Anna z Pětiměstí

Arnold Bennett

Přeložil Petr Pujman

Znění tohoto textu vychází z díla Anna z Pětiměstí tak, jak bylo vydáno Státním nakladatelstvím krásné literatury, hudby a umění v Praze v roce 1959.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Arnold Bennett: Anna z Pětiměstí), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 15. 8. 2025.

S láskou a obdivem

věnuji tuto knihu

Herbertu Sharpovi,

umělci,

jehož osobnost a dílo

mi byly ustavičnou inspirací.

„A třebas je to příběh neumělý

a prostinký, budu jej vyprávět

pro srdcí přirozených potěchu.“[1]

1. 1 Z básně Williama Wordsworthe „Michael“.

KAPITOLA I

Jak láska vzplanula

Dvůr byl prázdný, topil se v tichu a vedro žhavého odpoledne změkčilo jeho asfalt, že byl pružný jako drn; vtom se vyřítily z velkých dveří na obou koncích nedělní školy děti – chlapci zprava, děvčata zleva – ve dvou hučících, divokých proudech, které se šířily, vířily, proplétaly, tu zas ustaly v toku, a celé čtvercové prostranství bylo plno křiku a pohybu. Mnozí školáci si nesli odměny – knihy vázané v živých barvách – a hrdě je ukazovali druhům i učitelům, vysokým, loudajícím se a blahosklonným, kteří se brzy začali objevovat v neklidné tlačenici. Poblíž levých dveří postávalo dvanáctileté děvčátko v širokém slamáku a v krémové sukýnce a mlčky kopalo nohama jako hříbě do zdi. Byla jednou z vyznamenaných a občas se podívala s neurčitým spokojeným úsměvem na titulní obrázek svého pokladu, který držela pod paží. Chvilku upírala jasné oči s očekáváním na dveře, potom bloudila pohledem a jala se počítat okna budov Sboru, které ze tří stran uzavíraly dvůr: kaple, školy, přednáškové síně a kostelníkova domku. Většina dětí se už protlačila úzkými železnými vraty na ulici, kde po Kachním nábřeží řinčel a rachotil parní vůz, provázen ohromným stínem. Učitelé zůstávali pozadu. Poznenáhlu se oprošťovali od pedagogického vzezření, se šťastným pocitem vykonané povinnosti zapomínali na zlost a únavu z uplynulého dne a druh s druhem vlídně ožívali. S instinktivní radostí se mladí lidé obojího pohlaví, dosud odloučení, opět smísili. Výměna pozdravů, žertů, a důvěrné hovory se rozproudily. Muži a ženy se rozdělili do přátelských skupinek a pomalu vycházeli za žáky z vrat. Kostelník s věčně dotčeným výrazem ve tváři sestoupil z bílého schůdku svého sídla, a kráčeje s úřední důstojností přes dvůr, zatahoval postranní okna kaple jedno po druhém. Když se přiblížil k malé opuštěné dívce, dal neochotně a kysele najevo, že ji poznává; načež se znovu odebral ke svému krbu. Anežka osaměla.

„Tak co, mladá dámo?“

Trhla sebou a ohlédla se, s úsměvem se začervenala a nakroutila útlá ramínka, když spatřila dva mladé muže, kteří k ní přicházeli od dveří přednáškové síně. Oslovil ji Jindřich Mynors, ředitel ranní nedělní školy a vedoucí biblické třídy pro muže, jež se scházela o nedělních odpoledních v přednáškové síni. Jeho společník byl Vilém Price – říkali mu obvykle Vilík –, tajemník biblické třídy a syn Tita Price, ředitele odpolední školy.

„Vsadil bych se, že si tu cenu nezasloužíš. Ukaž, podívám se, jestli jí pro tebe není škoda.“ Mynors se na Anežku čtverácky usmíval a nedbale listoval v knize, kterou mu podala. „Zasloužíš si ji? Pověz pravdu!“

Pátrala v jeho jiskřivých a ohnivých černých očích s nebojácným klidem dětství. „Zasloužím,“ odpověděla vysokým tenkým hláskem, když nakonec usoudila, že pan Mynors vtipkuje.

„Tak to ti ji musím nechat,“ připustil, šlechetně předstíraje, že se vzdává.

Anežka si vzala od něho knížku a pomyslila si, jaký je ten pan Mynors dokonalý člověk. Jeho oči, tak vlídné a upřímné, a za nimi něco tajemného, rozkošného, nevyslovitelného – prostě její ideál.

Vilík Price se držel stranou, zubil se a popotahoval knírek medové barvy. Byl v neohrabaných, klackovitých letech; jedenadvacetiletý, o devět let mladší než Jindřich Mynors. Ať se snažil, jak chtěl, chovat se samozřejmě, byl často ostýchavý a plachý, i když, jako třebas nyní, nemohl najít důvod pro takové rozpoložení mysli. Ale Anežka ho měla také ráda. V jeho prostých, bleděmodrých očích se zračila zasněná touha a vyvolávala v Anežce právě takové city k Vilíkovi, jako v ní vzbudila panenka, když ji náhodou našla pohozenou na podlaze.

„Ta tvoje velká sestra ještě nešla?“ otázal se Mynors.

Anežka zavrtěla hlavou. „A čekám už tak dlouho,“ postěžovala si.

V tom okamžiku se rázně vynořila ze dveří dívčí školy šedivá žena s dobrotivým, byť poněkud upjatým obličejem. Byla to paní Suttonová, vzdálená příbuzná Mynorsova – jeho matka byla její sestřenicí z druhého kolena. Muži smekli.

„Zrovna jsem si pojistila několik z těch vašich nespolehlivých lidiček, aby přišli na šicí dýchánek,“ pravila, potřásla rukou Mynorsovi a pohladila ho i s Vilíkem Pricem mateřským úsměvem. Byla krátkozraká a nevšimla si Anežky, která poodstoupila.

„Dopadla odpolední hodina dobře, Jindřichu?“ Dech paní Suttonové byl krátký a rychlý.

„Ano,“ odvětil, „velmi dobře.“

„Pracuješ na vznešeném díle.“

„Přišlo přes sedmdesát lidí,“ dodal.

„Víš, Jindřichu,“ řekla, „já na čísla nedám. Ptala jsem se tě, zdali hodina dopadla dobře. Což se neříká, lépe méně, ale pořádně? Nu, já už běžím. Kůň je jistě neklidný. Musím jet ještě před svačinou do Hillportu. Paní Clayton Vernonová je nemocná.“

Paní Suttonová se zdržela ve svém spěchu sotva minutku; vlekla za sebou oba muže přes dvůr a rychle rozprávěla s Mynorsem. Vilík Price se opožďoval, velké ruce napůl v kapsách, a jeho oči nesměle bloudily. Vypadal, jako by neměl dost odvahy dát se s nimi do řeči, ale přitom se horlivě ujišťoval, že má na to právo.

Mynors pomáhal paní Suttonové do kočáru, který předjel před vrata školního dvora. Jen dvě rodiny z wesleyánských metodistů[2] v Bursley si vydržovaly kočár – Suttonovi a Clayton Vernonovi. Vernonovi, kteří se pyšnili rodokmenem a velkým domem v aristokratickém předměstí Hillportu, pomáhali náboženské společnosti penězi a milostivou blahosklonností. Ale i Clayton Vernonovi, třebaže byli mimo dosah jakéhokoliv nepsaného zákona o přílišném přepychu, se odvážili přijet v kočáru ke kapli jen za vlhkého počasí. Avšak paní Suttonová, žena prostého původu, směla ekvipáž užívat beztrestně. Mínění Sboru jí tuto výsadu povolovalo, neboť paní Suttonová považovala s naprostou samozřejmostí svůj kočár ne za kočár, ale za přístroj na čtyřech kolech k rychlé dopravě vetchých bytostí z místa na místo. Když vstoupila do kočáru, tvářila se přesně jako lékař na objížďkách. Tělesná schránka paní Suttonové už dávno nestačila požadavkům ducha neúnavně altruistického a její neutuchající činnost byla tedy pozoruhodným úkazem vlády ducha nad hmotou. Její muž, hrnčířský odhadce a komisionář, v tomto výnosném povolání snadno vydělával peníze a milodary jeho ženy byly proslulé, ačkoliv se pokoušela je tajit. Ani muž, ani žena nedopustili, aby bohatství dodalo klamný lesk jejich původní prostotě. Žili stejně jako dříve, jen pan Sutton vstoupil do Spolku přátel přírodních věd v Pětiměstí[3] a osvojil si některé zvyky archeologa. Vliv majetku na způsob života se projevoval jen na dceři Blaženě; podobala se sice matce, ale oblékala se dosti nákladně a čas od času se náruživě věnovala umění hudebnímu a malířskému.

Anežka pozorovala, jak kočár odjíždí, pak se otočila a podívala se na schody, vedoucí ke školním dveřím. Povzdechla si, zamračila se, znovu vzdychla, něco zamumlala a nakonec se dala do čtení knihy.

„Ještě se neobjevila?“ Mynors opět stanul vedle ní, tentokrát sám.

„Ne, ještě ne,“ řekla Anežka omrzele. „Ale ano! Tady je! Anno, tys tam byla věčnost!“

Anna Tellwrightová na vteřinu znehybněla ve stínu dveří. Byla vysoká, ne však nápadně, a statně rostlá. Její postava měla již mírně oblé tvary zralého ženství, i když byla v prsou trochu plochá. Už v sedmnácti letech Anna vyspěla v ženu a teď ji dělila pouze jediná noc od jedenadvacátých narozenin. Byla oblečena v prostých, doma šitých lehkých šatech, hnědě kostkovaných a vroubených hnědým sametem, na rukou měla tenké bavlněné rukavičky nažloutlé barvy a na hlavě široký slaměný klobouk jako její sestra. Vystupující lícní kosti a široká čelist dodávaly Anninu vážnému obličeji poněkud hranatý vzhled; úzké rty, dosti velké hnědé oči, rovné obočí, nos jemný a útlý; uši bylo stěží vidět, neboť si česala tmavohnědé vlasy šikmo přes spánky, takže nechávaly z čela jen bledý trojúhelníček. Tvář jako stvořená pro klášter, odříkavých rysů, vroucího výrazu, jejíž přísnost změkčovala ona odevzdaná a duchovní melancholie, vlastní ženám, které se omylem osudu narodily do nepravého prostředí.

Anna vkročila do sluneční záře, jakoby kouzlem vábena Mynorsovýma naléhavýma očima, a rozevřela slunečník. „Jak je klidná a vznešená,“ pomyslil si, když mu podávala chladnou ruku a zašeptala odpověď na jeho pozdrav. Ale ani jeho orlí zrak nemohl překvapit tajemství, jež se skrývala v její hrudi; byl to jeden ze tří bouřlivých okamžiků jejího života – poprvé si uvědomila, že je milována.

„Dnes odpoledne jste se opozdila, slečno Tellwrightová,“ spustil Mynors nenuceným tónem člověka zvyklého vynikat ve společnosti žen. Malá Anežka chytila Annu za levou paži, beze slova pozdvihla cenu a Anna uznale pokývla.

„Ano,“ pravila, když kráčeli přes dvůr, „jedna z mých dívek zhřešila. Ukradla druhému děvčeti bibli a to jsem pochopitelně musela ohlásit řediteli. Dostala od pana Price co proto a teď na něho nahoře čeká, až bude hotov a půjde s ní domů, aby si promluvil s jejími rodiči. Pan Price říká, že ji musí vyloučit.“

„Vyloučit!“

Anna mu odpověděla pohledem, v němž zahořel vděk. Mynors vyjádřil naprostý nesouhlas se starším kolegou sotva postižitelným přízvukem; užít slov mu společenský mrav zakazoval.

„Domnívám se, že je to velká škoda,“ pevně řekla Anna. „Mám tu dívku docela ráda,“ odvážila se spěšně dodat, „snad byste mohl s panem Pricem promluvit.“

„Musil by se o tom zmínit první.“

„Ano, tak jsem to myslila. Pan Price řekl, že kdyby šlo o cokoliv jiného než zrovna o bibli.“

„Hm!“ zabručel velmi tiše, ale Anna porozuměla tónu jeho hlasu. Ani se na sebe nepodívali; nebylo zapotřebí. Anna pocítila onu příjemnou úlevu, která vzniká poznáním duše schopné pochopit bez vysvětlování a soucítit bez frází. Pod klidnou maskou ji vzrušila zvláštní a sladká spokojenost, když svým drahocenným, pudově zdravým rozumem – neobvykle břitkým a toužícím po přátelství – našla v Jindřichovi druha. Už čtrnáct dní věděla, že se nevyhne Mynorsovu dvoření, a bála se toho; byl jí neznámým člověkem, jehož si pouze vážila. Teď však rouška náhle spadla, Anna ho spatřila zblízka a zalíbil se jí. Úzkostné obavy z obvyklých „námluv“, jak je pozorovala u jiných mužů, se rozplynuly. Spadl jí kámen ze srdce a odvaha se jí vrátila.

Procházeli branou, Anežka hopsala kolem sestřiných sukní, a tu se znovu objevil Vilík Price, tentokrát od kaple.

„Něco jste zapomněl?“ zeptal se ho laskavě Mynors.

„A-ano,“ zakoktal a neobratně smekl před Annou. Zapůsobil na ni stejným dojmem jako před chvílí na Anežku. Vteřinku zaváhal a pak zamířil přes dvůr k přednáškové síni.

„Anežka mi zrovna ukazovala svou odměnu,“ řekl Mynors, když už stáli všichni tři za vraty. „Ptal jsem se jí, jestli si myslí, že si ji opravdu zaslouží, a ona tvrdí, že ano. Co vy na to, slečno Velká Sestro?“

Anna se láskyplně a s pochopením usmála na holčičku. „Jak se to jmenuje, broučku?“

„Janina oběť aneb cívka nití a jiné povídky pro děti,“ předčítala jednotvárně Anežka; potom uchopila Annu za loket a šeptala jí do ucha.

„Dobrá, dobrá, miláčku,“ odpověděla Anna nahlas, „ale musíme se vrátit do čtvrt na pět.“ Obrátila se k Mynorsovi a pravila: „Anežka si chce jít poslechnout kapelu do parku.“

„Chystám se tam také,“ řekl. „Pojď, Anežko, dej mi ruku a veď mě.“ Anežka s ostychem přešla od sestry k Mynorsovi a vsunula do jeho ruky růžový prstík.

Na moorské silnici, jež se šplhá přes hřeben kopce k hornické vesnici Moorthornu a míjí po cestě nový park, se hemžili lidé, kteří se hotovili posoudit tento nejnovější plod městského podnikání v Bursley a pobavit se jím: usedlí starší místní církve, kteří se posupně usmívali, když shledávali druh druha v neděli odpoledne v takovém nedůstojném, zahálčivě zvědavém davu; hrnčíři se zabělenou pletí a horníci s černavou zsinalostí podzemní lopoty; ošumělí nedělní povaleči, které nemohli zlákat do kostela ani metodisté, ani anglikáni, a škrobeně oblečená honorace, která vyrukovala sedmého dne nejen v nových šatech, nýbrž i s odlišným chováním; hospodyňky, jejichž tváře, bledé jako tváře vězňů na čas propuštěných, zářily naivní a bojácnou radostí z neobvyklé kratochvíle; mladé ženy v nádheře bohatě barevných látek, které si vykračovaly s vyzývavou nezávislostí u vědomí dobré mzdy, vydělané v obchodním domu nebo v hrnčířské malírně; mladíci, které tísnily upjaté nové šaty, koupené o svatodušních svátcích, a jejichž pestrá vázanka a kytka v klopě prozrazovaly tisíc tajných tužeb; malé děti, pobíhající a pokřikující se zázračnou energií, vlastní jejich věku; tu a tam malá, pečlivě oblečená skupinka, která úmyslně přezírala dav a dávala najevo své vznešené postavení; klackové, opilci, idioti, žebráci, lidé opuštění jako kůl v plotě, vyvrženci a všelicí podivíni města. Všech se více nebo méně zmocnil nový vzruch a všichni se stejným radostným očekáváním v tváři pohlíželi k místu asi tak v polovině kopce, kde hustší zástup návštěvníků označoval hlavní vchod do parku.

„To je lidstva!“ zvolala Anežka. „Jako na fotbalovém zápase.“

„Ty chodíš na kopanou, Anežko?“ zeptal se Mynors. Dítě se zachichotalo.

Anna si oddychla, jakmile ti dva začali švitořit. Pevnou zdravou vůlí naráz ztlumila neklid, kterému podlehla, když spatřila u školních dveří Mynorse, čekajícího s tak průhlednými úmysly; rozmlouvala s ním s klidnou nenuceností; choval se tak, že se s ním brzy příjemně a přátelsky bavila. Přesto, jak teď splývali s proudem lidí na moorské silnici, zatoužila být doma, ve své kuchyňce, aby mohla dumat o sobě i o nových vztazích k Mynorsovi. Že však musí zůstat po jeho boku, ji přeci jen hřálo, ale bylo to potěšení jaksi rozechvělé, příliš podivné, aby je mohla okamžitě vychutnat. Aniž na něho přímo hleděla, vnímala toho milého a obdivuhodného muže zorným polem svého oka a tu si uvědomila, že se v něm vlastně nevyzná. Jaké asi jsou jeho nejskrytější myšlenky, ideály, minulost jeho srdce? To snad ani není možné, aby jednou odhalila taková tajemství! On – a ona: jsou si úplně cizí. Zaznívaly v ní již zárodky nesouzvuku obojího pohlaví a její vlastní city ji udivovaly. Prožívala nicméně okamžitou radost, rozkošnou, i když znepokojující a nevysvětlitelnou. A také v sobě odhalila pocit vítězství, který nemohla zapudit, třebaže se jím snažila opovrhovat. Že muž a žena se spolu loudají po téhle silnici, to nic neznamená; je-li však oním mužem Jindřich Mynors a ženou Anna Tellwrightová, to, prosím, má již nesmírný význam. Mynors – hezký, tmavý, dokonalý, příkladný a úspěšný – se procházel po deset let opatrně a bez úrazu v palbě pohledů celé legie dívek. A Anna? Její neobvyklé postavení ji vždycky vystavovalo zvláštní pozornosti; od té doby, co se její otec usadil v Bursley, cítila se být předmětem zájmu, v němž se rovným dílem mísily posvátná bázeň i soucit. Soudila, že zvěst o její odpolední procházce s Mynorsem po parku proběhne rychle od úst k ústům jako zpráva o rozhodující události. Neměla přátel; její vrozenou zdrženlivost si špatně vykládali a v obci wesleyánů nebyla oblíbená. Mnoho lidí bude povídat a ještě více lidí si pomyslí, že Mynorse z úzké stezky mládenecké obezřelosti svádějí hlavně její peníze. Už si představovala všechny ty narážky, výmluvná pokývnutí, špulení rtů, krčení ramen a zdvíhání obočí. „Peníze všechno spraví“; to bylo přísloví dne. Nestarala se však. Měla správnou a neotřesitelnou úctu k sobě samé, základ všech silných a spravedlivých povah; a věděla nade vši pochybu, že ona sama, její duch i její tělo, vzbudily v Mynorsovi touhu, i když zajisté necítil k majetku nepřekonatelný odpor.

Mynors a Anna se soustředili v tiché dohodě na malou Anežku. Mynors ji nepřestával škádlit a Anežka se osmělila a začala mu odmlouvat. Kráčela mezi nimi a oni se přes její hlavu smáli dětským řečem, vyměňujíce si tak poselství, pro drsné prostřednictví slov příliš jemná a odstíněná.

Když se přiblížili k parku, uzřeli za železničním náspem pódium kapely a zaslechli tóny „Císařské hymny“. Syrové, plápolavé zvuky se zmírňovaly poutí v teplém, klidném vzduchu, jemně vnikaly do uší v měkkých vlnách a rozbušily každé srdce nezvyklými city. Děti vyrazily vpřed a staří lidé si nevědomky začali počínat vesele a bujaře.

Park stupňovitě stoupal od nádraží k ulici malých vil téměř na hřbetu vrchu. Od pozlacených branek až k nejdrobnějším sazeničkám pelargonií zářilo všechno novotou, červená barva převládala. Správcův domek, pódium pro kapelu, kiosky, zábradlí, altánky dotíraly na oko jednotnou červení cihel a tašek a zastiňovaly sinavá stébla trávníku a křehké stromečky. Nekonečný dav se musil srazit v těsný zástup, chtěl-li se pohybovat, a prohlížel si jednu po druhé nejrůznější zajímavosti, o nichž se už podrobně poučil v „Staffordshirském zpravodaji“ – vodopád, jeskyni, jezero, labutě, člun, lavičky, keramiky, sochy a se zaujetím slabikoval jména dárců, zřetelně napsaná na uměleckých a řemeslnických výtvorech, které z různých pohnutek věnovali městu jeho občané. Mynors klestil oběma dívkám cestu po hlavní aleji k nejvyšší terase a vážně posuzoval každou věc podle jejích předností; tu schvaloval, tu zavrhoval. Když došel k závěru, že park beze sporu vypadá úctyhodně, vyjádřil tím jen nadšený obdiv místních občanů. Město se pyšnilo svým úspěchem, a to právem. Třebaže tento skrovný park radosti neoplýval líbezností, zvětšoval červánky touhy po kráse, a to v okrese, už dlouho vydaném na pospas neodčinitelné ohavnosti.

Mynors se pozdravil s mnoha známými, minul s dívkami kapelu a nakonec stanul na vrchní terase, téměř opuštěné. Pod nimi se rozkládalo bludiště střech, kterému vévodil zlatý anděl radniční věže. Bursley, odvěký domov hrnčířů, se může pochlubit tisíciletou minulostí. Leží u severního konce rozsáhlého údolí, jež bylo za krále Alfreda[4] jistě jedním z nejpůvabnějších koutů Anglie, dnes je však znetvořeno mravenčí prací čtvrt miliónu lidí. Pět sousedních měst – Turnhill, Bursley, Hanbridge, Knype a Longshaw – spojených jedinou hadovitou silnicí o délce asi osm mil, zatopilo údolí jako pět velikých jezer. Bursley je matkou rodiny, ale velikostí vyniká Hanbridge. Jsou to města bědná, odporného vzhledu – ponurá, tvrdých tvarů, zlověstná; a jedovaté výpary jejich pecí a komínů pošpinily a vysušily okolní kraj, že na mořskou míli daleko byste nenašli ve vesnicích ani pěšinku, která by nebyla leč hubeným a směšným paskvilem na kouzla venkova. Nic všednějšího nad rudohnědé ulice, bez ladu nakupené; zdánlivě nic vzdálenějšího romantiky. Než řekněme hned, že poezie žije i zde – poezie, jež se vnímavým očím zjeví vždy, i uprostřed průmyslu, a uhlazuje drsnost, zkrášluje špínu mohutných alchymických proměn. Jen se zahleďte z vysoké terasy, kde začíná plát láska, dolů do údolí, obejměte jediným pohledem celý ten amfiteátr opásaný kouřem, a snad pochopíte tajemství a svrchovaný význam onoho obrovského Konání, které tam dole kypí. Měšťané nehloubají často, a proto se stydí, když je někdo obviní, že zohyzdili půl hrabství, aby se uživili. Nechápou, že takové mrzačení přírody znamená jen epizodu v její nekonečné válce s člověkem a že nemají proč se kát. Ano, zde stíhá přírodu odplata za část její zlověstné krutosti. Příroda panovačně přikazuje člověku, aby se udržoval a množil; a zde je jedno z míst, kde člověk svou poslušností přírodu zraňuje a ubližuje jí. Daleko za hranicemi města, kde pomocnému uhelnému a ocelářskému průmyslu se daří uprostřed trosek zeleně, se odehrává zápas, zuřivý, děsivý, hrdinský – tak nelítostně pustoší člověk přírodu, tak nezkrotně se příroda bez ustání zotavuje. Na jedné straně rve člověk z útrob přírody prostředky k její zkáze: na druhé straně – neohrožená, vytrvalá statečnost. Tráva roste; není zelená, ale roste. V samém srdci údolí, oplocena pecemi, stále ještě stojí zemědělská usedlost a o žních se svážejí začazené snopy.

Kapela začala hrát. Obecenstvo v parku lenivě odpočívalo a v urputném klidu slunečních paprsků se zdálo, že ze snaživé čilosti pracovních dnů okresu zůstalo jen šepotavé ticho. Avšak všude na obzoru, i blíže, vyvrhovaly pece těžký kouř přes okraj oblohy. Konání nikdy neustávalo.

„Pane Mynorsi,“ řekla Anežka po chvilce mlčení, stále se držíc jeho ruky, „kdy ty pece vychladnou?“

„Vůbec nevychladnou,“ odpověděl, „jen když je stávka. Znovu je zapálit stojí sta a sta liber.“

„Opravdu?“ pravila neurčitě. „Tatínek říká, že právě kouř nedá růst mým karafiátům.“

Mynors se obrátil k Anně. „Váš otec je zřejmě zdraví samo. Viděl jsem ho venku dnes ráno ve tři čtvrti na sedm, je svižný jako chlapec. Ten má kořínek!“

„Ano,“ odvětila Anna, „vstává vždycky v šest hodin.“

„Vy ale jistě ne.“

„I já.“

„A já také,“ vmísila se Anežka.

„A jak se vám líbí v Bursley ve srovnání s Hanbridgem?“ pokračoval Mynors. Anna chvíli otálela s odpovědí.

„Mám to tu radši,“ řekla. „Z počátku – vloni – jsem si už myslela, že si tady nezvyknu.“

„Mimochodem, váš otec hodně kázal v hanbridgeském obvodu, jestli se nemýlím?“

„To už jsou léta,“ rychle dodala.

„A proč vlastně nechce u nás kázat? Vždyť vy jistě víte, že nám chybějí místní kazatelé – míním dobré kazatele.“

„Nemohu vám říci, proč teď otec nekáže,“ Anna se při řeči zarděla. „Měl byste se ho spíše zeptat sám.“

„To také udělám,“ zasmál se. „Brzy ho navštívím – snad někdy večer v příštím týdnu.“

Anna se podívala na Jindřicha Mynorse, když vyslovil ta překvapující slova. Tellwrightovi žili v Bursley už rok, ale žádný návštěvník dosud nepřekročil práh jejich domu až na duchovního (a to jen jednou) a na takové ubohé zpronevěřilce, kteří opožděně přicházeli zaplatit s mnoha omluvami a s úlisnou smířlivostí nájemné.

„Kvůli obchodu?“ řekla a modlila se, aby ho nenapadlo poctít je pouze zdvořilostní návštěvou.

„Ano, obchod,“ zlehka odpověděl. „Vy budete doma, doufám?“

„Jsem vždycky doma,“ pravila. Byla by ráda věděla, o jaký obchod jde, a ulevilo se jí, že Jindřich bude mít pro svou návštěvu alespoň trochu věcnou záminku; ale již nyní jí srdce bušilo bojácným zmatkem při pomyšlení na Jindřichovu přítomnost v domácnosti.

