už to vím. Ach, miláčku, ten člověk je opice na hůlce! Jsem šťastna, že jsem ho viděla. Ještě nikdy jsem ho opravdu neviděla. Jak prodává svůj půvab! A tebe jsem také ještě nikdy neviděla. Casse, já – – Necítíš, co ti chci říci?“

„Ach ano.“

Byla tak vážná, že teprve po večeři řekla: „A měl na sobě nejpříšernější vázanku. Jako barevné reklamy na zeleninovou polévku. Vsadila bych se, že za ni dal devět dolarů. Jakživa bych si takovou vázanku na sebe nevzala!“

Pozdě v noci se probudil a spatřil ji stát na prahu, malého mola ve světle z chodby.

„Myslila jsem si, že mě třeba přijdeš navštívit. Bylo mi hrozná zima,“ řekla naříkavě. „Nesměla bych vlézt k tobě do postele a zahřát se?“

Pak pro ni a pro svou lásku k ní se vzdal svého nabytého práva být tragický, vzdal se hrdosti, vítězství a veškerého přepychu ztajeného hněvu, a usmíval se na ni prostě jako nemluvně.

„Drahá Jinny!“ řekl, a ona mu svěřovala: „Do svého pokoje si dám nové okenice, i kdybych si je musila vyrobit sama. A dovedla bych to! Jsem nejlepší výrobce okenic v tomto městě. Uvidíš!“

Sinclair Lewis
Manželství soudce Timberlanea

Překlad Zdeňka Hofmanová

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 22. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4561-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4562-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4563-9 (prc)