„Koukejte!“ vykřikla Anežka, která měla oči všude. „Tamhle jde slečna Suttonová.“

Mynors i Anna se rychle ohlédli. Blažena se k nim blížila po terase. Byla oblečena podle poslední módy v růžových mušelínových šatech, s kloboukem, rukavicemi a slunečníkem stejné barvy, a vypadala jako příjemný a dosti působivý obrázek, přes nehezký kulatý obličej a silnější postavu. Nesla se jako velitel. S poctivýma, prostýma očima se snoubila nevědomky osvojená nadutost člověka, zvyklého stálé úctě. Mezi mladými ženami, činnými ve wesleyánské nedělní škole, neměla Blažena společensky sobě rovnou. Učila obyčejně v odpolední škole, ale nedávno posunula svou práci z odpoledne na ráno, protože jí naznačili, že síla jejího vlivu a příkladu by mohla zmenšit trvalou nouzi o dopolední učitele.

„Dobré odpoledne, slečno Tellwrightová,“ řekla Blažena, když k nim došla. „Tak jste se přišla podívat na park?“

„Ano,“ odvětila Anna a pak se trapně odmlčela. Chovaly se nuceně, bylo to nejasně slyšet z tónu obou, a Mynorsův pozdravný úsměv Blaženě prozrazoval, že i on je poněkud na rozpacích.

„My už jsme se viděli,“ řekla mu kamarádsky Blažena, aniž mu podala ruku; potom se sklonila a políbila Anežku.

„Co tu děláte, mademoiselle?“ zeptal se jí Mynors.

„Otec je tam dole, poblíž jezera. Spatřil vás a poslal mě, abych vám vyřídila, že k nám máte dnes zcela určitě přijít na večeři. Přijdete, ano?“

„Ano, děkuji. Měl jsem to v úmyslu.“

Anna věděla, že jsou příbuzní a že Mynors často dochází k Suttonovým, ale jejich blízká důvěrnost jí nicméně otřásla. Nemohla potlačit nádech lítosti, jakkoliv považovala svým rozumem takový cit za nesmysl. A nejen jejich intimita budila v ní pohnutí – i Blaženiny hezké šaty a přirozené uhlazené chování, vedle něhož její ubohoučké hadříky a svázaný jazyk byly ještě nápadnější. I to, že Blažena byla tak blízko Mynorsovi, Annu téměř uráželo. Ale v skrytu srdce věděla, že v jádru a z gruntu převyšuje tuto zářivou dceru úspěchu, které se přesto obdivovala. A její duše se blahosklonně smířila s duší té druhé.

Začali hovořit o parku.

„Papá tvrdí, že tím nesmírně stoupne cena půdy tam nahoře,“ pronesla Blažena a ukazovala opentleným slunečníkem na několik parcel, které se vysoko na kopci táhly k severu. „Pan Tellwright vlastní většinu z nich, že ano?“ dodala a obrátila se na Annu.

„Ano, myslím,“ odvětila Anna. Mluvit o otcově majetku ji trýznilo.

„Za pár měsíců je pochopitelně budou pokrývat ulice. Bude stavět sám nebo je prodá?“

„Nemám nejmenší potuchy,“ odpověděla Anna a pokoušela se o veselý tón; pak se odvrátila a pozorovala dav. Těsně u pódia kapely stál její otec, malý, podsaditý, růžolící muž středních let v ošumělém hnědém oděvu. Poznal ji, upřeně zíral a kývl se svým pitvorným a dvojsmyslným úšklebkem. Pak se prodíral bokem ke vchodu do parku. Z Anniných společníků ho nikdo neviděl. „Anežko, zlatoušku,“ řekla znenadání, „už musíme jít, nebo přijdeme pozdě k svačině.“

Když se obě ženy loučily, jejich oči se setkaly a ve vteřince kratičkého okamžiku se každá z nich pokoušela vykroutit z té druhé pravdivou odpověď na otázku, která ležela nevyslovena v hloubi srdce. Potom Anna dala sbohem Mynorsovi, jehož pohled na rozchodnou jí zpíval svou písní, vzala Anežku za ruku a nechala Jindřicha s Blaženou o samotě.

1. 2 Metodistickou církev, která je v některých oblastech Velké Británie početně velmi silná (především ve Walesu) a v USA má dokonce několik miliónů věřících, založil John Wesley (1703–1791) roku 1739. Důraz na prostý, neokázalý život získal novému směru značný ohlas v lidových vrstvách, takže metodismus se stal v 18. století jediným široce organizovaným náboženským hnutím, které působilo na pracující lid. Wesley kázal pod širým nebem. Původní členové trávili čas hovorem, v němž jeden druhému otevřeně popisoval stav svého srdce. Wesley uznával 39 bodů oficiální anglikánské církve a nikterak se s ní ve svém učení nerozcházel. Lišil se však od anglikánů velkou zaníceností, vírou v bezprostřední působení Ducha svatého na svědomí věřících (tzv. probuzení – Revival). Proto se nakonec s anglikánskou církví rozešel. Na své cestě do Ameriky se seznámil s českými bratry, kteří na něho hluboce zapůsobili.

2. 3 Burslem, Hanley, Longton, Fenton, Tunstall. V r. 1910 byla tato města sloučena v jediné pod názvem Stoke-on-Trent. Je tu rozvinutý hrnčířský průmysl. Bennett uvádí jména jednotlivých měst v pozměněné formě.

3. 4 Král Alfred Veliký (871–901) – slavný král z období dějin staré Anglie, který uhájil území Wessexu proti dánským nájezdníkům. Položil základy k organizačnímu sjednocení Anglie. Zval k sobě učence z Evropy a sám napsal několik vynikajících spisů.

KAPITOLA II

Lakomcova dcera

Anna seděla na svém oblíbeném místě u arkýřového okna předního přijímacího pokoje, kde trávívala v létě nedělní večery, a pozorovala, jak pan Tellwright a Anežka mizí na svahu Trafalgarské silnice na cestě ke kapli. Trafalgarská silnice je dlouhá, pod různými názvy probíhá od jednoho konce Pětiměstí k druhému a spojuje je jako řeka. Ephraim Tellwright se dosud pamatoval na dobu, kdy tento úsek byl jen venkovskou pěšinou, vroubenou loukami a poli zeleniny. Teď tu stála ulice s domy až k Bleakridgi, kde bydlili Tellwrightovi, a ještě dále; druhou stranu kopce pokrývaly domy jen řídce a táhly se až k daleko vysunutým hranicím města Hanbridge. V obvodu Bursley byl Bleakridge nejpříjemnější čtvrtí města – Hillport, sídlo nejvyšší elegance, měl svou vlastní správu a úřady – a bydlit na horním konci Trafalgarské silnice stále rozněcovalo ctižádost mnoha občanů, i když přirozený růst města připravil Bleakridge o část výjimečného postavení, jemuž se kdysi těšil. Trafalgarská silnice měnila svou tvář na pouti od středu města k Bleakridgi. Na začátku se střídaly továrny a malé obchody; u paty svahu v délce asi čtvrt míle nastoupily lepší domky; a u konce kopce terasovitě stoupaly domy zámožných – postavené po jednom i v dvojicích, s činží od pětadvaceti do šedesáti liber ročně. Tellwrightovi obývali Panskou terasu (už jen název připomínal velký statek, který dříve zabíral západní svah vrchu) – jednopatrový dům z nažloutlých cihel, s dlouhou úzkou zahradou vzadu; činže obnášela třicet liber. Přímo naproti stál uprostřed pozemku starobylý červený zámeček – domov dvou generací rodiny Mynorsů, nyní sídlo školy, neboť rodina Mynorsů v okrese vymřela až na jednoho člena. O něco výše shlížela na Panskou terasu impozantní řada čtyř nových domů, prý nejlépe navržených a nejlépe postavených v městě; stály odděleně jeden od druhého a každý z nich byl obýván svým vlastníkem. Nejblíže Panské terase stál dům radního Suttona, odhadovaný na šedesát liber ročně. O něco níže pod Panskou terasou, ještě na téže straně kopce, žili wesleyánský superintendent, vikář kostela svatého Lukáše, městský radní a lékař.

Bylo téměř šest hodin. Slunce svítilo, ale milosrdněji; a země vychládala v mírné, zadumané záři letního podvečera. Zdálo se, že i parní vůz, který uháněl s nákladem veselých cestujících k Hanbridgi, se řítí zkroceně; zvon římsko-katolické kaple zněl jako zvon vesnického kostela, ozývajícího se v dáli; zvuky rychlých, avšak střízlivých kroků věřících se mírumilovně nesly k uchu. Pocit klidu zesílil a Anna, pohroužena do zamyšleného ticha, hleděla bez cíle z otevřeného okna na svažující se silnici, která se ztrácela míli odtud v nejasných, vypouklých tvarech pecí, zalitých mdlým oparem. Kniha z Veřejné knihovny jí ležela v klínu; nebyla s to dát se do čtení. Nevnímala nic než pokojné kouzlo snění. Její mysl, pobídnuta odpoledními dojmy, zlomila pouta obvyklé kázně a s rozkoší volně bloudila světem vzpomínek s očekáváním budoucího. Vzpomínat a doufat; to stačilo pro radost.

V blednoucích obrazech z minulosti, z nichž jako by přísnost a bolest tajemně zmizely, byl vždycky hlavní postavou otec – zlověstná a obávaná osoba, kterou nenáviděla rozumem, ale milovala neposlušným srdcem. Ephraim Tellwright[5] byl jedním z nejzvláštnějších a nejzáhadnějších mužů Pětiměstí. Jeho životní dráhu znali všichni, neboť ho proslavilo bohatství; o tajemstvích jeho nitra však nikdo nic nevěděl kromě Anny, a to, co malá Anna poznala, vytušila spíš vnuknutím než úsudkem. Narodil se v Hanbridgi a zdědil nepatrné jmění po otci, vynikajícím wesleyánském metodistovi. Jeho povolání hrnčířského odhadce mu pomohlo zvolit výhodné investice a tak ve věku třiceti let měl na dvacet tisíc liber a přitom bydlel v podnájmu, takže ročně utrácel kolem sta liber. Když mu bylo třicet pět, oženil se náhle bez jakýchkoliv viditelných a předběžných námluv s dcerou obchodníka s dřevem z Oldcastlu a krátce po svatbě jeho žena zdědila po otci osmnáct tisíc liber. Manželé žili nenáročně a usadili se v malém domku v Pirefordu, mezi Hanbridgem a Oldcastlem. Nikoho nenavštěvovali a nikdo je neviděl spolu, leč v neděli. Jeho žena byla růžolící, velmi prostá a nenápadná bytost, která se snadno usmívala, ale s potížemi vyjadřovala a která v očích ostatních lidí zřejmě žila v pokorné spokojenosti a radosti. Po pěti letech se narodila Anna a v dalších pěti letech paní Tellwrightová zemřela na růži. Vdovec si najal hospodyni; jinak jeho život pokračoval beze změny. Nikdo cizí nenavštívil dům, hospodyně si na klepy nepotrpěla; pověsti se však šíří a lidé si zvykli dívat se na Tellwrightovo dítě a na jeho hospodyni se soucitem.

Po celou tu dobu působil jako „dobrý wesleyán“, kázal, učil a cele se věnoval různým úkolům, spojeným s hanbridgeskou kaplí. Po mnoho let byl pokladníkem farnosti. Z nejranějších Anniných vzpomínek byl obraz otce, jak přichází jednoho nedělního podzimního večera po výroční bohoslužbě pozdě k večeři a vysypává na bílý ubrus peněžitý obsah několika váčků z kamzičí kůže. Pamatovala se, s jakou překvapivou obratností počítal mince, dokázala si vybavit zvláštní vůni váčků a matčino lichotivé zvolání „ach, ty jeden Ephraime!“. Tellwright patřil svým původem ke staré gardě metodismu; v rodině žila tradice svaté odvahy ve jménu čistého učení: jeho otec, občan bursleyský, se bil v boji, který předcházel slavnému odtržení Původních metodistů[6] roku 1808 v Bursley, hrál významnou roli ve Warrenových šarvátkách[7] z dvacátého osmého roku a ve zhoubné letáčkové aféře z roku 1849, kdy metodismus ztratil sto tisíc členů. Ephraim vykládal mysterium vykoupení na vesnických shromážděních a povídal si s Bohem při modlitebních schůzkách ve velké kapli Bethesda; ale prováděl všechno jako rutinu, neobratně a bez nadšení, a to jen proto, že si tím získával neochvějné postavení v samém jádru společnosti. Ani učení, ani duchovní stránka metodismu ho příliš nezasáhly. Zajímaly ho především finanční plány organizace, bez jejichž pomoci nemůže mít žádná náboženská propaganda úspěch. A v peněžních záležitostech spasitelské věci nesmírně vynikal – rozkolníkům totiž poskytuje trvalý vzruch ustavičně vybírat dluhy a poskytovat nové záruky. Zprostředkovávat hypotéky, šikovně sestavit žádost, připravovat oslavy výročí, mohutná probuzení – v tom se o jeho vůdcovství nesmělo ani zapochybovat. Na farnost se díval jako na „výnosný podnik“ a Ephraim jej udržoval v chodu, seč mohl, sloužil Bohu ve výboru a nad výpisy z účtů. Duchovní sice dokázal zapřísahat a přivést zbloudilé na lavici hříšníků, ale výdaje na jednu spasenou duši mohl srazit jen Ephraim Tellwright; takovým způsobem rozšiřoval hranice království nebeského.

Tři roky po smrti jeho první ženy se šeptalo, že se znovu ožení a že jeho volba padla na mladou, osiřelou dívku, o třicet let mladší, která „pomáhala“ v papírnictví, kde kupoval denně noviny. Pověst byla podložená. Anna, tehdy osmiletá, se živě pamatovala na příchod bledé ženy a na své houževnaté pokusy vysvětlit, omluvit nebo alespoň osladit této zahloubané a křehké bytosti nesmiřitelnou tvrdost otcovy povahy. Anežka se narodila do roka manželství a bledá dívka zemřela na horečku omladnic. Onen rok znamenal tragédii, která nemohla být bolestivěji dovršena, i kdyby rok byl trval tisíc let. Ephraim přijal okamžitě do služeb starou hospodyni, což naplnilo Annu tajnou dětskou vzpourou, neboť jí bylo devět let a vyznala se ve všech domáckých pracích. Po dalších sedmi letech hospodyně zemřela, šedivá troska, kost a kůže, a Anna se v šestnácti letech stala paní domu; a navíc musela pečovat o malou sestru a hlídat ji. V té době Anna zpozorovala, že otec je všeobecně považován za velmi bohatého muže, kterému se málokdo vyrovná v celém okruhu Pětiměstí. Nic určitého však nevěděla – nemluvil nikdy o svých obchodech; věděla jen, že má domy a jiný majetek na různých místech, že v novinách čte nejdříve články o peněžnictví a že mu přicházejí poštou téměř denně dlouhé obálky. Jednou však zaslechla dohad – že prý má šedesát tisíc liber, nepočítaje v to majetek jeho první ženy, Anniny matky. Nicméně ji nenapadlo pokládat otce, řečeno bez příkras, za lakomce, až jednoho dne četla náhodou v „Staffordshirském zpravodaji“ některé podrobnosti poslední vůle a odkazu Viléma Wilbrahama, smírčího soudce, který právě zemřel. Pan Wilbraham byl známý magnát a dobrodinec Pětiměstí; jeho jméno všichni ctili; měl pěkné sídlo v Hillportu – Hillportský dům; a jeho nádherné koně jste mohli stále vidět, bujné a neklidné, v ulicích Bursley a Hanbridge. „Zpravodaj“ tvrdil, že čistá hodnota jeho majetku byla přísežnými znalci odhadnuta na padesát devět tisíc liber. Tato skutečnost dodala konečný a děsivý význam číslům, jež dříve Anně nic neříkala a vzbuzovala v ní jen představu něčeho obrovského. Ostrý protiklad mezi vybavením Hillportského domu a šestipokojového příbytku v Panské terase stačil, aby se Anna zamyslila v tichosti, ale hluboce.

Tellwright už dávno nechal obchodu a tři roky po smrti hospodyně opustil téměř úplně náboženskou práci k vážné škodě hanbridgeské farnosti. Na zarmoucené otázky odpovídal jen, že stárne a potřebuje odpočinek, a že přece musí být mnoho mladších mužů, kteří mohou za něho zaskočit. Vzdal se všeho kromě své lavice v kapli. Farnost byla ohromena, že tento vedoucí biblické třídy, laický kazatel a člen staršovstva tak náhle odpadl. Bylo to nevysvětlitelné zbloudění. A přece se záhada dala snadno vyřešit. Ephraim ztratil zájem o své náboženské povolání; už ho nebavilo, starý žár vychladl. Často se to stává mužům nad padesátku – i těm, kdož začali s pravdivým a posvátným nadšením, jež Tellwright nikdy nepocítil. Tellwright se lišil jen tím, že věren své povaze podlehl ihned novým pohnutkám a pranic se nestaral o veřejné mínění. Nakoupil pak celou řadu domků v Bursley a brzy nato se rozhodl přesídlit do města svých předků. Měl pro to důvodů víc než dost, ale především ho asi pohánělo ovzduší hanbridgeské wesleyánské kaple, které se mu jaksi protivilo. Jeho exodus byl tichou a zlomyslnou odvetou za tichou výtku.

Zdálo se, že teď mládne, zejména když se do jisté míry oprostil od nabručené zamlklosti, jíž se doposud vyznačovalo jeho chování. Roztomile pobíhal po městě jako starý veterán, rozhodnutý užívat krátké zimy života. Jeho podsaditá, houževnatá, rozvážná, nicméně čilá postava se stala známou figurkou v Bursley: onen zarůžovělý obličej s malýma modrýma očima, s hladkým vrchním rtem a s krátkým šedivým vousem pod hladkou bradou jako by zaplnil ulice a všude nabízel hádanku svého matného úsměvu. Ačkoliv žádný přítel nikdy nepřekročil práh jeho domu, měl mnoho známých od potkání. Avšak nebylo snadno se s ním dát do řeči a jen zřídkakdy vyjádřil názor; jeho poznámky nevynikaly zrovna pozoruhodnou chytrostí. Žil ve svém nitru, nepoznán. Lidé z něho pochopitelně udělali zázračnou legendu a on, pohybuje se v slávě oné legendy, přijímal jejich užaslou posvátnou bázeň – bázeň, lehce zbarvenou pohrdáním nad jeho malou okázalostí a veřejným leskem. Obchodníci, s nimiž jednal, rádi mluvili o jeho schopnostech a zasévali tak onu solidní úctu, založenou na osobním poznání jeho schopností, kterou ani jeho ošumělé šaty nemohly oslabit.

Ke dveřím domu přišla mlékařka a vyrušila Annu. O nedělních večerech se střídala doma s otcem, aby přijala večerní mléko a ohlídala dům. Angorská kočka s jedním uchem předběhla Annu ke dveřím, jakmile zaslechla řinkot bandasky. Malá obtloustlá dívka z mlékárny odměřila pintu mléka do Annina džbánu a ulila na schod almužnický příspěvek pro kočku. „Má ráda čerstvé, slečno,“ řekla dívka, usmála se na nenasytnou kočku a s pozdravem „příjemný večer“ odkvapila dolů po ulici, upažujíc silnou červenou ruku, aby vyrovnala váhu bandasky v druhé ruce. Anna se zahálčivě opírala o veřej a čekala, až kočka dolízá mléko; zatím rozkymácená postava mlékařky zmizela v dolíku silnice. Pojednou Anna vpadla do domu, přibouchla dveře a zůstala stát na rohožce vyplašená a celá zděšená. Zahlédla v dálce Jindřicha Mynorse, jak se blíží k jejich domu. Kuchyňské hodiny odbíjely zrovna sedm hodin a Mynors měl být podle zaběhnutého pořádku na svém místě v „orchestru“ kaple (nebo, jak tomu jiní říkají, na „sedadlech zpěváků“), kde obdivovali jeho baryton. Anna se neodvažovala dohadovat, jaký podnět ho přiměl k takové mimořádné, neuvěřitelné výjimce. Neodvažovala se dohadovat, ale proti své vůli tomu rozuměla, a to znepokojilo její citlivé a nesmlouvavé svědomí. Srdce jí začalo rychleji tlouci; bylo jí úzko. Ví snad, že otec a sestra ji nechaly samotnou v domě, a proto ji chce navštívit? To je zcela vyloučeno; a přece se toho bála, a rděla se, sama samotinká na chodbě, nu, hanba. Už slyšela jeho ostré, rozhodné kroky a zasklenou výplní dveří viděla obrysy jeho postavy. Zastavil se; položil ruku na branku a Anna přestala dýchat. Strčil do vrátek a pak, snad mu to našeptal nějaký blahoslavený anděl, je zase zavřel a stoupal dále po ulici… Po chvilce Anna odnesla mléko do kuchyně; stála bez hnutí u kredence a oddávala se hlubokému rozjímání, všechny svaly napjaté. Poznenáhlu jí slzy vstoupily do očí a kanuly; kořenily podivnou a mystickou rozkoš, příliš bolestnou, aby se dala vydržet. Jako by ji někdo nutil, vyběhla ven a pádila dolů po zahradní stezce k nízké zdi, odkud bylo vidět šedá pole údolí až k Hillportu. Zrovna naproti, půl druhé míle odtud, kraloval na hřbetu vrchu hillportský kostel, tmavý a zřetelný proti oranžovému nebi. Napravo a poněkud blíže se kupila ústřední část města, řada za řadou bohatě zbarvených pecí a komínů. Po polních pěšinách se pomalu procházeli milenci. Slunce vznešeně klesalo a v jeho ruměnci bylo všechno pokojné, zemdlené, krásné. Anna se opřela pažemi o zeď. Uvědomila si daleko naléhavěji než odpoledne, že v jejím životě jedno období končí a druhé začíná. Porobena drsnými tradicemi a přísným svědomím, netroufla si nikdy ani snít o možnosti útěku z otcovského nevolnictví. Nikdy nepřekročila pohledem obzory svého světa a v myšlenkách na povinnost a oběť hledala duševní uspokojení. Nejhorší tyranie neotupila její smysl pro povinnost k otci; a snad si ani neuvědomovala, že láskou a milkováním obou pohlaví spíše pohrdala. Takovými věcmi nejen trochu opovrhovala, ale také s nimi do jisté míry nesouhlasila, neboť měla za to, že člověk je určen pro vyšší cíle. A vždyť vlastně nade mne se mohou právem cítit povznešeni milenci a ne já, problesklo jí náhle hlavou. Pochopila, jak ubohoučce a po kapkách odtékala až dosud úzkým korytem vlažná voda proudu jejího života, a že tomu tak mohlo být navždy. Nyní se však vyřinula vroucí, bouřlivá a široká řeka a otevřela nové a vábné průhledy. Žila; oči se jí otevíraly a nacházela odvahu k radosti. Teď, kdy stála vykloněna přes zeď, nebylo by jí už vadilo, kdyby ji byl Jindřich Mynors toho večera opravdu navštívil. Kouzlo touhy ho přimělo odmrštit zvyk a opatrnost a Anna v tom postřehla cosi nádherného a svobodného. Já jsem magnet, který dokázal vytáhnout ten vzor a příklad patřičného chování z přísného okruhu ctnostných obyčejů! Ona, odstrčená lakomcova dcera, je příčinou takové nevídané věci. Ta myšlenka ji mámila. Nebýt zdi, byla by upadla. Téměř v extázi zašeptala: „Miluje mě.“

Taková tedy byla Anna Tellwrightová, asketická, všední, nevnímavá.

Za okamžik, který jí připadal jako minuta i jako věčnost, se vrátila do domu. Jen vstoupila do kuchyně, zaslechla netrpělivé klepání na hlavní vrátka.

„Konečně,“ řekl zlostně otec, když otvírala dveře. Jedním slovem nad ní obnovil svou strašnou vládu. Anežka bojácně pokukovala z jednoho na druhého a proklouzla kolem nich do domu.

„Byla jsem na zahradě,“ vysvětlovala Anna. „Čekáš tu už dlouho?“ Pokoušela se o omluvný úsměv.

„Nanejvýš čtvrt hodiny,“ odpověděl s ještě hrozivějším vztekem.

„Dnes večer už nepromluví,“ pomyslila si se strachem. Mýlila se však. Když pečlivě pověsil sváteční klobouk na věšák, obrátil se k ní a pravil s podivným úsměvem:

„Sestřinko, ty jsi snila s otevřenýma očima, viď?“

„Sestřinko“ jí často mazlivě říkávala Anežka, ale otec ji tak oslovoval jen v nejvzácnějších okamžicích. Obrat k vlídnosti, nevysvětlitelný u tohoto muže, který dokázal celé dny děsivě mlčet, když ho bezděčně popudila, přivedl Annu z míry. Co se dozvěděl? Co zas ty staré oči spatřily?

„Zapomněla jsem,“ zakoktala a vzpamatovávala se celá šťastná, „zapomněla jsem na čas.“ Cítila, že přese všechno je mezi nimi pouto, jež nic na světě nemůže zlomit – pouto pokrevenství. Jsou otec a dcera, spojeni tajemnými, avšak bytostnými svazky. Rod Tellwrightů si nepotrpěl na polibky, ale Annu přesto popadla letmá touha přitisknout tohoto tyrana k srdci.

1. 5 Tellwright – výrobce tašek, cihel; jméno, které se hojně vyskytuje v tomto hrnčířském okrese.

2. 6 V letech 1807–1810. Vznikla Původní metodistická církev – Primitive Methodists. Vinili wesleyánské metodisty, že ztratili nadšení zakladatelů církve a věnují se jen otázkám administrativním. Znovu organizovali shromáždění pod širým nebem, četná probuzení. Docházelo k půtkám s wesleyány. Roku 1932 se opět spojili s wesleyánskými metodisty a se Spojenou metodistickou církví v jednotnou církev metodistickou.

3. 7 Dr. Samuel Warren (1781–1862), metodista, po němž bylo nazváno hnutí „Warrenitů“, kteří se odtrhli od wesleyánských metodistů a vytvořili Spojené svobodné metodistické církve – United Methodist Free Churches.

KAPITOLA III

Narozeniny

Příštího jitra nic nenasvědčovalo tomu, že se přihodilo něco neobvyklého. Sotva hodiny v kuchyni odbily osm hodin, Anna odnesla do zadního přijímacího pokoje podnos s talířem slaniny a s konévkou kávy. Na stole bylo už prostřeno k snídani pro tři osoby. Okem hospodyně přelétla stůl a zvolala: „Otče!“ Pan Tellwright zasazoval v předsíni několik sklovitě pálených dlaždic. Vstoupil bez kabátu, pustil zednickou lžíci na krb a posadil se na konec stolu, nejblíže k ohništi. Anna seděla proti němu a nalévala kávu.

Na míse bylo šest plátků slaniny. Pan Tellwright dal jeden plátek na talíř a pečlivě jej položil před Anežčinu prázdnou židli, dva plátky přidělil Anně a sám si nechal tři.

„Kde je Anežka?“ otázal se.

„Přijde hned – dokončuje početní úkol.“

Uprostřed stolu stál proti zvyku malý džbánek s karafiáty. Pan Tellwright si jej hned všiml.

„Copak to tu máme?“ pravil a ukázal na džbánek.

„Anežka mi je dala, jak jen vstala. Sama je vypěstovala, víš?“ řekla Anna a dodala: „Mám dnes narozeniny.“

„Ó!“ zvolal s posměšným přídechem v hlase. „Už jsi ženou, děvče.“

U jídla se o tom již nikdo nezmínil.

Anežka v zástěrce, nohatá, se vřítila do pokoje. Trhnutím hlavy odhodila světle zlaté vlasy z čela, tiše vklouzla na své místo a pokradmu hleděla na pána domu. Pak začala míchat kávu.

„Tak, mladá dámo,“ řekl Tellwright úsečně.

Podívala se na něho s vylekanou otázkou v tváři.

„Čekáme,“ vysvětlil.

„Ach tak!“ řekla Anežka rozpačitě. „Myslila jsem, že už jste se pomodlili. Otče, Bože náš, rač požehnati těchto darů, které z Tvé štědré pravice přijímati budeme a k službě našeho Pána a Spasitele, Ježíše Krista, amen.“

Snídaně probíhala tiše. Snídaně v osm, oběd v poledne, svačina ve čtyři, večeře v osm; všechna jídla se v této domácnosti odbývala naprosto přesně a vždycky stejným pořádkem. Pan Tellwright zřídkakdy promluvil a jeho příklad vnucoval ticho i dívkám, které se cítily jako jeptišky, když se účastní nějakého vážného, ale jednotvárného a jen z povinnosti konaného obřadu. Ráno pokoj nevyhlížel vesele, neboť okno bylo malé a vedlo na západ. Kromě stolu a tří žíněných židlí sestával nábytek pokoje z křesla, houpací židle z ohýbaného dřeva a ze šicího stroje. Ošlapaný bruselský koberec pokrýval podlahu. Nad krbem byla rytina „Světla světa“[8] v rámu z hlazeného hnědého dřeva. Ostatní stěny zdobilo několik rodinných fotografií v černých rámech. Ze stropu visel dvojramenný lustr, na jedné straně poněkud prohnutý pod vahou patentní plynové punčošky a skleněného stínidla; strop nad plynovou punčoškou ztratil téměř všechnu barvu. Po obou stranách krbu stály skříně, asi tři stopy vysoké; na skříních ležely lepenkové krabice, košíček se šitím a Anežčiny školní knihy. Na okenním rámu stál na talířku kořenáč s rezedami. Mouchy bzučely sem a tam dokořán otevřeným oknem a ustavičně se odrážely se strašnými nárazy od okenních tabulek. Na modře dlážděném dvorku se olizovala kočka ve sluneční záři a vypadala při svém úkolu náramně soustředěně.

Pan Tellwright si vyžádal druhý a poslední šálek kávy, vypil ji a odsunul talíř na znamení, že dosnídal. Potom sebral z krbu po pravici hromádku dopisů a pečlivě otvíral jeden po druhém. Když srovnal korespondenci do zploštělé kupičky, nasadil si brýle s ocelovými obroučkami a dal se do čtení.

„Mohu vzdát díky, tatínku?“ zeptala se Anežka a on přikývl, upřeně ji pozoruje přes brýle.

„Bohu budiž díky za dobrou snídani, amen.“

Ve dvou minutách bylo sklizeno ze stolu a pan Tellwright osaměl. Pracně pročítal sdělení právních zástupců, tajemníků společností a nájemců a z kuchyně k němu doléhal hovor dcer. Anna myla nádobí a Anežka utírala. Potom proletěly rychlé kroky přes dvorek: Anežka odešla do školy.

Když pan Tellwright vyřídil dopisy, chopil se znovu zednické lžíce a zasadil poslední kachlíky v předsíni. Pak si oblékl kabát, vzal dopisy ze stolu v zadním pokoji, odešel do předního přijímacího pokoje a zavřel dveře. Zde byla jeho pracovna. Zaplňovaly ji především starý dubový psací stůl a stará dubová židle, které získal po otci první ženy; na stěnách bylo pár ponurých olejových krajinek, stejného původu jako stůl a židle; podlahu nekryl žádný koberec, a byla tu jen ještě jedna židle. V rohu proti dveřím stál sejf. Na římse nad krbem bylo seřazeno několik knih – Woodfallův „Majitel pozemku a nájemce“, Jordanův „Průvodce stanovami společnosti“, Whitakerův „Almanach“[9] a „Pětiměstský věstník“. Několik drátěných pořadačů s napíchanými papíry viselo z římsy. Až na mahagonový stojánek s biblí, který stál u okna, nebylo již v pokoji vůbec nic jiného. Pan Tellwright usedl k psacímu stolu, otevřel jej a vyndal z jedné přihrádky balík rozličných dokumentů; zkoumal je jeden po druhém a občas porovnával se seznamem. Potom odemkl sejf a vyňal z něho jiný svazek dokumentů, jež byly zřejmě umístěny tak, aby byly snadno po ruce. S dokumenty v ruce otevřel dveře a zavolal:

„Anno!“

„Ano, otče,“ zněl její hlas z kuchyně.

„Potřebuji tě tu.“

„Za minutku. Loupu brambory.“

Když vstoupila, našla ho, jak sedí za psacím stolem jako obvykle. Neohlédl se.

„Prosím, otče.“

Stála v kartounových šatech a v bílé zástěrce, zalitá slunečním světlem, a čekala. Nemohla se dovtípit, proč si ji předvolal. Mezi snídaní a obědem otce nevídala. Konečně se obrátil.

„Anno,“ pravil drsným, úsečným tónem a pak se na okamžik zarazil, dříve než pokračoval. Jeho tlusté, krátké prsty držely seznam, s nímž před chvílí porovnával dokumenty. Čekala ve zmatku. „Řekla jsi, že máš narozeniny. Nezapomněl jsem na to. Ode dneška jsi plnoletá a něco tu pro tebe zbylo. Tvoje maminka měla vlastní majetek a podle vůle tvého dědečka ti má připadnout, až ti bude jedenadvacet. Správcem odkazu jsem já. Tvá maminka měla osmnáct tisíc ve státních papírech.“ Poslední dvě slova vyslovil s lehce posměšným důrazem. „To bylo téměř před dvaceti pěti lety. Dobře jsem za tebe investoval, úroky rostly, a tak jsem ti majetek téměř ztrojnásobil. K dnešnímu dni máš jen o chloupek míň než padesát tisíc. To už jsou slušné prášky, ne?“

„Padesát tisíc – liber,“ vyděšeně vykřikla.

„Tak, tak, děvče.“

Pokoušela se mluvit klidně. „Chceš říci, otče, že mi to všechno patří?“

„Patří ti to podle vůle tvého dědečka – cožpak jsem ti to neřekl? Zákonem jsem vázán předat ti tvůj majetek dnešního dne a ty mi musíš řádně stvrdit příjem cenných papírů. Tady jsou a tady je seznam. Vezmi seznam, Anno, a předčítej; já budu zaškrtávat.“

Mechanicky uchopila modrý papír a četla:

„Toftendské doly a cihelna, s. s r. o., pět set akcií po deseti librách.“

„Minulý rok nesly deset procent,“ řekl, „a protože jde uhlí nahoru, vynesou letos patnáct procent. Podíváme se, holka, jak jsi silná v počtech. Kolik je patnáct procent z pěti tisíc liber?“

„Sedm set padesát liber,“ řekla, když došla k správné odpovědi nadlidským úsilím, důstojným onoho okamžiku.

„Správně,“ řekl otec potěšeně. „Uvědom si, že je to víc než dvě libry denně. Pokračuj.“

„Severní staffordshirské dráhy, základní akcie, deset tisíc dvě stě liber.“

„Správně. Stará severostaffordshirská ještě něco ve světě znamená. Vyleze to na pět procent. Pak musíš odprodat.“

Jen nejasně se dohadovala, co míní, a pokračovala: „Pětiměstské vodárny, s. s r. o., konsolidační dluhopisy, osm tisíc pět set liber.“

„To je trumfík, děvče,“ přerušil ji a díval se přes brýle na jakýsi bod venku na silnici. „Něco takového hned tak nepotkáš.“

„Norrisův pivovar, s. s r. o., šest set základních akcií po deseti librách.“

„Dvacet procent,“ prohodil starý muž. „Pravidelných dvacet procent.“ Ani se nepokoušel skrývat hrdost nad takovými investicemi. A pyšnil se právem. Byly aristokracií mezi investicemi, nejvybranější z celého trhu a opíraly se o obchodní podnikání, o jehož naprosté spolehlivosti věděl každý obchodník z Pětiměstí. Majitele vyznamenávaly jako slavný obraz nebo vzácná kniha. Umlčely všechny otázky a narážky. Kdyby byly předloženy před kteroukoliv porotu Pětiměstí jako svědectví o charakteru obžalovaného, téměř by ospravedlnily i vraha.

Anna četla dále seznam, který se zdál být bez konce. Nedostala se dosud k poslední položce a v mozku už jí šíleně vířily obludné číslice. Seznam obsahoval kromě všech možných anglických a amerických akcií různá vlastnictví v Pětiměstí a mezi nimi též hrnčířskou továrnu v Edwardově ulici, pronajatou Titovi Pricovi, řediteli nedělní školy. Annu poněkud znepokojilo, když shledala, že sama vlastní tuto továrnu; věděla, že se otec několikrát nepohodl s Titem Pricem a že tento majetek má i vážné nevýhody.

„To je vše?“ otázal se nakonec Tellwright.

„To je vše.“

„Celková jmenovitá hodnota,“ pokračoval, „obnáší podle mého odhadu čtyřicet osm tisíc padesát liber, a to poskytuje čistý roční příjem přibližně tři tisíce dvě stě devadesát liber. Nenajdeš, Anno, mnoho lidí v tomhle okrese, kteří by si mohli tolik připsat ke svému jménu – co povídám, ani polovičku ne – ať je to, kdo chce.“

Anniny pocity se podobaly pocitům dítěte, jež dostalo opravdickou lokomotivu, aby si s ní hrálo na zadním dvorku. „Co si s tím počnu?“ naříkavě se zeptala.

„Co si počneš?“ opakoval, povstal, zadíval se jí do obličeje a sevřel rty: „Co si počneš, jsi říkala?“

„Ano.“

„Budeš se o to starat. Starat se budeš o to. A pamatovat si, že ti to patří. Musíš podepsat seznam, převodní listiny a tyhle hloupůstky a pak s tím musíš jít do banky a říci panu Lovattovi, že tě posílám. Je tam čtyři sta liber. Dá ti šekovou knížku. Už jsem ho o všem zpravil. Budeš mít své vlastní konto, a to ti povídám, udržuj všechno v pořádku.“

„Tatínku, vždyť já nebudu ani za mák vědět, co dělat; je zbytečné o čemkoliv se mnou mluvit,“ klidně pronesla.

„Já tě to naučím,“ odpověděl. „Tu máš, vezmi péro a už ať se podepíšeš.“

Mnohokrát napsala své jméno, mnohokrát stvrzovala pečetí. Potom Tellwright srovnal papíry do balíčku a předal je Anně.

„Tady je ta hromada,“ pravil. „Držíš?“

„Ano,“ řekla.

Oba se rozpačitě usmáli. Na Tellwrighta zřejmě zapůsobila vznešenost jeho velkolepého zřeknutí. „Mám ti je schovat?“

„Ano, prosím.“

„Dej mi je tedy.“

Převzal zase všechny dokumenty.

„Otče, kdy se mám zastavit v bance?“

„Nejlépe hned dnes odpoledne – před třetí, nezapomeň.“

„Dobrá. Ale nebudu vědět, co dělat.“

„Máš přece jazyk v té své kebulce, ne?“ pravil. „Teď jdi a dej se zase do brambor.“

Anna se vrátila do kuchyně. Nebyla ani rozčilená, ani v povznesené náladě; ještě si nezačala uvědomovat dosah těch věcí. Jen matně věděla, jako voják zasažený kulkou, že se něco přihodilo. Loupala brambory šetrněji a úzkostlivěji než kdy jindy; tenounké slupičky byly téměř průzračné. Zdálo se jí, že si nemůže urovnat své city a vyznat se v nich, dokud se nesetká znovu s Jindřichem Mynorsem. Uvidět ho! Po ničem jiném na světě tolik nezatoužila; snad z pouhého pohledu vzejde něco určitého, snad, až na něm spočine očima, a ne dříve, ji napadne nějaké prosté řešení otázek, které před sebou nejasně rozeznávala.

Za oběda přinesl poslíček jejímu otci lístek. Přečetl jej, posměšně si odfrkl a hodil jej přes stůl Anně.

„Tu máš,“ řekl, „to se týká tebe.“

Dopis byl od Tita Price; prý ho rmoutí, že je nucen porušit své slovo, je však zcela nemožné, aby dnes splatil na nájmu dvacet liber; prý se vynasnaží zaplatit do týdne přinejmenším dvacet liber.

„Měla by ses tam zastavit, až půjdeš z banky,“ prohodil Tellwright, „a něco z něho dostat, i kdyby to bylo jen deset liber.“

„Musím jít do Edwardovy ulice?“

„Ano.“

„Co mám říci? Nikdy jsem tam nebyla.“

„Je nejvyšší čas, aby ses sama začala starat o svůj majetek. Musíš vyhledat starého Price a hezky mu povědět, že nemůžeš přijmout žádné výmluvy.“

„Kolik dluží?“

„Dluží ti celkem sto dvacet pět liber – je pět kvartálů pozadu.“

„Sto dva… No tohle!“ Anna se zděsila. Suma jí připadala větší než všechny tisíce a desetitisíce, které dnes ráno dostala. Vzpomněla si, že jejich domácnost utratí za týden asi jeden sovereign a že tedy Pricův dluh by je živil dva roky. Zadlužit se připadalo jí přímo odporné! Nemohla pochopit, jak zadlužený člověk může v noci spát. „Pan Price by se měl stydět,“ prudce vyhrkla. „Jistě by mu nedělalo potíže zaplatit.“ Představa upraveného a zavalitého ředitele nedělní školy, bohatě, téměř rozkošnicky oděného v šatech z jemného sukna, ji hluboce urážela. Že on, dlužník a rušitel slibu, má drzost modlit se za duše dětí, trestat jejich směšné, pokradmé přestupky, bylo skorem neuvěřitelné.

„Nech být! S Pricem je to v pořádku,“ poznamenal otec se zjevnou shovívavostí, což ji překvapilo. „Zaplatí, až bude moci.“

„Myslím, že je to hanba,“ důrazně opakovala.

Anežka se dívala se zmateným výrazem z jednoho na druhého; instinktem uhádla, že se stalo něco mimořádného, zatím co byla ve škole.

„Nesmíš být příliš tvrdá, Anno,“ řekl Tellwright. „Dejme tomu, že bys položila starého Tita. Co potom? Snad nedoufáš v nějakého nájemníka pro takovou barabiznu? I kdybys do toho vrazila tisíc liber, nájemníka tam nedostaneš. Ten majetek v Edwardově ulici byl tah tvého dědouška; já s tím neměl nic společného. Radši ber, co se ti dává.“

Anna se nestyděla za svou špatnou politiku, ale trošku ji mrzelo, že pan Price snad trpí za nedostatky jejího majetku.

Toho odpoledne ostýchavá a bojácná Anna strčila do tlustě natřených, zasklených dveří bursleyské odbočky birminghamské, sheffieldské a okresní banky, jejíž bohatá a prostorná budova se pánovitě vypíná na horním konci náměstí svatého Lukáše. Rozhlížela se kolem sebe přes široké výplatní stoly, obrovské hlavní knihy a řady skloněných hlav a v duchu se ptala, na koho se má obrátit. Vtom ji spatřil pán s bradkou, který vážil na váhách zlato; všoupl zlato do zásuvky a mrskl sebou kolem rohu výplatního stolu s rychlostí, zajisté nepocházející ze cviku, neboť on, pokladník, neprovedl již dlouhá léta takový výkon.

„Dobré odpoledne, slečno Tellwrightová.“

„Dobré odpoledne. Já –“

„Ráčila byste, prosím, vstoupit do ředitelovy pracovny?“ a už ji táhl dovnitř před očima všech úředníků. Anna se bránila zardění, ale cítila, jak jí ruměnec stoupá až ke spánkům.

„Máme to nádherné počasí, že ano? Však si je v této roční době zasloužíme.“ Otevřel dveře, na jejichž skle bylo namalováno „Ředitel“, a uklonil se. „Pan Lovatt – slečna Tellwrightová.“

Pan Lovatt pozdravil nového zákazníka s formální a poněkud unavenou zdvořilostí a nabídl jí místo ve velkém koženém křesle u velkého stolu; ležela na něm ohromná otevřená kniha. Jedinkrát v životě byla Anna u zubaře; tento rozhovor jí připomněl onen zážitek.

„Váš otec mi sdělil, že vás mohu dnes očekávat,“ pravil pan Lovatt pronikavým, ledabylým tónem. Richard Lovatt byl pravděpodobně nejvlivnějším mužem v Bursley. Každou sobotu odpoledne zavlažoval celé město zúrodňujícím zlatem. Pouhým zavrtěním hlavy by mohl zničit desítky bezúhonných obchodníků a výrobců. Stačilo zastavit oběť na ulici a zašeptat „mimochodem, vaše debetní saldo“, aby zasil rozvrat a spoušť do vybraného a zbožného domova. Jeho odhad lidské povahy neošálila žádná běžná iluze; díval se nepřístupně a ledově jako kriminální rada. Mnoho lidí soudilo, že mají důvod ho nenávidět, ale z nenávisti vždycky nějak sešlo; všichni uznávali, že je na hony vzdálen dosahu jakékoliv nenávisti.

„Podepište se zde laskavě plným jménem,“ řekl a ukázal na velkou stranu otevřené knihy, „a sem svým obvyklým podpisem, kterým se budete podepisovat na šeky.“

Anna psala a tu si uvědomila, že vlastně nemá žádný „obvyklý podpis“; musila si jej teprve vynajít.

„Chcete si něco vybrat? Na úvěru máte už připsáno ve svůj prospěch čtyři sta dvacet liber,“ prohlásil pan Lovatt, když jí předal šekovou knížku, vkladní knížku a záznamní knížku.

„Ach ne, děkuji vám,“ Anna rychle odvětila. Hrozně se jí chtělo mít nějaké peníze, ale věděla dobře, že by se neodvážila o ně požádat bez otcova svolení; také se jí točila hlava z oněch tří knížek a zapomněla, jak s nimi zacházet, ačkoliv jí to pan Lovatt několikrát a prostými slovy vysvětloval.

„Na shledanou, slečno Tellwrightová.“

„Na shledanou.“

„Poručení panu otci.“

Jeho pohled na rozloučenou naznačoval zpola cynicky a zpola se soucitem: „Teď jsi hloupoučká a nezkažená, ale moje oči ještě uvidí ve tvých tvrdost jako u ostatních. Ubohá oběti zlata, jsi vlastně jen zrníčko v moři písku.“

Když Anna vyšla z budovy, pomyslila si, že na ni všichni byli velmi milí. Její samolibost skokem vzrostla. Už se nestyděla za ošumělé bavlněné šaty. Tušila, že lidé uznají za vhodné nevšímat si rozdílu mezi oděvem jejím a druhých dívek.

Kráčela k Edwardově ulici, krátké příkré ulici na východním pomezí města, ústící v kostrbatou silnici přes neosazenou půdu, potečkovanou tlamami opuštěných šachet; silnice se šplhala k Toft Endu, ubohému přívěsku města, asi půl míle na východ od Bleakridge. Toft End se rozkládal na nejvyšším kopci okresu a mohli jste odtud přehlédnout Hansbridge i Bursley, na západě Hillport a celé vřesoviště a hornické vesnice na severu a severovýchodě. Titus Price žil se synem v bývalém toftendském statku; každé ráno a každý večer chodili přes bezútěšnou, beztvarou šedou silnici, oddělující jejich dům od továrny.

Nikdy předtím Anna nezabloudila do Edwardovy ulice. Zbědovaná čtvrť to byla – dvě řady zčernalých, nevýslovně drobounkých chatrčí a na konci Annina továrna – výspa města. Pricovy dílny byly malé, zastaralé, o opravě nemohlo být ani řeči – majetek beznadějný od samého začátku, který zanáší jen zoufalství do srdcí střídajících se vlastníků, a když je nakonec opuštěn, jako by navždy stál v žalostných troskách. Překlenutý vjezd do dvora pro povozy byl na vrcholu nejpříkřejšího sklonu ulice, stejně však mohl stát na úpatí svahu. Jeden příklad za mnohé, že architekt se ani ve snu neznepokojoval zásadou hospodárnosti práce – tou zásadou, jíž je dnes při projektování továren všechno přísně podřízeno. Ephraim Tellwright říkával (ne však Titovi Pricovi), že poloha vjezdu stojí ročně pět liber koňského masa a že pět liber je úrok ze sta. Podnik byl špatně umístěn, špatně plánován a špatně postaven. Jeho chyby vzdorovaly veškerému zlepšení. Titus Price v něm zůstával jen proto, že tam byl přikován nedoplatky nájemného. Tellwright váhal s prodejem jen proto, že činže činila sto liber ročně a celé vlastnictví by vyneslo sotva osm stovek. Sliboval opravy, vyrovná-li Price nedoplatky, což věděl, že se nikdy nestane, a svou politikou chtěl vyždímat z Tita i poslední penny, aniž ho dohnal k úpadku. Takové s tím byly svízele, když se Anna ujala vlastnictví. Hleděla na nepravidelnou změť průčelí z protější strany ulice a rozbité a špinavé okenní tabulky v ní vyvolaly sklíčenou náladu. Nějaký muž v košili stál na vážní plošině pod obloukem vjezdu; byl k ní otočen zády, viděla však obláčky kouře z jeho dýmky. Přešla cestu. Muž zaslechl její kroky a otočil se; byl to sám Titus Price. Měl zástěru, ale byl prostovlasý, z vyhrnutých rukávů košile vykukovala předloktí, pokrytá naryšavělými chloupky. Jeho upachtěný, těžký obličej a vůbec celá jeho hřmotnost a neúpravnost budily dojem obrovitého, loudavého ucourance. Annu ohromil kontrast mezi nedělním a pondělním Titem; jediný pohled ji přinutil změnit si o něm všechny představy. Zakoktala pozdrav, on poděkoval a potom oba chvilku mlčeli; pan Price zatím vsunul dýmku mezi zástěru a vestu.

„Pojďte dál, slečno Tellwrightová,“ pravil s neduživým, smířlivým úsměvem. „Pojďte laskavě se mnou do kanceláře, prosím.“

Beze slova šla za ním průchodem. Napravo vedly otevřené dveře do balírny, kde jakýsi muž obklopený slámou balil umývadla do bedny z latěk; rychlými, přesnými pohyby cpal slámu mezi jednotlivá umývadla a vměstnával kupy zboží do nepředstavitelně malého prostoru. Pan Price se pozastavil, pozoroval ho několik vteřin a pokračoval v chůzi. Dospěli na malý čtvercový dvůr, plný černého, mastného bláta. V jednom rohu byl vysypán náklad uhlí, ve druhém ležela hromada rozbitých hrnčířských vypalovaček. Zchátralé dveře vedly k různým „dílnám“ v přízemí; do dílen v prvním poschodí se lezlo po úzkých dřevěných schodech, které byly nejistě připevněny k vnějším stěnám stavení. Pan Price se drápal po jednom z takových schodišť těžkými, sloními pohyby; Anna opatrně počkala, až se dostane nahoru, dříve než začala sama stoupat. Strčil do vratkých dveří a s pokývnutím ji vyzval ke vstupu. Za kancelář mu sloužil dlouhý, úzký pokoj, nejšpinavější, jaký kdy Anna viděla. Je-li sídlo pána v takovémhle stavu, problesklo jí hlavou, jak musí vypadat dílny? Strop, prohnutý směrem dolů, se černal jako podlaha, která se uprostřed pokoje svažovala, až vytvořila prohlubeň na způsob talířku. Někde dole se otáčel stroj a pravidelně otřásal dušenými údery celým pokojem. Okénkem sem pronikalo šedavé světlo. U okna stál velký dvojitý psací stůl s židlemi proti sobě. Na jedné z nich seděl Vilík Price. Z počátku mladík nezpozoroval, že s otcem vstoupil ještě někdo. Propočítával položky v účetní knize a šeptal si číslice. Měl na sobě kancelářský plášť, krátký v zápěstí a roztrhaný na loktech, a opotřebovaný plstěný klobouk si posunul na temeno hlavy tak daleko, že jeho okraj spočíval na špinavém límečku. Konečně se obrátil, a jakmile spatřil Annu, zarděl se až ke kořínkům vlasů, vstal a strašlivě zaskřípal nohou židle o podlahu. Vysoký, hubený a každým pohybem nemotorný, vypadal jako hlupáček; ve škole spojil kluky společný pud a všichni ho škádlili a v továrně mladé malířky si z něho ustavičně potají utahovaly. Annu však nenapadlo vysmívat se mu ani v myšlenkách. V jeho modrých očích neviděla nic jiného než prostotu a dobré úmysly. Vedle něho si připadala stará, moudrá a zchytralá; zdálo se jí, že by někdo měl ochraňovat tu průzračnou, důvěřivou duši před otcem a úskoky světa.

Oslovil ji, smekl klobouk a potom jej držel ve velké kostnaté ruce.

„Jdi ke vjezdu, Vildo,“ řekl jeho otec a Vilík s omluvným pokašláním vyklouzl tiše ze dveří.

„Posaďte se, slečno Tellwrightová,“ prohodil starý Price a Anna se posadila na židli s prohnutým opěradlem, kde dříve seděl Vilík. Její nájemce se spustil do protějšího koženého křesla, z něhož se již vypařila vycpávka a jedno postranní opěradlo bylo zlomené. „Tak se dovídám, že váš otec bude partnerem mladého Mynorse – Jindřicha Mynorse.“

Anna sebou škubla při překvapující zprávě, která jí byla úplnou novinkou. „Otec mi o tom nic neřekl,“ odtušila chladně.

„To jsem taky! Snad jsem toho příliš nenapovídal. Omluvte mě, slečno, prosím. Bystrý chlapík, ten Mynors. Měla byste vidět jeho továrničku; není o mnoho větší než tahle, ale je tam všechno, nač si vzpomenete – nejmodernější stroje a nejnovější finty a nájemné není přemrštěné. Největší blázen z Bursley by tam nemohl nevydělávat. Tuhle fabričku, slečno Tellwrightová, by bylo třeba vyspravit novou továrnou.“

„Topí se to tu ve špíně, upřímně řečeno,“ pravila Anna.

„Ve špíně!“ zasmál se krátkým, kousavým smíchem. „Předpokládám, že jste nás navštívila kvůli nájemnému.“

„Ano, otec mě požádal, abych sem zašla.“

„Počkejme, vždyť tohle místo vám vlastně patří, že ano, slečno?“

„Ano,“ pronesla Anna. „Patří mi to – od dědečka, víte?“

„Aha. Musím vám nerad sdělit, že vám nemohu teď nic zaplatit – ani cent. Ale zaplatím dvacet liber za týden. Vyřiďte otci, že zaplatím dvacet liber za týden.“

„To jste už říkal minulý týden,“ poznamenala Anna ostřeji, než zamýšlela. Nejprve se strachovala vlastní opovážlivosti – takhle mluvit s ředitelem nedělní školy! Když se však nic nestalo, uklidnila se a posilovalo ji vědomí, že právo je na její straně.

„Ano,“ připustil podlízavě. „Ale zklamal jsem se. Abych vám pravdu děl, jeden z našich nejlepších zákazníků nás pustil k vodě. V dnešní době se peníze člověka nedrží. Musíte dávat a brát, váš otec to zná. A řeknu vám rovnou, slečno Tellwrightová: nemůžeme tady zůstat; budeme nuceni dát vám výpověď. Tahle fabrika chce jedno: strhnout.“ Začal rychle vyjmenovávat na sto změn a oprav, které je třeba provést bez minutky zdržení, a uzavřel: „Povězte tatínkovi, co jsem vám řekl, a vzkažte mu, že mu pošlu dvacet liber příští týden. Teď nemohu nic zaplatit; nemám nic při sobě.“

„Otec mi důrazně přikázal, že musím na náš účet něco dostat.“ V tónu svého hlasu objevila tvrdost křemene, což ji překvapilo víc než Tita Price. Následovala dlouhá pauza, pak se pan Price nadýchl, jako by si dodával odvahy k nesmírné oběti.

„Já vám povím, co udělám. Dám vám deset liber hned a příští týden udělám vše, co je v mých silách. Udělám vše, co je v mých silách. Tak.“

„Děkuji vám,“ řekla Anna. Její úspěch ji udivil.

Odemkl psací stůl a jeho hlava zmizela pod zdviženým víkem. Anna se koukala z okna. Jako mnoho žen a nemálo mužů v Pětiměstí neměla ani zdání o hlavním výrobním odvětví kraje. Vnitřek továrny byl pro ni španělskou vesnicí jako pro kteréhokoliv nádeníka ze Sussexu. Z protějších dveří na dvorku vyšla dívka, oblečená do zahliněných hadrů, a na pravém rameni nesla basu, naloženou jednou přepálenými hrnky. Začala stoupat po dřevěném schodišti a přitom se basa šest stop dlouhá nebezpečně rozkývala. Anna ji už už viděla padat a jako by slyšela řinkot, ale dívka se ve zdraví vyšplhala, s bezstarostným trhnutím ramene zamířila koncem basy do jiných dveří a zmizela z dohledu. Anna zhlédla napínavou podívanou, všimla si však, že muž, který stál na dvoře, ani neotočil hlavu. Pan Price jí připomněl účel pochůzky.

„Tady jsou dvě pětilibrovky,“ řekl a zavřel psací stůl s krokodýlím povzdechem.

„Lháři! A pak prý nic nemáš!“ našeptávala nevyřčená myšlenka a v tom okamžiku nedělní škola a všechno s ní spojené prudce klesly v její úctě; srovnávala tento výstup s výstupem z předcházejícího dne s neposlušným děvčátkem; vystřízlivěla. Vzala bankovky, napsala stvrzenku a povstala k odchodu.

„Vyřiďte otci,“ Anně se zdálo, že měl tuto větu stále na jazyku, „vyřiďte otci, že se musí přijít podívat, jak to tu vypadá,“ prohlásil pan Price, povzbuzen hrdinským zaplacením deseti liber. Anna neodpověděla; říkala si, že oheň by prospěl těmhle shnilým, žebráckým budovám víc než cokoliv jiného; její náhodný nápad se shodoval s nejtajnějším a horoucím přáním pana Price.

Venku spatřila Vilíka Price dohlížet na zvedání laťkové bedny do železničního nákladního vozu. Bedna se ve vzduchu kroutila a pak šťastně klesla do vagonu. Mladý Price se potil.

„Máme to teplé odpoledne, slečno Tellwrightová!“ zavolal na ni s milým, ostýchavým úsměvem, když ho míjela. Souhlasně pokývla. Pak se k ní přiblížil, stále se usmívaje, a v obličeji se mu zračilo úsilí něco říci, třebas bezvýznamného.

„Jistě budete zítra večer na mimořádné schůzi učitelů,“ poznamenal.

„Doufám, že ano,“ odvětila. To bylo vše. Vilémovi se tedy podařil všední rozhovor. Rozloučili se.

„Tak otec a pan Mynors budou společníky,“ říkala si stále po cestě domů.

1. 8 Obraz od anglického malíře Williama Holmana Hunta (1827–1910), jednoho ze zakladatelů školy prerafaelitů. „Světlo světa“ je alegorický obraz: Kristus klepe na dveře lidské duše.

2. 9 Joseph Whitaker (1820–1895) vydával církevní měsíčníky a různé časopisy pro duchovní. Vydával též časopisy pro knihkupce, katalogy knih, vydávaných v Anglii, a revue o výtvarném umění.

KAPITOLA IV

Návštěva

Mimořádná schůze učitelů, o které se Vilík Price zmínil, byla jednou z posledních předběžných příprav k probuzení – k probuzení zbožnosti a křesťanské milosti – jež měla co nevidět uspořádat wesleyánská metodistická společnost v Bursley. Na schůzi se měly dohodnout návštěvy nedělních školáčků v jejich domovech. Až dosud se Anna zajímala jen málo o probuzení; několikrát byla na ně nepřímo upozorněna, ale považovala je za běžný zjev, s přestávkami pravidelně opakovaný v rámci chodu náboženské činnosti, který se jí bezprostředně nedotýká. Avšak zájem veřejnosti se zvyšoval – onen tajemný pohyb, pohrdající rozumovým rozborem a ustavičně nabývající na síle, až si nakonec podmaní i ty nejvlažnější – a změnil již i Annin postoj k této nastávající události. Roznesla se pověst, že pozvaný kazatel, zkušený v probuzeních, je člověk zázračné moci; uváděli i přesný počet duší, vyrvaných ze spárů věčných muk – na desítky tisíc. Hrál na roh ku slávě boží a jeho roh byl ze stříbra; jeho dávná minulost, nevýslovně hříšná, a nesmělé zvěsti o umrtvené prostopášnosti provázely jeho jméno jako pikantní vůně. Když Anna stoupala Trafalgarskou silnicí na cestě od Pricových, všimla si velikých plakátů na vývěsních tabulích, oznamujících probuzení a příchod evangelisty, který měl začít své dílo v pátek večer.

Při svačině se pan Tellwright přestal probírat večerním „Zpravodajem“ a pronesl vskutku pozoruhodná slova.

„Pánbůh s námi!“ řekl. „Ten starý trubač obrátí město vzhůru nohama!“

„Myslíš evangelistu, otče?“ zeptala se Anna.

„Ba, ba!“

„Je to krásný člověk!“ Anežka nadšeně vykřikla. „Odpoledne po škole nám učitel ukázal jeho obrázek. V životě jsem neviděla tak krásného člověka.“

Otec chvíli tvrdě zíral na dítě, šálek v ruce, a pak se obrátil na Annu s lehce výsměšným výrazem.

„Anno, a co ty děláš v tomhle probuzení?“

„Nic,“ řekla. „Zítra o tom bude schůze učitelů a já tam musím jít. Mladý pan Price mi to dnes zvlášť připomínal.“

Následovala pomlka.

„Dostala jsi něco z Price?“ otázal se Tellwright.

„Ano; dal mi deset liber. Chce, aby ses šel podívat na továrnu, prý se rozpadá.“

„Šek, počítám, ne?“

Opravila jeho domněnku.

„Raději mi ty bankovky dej, Anno,“ pravil po svačině. „Ráno jdu do banky a složím je na tvůj účet.“

Nebylo nevhodné podotknout; že by se slušelo, aby si ponechala alespoň jednu z bankovek jako kapesné. A přece se neodvážila. Nikdy neměla žádné vlastní peníze, ani penny; být opravdovým vlastníkem pěti liber se jí zdálo příliš smělým snem. Netroufala si vyvolat byť jen představu otcovy odpovědi na takový požadavek, a dokonce si nedovolila onen požadavek ani v duchu vyslovit. Ne, když se na to podívá zblízka, je to zhola nemožné. A jakmile se vzdala bankovek, vydala i šekovou knížku, vkladní knížku i záznamní knihu, aniž ji o to žádal. Přitom si horoucně přála, aby si dodala odvahy a neučinila to, ale nepřemožitelný pud ji přinutil. Potom se jí ulevilo, jako by zneklidňující otázka byla jednou provždy vyřešena.

Po celý večer se strachem čekala Mynorse, říkala si však, že je jistě do čtvrtka nenavštíví. V úterý večer se včas vypravila na schůzi učitelů. Hodlala přijít mezi prvními a najít si místo v koutečku, protože dobře věděla, že všechny oči se budou na ni upírat. Rozpolcovala ji touha uvidět Mynorse a přání vyhnout se trýzni, až by ji kolegové spatřili v Jindřichově přítomnosti. Třásla se při pomyšlení, že by se nedokázala ovládnout a dala by najevo, že je si vědoma zvědavých očí.

Schůze se odbývala ve velké učebně, vybavené dřevěnými židličkami, křeslem a malým stolem. Šedé stěny s vlhkem poškozenou barvou zdobilo několik biblických kreseb, zobrazujících scény ze života Josefova a jeho bratří – ale bez zmínky o Putifarce. Z nabíleného stropu viselo plynové osvětlení ve tvaru T; v jednom hořáku se třepotal plamínek, ačkoliv slunce ještě nezapadlo. Večer byl tíživě teplý, dokořán otevřeným oknem vnikaly mdlé pachy ze zalidněných chatrčí a vzdálené, avšak ostré výkřiky hrajících si dětí. Když Anna vstoupila, skupina mladých mužů kolem stolu horlivě rozprávěla; byl mezi nimi Vilík Price, který Annu pozdravil. Druzí ještě nepřišli; Anna si sedla do rohu u dveří, takže ji zvenku nebylo vidět. Postupně se místnost zaplňovala. Konečně vstoupil Mynors; Anna poznala jeho velitelský krok, dříve než ho spatřila. Kráčel rychle ke křeslu v čele stolu, obdařil všechny přátelským a štědrým úsměvem a prohlásil, že v nepřítomnosti pana Price mu připadl úkol předsedat; těší ho, že tolik lidí se rozhodlo účastnit se schůze. Všichni se posadili. Oznámil píseň a sám zahájil zpěv první notou, zazpívanou s jistotou prozrazující častý cvik. Pak se modlil a Anna se na něho při modlitbě upřeně dívala. Stál, opíraje se konečky prstů o stůl. Jako obvykle byl velmi pečlivě oblečen, měl novou, zářivě červenou vázanku a gardénii v dírce klopy. Zdravý, vážný, upřímný, vypadal šťastně. Spojoval pružnost mládí s pevnou moudrostí stáří. Zdálo se, že nikdy nebyl mladší a nikdy nebude starší, že mu vždycky bude třicet a léta rozkvětu ho neopustí. Ostatní se mu nemohli vyrovnat, byl zřejmě rozeným vůdcem. Své poslání plnil s taktem, s půvabem, důstojně. Jako vůbec v podobných záležitostech, i dnes si počínal s obratností dělníka, jehož snadné a přesné pohyby těší a udivují diváka. A ze všeho promlouval člověk, jeho skvělá a silná povaha, jeho vlídnost, upřímnost. Ano, toho večera připadal Mynors Anně dokonalý; živý Mynors překonal její představy ze snů. Zajíkala se bázní, hraničící s blaženou extází, a stěží věřila, že mezi půvaby tisíce žen si tento vzor mužství zvolil právě ji. Jako většině z nás, nedostávalo se jí odvahy uchopit štěstí směle a bez obav; ještě se nenaučila pravdě, že nic není tak hezké, aby to nemohlo být skutečné.

Mynorsova modlitba naléhavě prosila o úspěch probuzení. Věděl, co chce, a důvěřivě o to žádal, obraceje se k Bohu s pokorou i s úctou k sobě samému. „Amen!“ z různých částí pokoje modlitbu uzavřelo. Ovzduší náhle zvroucnělo, prosytilo se citem a zbožností. Tu jste našli vznešenou snahu, idealismus, žhoucí oduševnělou víru; a žádná malichernost, nevyhnutelná v takové organizaci jako nedělní škola, nemohla zakrýt rozdíl mezi vášnivým altruismem těchto lidí a nízkým sobectvím světských duší. Anna často cítila, a dnes ještě ostřeji, že se drží jen za třásně metodistické společnosti. Ještě neprožila znovuzrození; byla vlastně ztraceným tvorem. Osvícení to věděli a svým chováním jí, i druhým neosvíceným, jemňoučce naznačovali, že o tom vědí. Proč učí? Nikoliv z popudu náboženského zanícení. Proč jí dovolují starat se o třídu nesmrtelných duší? Slepí nemohou vést slepé a ztracení zachránit ztracené. Takové úvahy ji znepokojovaly. Svědomí ji hryzalo a vinilo z trvalé přetvářky. Hrát si z falešného studu na křesťana se jí vždycky hnusilo. Kdysi řekla, že by nemohla povstat a prohlásit „jsem pro Krista“ a cítit se při tom ve své kůži. Teď se však hanbila, protože nebyla s to Krista vyznávat. Dokázala si představit samu sebe hrdou a šťastnou v této úloze, jíž dříve opovrhovala. Věřící, dělníci boží, karatelé, bojovníci se Satanem, ti mají právo ji přezírat; a ne ona je. V tom okamžiku, jako by uhádl její myšlenky, se Mynors modlil za ty z přítomných, kteří dosud nebyli obráceni. Zrudla, a když modlitba skončila, bála se, aby se každý nezadíval do jejích očí s otázkou v pohledu; ale nikdo si jí ani nevšiml.

Mynors se posadil a začal vykládat o přípravách k probuzení. Vysvětlil, že modlitby bez píle nepřinesou úspěch. Upozorňoval, že všeobecně náboženský ráz podniku vyžaduje ku své podpoře osobní výmluvnost a naléhání. Rozdělili mapu města na obvody a v každém z nich se rozhodli neodbytně přesvědčovat jako o volbách. Kristus zvítězí důkladnou a důslednou propagandou i silou zbožného přání. Dříve než padneme v pokoře před trůn milosti, musí předcházet polní tažení. Mynors mluvil o dětech – zde mají učitelé nejvyšší výsadu a nejsvětější odpovědnost zároveň. Pověděl jim o zvláštní bohoslužbě pro děti a zdůraznil nutnost navštívit je v domovech a pozvat též rodiče na tuto slavnost boží. Přál si, aby každý učitel během zítřka, pozítří i následujícího dne obešel podle seznamu svých žáků pokud možno všechny domy. Ať se z toho nikdo nevyvléká. „Uděláte to, dámy?“ zvolal s prosebným a vážným úsměvem. „Vy, slečno Dickinsonová? Vy, slečno Machinová? Vy, slečno Saltová? Vy, slečno Suttonová? Vy –“ Až nakonec: „Vy, slečno Tellwrightová?“ – „Ano,“ odvětila s odvrácenýma očima. „Děkuji vám. Děkuji vám všem.“

Promluvili i druzí, nadějně, nadšeně a jeden nebo dva se pomodlili. Pak se zvedl Mynors: „Milost Boha všemohoucího, Otce, Syna i Ducha svatého, zůstávejž s námi vždycky, amen.“ – „Amen,“ vykřikl někdo. Bylo po schůzi.

Anna rychle vyšla ze dveří a namířila přes Plácek na Trafalgarskou silnici. Odešla první, neboť se neodvažovala ani na chvilku zůstat v místnosti. Uviděla ho; od neděle se nezměnil; necítila rozčarování, naopak, původní dojem se v ní zahnízdil ještě hlouběji. Jeho vzletný duch ji povznášel a Anna si uvědomovala nejasnou, prudkou touhu splynout s nebesy. V oné závratné chvilce nemohla uvažovat ani přemýšlet, ale učinila předsevzetí, která nedovedla vyjádřit slovy, dychtivě se poddávajíc jeho vlivu a kouzlu. Zmírnila krok, teprve když dosáhla nejnižšího bodu Kachního nábřeží a dospěla k úpatí svahu silnice k Bleakridgi. Tu na ni zavolal čísi hlas. Poznala jej a s leknutím se prudce obrátila. Mynors smekl a pozdravil.

„Jdu navštívit vašeho otce,“ pravil.

„Ano?“ odvětila a podala mu ruku.

„Dnešní schůze se nám zdařila,“ začal a v okamžiku vážně hovořili o probuzení. Dokonale předstíral, že jsou si rovni, a s oklikami a jemně jí dal najevo svou opravdovou a hlubokou starost o její duševní dobro. Stále ho obklopovalo ovzduší schůze, dosud nepohaslo nábožné zanícení. „Jistě přijdete na první bohoslužbu v pátek večer,“ naléhal.

„Musím přijít,“ odpověděla. „Ano, ano. Určitě přijdu.“

„To jsem rád,“ dodal. „Chtěl jsem zejména váš slib.“

Stanuli u dveří Annina domu. Anežka zřejmě čekala, celá rozčilená, a otevřela, když Anna zazvonila. Mynors a Anna se přiměli k veselejší náladě.

„Pane Mynorsi, tatínek říkal, že přijdete,“ pronesla Anežka a k Anně pravila: „Připravila jsem večeři úplně sama.“

„Opravdu?“ zasmál se Mynors. „To je ohromné! Za to ti musím dát pusu.“ Sklonil se a políbil ji a Anežka mu bez odporu nastavila tvář. Anna s úsměvem přihlížela.

Pan Tellwright seděl u okna zadního pokoje a četl noviny. Soumrak musil nastat co nevidět. Sklonil hlavu, když Mynors vstoupil s Anežkou v patách, aby na ně viděl přes brýle, které mu sklouzly na okraj nosu.

„Jak se máme, pane Mynorsi? Zrovna jsem se chtěl dát do večeře. Nečekám, víte?“ a podíval se na stůl.

„Jen si poslužte,“ podotkl Mynors, „hlavně když to nesníte všechno sám. Myslíš, Anežko, že by to spořádal všechno sám?“ Anežka přitiskla hlavičku k Mynorsově paži a ostýchavě se zasmála. Stařec se nuceně uchechtl.

Anna se ještě na chodbě ptala sama sebe, co asi bude na stole. Kdyby to měl být jen obvyklý kousek sýru, propadla by se hanbou. Nakoukla: na jednom konci stolu byl sýr a na druhém skorem netknutá hovězí kýta.

„Ne, ne,“ promluvil Tellwright, když několik vteřin vychutnával vtip, „byl bych vám nechal kost.“

Anna šla nahoru do pokoje odložit klobouk a Anežka přiletěla hned za ní. Sotva popadajíc dech sdělovala novinku:

„Anno, Anno! Jak jen jsi vyšla z domu, tatínek mi pověděl, že pan Mynors přijde na večeři. Vědělas to předem?“

„Ne, drahoušku, teprve pan Mynors mi to řekl.“ To se otci podobá – nechat si všechno pro sebe až do poslední chvilky.

„Ano, a řekl mi, abych prostřela ještě pro jednoho, a já jsem se ho zeptala, jestli nemám raději dát na stůl hovězí, a on nejdřív, že ne, zlobně – vždyť ho znáš – a pak zas, jak prý si přeji, tak jsem to tam dala. Proč přišel pan Mynors, Anno?“

„Cožpak vím? Asi nějaký obchod mezi ním a otcem.“

„To je hrozně divné,“ prohlásila Anežka rozhodně s dětskou vlohou podívat se skutečnosti přímo do očí.

„Proč divné?“

„Anno, to přece víš sama nejlépe,“ zamračila se a pak roztála v radostném úsměvu. „Že je hezký, viď? Je tak roztomilý.“

„Ano,“ Anna suše souhlasila.

„Řekni opravdicky,“ Anežka naléhala.

Anna si kartáčovala vlasy a rozhodla se, že si nevezme zástěru, kterou obyčejně doma nosila.

„Anno, jsem v pořádku?“

„Jsi. Běž teď dolů. Přijdu hned.“

„Chci na tebe počkat,“ Anežka našpulila rty.

„Tak dobře, miláčku.“

Vstoupily do přijímacího pokoje společně, Jindřich Mynors vyskočil ze židle a odmítal posadit se za stůl, dokud se neusadily. Potom pan Tellwright rozděloval hovězí, každému dal malý kousek a sám si vzal jen sýr. Anežka podávala džbán s vodou a chléb. Mynors nemluvil o ničem určitém, ale povídal a smál se celou večeři; dokonce starce rozesmál legrační větou, mířenou na Anežčinu šílenou vášeň pro karafiáty. Tvářil se, že neodhalil žádné nedostatky v prostření stolu, jako by neviděl hrubý ubrus a talíře, otlučené sklenice, činěnou karafu a tupé nože, jež působily úzkost srdci domácí paní. Jako by u takového stolu sedal každý večer a po celý život.

„Smím vás prosit ještě o kousek hovězího?“ zeptal se zanedlouho a Anna měla dojem, že zaslechla v jeho tónu stín čtveráctví, když přinutil starce k opožděné pohostinnosti. „Děkuji. A ještě kousek tlustého.“

Jestlipak ví o mých padesáti tisících liber a že má otec snad ještě víc, pomyslila si.

Anně se celkem večeře líbila. Bylo jí líto, když skončili a Anežka poděkovala Bohu za hovězí. S notnou dávkou neochoty vstávala od stolu a opouštěla muže, jehož paže se mohla během předcházejících dvaceti minut kdykoliv dotknout. Cítila šťastný zmatek, že mu byla tak důvěrně blízko a tak volně s ním rozprávěla; jeho obličej znala už zpaměti. Obě dívky odnesly talíře a mísy do kuchyně, jako poslední se vrátila do pokoje Anežka pro ubrus a Mynors jí pomohl jej složit.

„Zavři dveře, Anežko,“ pronesl stařec a vstal, aby zapálil plyn. Byl to příkaz dcerám k odchodu. „Dovolte mi to zapálit,“ zvolal Mynors a plyn hořel dříve, než pan Tellwright škrtl sirkou. Mynors pustil plyn naplno. Pan Tellwright jej opatrně ztlumil. Za letní kvartál nepřesahoval v tomto domě účet za plyn pět šilinků.

Otevřenými okny kuchyně a přijímacího pokoje slyšela Anna hlasy obou rozprávějících mužů, Mynorsův živý a proměnlivý, otcův jednotvárný, úsečný a těžký. Jednou zaslechla starcovo tvrdě suché zachechtnutí. Domyly nádobí, Anežka dodělala domácí úkoly; otcovy hodiny odtloukly půl desátou.

„Musíš jít do postele, Anežko.“

„Nesmím mu dát dobrou noc?“

„Ne, řeknu mu to za tebe.“

„Nezapomeň. Ráno se tě zeptám.“

Z pokoje se stále nesl pravidelný zvuk hovoru. Měsíc v úplňku plul po bezoblačném nebi. Při jeho světle a při kmitavém plamínku plynu seděla Anna a čistila stříbro, vlastně nikl, u kuchyňského stolu. Lžíce a vidličky byly již čisté, ale Annu cosi nutilo něčím se zabývat. Konečně hovor ustal a Anna zaslechla šoupání židlí. Má se vrátit do pokoje? Nebo má –? Ještě váhala, když vtom se otevřely kuchyňské dveře.

„Promiňte mi, že sem vnikám,“ řekl Mynors. „Chtěl jsem vám popřát dobrou noc.“

Vyskočila a podala mu ruku. Cítí, jak se jí chvěje ruka?

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ znovu opakoval.

„A Anežka si přála, abych vám dala dobrou noc i za ni.“

„Opravdu?“ usmál se; do té chvíle byl jeho obličej vážný. „Nezapomenete na pátek?“

„Jak bych mohla!“ zašeptala, když odešel.

KAPITOLA V

Probuzení

Následující dvě odpoledne strávila Anna návštěvami domovů svých žáků. K takové práci, jež vyžaduje spíše schopností hlasových než hloubavé povahy, se nehodila a očividný nezdar jejích snah by ji byl znechutil a zbavil odvahy, kdyby ji byl nepodporoval a nepobízel nepomíjející vliv Mynorsův a schůze učitelů. V třídní knize bylo patnáct jmen a Anna navštívila všechny domky až na čtyři, jejichž obyvatelé, bezúhonné wesleyánské rodiny, by byly považovaly Anninu „poučující“ návštěvu za urážku od domýšlivé slečny. Ze zbývajících jedenácti se někteří rodiče chovali k Anně hrubě; jiní žebrali a Anna neměla, co by jim dala; snad jen dvě rodiny se nedívaly na její návštěvu jako na únavné a drzé obtěžování. Bezpochyby si to Anna zavinila sama. A přece našla i v protivném a špatně vykonaném úkolu radost – chladnou, divokou radost jeptišky při pokání. Když skončila, řekla si „mám to za sebou“ jako člověk, který přísahal provést úkol stůj co stůj, ačkoliv jen slabě věřil v úspěch.

V pátek odpoledne za svačiny přinesl poslíček velký balík, zabalený do kancelářského papíru, adresovaný panu Tellwrightovi. „Od pana Mynorse,“ řekl chlapec. Jakmile hoch odešel, pan Tellwright jej beze spěchu otevřel a vyňal několik archů papíru, popsaných číslicemi, které pečlivě studoval. „Anno,“ pravil, když sklízela se stolu nádobí po svačině, „jdeš dnes večer na probuzení, že ano? Vyřídíš panu Mynorsovi ode mne vzkaz.“

Když se šla Anna nahoru obléci, spatřila Suttonův kočár před jejich domem na protější straně silnice. Paní Suttonová sestoupila z domovních schůdků a vstoupila do povozu, následována malým, neklidným, nervózním, hbitým mužem, který nesl v ruce černý kufřík zvláštních tvarů. „Evangelista!“ zvolala Anna, protože si pamatovala, že má bydlet u Suttonových po celou dobu týdne probuzení. Tak tohle je ten proslulý křižák a v kufříku má svůj proslulý roh! Kočár počal sjíždět po Trafalgarské silnici a Anna viděla, že malý muž prudce a bez ustání mluví k paní Suttonové, která naslouchala se zřejmým zájmem; přitom mužovy oči jezdily po všech stranách a hltaly všechny podrobnosti ulice a domů s neukojitelnou zvědavostí.

„Otče, co vzkazuješ panu Mynorsovi?“ zeptala se Anna v přijímacím pokoji, když si navlékala bavlněné rukavice.

„Ále,“ vyhrkl a pak se odmlčel. „Zavři dveře, děvče.“

Zavřela dveře a neměla potuchy, co tají za onou opatrností. Anežka byla v kuchyni.

„Jde o tohle,“ spustil Tellwright. „Mladý Mynors chce obchodního společníka, který by měl pár tisíc liber, a tak přišel na mě. Abys tomu rozuměla; pase po tichém společníkovi, jak se říká. Dá třetinu podílu ze svého podniku za dva tisíce liber, splacených na dlaň. Mrkl jsem na to a jsou v tom peníze. Není to žádný blázen a pořídil si výnosný podnik. Poslal mi dnes seznam inventáře a bilanční arch a továrnu jsem si už prohlédl sám. Říkám ti to, holka, protože nemám zrovna dva tisíce po ruce a napadlo mě, že by se ti možná ta investice zamlouvala.“

„Ale otče –“

„Poslyš. Vím, že teď máš jen čtyři stovky v bance, ale příští týden začíná červenec a přijdou dividendy. Vypočítal jsem, že dostaneš na čtrnáct set v dividendách a v úrocích, a ty dvě stovky ti mohu v nejhorším půjčit. Taková příležitost se hned tak nenaskytne; rozhodně bys to měla přijmout.“

„Tatínku, mně stačí, když myslíš, že je všechno v pořádku,“ řekla bez nadšení.

„Copak ti neříkám, že je po mém soudu všechno v pořádku?“ poznamenal ostře. „Musíš vyřídit Mynorsovi, že mě jeho výkaz uspokojuje. Řekneš mu to, rozumíš? Že mě jeho výkaz uspokojuje. Později se s ním musím ještě sejít. Příští týden prý mě nemůže žádného večera navštívit, tak ho požádej, ať přijde přespříští týden. Nespěchá to. A nezapomeň, to ti povídám.“

Ze všeho nejvíc Annu překvapilo, že Jindřich Mynors dokázal otce uvést v pokušení spekulace. Ephraim Tellwright v úloze investora byl obyčejně nesmělý jako vypasený pstruh, a že ho navnadil mladík, který teprve dva roky podnikal, se mohlo vykládat za malý zázrak. Vskutku to bylo nejvyšší vyznamenání v Mynorsově obchodní dráze. Jindřich tak nápadně vynikal prací v obci wesleyánů, že její členové, zejména ženy, snadno zapomínali na druhou stránku jeho individuality. Znali ho jako skvělého náboženského pracovníka; jeho skvělé úspěchy ve výrobě nepovažovali za pravděpodobné. Mynors, sirotek v sedmnácti letech, patřil k rodině v Pětiměstí nyní jinak vymřelé – k jedné z oněch rodin, které počtem, rozmanitostí a osobními vlohami jako by pronikly celým okresem a staly se jeho nedílnou částí, základním prvkem jeho podstaty. Starší větve rodu Mynorsů obývaly kdysi červený dům proti Tellwrightovým (teď tam byla škola) a vychovaly mnoho dětí; ještě dnes nazývali staromódnější lidé školní budovu „u Mynorsů“. Mynorsovi rodiče zemřeli ve středních letech; jedna dcera se provdala na sever, druhá na jih; třetí odjela do Číny jako misionářka a zemřela na zimnici; nejstarší syn zemřel; druhý zmizel v Kanadě a prý se stal z něho ničema; třetí byl námořním kapitánem. Jenom Jindřich (nejmladší) zůstal a z celé rodiny byl jediný, který se zabýval hrnčířstvím. Nezdědil žádné peníze a po deset let pracoval pro jednu velkou firmu v Turnhillu jako úředník, obchodní cestující a nakonec jako ředitel a žil vždy skromně v podnájmu. Když doba uzrála, dal výpověď, nabídli mu společnictví a on odmítl. Najal si nově postavenou továrnu v Bursley poblíž kanálu, zařídil se pro sebe a bylo všeobecně známo, že ve věku dvaceti osmi let už našetřil patnáct set liber. Jeho podnik spěl nevyhnutelně k rozkvětu, protože Mynors se vyznal jak v spletité výrobě, tak v tajích trhu (měl pověst nevyrovnatelného obchodního cestujícího). Jeho knihy zakázek se plnily, hemžily se výnosnými cenami a vystavoval se jen jedinému nebezpečí – nedostatku kapitálu. Činných obchodních společníků s dostatkem peněz mohl mít kolem každého prstu několik, ale po činném společníkovi netoužil. Chtěl kapitalistu, který by jemu, Mynorsovi, důvěřoval. A v Ephraimu Tellwrightovi ho nalezl. Nikdo nedovedl vysvětlit, zda Mynors vyhrál tuto nezaplatitelnou cenu instinktem, šťastnou náhodou nebo svou obratností, a snad ani on sám by nedokázal vyjmenovat všechny v hloubi duše skryté pohnutky, které ho zavedly k protřelému lakomci z Panské terasy.

Anna zamýšlela dojít do kaple před začátkem probuzení, avšak rozhovor s otcem ji zdržel. Když vstoupila do jejího krytého vchodu, člen staršovstva jí sdělil, že vnitřek kaple je zcela obsazen, a poradil jí, aby šla na kůr, kde zbylo ještě několik míst u sboru. Poslechla; ti, co měli pronajatá místa v kostelních lavicích, pozbývali při takové bohoslužbě svého práva. Anna užasla při pohledu na auditorium a úplně zapomněla na světské starosti z otcových zpráv. Kaple, svědek historické události, byla téměř všude zaplněna davem a shromáždění – uchvácené, napjaté, dychtivé – zpívalo úvodní hymnus s nebývalou vervou a upřímností; nad všechny vynikaly cvičené hlasy rozsáhlého sboru, a dokonce i sbor, obvykle povrchní, jako by se podílel na obecné horoucnosti. Na veliké mahagonové kazatelně stál ctihodný Reginald Banks, superintendent, obtloustlý muž bledého obličeje s převislými tvářemi a chladnýma šedýma očima, a bez dojetí pohlížel na obecenstvo; po jeho boku stál evangelista, skřítek ve srovnání se svým kolegou. Na širokém zábradlí kazatelny ležel roh. Ohnivé a pátravé oči evangelistovy prozkoumávaly i nejodlehlejší kouty kaple. Zřejmě mu neunikl ani rys žádné tváře, ani jediná podrobnost květnaté výzdoby, a když se Anna vkrádala do malé prázdné lavice vedle východní stěny, cítila, že i ji si zvlášť prohlédl. Pan Banks oznámil poslední sloku písně a současně s úvodním akordem varhan uchopil evangelista roh a přidal se k melodii. Sytě a přitom jásavě se vznášely čisté tóny nad mohutnou silou hlasů, pobídka k vítěznému úsilí. Účinek byl okamžitý; celé shromáždění se zachvělo u vytržení, jako když vítr rozkývá zralé obilí, a po skončení písně lidé znovu usedli, teprve až evangelista odložil roh. Za šustotu šatů a dušeného pokašlávání se pan Banks tiše stáhl do pozadí kazatelny, evangelista vystoupil na stoličku a rázem ovládl shromáždění. Jeho pohled panovačně přeletěl přes kapli a po kůru. Pozdvihl ruku uklidňujícím gestem jako hypnotizér, a lidé, klečíce nebo chýlíce hlavy k lavicím, skrývali obličej před jeho očima. Jako kdyby byl v mžiku zvážil jejich nepravosti a odvážně se rozhodl přimluvit se za ně u Boha, neskládaje však mnoho nadějí ve zdar svých proseb. Všichni, až na varhaníka, který hledal ve zpěvníku příští nápěv, se cítili pokořeni, hořce zahanbeni, jako přistiženi při hříchu. Nastala slavnostní a strašlivá odmlka.

Pak evangelista začal:

„Pohleď na nás, ó Bože mocný, prosebníky o tvé milosrdenství.“

Hlas byl bohatý a plný, též ostrý a rozhodný. Žhoucí oči měl pevně zavřeny a Anna, jež viděla jeho obličej z profilu, si všimla, že každý sval je napjat. Evangelista byl obdařen neobyčejným hereckým nadáním a zacházel s ním s představivostí. Měl dvojí posluchačstvo – Boha a shromáždění. Bůh mu nebyl vzdálenější než shromáždění, ani méně skutečný, a evangelista věřil, že dokáže obměkčit i jeho srdce. Ve své prosbě, řečnické a plné pečlivě vypočítaných efektů – v pravém to uměleckém díle – se nikdy nedopustil omylu oslovit Věčnost opovážlivě. Nezlehčoval spáchané hříchy, ale také si neupřímně a plazivě nesypal popel na hlavu. Tyran sám by se neurazil tónem jeho řeči, která Boha chlácholila a posluchače tím více měnila v kajícníky. Evangelista uzavřel výčet špatností a rychle a s důvěrou se obrátil ke Kristovu kříži; na věřící to působilo hlubokým dojmem. Shromáždění vzdychalo, úpělo, žehnalo a volalo amen!; a zanícení věřící, pilíře vzdálených venkovských shromáždění, kteří přicestovali z pomezí okresu do jeho středu, aby se účastnili duchovního vzrušení, začínali si uvědomovat, že nebudou zklamáni.

„Nyní, Pane, račiž na nás spočinouti,“ zapřísahal evangelista s potlačovanou vášní; otevřel oči, pohlédl na hodiny před kůrem a opakoval: „Nyní, nyní, v sedm hodin dvacet jedna minut.“ Potom se zdálo, že jeho oči, aniž se pohnuly, nevnímají už hodiny a pronikají jimi do jakýchsi nadpozemských prostorů, a evangelista zašeptal tichým, dramatickým šepotem: „Vidím božskou holubici!“

Dveře, během modlitby zavřené, se otevřely a další lidé proudili dovnitř. Do Anniny lavice vstoupil mladík.

Superintendent oznámil příští píseň, a když shromáždění dozpívalo, předstoupil znovu evangelista, který odpočíval na židli. „Přátelé a bratři v hříchu,“ řekl, „mnozí z vás, pošetilí, jste přispěchali, abyste mě slyšeli hrát na roh. Nuže, slyšeli jste. Hrál jsem na roh a budu hrát opět. I na hlavu bych se postavil a hrál na roh, kdybych tak mohl více hříšníků přivésti ke Kristu. Nazvali mě šarlatánem. Jsem jím. Pyšním se tím. Jsem Šarlatánem Boha, neboť bojuji za drahocennou věc boží po svém způsobu. Ale za věc boží nemůže ani šarlatán bojovat bez peněz, a proto bude uspořádána sbírka na výdaje probuzení. Během sbírky budeme zpívat ‚Skálo věků‘[10] a uslyšíte znovu můj roh. Chcete-li nám dát šest pencí, dejte; ale protiví-li se vám sbírka,“ a tu se jeho hlas zbarvil urputným sarkasmem, „ponechte si svých nuzáckých šest pencí a opatřete si za ně jinde nuzácký požitek, hodný šesti pencí.“

Bohoslužba pokračovala, podřizovala se víc a víc velitelskému hypnotismu evangelistovu a Annu začal stále silněji tížit matný pocit, zčásti lítost a zčásti nevysvětlitelný tupý hněv – hněv na vlastní zkroušenost. Měla pocit, že všechno je chybné a nedá se nikterak napravit. Po dvou výzvách, duchovního a evangelistově, a po dalším hymnu se evangelista ještě jednou modlil a Anna se při jeho modlitbě pokradmu rozhlížela, churavě, ustaraně. Mladík po jejím boku otráveně civěl před sebe. V „orchestru“ šeptal Jindřich Mynors varhaníkovi. Dole v kapli se rozhostila elektrická, nebezpečná nálada, přebitá duševním pohnutím. Anna byla ráda, že není dole. Hlas evangelistův ustal, ale evangelista setrvával v prosebném postoji. Z různých konců kaple se ozýval vzlykot a tu a tam bylo vidět staršího Sboru pokojně promlouvat ke kajícným hříšníkům. Evangelista začal měkce zpívat „Jezu, milovníče můj“, a většina přítomných povstala a přidala se k němu; avšak hříšníci, Duchem zasažení, zůstali schýleni v zavržení, trýzněni svědomím, puzeni ke Kristu i k Satanovi. Několik se jich zvedlo a popošlo k hrazení u stolu Páně, aby tu klečeli před zraky všech. Pan Banks sestoupil z kazatelny, otevřel vrátka, vedoucí ke stolu Páně, a hovořil přes hrazení konejšivě k hříšníkům jako chůva k dítěti. Jiní hříšníci, toužíce po plnějším a důvěrnějším vedení, prošli uličkou mezi lavicemi až do kazatelovy studovny na východní straně kaple; následovali je tam učitelé biblických tříd a druzí osvědčení služebníci boží, mezi nimi i Titus Price a pan Sutton.

„Krev Kristova vykupuje,“ slavnostně prohlásil evangelista na konci hymnu. „Duch Kristův působí mezi námi. Oddejme se osobní modlitbě. Vyžeňme ďábla z této kaple.“

Ozvaly se nové vzdechy a steny. Potom kdosi ostře, pronikavě vykřikl: „Chvalte Pána“; i jiní volali „Chvalte Pána!“; a třaslavý hlas stařenin zazpíval slova „Vím, že můj Vykupitel živ jest“. Anna zoufala nad stavem své duše a pocit hříchu nebyl silnější než pocit zmatku a veřejné hanby. Nějaký muž otevřel dvířka u lavice, usedl vedle mladíka a začal s ním rozprávět. Byl to Jindřich Mynors. Anna se vytrvale dívala jinam, na zeď, ze strachu, aby ji také neoslovil. Zanedlouho mladík se šíleným pohybem vstal a opustil kůr následován Mynorsem. Za chvilku Anna spatřila dole mladíka neobratně kráčet uličkou mezi lavicemi ke kanceláři kaple, s hlavou vysunutou vpřed a se spodním rtem durdivě ohrnutým.

Anna teď prožívala nejhlubší strast. Tíha jejích hříchů, nevděčnost k Bohu na ní spočívaly jako fyzické a nesnesitelné břímě, pocit hanby ji opustil – zrovna tak se přestávají stydět na lodi cestující, stižení mořskou nemocí, když už jejich nevolnost trvá přes hodinu. Věděla jen, že tak jako dříve již nemůže žít. Zachvěla se při pomyšlení, jak nesmírnou odpovědnost má k Anežce – k té Anežce, která ji považuje za dokonalou. Vzpomínala na všechny hříchy jeden po druhém – lži, netečnost, závist, marnivost, v dětství dokonce i krádež. Kupila v paměti poklesky celého života, hystericky je zveličovala, přeháněla a kochala se z toho ohavnou rozkoší. Ctnostné činy se scvrkly v holé nic.

Ze dveří modlitebny se vynořil jeden muž, pak druhý, se šťastnými, zářícími obličeji. Byli spaseni; podvolili se Kristově přesvědčivé výzvě. Anna se snažila představit si samu sebe jako člověka obráceného na víru, nebo alespoň na nejlepší cestě stát se věřícím. Nešlo to. Dokázala jen sedět, strnule, netečně, bědně. Nehnula sebou, ani když shromáždění povstalo k novému hymnu. V čem vlastně spočívá obrácení? Znamená to říci „věřím“? Tiše si opakovala „věřím, věřím“. Ale nic se nepřihodilo. Samozřejmě, že věří. Vždyť nikdy nepochybovala, ani ve snu ji nenapadlo pochybovat, že Ježíš zemřel na kříži, aby spasil její duši – její duši – od věčného zatracení. Že by vůbec kdo v křesťanstvu mohl pochybovat o věcech, pro ni tak podstatných, si pravděpodobně neuvědomovala. Čeho se jí tedy nedostává? Co je to víra? Co je to náboženství?

Ctihodný vedoucí třídy vyšel z modlitebny, pomalu vystoupil po schůdkách ke kazatelně a šeptal evangelistovi do ucha. Ten se obrátil ke shromáždění s výkřikem radosti. „Pane,“ zvolal, „velebíme tě za sedmnáct duší, které tě nalezly! Pane, nechť plná úroda je sklizena celá, neboť pole jsou zralá pro žeň.“ Zazněla překypující sborová píseň ke chvále boží.

Dvířka lavice se jemně otevřela a Anna spatřila po svém boku paní Suttonovou. Hned uhádla, že tohoto anděla útěchy k ní poslal Mynors.

„Jste blízka světlu, Aničko?“ začala paní Suttonová.

Anna hledala odpověď. Seděla vtlačená do koutku lavice, obličej jen trochu natočila k paní Suttonové, která se jí mírně dívala do očí. „Nevím,“ zakoktala Anna a cítila se malinká jako zlobivá školačka. Probleskla jí hlavou a zase hned zmizela pochybnost, zda celá ta záležitost není nesmyslná.

„Ale vždyť je to docela prosté,“ řekla paní Suttonová. „Nemohu vám říci nic, co byste neznala. Zapuďte pýchu. Zapuďte pýchu – v tom je to. Jen světská pýcha vám brání poznat spasitelskou sílu Kristovu. Bojíte se, Anno, bojíte se být pokorná. Buďte statečná. Je to tak prosté, tak snadné. Stačí se jen poddat.“

Anna nic neřekla, neboť také neměla, co by řekla, nevnímala nic než nesmírný zármutek.

„V čem je vaše potíž, Anno?“ zeptala se paní Suttonová.

„Nevím,“ unaveně odpověděla.

„Štěstí, jež vás čeká, se nedá slovy vyjádřit. Jdu v Kristových šlépějích skoro padesát let a mé štěstí denně vzrůstá. Někdy je ani nemohu celé v sobě obsáhnout. Vznáší se nad všemi zkouškami a zklamáním tohoto světa. Ach, Anno, kdybyste jen chtěla věřit!“

Úzký, nápadný obličej stárnoucí ženy, zvýrazněný hojnými šedými vlasy, zářil láskou a soucitem, a když Aniny oči na něm spočinuly, Anna pocítila, že tu je něco hmatatelného, něco, čeho by se mohla chytit.

„Myslím, že opravdu věřím,“ řekla slabounce.

„Vy ‚myslíte‘? Jste si jista? Neklamete se? Víra nežije na rtech, ta žije v srdci.“

Nastala pomlka. Bylo slyšet pana Bankse, jak se modlí.

„Půjdu domů,“ Anna konečně šeptla, „a budu o tom přemýšlet.“

„Jděte, mé drahé děvčátko, a Bůh vám pomáhej.“

Paní Suttonová se sklonila, políbila s láskou Annu a pak odkvapila pryč, aby nabídla své služby jinde. Když Anna opouštěla kapli, potkala kostelníka, který sem a tam měřil pravidelnými kroky celou délku širokých schodů. V krytém vchodu viselo oznámení, že je možno si na žádost koupit kabinetní fotografii evangelisty, kus po jednom šilinku.

1. 10 Náboženská píseň od Augusta Montague Topladyho (1740–1778). Složil více než tisíc nábožných písní, podobně jako bratr Johna Wesleyho – Charles.

KAPITOLA VI

Vilík

Anna tiše zavřela dveře ložnice; otevřeným oknem se nesly zvuky zvonů cauldonského kostela, proslavených svým zvučným a bohatým hlasem, které oznamovaly jedenáctou hodinu. Anežka spala v posteli těsně u zdi pod modrobílou pokrývkou, shrnutou z horní části těla, takže vykukovala její postavička v noční košili. Oddychovala v hlubokém spánku, líčka červená, svaly uvolněné a její vlasy hříčkou náhody splývaly v dokonalé přímce šikmo přes polštář. Anna pohlédla na sestru, obraz tělesné nevinnosti a dětského klidu, potom odložila svíčku, přistoupila k oknu a vykoukla ven.

Ložnice byla nad kuchyní, s okny na jih. Měsíc se skrýval za mraky, ale jasná pásma oblohy byla hustě poseta chumáči zářivých, mžikajících hvězd. Daleko napravo, až za poli, rozeznávala Anna ještě obrysy hillportského kostela na hřebenu kopce. Přímo proti ní, několik mil odtud, vyvrhovaly vysoké pece cauldonských železáren obrovské věnce žlutých plamenů s baldachýny zbarveného kouře. A v ještě větší dálce se chvěly tisíce jiných světel nad komíny a pecemi a poněkud blíže, na pustinách západně od Bleakridge, sálala dlouhá pole hořícího železovce všemi podivnými barvami dekadence. Celá krajina byla osvětlena a přetvořena jediným ohňostrojem práce a odčiňovala tak svou špínu; tlumené, tajuplné zvuky, jako dechy a vzdechy gigantických nočních bytostí, sytily očarované ovzduší. Romantický výjev, romantická letní noc, vonná, lahodná a zahalená v meditaci. Ale Anna v ní teď, ani nikdy předtím, neviděla nic jiného kromě odpudivého svědectví o výrobě.

Byla stále strašně, nevýslovně nešťastná, vyčerpána neplodným pátráním po vyřešení hádanky hříchu – zejména jejího hříchu – a vykoupení. Zmítala se v začarovaném kruhu, až ztratila schopnost uvažovat v rozumových pojmech. Zírala na hvězdy a na nezměrné prostory za nimi a myslila na život, na jeho nepředstavitelnou malichernost – na stejné myšlenky připadly už milióny lidí před Annou, tváří v tvář stejnému vesmíru. Za chvilku se noční chmury začaly vkrádat znovu do jejího mozku. Znovu se začala zkoumat. Bylo by jí pomohlo, kdyby byla veřejně kráčela k lavici kajícníků před hrazením u stolku Páně, a po boku dělníků a dělnic prokázala otevřeně svou upřímnou zkroušenost? Horoucně si přála, aby tak byla učinila, a přece dobře věděla, že takový čin by nikdy nedokázala provést, i když vyhýbat se mu znamená pro ni věčná muka. Nepochybně – paní Suttonová to naznačila – je hrdá, svéhlavá, zatvrzelá v nepravostech.

Anežka se ve spánku lehce pohnula, Anna se vzpamatovala, spustila roletu, otočila se zády k oknu a začala se svlékat, pomalu, a často zamyšleně znehybněla. Melancholie přecházela v zatrpklou zlost; je-li odsouzena ke zkáze, tak ať. Polosvlečena náhle poklekla a modlila se, prosila za osvobození od pýchy, bořila obličej do pokrývky a dusila vášnivý výlev šepotem, aby nerušila Anežku. Když se pomodlila, ještě chvilku nečinně klečela; oči měla suché a planoucí. Poslední parní vůz hřměl po silnici a otřásal domem. Anna vstala, dosvlékla se, sfoukla svíčku a vklouzla do postele vedle Anežky.

Nemohla usnout, ani se o to nepokoušela a vzdala se pokorně beznaději. Myšlenky jí opět bloudily v onom kruhu, znovu, znovu. Oči přivykly přítmí krátké letní noci a rozeznávaly v pokoji každý předmět, kusy nábytku přivezené z Hanbridge, s nimiž se znala od nejútlejšího dětství; všechno jí připadalo nízké, ohavné, neradostné; nic povznášejícího. Snila o neskutečném vyšším duševním životě, který by vše přetvořil, změnil její život, vdechl kouzlo nejubožejšímu okolí, zušlechtil nejpotupnější břemena – o duševním životě, jehož nikdy nedosáhne.

Buď jak buď, řekne ráno otci, že se kaje z hříchu a že hledá spásu, třebas beznadějně; řekne to u snídaně otci i Anežce. Úkol to bude těžký, nicméně se zapřísáhla, že jej vykoná. Rozhodla se spát, snažila se spát a opravdu také nakrátko neklidně spala. Když se probudila, velké divadlo úsvitu již začalo. Vylezla z postele, vytáhla roletu a vyhlédla ven. Ohně pecí bledly; několik mléčných obláčků plulo po obrovské sinavé modři. Anna se tetelila z ranního chladu. Postavila se před zrcadlo, pečlivě zkoumala svůj obličej, ale nenašla v něm ani stopy po vnitřních svárech. Všimla si ošklivé a spravované noční košile. Proboha, co kdyby byla provdána za Mynorse! Co kdyby ležel v posteli, zrovna tam, kde Anežka! Bezděky se podívala na Anežku, aby se ujistila, že tam leží dítě a nikdo jiný, ve spěchu vklouzla do postele a ukryla se, protože se styděla takových představ. Ale o Mynorsovi přemýšlela dál. Záviděla mu jeho veselou, radostnou povahu, jeho dobrotu, důstojnost, ohleduplnost, záviděla mu, že je muž. Záviděla každému muži. Ani v náboženství nejsou tak spoutáni jako ženy. Žádný muž, pomyslila si, by se nesmířil s marností, které se už napolo vzdala; muž by buď vyrval nebeským mocnostem spásu, nebo by se slavně zřítil do pekel.

Upamatovala se na předsevzetí promluvit u snídaně k otci a k Anežce a s hrůzou je schválila, avšak již méně rozhodně. Potom jí oznámení pana Bankse z minulého večera v kapli vytanulo na mysli tak živě, jako by je slyšela poprvé. Ohlašoval modlitebnou hodinu pracovníků v probuzení na sobotu ráno v sedm hodin. Anna se okamžitě rozhodla jít na modlení a to ji naplnilo novou nadějí. Snad tam najde mír. Opět usnula, v duši nesmělou jiskřičku spásy, a probudila se až v půl sedmé, později než obvykle. Na dvorku zaslechla šramot; otec tlačil trakař směrem k zahradě. Rychle se oblékla, přišpendlila si klobouk a vzbudila Anežku. „Jdeš ven, sestřinko?“ optalo se dítě ospale, vidouc ji vyšňořenou.

„Ano, drahoušku. Jdu na modlitebné shromáždění v sedm hodin. Musíš připravit snídani. Umíš to, viď?“

Holčička přisvědčila; radovala se, že se může uplatnit.

„Ale proč jdeš na modlitebné shromáždění?“

Anna zaváhala. Proč se nepřiznat? Ne. „Musím jít,“ tiše nakonec řekla. „Vrátím se před osmou.“

„Ví o tom tatínek?“ zeptala se Anežka s obavami.

„Ne, broučku.“

Anna rychle zavřela dveře, tichounce sešla ze schodů, proběhla chodbou a vykradla se na ulici jako zloděj.

Muži a ženy a chlapci a děvčata spěchali do práce hřmotnými kroky, někteří žvýkali v chůzi tlusté krajíce chleba, všichni soustředění, zřejmě mrzutí a ještě ne zcela probuzení. Ve vyprahlých stokách ležely vrstvy prachu, na dlažbě v nánosech, jak je tam noční vítr zavál. Povozy ještě nezačaly jezdit a rolety byly dosud staženy; a třebaže cesty pro pěší se hemžily lidmi, ulice vypadala opuštěně a zapomenutě. Anna rychle kráčela po silnici, vyhýbala se pohledům zvědavců, ale pokradmu pokukovala na obličeje těch, kteří si jí nevšímali. Všichni se zdáli být necitelní a zřejmě kašlali na věčné pravdy. Z počátku to Anně připadalo podivné, že mocné probuzení ve wesleyánské kapli se těchto ustaraných lidí netklo – Bursley tedy pokračuje ve svém tupém a stejném chodu. Napadlo ji, zda někdo z nich uhádl, že jde na modlitebnou hodinu, a tajně se jí proto vysmívá.

Když Anna vystoupila vzhůru po Kachním nábřeží, našla ke svému překvapení dveře kaple zamčené na zámek, ačkoliv bylo deset minut po sedmé. Což modlitebná hodina odpadla? Zmocnil se jí chvilkový pocit úlevy, pak však spatřila otevřená vrata školního dvora. Také by už mohla vědět, že časně ráno se modlitby nikdy neodbývají v kapli, nýbrž v přednáškové síni. S tlukoucím srdcem přešla čtvercový dvůr a pocítila, že se pustila do hrozného podniku. Dveře přednáškové síně byly pootevřeny; strčila do nich a vstoupila. Na druhém konci síně byla shromážděna hubená hrstka věřících a na vyvýšeném stupínku stál pan Banks, nijaký, povrchní a unavený. Oznámil verš a nasadil tón – příliš vysoko, zpěváci však sloku hrdinně dopěli, aniž se jim hlasy zlomily. Zpěv byl tenký a slabý a jeden nebo dva horlivé hlasy zřejmě přepínaly, asi z vůle po nejlepším výsledku. Mynors nepřišel, a Anna nevěděla, má-li jí to být líto, či se má radovat. Zjistila, že kromě ní jsou všichni přítomní staří vyznavači metodismu, zkušení bojovníci Páně. Z žen se dostavila pouze slečna Sarah Vodreyová, stará panna, která se starala o domácnost Tita Price a jeho syna a jejíž jediná kratochvíle spočívala v různých náboženských zážitcích. Před koncem hymnu se přidal k shromážděným jakýsi mladík; byl to onen mladý muž, který seděl předchozího večera vedle Anny, a z jeho obličeje vyzařovalo extatické a nadšené blaženství. Ve své modlitbě duchovní upozorňoval Božstvo, že žní první bohoslužby je sice dvacet nebo o něco více spasených duší, bursleyské metodisty to však neuspokojuje. Chtějí více; chtějí spasit celé Bursley a nespokojí se s menší žní. Zapřísahal Boha, aby jejich vážná práce nebyla před světem zlehčena jen částečným úspěchem. Nakonec se snažil vyprosit boží požehnání pro evangelistu a žádal, aby neúnavný nadšenec se naučil šetřit silami; což bylo doprovázeno horoucím Amen.

Několik mužů se modlilo, pak nastalo ticho; všichni stále klečeli.

Potom duchovní řekl s nasládlou zdvořilostí:

„Chtěla by snad jedna ze sester pronést modlitbu?“

Nové ticho.

„Snad sestra Tellwrightová?“

Anna by byla uvítala smrt a zatracení. Pevně sevřela ruce a úpěnlivě toužila, aby nekonečně dlouhá chvilka pominula. Konečně Sarah Vodreyová významně zakašlala. Slečna Vodreyová byla vždy šťastná, když se mohla modlit nahlas, a její vzývání obvykle začínalo touž větou: „Pane, děkujeme ti, že patříme na tento den s tělem mimo hrob a s duší mimo peklo.“

Potom duchovní oznámil další píseň, a jakmile zpěv začal, Anna se vytratila. Na dvoře oddychla úlevou. Mír na modlitebné hodině? Vždyť jí bylo, jako by právě opustila vězení! Mír se nedozírně vzdálil. A dokonce na stav své duše zapomněla, jak se styděla a rmoutila. Dokázala se pouze zesměšnit a snad ti zbožní věřící budou o ní a o jejím otci u stolu při snídani klepat, o jejich penězích a podivném způsobu života.

Kdyby byl alespoň přišel Mynors!

Vyšla na ulici. Podle radničních hodin bylo za dvacet minut osm. Poslední ranní dělnický parní vůz právě vyjížděl z Bursley; lidé se tísnili uvnitř i zvenčí a průvodčí se jen s úsilím udržoval na stupátku. U vrat továrny proti kapli stál muž v bílé haleně a pokojně pokuřoval z dýmky. Modlitebná hodina znamená jen malichernou drobnůstku v obrovském a pravidelném ruchu města: Annu taková myšlenka musela nutně napadnout. Spěchala domů a s obavami čekala, co otec řekne její neobvyklé výpravě. Asi dvě stě yardů od domu spatřila k svému překvapení Anežku vyrazit ze dveří domu. Holčička pádila po ulici a všimla si Anny, až když k ní těsně doběhla.

„Propána, Anno! Zapomněla jsi včera koupit slaninu. Nezbývá ani ždibínek a tatínek se strašně zlobí. Dal mi šest pencí a já letím, div se nestrkám, k Lealovi nějakou koupit.“

Do Anny jako když hrom udeří, tak na ni zapůsobila ta zdánlivě drobná nehoda. Vcházela do domu a cítila na tváři slzu. Styděla se plakat, ale plakala. Nejdříve ostuda na modlitebné hodině a tímhle její strasti vrcholí; ohlušily a udusily vše ostatní. Hlas duše již neslyšela. Rychle odložila klobouk a běžela do kuchyně. Anežka už připravila na podnosu nádobí a příbory pro snídani; chléb byl nakrájen a káva odměřena do džbánku; oheň jasně plápolal a konvice s vroucí vodou zpívala. Anna vyňala ubrus ze zásuvky v kredenci a šla do pokoje prostírat. Na konci zahrady pan Tellwright zamazával maltou spáry mezi cihlami; stál otočen zády k domu. Když Anna všechno na stole pěkně rozestavila, všimla si, že prach v pokoji není všude utřen. Na římse krbu ležel hadr na prach; sebrala jej a hotovila se k práci, a vtom kuchyňské hodiny odbily osmou. Pan Tellwright naráz upustil zednickou lžíci a blížil se k domu. Anna umíněně oprašovala křeslo; nakonec však v ní zvítězil zbabělec a prchla po schodech; do kuchyně jí totiž zatarasil cestu otec, který vstoupí do domu kuchyňskými dveřmi.

Zapomněla koupit slaninu a snídaně se zpozdí; takovou katastrofu ještě nikdy nezažila! Stála u dveří ložnice a čekala na Anežku jako na smilování. Konečně holčička vpadla bez dechu do domu; Anna jí běžela naproti. Neuvěřitelně rychle vyrvaly slaninu z obalu a Anna popadla nůž. Hned při prvním tahu se řízla a Anežka jí musela prst ovázat. Hodiny odtloukly půl deváté jako umíráček. Za pět minut tři čtvrti na devět, se čtyřicetiminutovým zpožděním, obě dívky vtrhly do přijímacího pokoje. Anna nesla slaninu a ohřáté talíře, Anežka chléb a kávu. Pan Tellwright seděl vzpřímeně a zarputile v křesle, obraz pohoršení a hněvu. Ani si nepřečetl dopisy a jen se sytil tou nevýslovnou křivdou. Začali jíst v bezútěšném tichu. Mužova strašlivá nelibost pronikala celým pokojem jako éter, který rozbuší srdce, třebaže jej není vidět. Když lakomec snědl první plátek slaniny a rozřezal obálky, začal ulevovat svému hněvu burácením, jež by vyvrátilo stromy. Anna by se měla stydět. Nedovede si představit, kam dala hlavu. Proč mu neřekla, že jde na modlitebnou hodinu? Proč šla na modlitebnou hodinu a rozvrátila celou domácnost? Jak mohla zapomenout na slaninu? Je to hrubá nedbalost. Pěkný příklad sestřičce! Z těch narozenin se jí nějak zatočila hlava! Je nepořádná a výstřední. Jen ať se podívá, jak tlustě je slanina nakrájena. Ale on už to nebude dlouho snášet. A její zakrvácený prst! A krev kape na ubrus; příjemná podívaná při jídle! Jdi a zavaž si to znovu!

Beze slova opustila pokoj, aby vykonala rozkaz. Hájit se, pochopitelně, nemohla. Anežce kanuly slzičky, zobala bojácně jídlo jako ptáček a neodvažovala se hnout ze židle; ani nepomohla Anně zavázat prst.

„Co řekl pan Mynors?“ Tellwright se prudce otázal, když se Anna vrátila do pokoje.

„Pan Mynors?“ zašeptala v rozpacích, ale nejasně už tušila novou nepříjemnost.

„Viděla jsi ho?“

„Ano, otče.“

„Vyřídila jsi mu můj vzkaz?“

„Zapomněla jsem.“ Bože na nebesích! Zapomněla na vzkaz!

Pan Tellwright, neschopen řeči, vypochodoval z místnosti se zamručením, plným ničivé touhy. Děvčata sklízela ze stolu a vyjádřila si sympatie jediným němým pohledem. Annu trochu upokojovalo, že by nebyla mohla vyřídit vzkaz, i kdyby nebyla zapomněla.

Ephraim Tellwright zůstal v předním pokoji až do půl jedenácté, neviděn, ale přítomen, jako zlobný bůh za mrakem. Vědomí, že je tam, neobměkčený a nebezpečný, zaměstnávalo mysl obou dívek celé dopoledne. O půl jedenácté otevřel dveře.

„Anežko!“ přikázal a Anežka k němu rychle přiběhla z kuchyně jako obětní beránek.

„Ano, tatínku.“

„Odnes tenhle lístek k Pricovům a nečekej na odpověď.“

„Ano, tatínku.“

Vrátila se za dvacet minut. Anna zametala předsíň.

„Jestli se tu zastaví pan Mynors, až budu pryč, řekni mu, ať počká,“ prohodil pan Tellwright k Anežce a naschvál si nevšímal Anny. Pak si otřel nazelenalý klobouk o rukáv a vydal se k městu na nákup masa a zeleniny. Sobotní nákupy si vždycky obstarával sám. U řezníka i v tržnici na náměstí svatého Lukáše byl známou a obávanou postavou. Mezi trhovci stála na tržišti vrásčitá, sukovitá stará prodavačka brambor z druhého konce Moorthornu; každou sobotu ji lakomec při smlouvání napálil a téměř každou sobotu ho opovržlivě šlehla stejným vtipem: „Táhni na poštu, pane Terricku; možná, že vyžebráš šestipencovou známku za pět a půl pence.“ Jen zřídkakdy opominul srdečně se zasmát.

U oběda dívky pozorovaly, že stíny jeho nevole poněkud vybledly, třebaže se mračil a mlčel. Vyznaly se ve všech příznacích jeho nálad a věděly, že zanedlouho začne znovu mluvit, nejprve jednoslabičně a později v krátkých, úsečných větách. Domem se začalo šířit nadějné ovzduší jako první dech jara v únoru.

Domácí bouře probíhaly vždy stejně a Anna se naučila snášet jejich konečné fáze s klidem, a dokonce netečně. Jindřich Mynors se nehlásil. Předpokládala, že otec ho čekal kvůli odpovědi, kterou mu zapomněla vyřídit, a doufala, že se u nich odpoledne zastaví; a opět v ní vznikl dojem něčeho určitého a uspokojivého, co ji čeká, jen když ho uvidí; že snad pouhý pohled na jeho obličej jí vnukne něco rozhodujícího. Po obědě dívky myly v kuchyňce nádobí a tu Anežčino bystré ucho zaslechlo zvuk hlasů v přijímacím pokoji. Naslouchaly. Mynors přišel. Pan Tellwright ho asi spatřil z předního okna a otevřel mu dříve, než mohl zazvonit.

„Je to on,“ řekla vzrušeně Anežka.

„Kdo?“ zeptala se nejistě Anna.

„Pan Mynors, samozřejmě,“ řekla ostře holčička a dala bez obalu najevo, že takové přetvářky na ni ani v nejmenším neplatí.

„Anno!“ Pan Tellwright ji volal z okna pokoje. Osušila si ruce, odložila zástěru a šla do pokoje, rozrušena tisíci obavami a nadějemi. Proč se má účastnit hovoru?

Mynors při jejím příchodu vstal a pozdravil ji s okázalou úctou, úctou, která ji zahanbovala.

„Hm!“ zabručel stařec, avšak byl zřejmě spokojen. „Poslal jsem vám včera po Anně vzkaz, pane Mynorsi, ale ona jej zapomněla vyřídit; to víte, ženská. Mohl jste si k nám ušetřit cestu. Když už jste tady, mám něco pro vás. Do toho vašeho podniku půjdou Anniny peníze. Já nemám žádné při sobě; de facto jsem skorem bez prachů, ale tady Anna bude mít za měsíc jen o fousek míň než dva tisíce a říká, že si k vám tedy na mou radu přisadí.“

Tato řeč Mynorse zřejmě dokonale překvapila. Chvilku vypadal rozpačitě; potom se jeho obličej rozzářil prudkou radostí.

„Vy už o všem víte, slečno Tellwrightová?“

Zrudla. „Tatínek mi o tom něco říkal.“

„A jste ochotna být mým společníkem?“

„Počkat, o tom jsem nemluvil,“ přerušil ho Tellwright. „Budou to Anniny peníze pod mým jménem.“

„Ach tak,“ řekl Mynors vážně. „Ale jde-li o peníze slečny Tellwrightové, proč by neměla být společníkem ona?“ a předvedl jeden ze svých dvorných diplomatických úsměvů.

„Ale – ale,“ vytáčela se prosebně Anna.

Tellwright se zasmál. „Ano,“ řekl, „proč by ne? Aspoň to bude pro děvče nová zkušenost.“

„Právě tak,“ děl Mynors.

Anna mlčky stála jako dítě, o kterém se mluví. Hovor se na chvilku přerušil.

„Souhlasila byste s takovou úmluvou, slečno Tellwrightová?“

„Ano,“ pravila.

„Pokusím se nezklamat vaši důvěru. Jsem přesvědčen, že ani vám, ani vašemu otci nezavdám příčinu k rozčarování. Pro vás jsou ovšem dva tisíce jen maličkost, ale pro mne to znamená mnoho, a – a –“ Zaváhal. Anna se nedomnívala, že ho pohled na ni a celková situace dojaly, nicméně bylo tomu tak.

„A už jen jedna věcička, pane Mynorsi,“ pravil Tellwright bez okolků, „totiž úrok z kapitálu, který se musí odečíst, dříve než budeme počítat zisky. Musíme mít šest procent.“

„Měl jsem za to, že jsme se dohodli na pěti,“ pronesl Mynors neočekávaně pevně.

„Dohodli jsme se, že budete mít pět procent z vašich patnácti set,“ odtušil lakomec s bohorovnou troufalostí, „ale my – my musíme dostat svých šest.“

„Měl jsem dojem, že jsme to již dopodrobna probrali a dohodli se na stejném úroku pro obě strany.“ Mynors přešel do střehu a do obrany.

„Nic takového, mladý muži. Musíme dostat svých šest procent. Riskujeme.“

Mynors sevřel rty. Lakomec ho zahnal do úzkých. Pan Tellwright s bezohlednou mazaností využil účinku dceřiny přítomnosti na Mynorse, aby znovu získal postavení, z něhož ho mladík před několika dny vypudil. Mynors byl podrážděn, avšak nedal nic najevo.

„Nu, dobrá,“ konečně prohlásil a usmál se důvěrně na Annu; naznačil jí, že ustoupil jen z ohledu na ni.

Pan Tellwright se nesnažil skrývat své uspokojení. Také se usmál na Annu, ale křečovitě; poslední zbytek ranního hněvu sežehl žár vítězství.

„Bohužel, musím se poroučet,“ řekl Mynors, pohlédnuv na hodinky. „Ve tři bude v kapli bohoslužba. Náš evangelista si přišel dnes ráno prohlédnout s paní Suttonovou továrnu a já jsem mu slíbil, že přijdu na bohoslužbu. Nesmím zapomenout. Přijdete, pane Tellwrighte?“

„Ne, chlapče. Jsem už dost starý a přenechám to radši mladším.“

Náhlý popud dodal Anně odvahu téměř ukvapenou.

„Počkal byste minutku?“ pravila k Mynorsovi. „Půjdu na bohoslužbu. Kdybych se vrátila pozdě, otče, Anežka se postará o svačinu. Nečekej na mne.“ Dívala se mu přímo do obličeje. Byl to jeden z nejstatečnějších činů jejího života. Po příhodě se snídaní hotovit se k něčemu, co by mohlo ohrozit i další jídlo, bylo přímo hrdinské. Tellwright sklouzl pohledem z dcery na Mynorse. Anna vyběhla po schodech.

„Kdo je váš právní zástupce, pane Mynorsi?“ zeptal se Tellwright.

„Dane,“ odvětil Mynors.

„To se hodí. Dane se stará také o mé záležitosti. Vyhledám ho a dohodnu se s ním o listině o společnictví. Pracuje pro mne vždycky podle smlouvy. Nesnáším obchody za šesták ani s právníky.“

Mynors souhlasil.

„Musíte se přijít někdy odpoledne rozhlédnout po továrně,“ řekl Anně, když spolu šli po Trafalgarské silnici ke kapli.

„Velmi ráda,“ odpověděla Anna. „V životě jsem do továrny ani nenakoukla.“

„Opravdu ne? Budete společníkem v nejlepší továrně svého druhu v Bursley,“ řekl nadšeně Mynors.

„To ráda slyším,“ usmála se, „neboť vlastním tu nejhorší.“

„Co – myslíte Pricovu?“

Přikývla.

„Podívejme se!“ zvolal a zdálo se, že přemýšlí. „Nebyl jsem si jist, zdali náleží vám nebo vašemu otci. Obávám se, že to opravdu není nejlepší majetek. Ale raději abych o tom nemluvil. Včera jsme měli slavné shromáždění. Náš malý trubač se choval zcela podle pověsti, jež ho předcházela, nemyslíte?“

„Zcela,“ řekla mdle.

„Líbilo se vám shromáždění?“

„Ne,“ vyhrkla zdrceně, ale s odhodláním být čestná.

Nastalo ticho.

„Doslechl jsem se však, že jste byla dnes časně ráno na modlitebné hodině?“

Neodpovídala, a teprve po několika krocích zašeptala: „Ano.“

Jejich oči, Anniny usoužené, se setkaly.

„Snad,“ konečně prohodil, „snad – nezlobte se na mne – očekáváte příliš mnoho.“

„Jak to?“ povzbuzovala ho, hotova dokončit nakousnuté.

„Chci říci,“ pravil vážně, „že já – my – nemůžeme vám slíbit nějakou náhlou změnu cítění, jakousi nenadálou úlevu a jistotu, kterou v sobě objeví někteří lidé. Já sám jsem to také neprožil. Obrácení na víru může probíhat velmi různě. Jde o způsob žití, o stálé úsilí s obrazem Krista ustavičně před naším zrakem. Víte, člověk se vždy nemusí při tom z čista jasna vytrhnout ze světa. Snad jste očekávala příliš mnoho,“ opakoval, jako by jí tou větou nabízel utišující balzám.

Upřímně mu poděkovala, ne však rty, nýbrž srdcem. Ukázal jí cestu záchrany z bludiště, které jí dříve připadalo přímo osudně ze všech stran uzavřené. Dychtivě k ní vykročila. Živě si znovu uvědomila, z jak strašného dilematu má nyní naději na únik, a byla mu podle toho vděčná. Dříve si ani netroufala pevně se dívat tváří v tvář hrůzám takového rozpolcení. Nešlo jí na rozum, že otcova nevole nebo návrh společnictví ji mohly odvést od úzkostí duše. Zapudila z mysli světské záležitosti a soustředila všechnu energii mozku na myšlenku života po vzoru Kristově, den za dnem, hodinu za hodinou, na postupné stoupání ke Kristu, jež nakonec přinese spásu. Tohle by snad dokázala; hle, zde je příležitost k okamžitému pokusu, který ji však nenutí k neuskutečnitelné a násilné duševní proměně. Nepromluvili, až teprve u vrat kaple, kdy jí dal Mynors tiché sbohem, protože na kůr mohl vstoupit jen zadním vchodem. Anně se bohoslužba líbila, proběhla hladce a bez příhod. Dobou extáze, horoucnosti a spasení je během probuzení noc; odpoledne se věřící musí spokojit s přípravnou chválou boží a modlitbou.

Toho večera, když otec a dcery seděli po večeři v pokoji, někdo zazvonil u dveří. Anežka běžela otevřít a spatřila Vilíka Price. Začalo pršet a návštěvník, v plášti s vyhrnutým límcem, byl mokrý a zablácený. Anežka ho nechala stát na rohožce a odběhla zpět do pokoje.

„Mladý pan Price chce s tebou mluvit, tatínku.“

Tellwright jí pokynem naznačil, aby zavřela dveře.

„Anno, měla by sis s ním promluvit,“ pravil. „Do toho mně nic není.“

„Ale kvůli čemu, otče, přišel?“

„Kvůli tomu dopisu, co jsem mu ráno poslal. Řek jsem starému Titovi, že nám musí bez cavyků zaplatit dvacet liber v pondělí ráno, jinak mu zabavíme zboží. Když může zaplatit deset liber, a v hotových, může zaplatit dvacet i třicet liber.“

„A co když řekne, že nemůže?“

„Povíš mu, že musí. Vypočítal jsem to a změnil jsem názor na tu továrnu. Starý Titus ještě není na dně, ačkoliv je na nejlepší cestě tam klesnout. Můžem z něho vypáčit ještě dalších padesát liber; zbyde nedoplatek nájemného už jen za šest měsíců; a pak ho můžem vyhodit. Půjde na buben a na nájemné budeme mít nárok před ostatními věřiteli; budeme mít v ruce sto, sto dvacet liber a s těmi tu kramárnu trošku upravíme pro nového nájemníka.“

„Přivést ho na mizinu, otče?“ zvolala Anna. To jediné pochopila z důmyslného plánu.

„Ano,“ prohlásil lakonicky.

„Ale –“ (byl by Kristus hnal Tita Price před konkurzní soud?)

„Když zaplatí, prosím, vše je v pořádku.“

„Neměl bys pana Viléma přijmout raději ty sám, otče?“

„Čí je to majetek, můj nebo tvůj?“ zavrčel Tellwright. Jeho dobrá nálada nebyla ještě jistá, nevrátila se mu dosud natrvalo a Anna poslušně opustila místnost. Koneckonců, říkala si, dluh je dluh a poctiví lidé zaplatí, co dluží.

Anna pozvala Vilíka Price do předního přijímacího pokoje nevlídným tónem; kdykoliv se jí zmocnil neklid, její chování se zdálo být příkré a navíc neuměla zakrývat pevné odhodlání nasládlou řečí.

„Račte, prosím, tudy, pane Price.“

„Ano,“ řekl s lichotivou, horlivou ochotou. Snášel se soumrak a do pokoje se vkradly stíny. Zapomněla mu nabídnout křeslo, a tak oba během rozhovoru stáli.

„Včera večer jsme měli velkolepou bohoslužbu,“ začal a kroutil v ruce klobouk. „Zahlédl jsem vás tam, slečno Tellwrightová.“

„Ano.“

„Ano. Byl tam výkvět učitelů. Chtěl jsem se dnes ráno účastnit modlitebné hodiny, ale nemohl jsem se uvolnit. Nešla jste tam náhodou, slečno Tellwrightová?“

Viděla, že věděl o její přítomnosti na modlitebné hodině, a tak mu opět úsečně odpověděla jednoslabičným přitakáním. Byla by ráda na něho milá, chtěla ho uklidnit, učinit ho šťastným a utěšit ho, tak směšné a dojemné byly jeho pokusy o usmiřující společenskou přívětivost; avšak, právě tak jako on, nevyznala se v jemném umění konverzace.

„Ano,“ pokračoval, „a tolik jsem stál o dnešní večerní bohoslužbu, ale táta mě poslal k vám. Prý na tom záleží.“ Výraz „táta“ ve Vilémově pomalém, protáhlém hlase ukázal Anně Tita Price v novém světle, jako milovanou bytost, nejen jako hrubý fyzický organismus; úplně ji to překvapilo. Vilém pokračoval: „Mohu mluvit s vaším otcem, slečno Tellwrightová?“

„Kvůli nájemnému?“

„Ano,“ pravil.

„Nu, kdybyste to řekl mně –“

„Prosím za prominutí,“ rychle dodal. „Vím, že je to váš majetek, ale domníval jsem se, že pan Tellwright se o něj stará za vás. Ten dopis dnes ráno napsal on, že?“

„Ano,“ odvětila Anna. Nic mu nevysvětlovala.

„Trváte na dalších dvaceti librách v pondělí?“

„Ano,“ pravila.

„Minulé pondělí jsme zaplatili deset.“

„I tak dlužíte přes sto liber.“

„Já vím, ale – slečno Tellwrightová, nesmíte být na nás tvrdá. Obchody jdou špatně.“

„Ve ‚Zpravodaji‘ stojí, že obchody jdou nahoru,“ přerušila ho ostře.

„Opravdu?“ řekl. „Jen se podívejte na ceny; srážejí je, až nezbude žádný zisk. Ujišťuji vás, slečno Tellwrightová, otec a já máme zlé časy. Všechno se spiklo proti nám a továrna především, jak vy dobře víte.“

Jeho hlas byl tak vážný, tak smutný, div jí slzy soucitu do očí nevstoupily, když se dívala na ty jeho prosté, naivní modré oči. Jeho vytáhlá postava, nemotorná ve špatně padnoucích šatech, jeho chabý, smířlivý úsměv, trhané pohyby jeho dlouhých červených rukou, všechno to přispívalo k bezbrannému vzezření Vilíka. Vzpomněla si na citát z bible: „Blahoslavení tiší“[11], a rázem pochopila onu hlubokou pravdu. Tady je ona a její otec, bohatí, mocní, samovládní; a tam je Vilík Price a jeho otec, zajíci štvaní ohaři-věřiteli, zajíci, kteří se obracejí k nenasytným tlamám s úpěnlivou prosbou o slitování. A přece ona, ohař, záviděla v té chvíli zajícům. Blahoslavení tiší, blahoslavení neúspěšní, blahoslavení hloupí, neboť mají milost, jimi nepoznanou a odepřenou pyšným, úspěšným a moudrým. Sám odpudivý zjev Tita Price, jeho postranní metody, jeho neupřímnosti jen zvyšovaly Anninu sympatii k oběma mužům. Což může Titus Price za sebe, nebo snad může Jindřich Mynors za sebe? Ta představa jí připomněla nastávající partnerství, předurčené všemi možnými příznivými náznaky ke skvělému úspěchu, a nabádala ji srovnat je s bědným a zapomenutým podnikem v Edwardově ulici.

Snažila se nějak utišit obavy mladého muže, být k němu ohleduplná a přitom nepoškodit otcovy záměry.

„Jestli zaplatíte, co dlužíte,“ řekla, „vynaložíme to do posledního penny na opravu továrny.“

„Slečno Tellwrightová,“ odpověděl se zoufalým přízvukem, „my nemůžeme zaplatit.“

Ach Bože! Přála si jít v šlépějích Kristových, den ode dne, hodinu za hodinou, ustavičně usilovat o světectví. Co má teď dělat? Kdyby byla ponechána sama sobě, snad by byla řekla v návalu velkomyslnosti: „Odpouštím vám všechny nedoplatky. Začněte znovu.“ Ale musí se počítat s otcem…

„A kolik tedy myslíte, že můžete zaplatit v pondělí?“ zeptala se chladně.

V té chvíli vstoupil do pokoje otec. Nejdříve zapálil plyn. Vilík Price zamžikal očima při oslnivém světle, jako by se třásl před předvídaným rozsudkem tohoto neúprosného starce. Tellwright posupně potřásl mladíkovi rukou a ten začal spěšně opakovat, co již dříve řekl Anně.

„Jde tuhle o to,“ spustil stařec tónem konečného rozhodnutí a vtom se zarazil. Anna postřehla jeho pohled, kterým ji propouštěl. Opustila pokoj beze slova. V pondělí Titus Price zaplatil dalších dvacet liber.

1. 11 Viz bible, evangelium sv. Matouše, 5, 5.

KAPITOLA VII

Šicí dýchánek

Za deset dní přišel odpoledne k zadnímu vchodu domu Ephraima Tellwrighta kočí pana Suttona, jménem Barrett, s dopisem v ruce. Tellwrightovi právě svačili. Dopis bylo v obrovské ruce kočího vidět a Anežka vyšla ven.

„Odpověď, prosím, slečno,“ řekl jí, dotkl se klobouku a popotáhl si kožený řemen, který obepínal jeho pás; zdálo se, že jeho kosti drží pohromadě jen zásluhou opasku. Anežka vzala dopis; kočí na ni učinil hluboký dojem. Nikdy předtím nespatřila onen skvoucí lidský automat odděleně od ekvipáže, kterou řídil. Později ji Barrett na ulici vždycky obřadně pozdravil a pokaždé jí tak poskytl chvilku vzrušení a slastné radosti.

„Dopis, a má být odpověď, a on čeká,“ křičela a vběhla do pokoje.

„Méně rámusu!“ pravil otec. „Dej to sem!“

„Je pro slečnu Tellwrightovou – to je Anna, ne? Jú! Voňavka!“ Přičichávala k šedé obálce jako ke květině.

Anna, tajně rozčilená jako její sestra, otevřela obálku a četla: „Lansdownský dům, středa. Drahá slečno Tellwrightová – moje maminka pořádá u nás zítra šicí dýchánek nedělní školy. Potěšila byste nás svou společností. Myslím, že jste se dosud nezúčastnila š. d. n. š., ale všechny bychom uvítaly Vás i Vaši pomoc. Každá z nás pracuje velmi pilně pro podzimní bazar a maminka chce jistojistě dokázat, že stánek nedělní školy bude nejlepší. Přijďte určitě, ano? Nezlobte se na můj krátký lístek. Upřímně Vaše BLAŽENA SUTTONOVÁ. P. S. – začínáme ve 3.30 odpoledne.“

„Chtějí, abych šla zítra na šicí dýchánek,“ bojácně pravila a přisunula otci lístek přes stůl. „Musím jít, otče?“

„Proč se mě ptáš? Jak se ti ráčí. Nemám s tím nic společného.“

„Nechce se mi.“

„Sestřinko, jdi, jdi,“ přimlouvala se Anežka.

„Snad bych opravdu měla,“ souhlasila, ale s pochybami nepřesvědčeného. „Vždyť nenajdu ani hadřík na sebe. Otče, opravdu potřebuji nové šaty, hned.“

„Zapomnělas, že kočí čeká?“ úsečně poznamenal.

„Mám k němu zaběhnout a říci, že přijdeš?“ navrhovala Anežka. „Budeš se mít nádherně.“

„Nebuď hloupá, drahoušku. Musím napsat.“

„Tak napiš,“ řekla holčička energicky. „Přinesu ti inkoust a papír.“ Pobíhala kolem Anny a postávala nad ní, zatím co ona psala odpověď na pozvání. Vyjadřovala se co nejstručněji a nejprostěji a potom nabídla otci dopis k nahlédnutí. „Stačí to tak?“

Předstíral netečnost, ale přece se trochu zajímal.

„Zapomněla jsi napsat datum,“ zněl celý jeho komentář; a hodil jí dopis zpátky.

„Napsala jsem ‚středa‘.“

„To není datum.“

„Cožpak to vadí? Blažena Suttonová také napsala jen ‚středa‘.“

Místo odpovědi opustil místnost.

„Zlobí se?“ zeptala se Anežka úzkostlivě. Vždyť dokonalá domácí pohoda trvala už týden.

Příštího dne se Anna vyšňořila do nejlepších šatů a v půl čtvrté byla připravena k odchodu. Nevěděla téměř nic o společenském životě, a když si představila samu sebe na zábavě Suttonových, rozechvěla se vzrušením. Má přijít brzy, což znamená mluvit více, nebo má přijít později, což znamená muka vstupu do místnosti plné lidí? Nemohla si vybrat. Odebrala se do otcovy ložnice, z jejíhož okna přehlédla snadno Trafalgarskou silnici, a skryta za záclonou viděla, že každou chvilku malé skupinky dam směřují po ulici k domu radního Suttona a mizí v něm. Většinu žen poznala; na jiné se jen nejasně pamatovala od vidění. Pak proud návštěvnic ustal a vtom Anna zaslechla kuchyňské hodiny odbíjet čtyři. Seběhla ze schodů – Anežka se naparovala důležitostí a nesla do pokoje otcovu svačinu – a zadní cestou spěchala na ulici. Zanedlouho stanula před dveřmi domu Suttonových. Služebná v černých alpakových šatech s bílými manžetami, v čepečku se stužkami a vyšívané zástěře (každý kus byl „dernier cri“[12] z Bostockova velkoobchodu v Hanbridgi) ji vyzvala tlumeným a uctivým hlasem, aby vstoupila. Z vnějšku nevypadalo nic neobvykle, ale jak jen Anna vkročila do domu, ocitla se v bzučícím a pilném úlu. Po hale, vroubené spoustou obrazů, pobíhaly sem tam ženy, ruce plné látek a šicích potřeb, neslyšnými kroky po tlustých koberečcích, které se všude nepřehledně povalovaly v bohatém počtu. Po obou stranách byly otevřené dveře; zaznívaly z nich zvuky mnoha horlivých hlasů. A ještě dále za dveřmi, uzavírajíc průhled halou, stoupalo majestátně do nedozírných výšek široké schodiště. Zrovna v okamžiku, kdy se služebná ptala Anny na její jméno, vyřítila se z pokoje po levé straně, z jídelny, Blažena Suttonová, zářící a nádherná, uchopila Annu za obě ruce a políbila ji.

„Drahá Aničko, už jsme myslely, že nepřijdete. Všichni jsou tu, až na muže, samozřejmě. Pojďte se mnou nahoru a odložte si. Jsem tak ráda, že jste dodržela svůj slib.“

„Domnívala jste se, že jej nedodržím?“ pravila Anna, když stoupaly po mírně se zvedajícím schodišti.

„Kdepak, Aničko. Ale vy jste takový plachý ptáček.“

Přirovnání k plachému ptáčku Annu pobavilo. Vyvolalo jí v duchu řetěz podivných představ a nakonec ji napadlo, kdo by asi uměl lépe vydrhnout tyhle schody, zda ona nebo ten veselý a poletující motýlek v bledězeleném kimonu. Blažena ji vedla do veliké ložnice, přecpané nábytkem a tretkami. V prostorné místnosti byla tři zrcadla – jedno na šatníku, jedno trojdílné a třetí nad krbem; do jeho rámu byly zastrkány fotografie.

„To je můj pokoj,“ řekla Blažena. „Položte si, prosím, své věci na postel.“ Na posteli se už kupily klobouky, čepce, jupky a vlněné přehozy.

„Doufám, že mi vaše maminka nesvěří nic módního,“ řekla Anna. „Zmohu se jen na jednoduché šití.“

„To nic, to nic,“ řekla bezstarostně Blažena. „Máme tu jen jednoduché šití.“ Vytáhla z kapsy krabičku z tvrdého papíru a nabídla Anně. „Nate, vezměte si.“ V krabičce byly čokoládové pralinky.

„Děkuji,“ odvětila Anna a jednu si vzala. „Ty asi stály hodně, že? Takové jsem ještě neviděla.“

„Co vás vede. Jsou to docela obyčejné bonbony. Libra za čtyři šilinky. Papá mi je kupuje; přímo po nich šílím. Hrozně ráda je jím v posteli, když nemohu usnout.“ Blažena to prohlašovala s plnou pusou. „Vy nezbožňujete čokoládové bonbony?“ dodala.

„Nevím,“ Anna chatrně odpovídala. „Ano, chutnají mi.“ Zbožňovala jen sestru, a snad Boha; a čokoládu ochutnala dnes poprvé.

„Nemohla bych prostě bez nich žít,“ řekla Blažena. „Máte báječné vlasy. Takovou hněď jsem nikdy neviděla. Jaký přeliv užíváte?“

„Přeliv?“ opakovala Anna.

„Ano, což si na ně nic nedáváte?“

„Ne, nikdy.“

„No tohle! Pozor, ať tu barvu neztratíte. A teď pojďte laskavě se mnou a koukněte se na můj ateliér – tam maluji, víte? Chtěla bych, abyste jej viděla, dříve než sejdeme dolů.“

Zamířily k malému pokoji ve druhém poschodí, se šikmým stropem a s arkýřem.

„Musila jsem se spokojit s tímto pokojem,“ vysvětlovala Blažena, „protože má jediný z celého domu osvětlení ze severu a bez toho se pochopitelně neobejdete. Jak se vám líbí?“

Anna řekla, že se jí velmi líbí.

Na stěnách místnosti visely různé podivné závěsy s východními vzory. Byly k nim záhadně připevněny barevné talíře, kousky nádobí ze starého cínu a několik vějířů; visely vysoko a ošidně hrozily pádem. Poněkud níže zdobily stěnu většinou nezarámované obrazy a kresby květin, ryb, bochníků chleba, svícnů, konviček, pomerančů a čajových podnosů. Na obrovském stojanu uprostřed pokoje visel nedokončený portrét muže.

„Kdo to je?“ zeptala se Anna, neboť neznala pravidla opatrnosti, která zachovávají zkušení návštěvníci ateliérů.

„Což ho nepoznáváte?“ zvolala dotčeně Blažena. „To je papá; maluji jeho portrét, sedí mi tamhle v té židli. Ve škole můj starý hloupý učitel mi nechce ještě dovolit malovat věci ze života – nutí mě k antickým vzorům – tak jsem si řekla, že budu studovat živý model doma. Beru to hrozně vážně, víte? – opravdu. Maminka říká, že pracuji až příliš dlouho.“

Anna nebyla s to odkrýt v obrazu podobu radního Suttona, až na konšelský háv, který nyní objevila pod krkem portrétu. Studie na stěnách se jí zamlouvaly mnohem víc. Jejich realismus ji překvapil. Člověk poznal – zde na příklad – nejen rybu, nýbrž mohl i bez váhání prohlásit, že je to platýs; poctivé kulatosti pomerančů a lesku čajových podnosů dosáhla malířka téměř zázračně.

„Opravdu jste je všechny vytvořila?“ zeptala se v opravdovém obdivu. „Myslím, že jsou skvělé.“

„Ó ano, jsou to všechno mé obrazy; pouze studie zátiší,“ vyjádřila se o nich Blažena pohrdlivě, Anna jí však nicméně polichotila.

„A teď už vidím, že to je pan Sutton,“ pravila Anna a ukázala na obraz na stojanu.

„Ano, myslím, že jsem vystihla tatínka docela dobře. Ale já vás jistě nudím. Pojďme dolů, nebo dostaneme od maminky co proto.“

Když Anna vstoupila těsně za Blaženou do salónu, tucet, možná i více žen na ni pohlédlo se zvědavým zájmem a rovnoměrný tok hovoru na chvíli ustal; konverzace se však hned zase rozproudila. Uprostřed pokoje seděla zády ke krbu u čtvercového stolu paní Suttonová a stříhala látku. Ačkoliv bylo teplé odpoledne, přehodila si kolem ramen bílou vlněnou šálu; jinak byla oblečena v prostých šatech z černého hedvábí a v široké vlněné zástěře měla kapsu na nůžky a křídu. Vyskočila s živostí, kterou Blažena částečně zdědila, a pozdravila Annu srdečným polibkem.

„Jak se vám vede, Aničko? Tolik mě těší, že jste přišla.“ Otřepané fráze zněly z jejích úzkých, neklidných rtů upřímným a vlídným uvítáním. Vrásčitý obličej se rozehřál povzbudivým úsměvem. „Blaženo, najdi židli pro slečnu Annu.“ U arkýřového okna stály dvě židle; na jedné z nich seděla slečna Dickinsonová, s níž se Anna trošku znala. Druhá židle, neobsazená, byla určena opozdilci.

„Asi budete chtít něco dělat, že?“ pravila Blažena.

„Prosím.“

„Maminko, najdi pro slečnu Tellwrightovou něco, do čeho by se mohla hned dát. Musí dohánět hodně času.“

Paní Suttonová opět usedla a usmála se přes místnost na Annu. „Počkejme, co bychom jí tak přidělily?“

„Tady mám těch několik nastehovaných chlapeckých košilek,“ řekla slečna Dickinsonová, která sešívala chlapeckou noční košilku.

„Tu leží jedna téměř hotová,“ a zvedla z podlahy nedodělaný kousek nočního prádla. „Snad by ji slečna Tellwrightová mohla došít.“

„Ano, vynasnažím se,“ řekla Anna.

Nerozvážná dívka přišla na šicí dýchánek bez jehel, náprstku, či nůžek, ale naštěstí jí pomohla tu jedna dáma, tu druhá, a brzy Anna pracovala naplno. Sešívala o sto šest, hlavu měla skloněnou a všemi smysly se upínala na svůj úkol. Většina ostatních si počínala stejně, avšak rozhovor tím netrpěl. Blažena se usadila na stoličce u matky, navlékla do jehly barevnou nit a chopila se jedné dlouhé pracné výšivky.

Zábava se točila kolem probuzení, které již skončilo se skvostným seznamem sedmdesáti spasených duší, kolem nadcházejícího školního výletu, letních prázdnin, módy a změny duchovních, jež se čekala v srpnu. Rozprávěly ženy a dcery obchodníků a drobných výrobců a několik dívek poněkud nižšího postavení, zaměstnaných v obchodech; kvůli nim se scházely na šicí dýchánky vždy v den odpoledního volna. Nádhera salónu paní Suttonové oslňovala většinu hostů a sama paní Suttonová do něho jaksi nezapadala. Přepych místnosti byl především dílem radního Suttona, který nedokázal nic odepřít své dceři a jejím zálibám – v bohatých drapériích, širokých nebo výstředních křeslech, zvláštních stolečcích, trpasličích zástěnách, ručně malovaných zrcadlech a záplavě starožitnických drobnůstek. Ruka Blaženina se prozrazovala všude, dokonce i v umístění piana, jehož zadní část, ozdobená nedbale pohozeným hedvábím a fotografiemi, byla odvrácena od stěny. Obrazy na stěnách získal pan Sutton postupně při dražbách; všeobecně se tvrdilo, že má výborný vkus a vyzná se v obrazech a že umělecké sklony zdědila jeho dcera po něm, a nikoliv po matce. Pozlacené hodiny a vázy na římse krbu pocházely také od pana Suttona; byly mu veřejně předány vedoucími místního stavebního družstva, jehož předsedou byl po dlouhá léta.

Anna se však brzy začala cítit jako doma, neboť všechen ten bezpříkladný přepych jí méně naháněl strachu, než ji uklidňovalo ovzduší společného, družného úsilí, skromné chování některých dívek a milý, prostý obličej paní Suttonové. Odpočala si na chvilku od práce, rozhlédla se a setkala se s pohledem slečny Dickinsonové, která prohodila poznámku o počasí. Slečna Dickinsonová byla vrchní prodavačkou u soukeníka na náměstí svatého Lukáše a pilířem nedělní školy, kde neděli co neděli, rok co rok, jste mohli pozorovat proměnu růžolící dívky v zapřisáhlou starou pannu se zažloutlým a bradavičnatým obličejem. Slečna Dickinsonová podporovala matku a byla vzorem svému pohlaví. Zasloužila si lásku, ale lásky se jí nikdy nedostalo. Byla by obdivuhodnou ženou a matkou, avšak osud rozhodl, že dary její povahy přijdou vniveč, a slečna Dickinsonová našla náhradu za nelítostný úděl v klepech, tak nevinných, jak indiskrétních. Povídalo se, že má jazyk jako břitvu.

„Doslechla jsem se, slečno Tellwrightová,“ pravila slečna Dickinsonová a snížila svůj kontraalt v důvěrný tón, „že se stanete obchodní společnicí pana Mynorse.“

Náhlý útok vzal Anně dech. První obranný popud ji nabádal směle popřít ono tvrzení nebo alespoň zdůraznit jeho předčasnost. Před čtrnácti dny by nebyla za podobných okolností váhala. Ale již déle než týden Anna „vedla nový život“, což v podstatě znamenalo úzkostlivě se vyhýbat hříchům v řeči. Nikdy se neodchylovat od pravdy, nikdy nepronést nevlídné nebo neuvážené slovo, ať ji kdokoliv jakkoliv pobuřuje; to byla dvě z pravidel, která si sama sobě určila. „Ano,“ odpověděla slečně Dickinsonové, „stanu se“.

„Novinka, že?“ slečna Dickinsonová se rozkošně usmívala.

„Nevím,“ řekla Anna. „Je to pouze obchodní ujednání; otec je zprostředkoval. Nemám s tím opravdu nic společného a ani ve snu mě nenapadlo, že si lidé o tom povídají.“

„Já bych o tom, samozřejmě, ani slůvkem nehlesla,“ prohlásila slečna Dickinsonová s důrazem, „zásadně nemluvím o záležitostech druhých lidí. To je nejlepší, nemyslíte? Ale náhodou jsem slyšela zmínku o tom v krámě.“

„To je záhada, jak se všechno vynese, že?“ řekla Anna.

„Ano, opravdu,“ slečna Dickinsonová souhlasila. „Pan Mynors již dlouho nepřišel na náš šicí dýchánek, ale čekám, že se dnes objeví.“

Anna se zatvářila ustaraně. „Dnes je tedy zvláštní schůzka?“

„Vůbec ne. Všechny jsme však zrovna tvrdily, zatím co jste byly nahoře, že určitě přijde.“ Slečna Dickinsonová, obratná v narážkách, sdělila výrazem obličeje to, co bylo pro slova příliš delikátní. Anna nic neříkala.

„Vídáte ho často ve svém domě, nemýlím-li se?“ pokračovala slečna Dickinsonová.

„Občas přijde za otcem kvůli obchodu,“ prohodila Anna ostře a tím porušila jedno ze svých pravidel.

„Ale ovšem, tak jsem to také mínila. Jistě jste nepředpokládala, že bych měla na mysli něco jiného?“ Slečna Dickinsonová se příjemně usmívala. Dosáhla věku třiceti pěti let a z toho dvacet let strávila v bezútěšné nudě; ocitla se uprostřed života, a přece nikdy nežila; a lepšího druhu radosti nepoznala než tu, kterou nyní pociťovala.

Anna opět neodpověděla. Dveře se otevřely a všechny zraky se soustředily na důstojnou paní Clayton Vernonovou, jež s paní Banksovou, ženou duchovního, měla v jídelně na starosti druhou půlku šicí společností. Paní Clayton Vernonová se vyznačovala vpravdě heroickými rozměry, nosem, který každý uznával za aristokratický, vybraným taktem a klidným vědomím společenské převahy. V Bursley platila za velkou dámu; chovala se jako velká dáma, a byla by velkou dámou, kamkoli by ji Bůh povolal. Oplývala hustými bílými vlasy a šaty měla z purpurového květovaného hedvábí, podle staromódního vkusu.

„Blaženko, vy jedna,“ začala, „vy jste nás opustila.“

„Opravdu, paní Vernonová?“ odpověděla dívka s bezděčnou úctou. „Zrovna jsem přišla.“

„Přicházím jako poselstvo z druhého pokoje požádat vás, abyste nám něco zazpívala.“

„Mám práce nad hlavu, paní Vernonová. Tuhle pokrývku nad krb nedodělám do smrti.“

„Bude se nám všem při trošce hudby lépe pracovat,“ naléhala paní Clayton Vernonová. „Váš hlas je vzácný dar a měla byste jej užívat pro radost všech. Na kolenou vás prosíme, Blaženko.“

Blažena se zvedla ze stoličky a odložila výšivku.

„Děkuji vám,“ pravila paní Clayton Vernonová. „Jestli necháte oboje dveře otevřeny, budeme pěkně slyšet.“

„Co by se vám líbilo?“ zeptala se Blažena.

„Jednou jsem vás slyšela zpívat ‚Nazaret‘, a co živa budu, nikdy na to nezapomenu. Zazpívejte to. Potěšíte nás všechny.“

Paní Clayton Vernonová odplula s majestátními pohyby kupeckého korábu, Blažena sedla k pianu a odložila náramky. „Můj doprovod ke konci písně vás vyděsí,“ pravila a pohlédla na Annu s uličnickým ušklíbnutím. „Musíte mi prominout chyby.“

Během zpěvu paní Suttonová kývla na Annu prstem a pozvala ji, aby si k ní sedla na stoličku, kterou Blažena opustila. Anna ochotně poslechla, ráda, že se zbaví sousedství slečny Dickinsonové, a plížila se po špičkách přes pokoj. „Zrovna jsem si říkala, jak by bylo pěkné, mít vás blízko u sebe, Aninko,“ mateřsky zašeptala. Když Blažena dozpívala píseň a prokousala se doprovodem, který naháněl strach spoustě přítomných svátečních klavíristek, zazněl z obou pokojů štědrý potlesk. Paní Suttonová se sklonila a zašeptala Anně do ucha: „Na jejím hlase se pozná velmi dobrý cvik, nemám pravdu?“ „Ano, rozhodně,“ odvětila Anna. Ačkoliv se jí zdál „Nazaret“ obdivuhodný, nepochopila jej, ani se jí nezamlouval. Snažila se, aby se jí líbil, ale zapůsobil na ni spíše podivně než příjemně.

Krátce po půl šesté gong oznámil svačinu a dámy, vybídnuty paní Suttonovou, se všechny do jedné hrnuly do haly a k místnosti v zadní části domu. Blažena přistoupila k Anně a zavěsila se do ní. Ještě nepřešly halu, když tu někdo zazvonil u domovních dveří. „To je otec – a pan Banks s ním,“ zvolala Blažena, otevírajíc jim dveře. Ženy poblíž dveří příchodem mužského pohlaví náhle ožily a obracely se k mužům s úsměvy na uvítanou. „Pozdrav vám všem,“ pronesl duchovní hlasitě a s obřadnou přívětivostí, když odkládal svůj nízký klobouk. Radní obšťastnil celou společnost poněkud roztržitým úsměvem přízně a řekl: „Vidím, že jsme přišli právě včas na čaj.“ Potom políbil dceru a Blažena převzala jeho klobouk a hůl: „Slečna Tellwrightová, papá,“ pravila Blažena a postrčila Annu do popředí; podal jí srdečně ruku a na chvilku se probudil z blahosklonného snu, v němž se obvykle pohyboval po světě.

Měl vzhled mužů v pokročilém věku, kteří často vypadají, jako by je zaujalo jakési vnitřní vidění. U pana Viléma Suttona to zřejmě nic neznamenalo. Byl to jeho obvyklý postoj, do něhož upadal asi nevědomky. Ale lidé si to vysvětlovali jeho skromnými archeologickými, geologickými a zoologickými koníčky, které vznikly z jeho členství ve Spolku přátel přírodních věd v Pětiměstí a na něž většina jeho známých shlížela s přívětivým, tajným pohrdáním. Kdysi, na školním výletě v oblíbeném venkovském letovisku, zavedl několik učitelů do jeskyně, ukázal na zvlněné tvary jejího stropu a prohlásil, že tento podivný zjev byl ve skutečnosti způsoben vlnami moře. Tento objev, platný a dokonale podložený srovnáním nadmořských výšek, byl zajisté nesmírně úctyhodný na amatérského geologa, avšak vážně poškodil v obci wesleyánů jeho pověst chytrého muže, světa znalého. Jen málo lidí uvěřilo jeho tvrzení, nebo se ani nesnažilo mu uvěřit a téměř všichni ho od té doby považovali za člověka, kterému je třeba shovívavě povolit jeho neškodné halucinace a nevysvětlitelné libůstky. Zato na sbírku šípů, římských nádob, zkamenělin a ptačích vajec, jež věnoval muzeu Wedgwoodovy instituce[13], se dívali jako na pýchu města.

Velké skleněné dveře, dělící čajovnu od skleníku, byly otevřeny a stůl postavili po celé délce pokoje a skleníku. Pan Sutton seděl na jednom konci a duchovní na druhém, ale ani paní Suttonová, ani Blažena nezasedly na význačném místě. Starosvětský nepohodlný zvyk vařit čaj v samovaru přímo na stole zrušila Blažena, která četla kdesi v novinách, že jídlo se už nekrájí na stole, nýbrž u bufetu úpravnou pokojskou. Proto Blažena vyhostila k bufetu i samovary a o čaj se staraly dvě služebné. Tímto způsobem (vysvětlila Blažena matce) se hostitelka uvolní a může se věnovat společenským povinnostem. Tabule byla bohatě pokryta pečivem všemožných tvarů a koláčky, proslavenými jamy paní Suttonové, které sama zavařovala, různými sendviči, jejichž obložení vynašla Blažena, a jednou nebo dvěma velkými ukázkami proslulé bursleyské vepřové paštiky. Jakkoliv početná byla společnost, když se všichni usadili, několik židlí zůstalo prázdných. Anna seděla u skleníkové části stolu a ocitla se opět vedle slečny Dickinsonové, pět míst od duchovního. Blažena s matkou seděly poněkud dál, u pokojové části stolu. Z počátku vládlo mezi hosty ticho a dotazy služebných – mléko? cukr? – byly až trapně slyšitelné. Potom pan Banks pohlédl přes celý stůl, a předstíraje, že rozpoznává v dáli jakýsi předmět, zvolal:

„Ctihodný hostiteli, nepochybuji, že jste tam, ale mohu vás vidět pouze okem víry.“

Tomu se každý zasmál a začali se chovat přirozeně. Duchovní a paní Clayton Vernonová po jeho pravici duchaplně čtveračili o přednostech i nevýhodách vepřové paštiky a jejich sousedé uznale naslouchali. Vtom někdo ostře zazvonil u hlavních dveří a jedna ze služebných vyšla ven.

„Neříkala jsem vám to?“ zašeptala slečna Dickinsonová Anně.

„Co?“ zeptala se Anna.

„Že dnes přijde – pan Mynors, chci říci.“

„Kdo by to mohl být?“ hlas paní Suttonové se ozýval z pokoje.

„Vsadím se, že je to Jindřich, maminko,“ odvětila Blažena.

Vstoupil Mynors, radostný, vyrovnaný, bílou růži v klopě kabátu; potřásl rukou panu a paní Suttonovým, poslal přes stůl pozdrav panu Banksovi a paní Clayton Vernonové a omluvil se všem vespolek za svůj pozdní příchod.

„Posaďte se sem,“ řekla mu Blažena ostře a ukázala na židli mezi paní Banksovou a sebou. „Paní Banksová vám řekne slovíčko o zpěvu toho hymnu minulou neděli.“

Mynors se ohradil se smíchem a jejich hlasy se tak ztlumily, že Anna už nerozuměla, co se povídá.

„Slečna Suttonová si dnes vzala nové šaty,“ poznamenala slečna Dickinsonová.

„Vypadají nově,“ souhlasila Anna.

„Líbí se vám?“

„Ano. Vám ne?“

„Hm, ano. Dala si je šít u Brunta v Hanbridgi. Je to teď móda šít u něho,“ pronesla slečna Dickinsonová a skorem neslyšně dodala: „Oblékla se do nich kvůli panu Mynorsovi. Všimla jste si přece, jak pro něho držela židli.“

Anna neodpověděla.

„Věděla jste, že byli kdysi zasnoubeni?“ začala zas slečna Dickinsonová.

„Ne,“ řekla Anna.

„Alespoň to lidé říkali. Bylo toho plné město – počkejme, asi před třemi roky.“

„Neslyšela jsem o tom,“ odtušila Anna.

Po zbytek jídla už mnoho nemluvila. Klepy slečny Dickinsonové dokázaly lidi s určitou povahou umlčet. Anna nespatřila Mynorse od minulé neděle a nyní si jí zřejmě nevšiml. Vesele se bavil s Blaženou a s paní Banksovou; byli nejživější skupinkou z celého stolu. Anna jim záviděla jejich nenucené chování, hladký a jiskřivý proud hovoru. Cítila se taková obyčejnská, neohrabaná, se svázaným jazykem; Mynors a Blažena mají dary, kterých se jí nikdy nedostane. Tak oni byli zasnoubeni! Ale je to vůbec pravda? Nebo to tvrdily jen plané zvěsti, vymyšlené těmi, kteří se zabývají celý život podobnými nesmysly? Anna se trápila pochybami. Vždyť dříve Blaženou pohrdala, teď se však zdá, že svým založením se Blažena vlastně k Jindřichu Mynorsovi hodí. Kdo se spíše mýlí v Blaženě, ona, Anna, nebo Mynors? Nabyla již přesvědčení, že Blažena má také vznešené city. Anna ztratila důvěru v sebe; cítila se ponížená, přebytečná a zahanbená.

„Ať mě moje hostitelka a společnost laskavě omluví,“ pravil duchovní se slavnostním vzezřením a pohlédl na hodinky. „Musím se poroučet. Mám důležitou schůzku. Někteří lidé ji alespoň za důležitou považují.“

Vstal a loučil se na všechny strany. Důkladná svačina, skládající se nejméně z padesáti pochoutek, které všichni musili ochutnat, zdaleka ještě neskončila. Farář se na cestě pokojem zastavil u paní Suttonové, aby s ní promluvil. Potřásl jí rukou a tu se zrakem setkal s obdivovanýma fialkovýma očima své štíhlé ženy, paní se značným vlastním majetkem, které ženy hospodářů farnosti jen stěží vyhověly, když vybavovaly Banksovu faru nábytkem, a která přes svých čtyřicet let si stále uchovávala něco z chování zhýčkané krásky. I zkušená paní Clayton Vernonová však uznávala, že tato nyvá, ale bezúhonná a trvale dokonalá dáma nemá jako choť duchovního sobě rovné.

„Vrátíš se včas, Rexi?“ optala se tónem mladé ženy, lenošící uprostřed jemných vůní budoáru.

„Lásko moje,“ odvětil přísně a strnule jako divadelní mučedník, „pamatuješ se, že bych kdy měl volný večer?“

Radní doprovodil pastora ke dveřím.

Po svačině opustil Mynors místnost mezi prvními a Anna mezi posledními, ale přesto ji oslovil v hale na zpáteční cestě do salónu a ptal se, jak se jí vede a co dělá Anežka, s takovou úctou a upřímným zájmem o ni i o všechno, co se jí týkalo, že na Annu hluboce zapůsobil. Po jeho jediném slovu, jediném pohledu byl její pocit poníženosti a nejistoty tentam. Příjemně povznesena znovu nabytým klidem, vstoupila do salónu; čekala, že Mynors půjde za ní. Kupodivu tak neučinil. Ženy se daly znovu do práce, ale s menším zápalem. Po žádné ze svačin paní Suttonové se totiž nedalo pracovat s pílí příliš horlivou a v každém srdci, až na ta, která bila nad velmi dokonalými a silnými zažívacími orgány, začínala klíčit lítost. Hodiny od stavebního družstva zanotovaly nad krbem sedmou; všichni vyjádřili údiv nad pokročilou dobou a paní Clayton Vernonová, s výmluvou na únavu po nedávné nevolnosti, tiše odešla. Sotva za ní zapadly dveře, Anna řekla paní Suttonové, že též musí jít.

„Proč, Aničko?“ zeptala se paní Suttonová.

„Doma mě budou potřebovat,“ odvětila Anna.

„Ach tak! To se nedá nic dělat – půjdu s vámi nahoru, drahoušku,“ pravila paní Suttonová.

Když stanuly v ložnici, paní Suttonová ji náhle uchopila za ruku. „Jak je to s vámi, Aničko?“ řekla a starostlivě se zadívala do dívčiných očí. Anna pochopila, co míní, ale neodpovídala. „Je to v pořádku?“ ptala se ta vážná starší žena.

„Doufám,“ pronesla Anna a odvracela oči. „Snažím se.“

Paní Suttonová ji políbila téměř vášnivě. „Má Aničko drahá,“ zvolala s prudkým gestem, „jsem ráda, tak ráda. Tolik jsem si přála s vámi promluvit. Musíte se ‚pevně opřít‘, jak říká slečna Havergalová. Pevně se o Něho opřít. Nebojte se.“ Pak změnila tón a pravila: „Jste bledá, Anno. Potřebujete dovolenou. Pojedeme v srpnu nebo v září na Isle of Man[14]. Dovolil by vám otec jet s námi?“

„Nevím,“ řekla Anna. Věděla však, že nedovolí. Nicméně ji návrh velmi potěšil.

„Musíme v tom později něco udělat,“ řekla paní Suttonová a sešly dolů.

„Ještě se musím rozloučit s Blaženou. Kdepak je?“ řekla Anna v hale. Jedna ze služebných je poslala do jídelny. Radní a Jindřich Mynors se spolu dívali na velikou fotogravuru Santova „Probuzení duše“[15], kterou si pan Sutton nedávno koupil, a Blažena ukazovala skupině dam svou výšivku; kolem se trousily různé švadlenky, včetně slečny Dickinsonové.

„Je to velkolepý obraz – nad takovým obrazem se musí člověk zamyslet,“ říkal vážně Jindřich a radnímu tato chvála zřejmě lichotila; cítil to, co by byl v té chvíli cítil sám umělec.

Anna dala dobrou noc slečně Dickinsonové a potom Blaženě. Mynors zaslechl její slova a otočil se. „Nu, musím jít. Dobrý večer,“ řekl znenadání udivenému radnímu.

„Co? Teď?“ zeptal se radní, kterého příliš nepotěšilo, že se Mynors může tak snadno odtrhnout od obrazu.

„Ano.“

„Dobrou noc, pane Mynorsi,“ řekla Anna.

„Jestli dovolíte, půjdu kousek s vámi,“ nedal se vyrušit z klidu Mynors.

Nastal jeden z dramatických okamžiků, jež se dostavují bez nejmenšího varování. Spokojený, radostný záblesk v očích slečny Dickinsonové zvěstoval všem, že ona jediná předvídala toto vyznání. Neboť vyznání to bylo, a dokonce velmi obřadné. Mynors pokojně stál, sebejistý svou mužskou převahou, a jeho pohled jako by říkal oněm ženám, které bystře nastražily smysly a nemohly zakrýt v obličeji vzrušené napětí: „Ano. Ať každý ví, že já, Jindřich Mynors, všemi obletovaný, jsem ve vší počestnosti upoután touto nesmělou a dokonalou bytostí, která se zardívá, protože jsem řekl, co jsem řekl.“ Sám radní zapomněl na fotogravuru. Blažena začala o překot vykládat o své výšivce.

„Jak se vám líbilo na šicím dýchánku?“ zeptal se Mynors Anny, sotva se ocitli na chodníku.

Anna chviličku otálela s odpovědí. „Myslím, že paní Suttonová je prostě skvělá žena,“ nadšeně prohlásila.

Když došli za dobu, až příliš krátkou, k Tellwrightovu domu, Mynors se podvolil jejich společnému a nevyřčenému přání, a následoval Annu postranním vchodem na dvorek, kde se na vteřinku pozdrželi. Starého Tellwrighta bylo vidět na konci dlouhé úzké zahrady, jejíž hlavní část tvořil trávník se zapíchanými kůly na věšení prádla, vroubený úzkým záhonem bez květin. Po Anežce ani stopy. Kuchyňské dveře byly pootevřené, a protože se jinudy nedalo vstoupit ze dvorku do domu, Anna, pobroukávajíc si písničku, do nich strčila a s Mynorsem v patách vstoupila. Postávali váhavě na prahu, šťastní, zmatení a prohlíželi si kuchyň, jako by ji nikdy nebyli viděli. Ze všech místností v domě jedině Annina kuchyňka jakž takž ušla. Byla v ní kredenc prostého a důstojného vzhledu; právě takové exempláře dnes horlivě sbírají milovníci starého dubového nábytku. Do čtyřech dlouhých, úzkých poliček se ukládaly talíře a misky; šálky se zavěšovaly do řady na malé mosazné háčky, zašroubované do předních stěn poliček. Pod poličkami byly vedle sebe tři zásuvky s mosaznými rukojetěmi a ještě níže velký výklenek, kde jste našli kameninové džbány, měděný hrnec na zavařování a různé nádoby. Dynastie kněžek čistoty obdařila kredenc za sedmdesát let neustálého leštění bohatým, sytým odstínem, který by ani nejmazanější obchodní podfukář nedokázal napodobit. Na kredenci se zračila záměrná práce generací. Vypadala měkce a konejšivě, jako kdyby nikdy nebyla nová, jako kdyby nikdy ani nová být nemohla. Rohy a hrany už dávno ztratily ostrost nového výrobku a na hladkém povrchu se tu a tam objevily nepatrné prohlubně, tak nepatrné jako prohlubně vyšlapané bosýma nohama poutníků do mramorových schodů svatyně. Hladká plocha nad zásuvkami byla zjizvena stovkami škrábanců a i ty se zdály být neuvěřitelně stařičké a již v daleké minulosti přispívaly k lahodnému vzezření celku. Tmavé dřevo tvořilo znamenité pozadí nádobí na poličkách a několik starých talířů, ručně malovaných podle dnes už neznámého výrobního tajemství barvami, které uplynulým časem jen získávaly, vzbuzovaly dojem rodové příbuznosti s kredencí. Jistě by se našly ještě tisíce přesně takových kredencí v kuchyních lidí, ale nyní se stěhují krok za krokem do jídelen lovců kuriozit. Pro Annu byl tento kus nábytku pouze „kredencí“, třebaže by nad ním byl vykřikl radostí i nejmlčenlivější sběratel. Vždycky si stěžovala, že je v ní málo polic. Před vyhaslým sporákem stála stará železná ochranná mřížka s důkladným pohrabáčem a lopatkou. Na jejím plochém vršku bylo kruhovité osazení na pánve, ale dosud nikdy nikdo žádnou pánev na vyblýskaný kotouč nepostavil. Mřížka přišla do domácnosti snad spolu s kredencí a zašlá čerň její politury poněkud zmírňovala křiklavou novotu patentní úsporné plotny, kterou sem dal Tellwright umístit, když převzal dům. Na vysoké římse nad krbem stály čtyři štíhlé mosazné svícny, čekající, podobně jako kredenc, na své nanebevstoupení v rukách nějakého sběratele. Vedle nich dva nebo tři obyčejné pocínované kelímky na hořčici, dnes však skrývající koření, vyleštěné tak, aby vypadaly jako stříbro; také tu byl opuštěný mlýnek na kávu a dvě žehličky. Stojací hodiny, zasazené do dubového dřeva, aby tvořily protějšek kredenci, tikaly po levé straně krbu; měly velikánský bílý číselník se šklebícím se obličejem uprostřed. Ačkoliv mohly běžet jen čtyřiadvacet hodin, jejich neuspěchaný chod připomínal zejména Anežce neúprosný přírodní zákon, neboť pan Tellwright je neopominul natáhnout, dříve než se ukládal do postele. Pod oknem stál obyčejný kuchyňský stůl s bíle natřenou deskou a s nohami z mořeného dřeva. Dvě windsorská křesla s prohnutými opěradly doplňovala seznam nábytku. Blyštivou podlahu tvořily červené a černé dlaždice a před popelníkem s mřížkou ležela podlouhlá rohožka, zhotovená z nespočetného množství černých kousků sukna, našitých na podklad z režného plátna. Na vymalovaných stěnách viselo několik kupeckých kalendářů, zobrazujících námořníky v náručí milenek, děti, brodící se potokem, nebo mnichy, jak se cpou při gargantuovských hodech[16]. Všechno v kuchyni zářilo, bylo bez jediné skvrnky, čisté jako ze škatulky, až na strop, začouzený od kouře z plynu. Všude dokonalý pořádek a věci jako by zlidštěly svou potřebností a častým užíváním, neboť jen lidská práce může předměty bez života oživovat. Byla to kuchyň, kde jste mohli jíst ze země, jak říkají hospodyňky, a kterákoliv bursleyská vdaná žena by ji byla považovala za vynikající vysvědčení Annina charakteru, nejen jako hospodyně, nýbrž i jako starší sestry – v její nepřítomnosti totiž myla nádobí a uklízela je Anežka.

„Tohle je nejhezčí místnost, jakou jsem kdy poznal,“ řekl konečně Mynors.

„Co vás to napadá?“ usmívala se Anna, neschopna (pochopitelně) vidět místnost jeho očima.

„Chci říci, že není nad čistou, úpravnou kuchyň,“ odvětil Mynors, „a nikdy nebude. Schází tu jen paní domu v bílé zástěrce, aby obraz byl úplný. Víte, když jsem přišel tenkrát večer a vy jste seděla tamhle u stolu, vypadalo to jako na obrázku.“

„To je zvláštní,“ řekla rozpačitě Anna, nicméně velmi spokojená. „Ale nepůjdete do pokoje?“

Angorská kočka s jedním uchem je potkala na chodbě, mrskala ohonem, jen však zmerčila Mynorse, šinula se opatrně bokem ke schodům, nahoru a pryč. Anna otevřela okno přijímacího pokoje a spatřila Anežku sedět u stolu nad úkoly, zamračenou a ustaranou. V očích měla slzy.

„Copak se děje, Anežko?“ zvolala.

„Jdi pryč,“ řekla holčička zlobně. „Nestarej se.“

„Ale co se děje? Vždyť pláčeš.“

„Ne, nepláču. Dělám počty a nemohu na to přijít, nemohu –“ Holčička se rozplakala, zrovna když Mynors vcházel. Jeho přítomnost ji úplně překvapila. Schovala obličej do zástěrky, protože se styděla, že ji takhle přistihl.

„Kde to máš?“ pravil Mynors. „Kde je ten výsledek, který nechce vyjít?“ Vzal do ruky břidlicovou tabulku a zahloubal se nad příkladem, zatímco se Anežka snažila vzpamatovat. „Převádění na společného jmenovatele!“ zvolal. „Tak daleko už jste?“ Koukla na něho jen na vteřinku a zašeptala: „Ano.“ A dříve než si mohla znovu skrýt obličej, Mynors ji políbil. Annu jeho chování okouzlilo a Anežka, ta se mu hned vzdala, celá šťastná. Vypočítal výsledek a Anežka si opsala číslice do sešitu. Anna seděla a přihlížela.

„A teď musím jít,“ řekl Mynors.

„Ale přece počkáte a pozdravíte se s otcem,“ naléhala Anna.

„Ne. Opravdu jsem nezamýšlel vás navštívit. Dobrou noc, Anežko.“ A už byl pryč z pokoje i z domu. Jako by byl poslechl náhlý popud a násilně se od nich odtrhl.

„Byl na šicím dýchánku?“ zeptala se Anežka a dovětkem dodala: „Ani ve snu mě nenapadlo, že je tady, a strašně jsem se soužila. Cítila jsem se jako nemluvně.“

„Ano. Lépe řečeno, přišel na čaj.“

„A proč zašel sem?“

„Cožpak vím?“ řekla Anna. Holčička na ni pohlédla.

„To je hrozně divné, ne?“ řekla pomalu. „Povídej mi všechno o šicím dýchánku. Dávali dorty nebo to byla jen obyčejná svačina? A viděla jsi Blaženinu ložnici?“

1. 12 Doslova „poslední výkřik“ (fr.). V přeneseném smyslu „poslední módní novinka“.

2. 13 Josiah Wedgwood (1730–1795) byl vynikající umělecký hrnčíř, dodavatel královského dvora. Inspiroval se nálezy antických nádob v Pompejích a v Kampánii v Itálii. V Hanley bylo jeho žáky zřízeno Wedgwoodovo muzeum.

3. 14 Ostrov v Irském moři. Má vlastní parlament, patří však britské koruně, zastoupené na ostrově guvernérem.

4. 15 Malíř James Sant (1820–1916) byl od roku 1872 dvorním malířem královny Viktorie.

5. 16 Obr Gargantua, postava ze slavného satirického románu francouzského renesančního spisovatele Françoise Rabelaise. Gargantua se kromě jiných vlastností vyznačoval i neuvěřitelnou nenasytností.

KAPITOLA VIII

V továrně

Anna začala dostávat své červencové úroky a dividendy. Po čtrnáct dní přicházely poštou téměř denně peněžní zásilky v částce od několika liber do několika set. Adresy zněly na ni, protože cenné papíry byly teď vedeny na její jméno; a Anně připadl nový úkol – zapisovat je pod lakomcovým dohledem do knihy a ukládat je do banky. Toto tajemné plození peněz penězi – záhadný proces, který ustavičně probíhá k jejímu prospěchu v různých částech světa, dalekých i blízkých, proces, o němž nevěděla vůbec nic a nikdy nic vědět nebude – ji zaráželo a připadalo jí neskutečné. Důmyslný mechanismus, jehož pomocí kapitál poskytuje úrok, aniž zmenší svůj původní objem, je jedním z nejběžnějších úkazů moderního života a jedním z nejméně chápaných. Mnoho kapitalistů mu nikdy neporozumí a ani v nejmenším nevzbuzuje jejich zvědavost až do doby, kdy onen mechanismus přestane pro jakousi poruchu účinkovat. K takovým lidem patřil i Tellwright; interval mezi výdajem kapitálu a příjmem úroku mu nebyl ničím jiným než údobím nutného působení času; pěstoval kapitál, jako zahradník pěstuje rebarboru, jsa si dost jist určitým výsledkem, ale nepřemýšleje ani na okamžik o tom, co se v tom skrývá. Výnosnost kapitálu mu byla největším úspěchem společenského pokroku – věru, společenský organismus opravňoval svou existenci tímto úspěchem; nic nemohlo být spravedlivějšího nad tuto výnosnost, nic přirozenějšího. Dříve by Anežka zkoumala příčinu tikání stojacích hodin, než by se on zabýval tímto hospodářským jevem. Anna však měla obrazivost a nedávné události její představivost ještě rozjitřily; peníze, které z čista jasna přicházely, nevydělané, nežádané, ji zneklidňovaly a působily na ni, jako působí kejklířský trik na dítě, jehož pocity kolísají mezi radostí a strachem. Anna nemohla uvěřit, že je opravdu bohatá; a také vlastně nebyla – byla jen nehybný bod, kterým se peníze nezadržitelně a bez zastávky řítily rychlostí vlaku. Představují-li peníze symbol, Anně nebylo dopřáno alespoň prstem se dotknout tohoto symbolu; mohla si sáhnout jen na směnky a na šeky (sáhnout a pustit) – neskutečné symboly symbolů, které se nabízejí a hned ucukávají. Chtělo se jí ověřit skutečnost tohoto zdánlivého snu, zacinkat mincemi v dlani a sypat je na pulty krámů a do dlaní potřebných. A krom toho, zvědavý zájem nechme stranou, opravdu potřebovala peníze na některé nutné věci pro Anežku i pro sebe. Ještě si nekoupily nové letní šaty a svatodušní svátky, zvykem předepsaná doba na doplnění šatníku, už dávno uplynuly. Rozprava s Jindřichem Mynorsem a návštěva u Suttonových jí důrazněji než kdy jindy připomněly její nesnesitelně chudičkou garderobu a řadu jiných maličkostí, které jí chybí. Teď takové nedostatky pociťovala bolestněji, ale nešťastnou shodou okolností měla nyní ještě méně naděje na odpomoc než v dřívějších letech. Vždyť vlastnila svůj majetek – poprosit tedy otce o dar by jistě přivolalo hromy a blesky, dovedla si to představit. I kdyby se však odvážila sáhnout na své soukromé příjmy, nesměla tak učinit; což nebyly určeny do posledního penny na partnerství s Mynorsem? A tak se stalo, že se o svém trápení nezmínila otci ani slůvkem; nedostávalo se jí odvahy, neboť kdykoliv a jakýmkoliv způsobem začala otci něco podobného nadhazovat, věci se jaksi nelogicky a náhodně vždycky spikly tak, že ještě nahrávaly jeho hrubým výtkám, kterými bez okolků házel na všechny strany, když ho někdo žádal o peníze. Chtít jeho peníze, a mít přitom vlastních padesát tisíc! Utrácet vlastní peníze, a mít na krku dohodu s Mynorsem! Až příliš lehce si dovedla představit obraz otce, jak ji zatrpkle ponižuje a odsekává na každý její návrh, a proto raději mlčela a těšila se nesmělými sny o nedozírně vzdálené budoucnosti. Zůstatek v bance se vyšplhal na šestnáct set liber. Návrh listiny o společnictví byl vypracován; otec hloubal nad konceptem, Mynors ho několikrát navštívil a oba muži rozprávěli o návrhu. Potom jednoho dne si ji otec předvolal do předního pokoje a podal jí pergamenový list, na němž mlhavě rozeznávala své jméno vedle Mynorsova, obě napsaná velkými písmeny.

„Musíš to podepsat, přidat svou pečeť a stvrdit,“ řekl a dal jí do ruky pero.

Poslušně usedla a hotovila se psát, když tu ji zarazil s opovržlivým posuňkem.

„Podepíšeš to naslepo? Pravá ženská!“

„Svěřila jsem všechno tobě,“ řekla.

„Svěřilas mi to! Přečti si smlouvu!“

Četla listinu, a když se jí prokousala, utkvělo jí jasně v paměti jen jedno: společnictví potrvá sedm let, kteréžto údobí jest možno prodloužiti se souhlasem obou stran na čtrnáct nebo jedenadvacet let. Pak připojila svůj podpis; pero nemotorně klouzalo po drsném povrchu pergamenu.

„Teď tam přidej svou pečeť a řekni: potvrzuji toto svou pečetí a podpisem.“

„Potvrzuji toto svou pečetí a podpisem.“

Stařec se podepsal jako svědek. „Jak tu smlouvu předám právnímu zástupci Danovi,“ poznamenal, „tak jsi v tom podle zákona, ať se ti líbí nebo ne. Zákon je zákon a už si tě svázal.“

Následujícího dne musila podepsat šek, kterým se její bankovní konto scvrklo asi na tři libry. A snad právě to přimělo Ephraima Tellwrighta, aby se opět a nelítostně chopil své nové politiky „vyždímat poslední penny z Tita Price“ (přestože Price dokázal téměř nemožné a zaplatil třicet liber v době jen o něco delší než jeden měsíc); Tellwrightovy záměry způsobily katastrofu, která se brzy nato přihodila. Anna nevěděla, jak si otec v té věci počínal, protože jí neřekl ani slovo; zato viděla, že dvakrát poslal Anežku se psanými vzkazy do Edwardovy ulice. Jednoho dne k polednímu přinesl jakýsi od hlíny umazaný uličníček Anně dopis; hádala, že Pricovi prosí o milost, a přála si, aby byl otec doma. Stařík strávil celý den v Axe, zemědělském městu na severu hrabství, v „metropoli vřesovišť“ podle tamějšího názvu, kde se účastnil prodeje nějaké nemovitosti. Anna četla: „Drahá slečno Tellwrightová, – když už je naše společnictví hotovou věcí, nechtěla byste si přijít prohlédnout továrnu? Velmi rád bych Vás uvítal. Půjdu dnes odpoledne ke druhé hodině kolem Vašeho domu a zaskočím k Vám, abych Vás mohl vzít s sebou do továrny. Nebudete-li moci přijít, nic se nestane a dohodneme se na jiném dnu; byl bych ovšem zklamán, to jistě chápete. – Ujišťuji Vás, že zůstávám upřímně Váš JINDŘICH MYNORS.“

Nápad se jí zdál nesmírně odvážný a byla jím nadšena, a současně se jí ulevilo, že lístek nenapsal Titus nebo Vilík Price; ale znovu musila litovat, že otec není doma. Byl by schopen si pomyslit a také říci nahlas, že si tu výpravu úmyslně smluvili na den jeho nepřítomnosti; když kocour není doma, myši mají pré. Také by mohl reptat, že ponechala dům bez ochrany. Podle nepsaného zákona Anna nikdy neporušila zaběhaný chod svého života bez předběžného Ephraimova svolení, nebo si alespoň musila být jista, že ho její opovážlivost příliš nepobouří. Ptala se, zda Mynors ví o otcově cestě, a jestli ano, zda dnešní odpoledne zvolil úmyslně. Vadilo jí, že se Mynors pro ni zastaví – návštěva bude vypadat příliš oficiálně; a protože na cestě k podniku, který stál u Shawportu vedle kanálu, musí projít středem města, Anna už předvídala nekonečné klepy a zvěsti, jež z toho povstanou. Již nyní všude spojovali její jméno s Mynorsovým a nemohla vstoupit ani do krámu, aby ji více nebo méně jemně neupozornili, že je středem pikantní zvědavosti. Žena hluboce zajímá ostatní ženy jen ve dvou obdobích – dříve než se zasnoubí a dříve než se stane poprvé matkou. Anna byla v prvním období; do druhého její život ještě nedospěl.

Když Anežka přišla ze školy domů na oběd, Anna jí o Mynorsově lístku nic nepověděla; teprve až začaly mýt po obědě nádobí, Anna nadhodila, že by Anežka mohla dokončit práci sama.

„Ano,“ řekla vždy povolná Anežka. „Ale proč?“

„Jdu ven a musím se připravit.“

„Jdeš ven? A necháš celý dům prázdný? Co řekne tatínek? Kam jdeš?“

Anežčiny sklony sýčkovat a vždycky připomínat otcovu tyranii Annu dráždily, a tak odpověděla dosti úsečně: „Jdu do továrny – do továrny pana Mynorse. Vzkázal mi, že si přeje, abych tam přišla.“ Opovrhovala sama sebou, že se snaží utajit pravdu, a dodala: „Zastaví se pro mne kolem druhé.“

„Pan Mynors! To je ohromné!“ Pak však poněkud protáhla obličej. „Před druhou asi nepřijde, viď? Jestli nepřijde před druhou, budu už pryč ve škole.“

„Chceš ho vidět?“

„Ne. Nechci ho vidět. Ale – snad tam zůstaneš dlouho a on tě přivede domů.“

„Nepřivede, ty holka hloupá. A já tam dlouho nezůstanu. Vrátím se k svačině.“

Anna vyběhla nahoru se převléci. Za deset minut dvě byla připravena. Anežka se obyčejně vydávala do školy ve tři čtvrti na dvě, dnes však ještě neodešla. Za pět minut dvě Anna na ni volala ze schodů, kdy míní zmizet.

„Už jdu,“ zakřičela Anežka v odpověď. Otevřela domovní dveře a zase se vrátila pod schody. „Anno, a když ho potkám dole na silnici, mám mu říci, že na něho čekáš?“

„Samozřejmě ne. Co tě to napadá?“ kárala ji starší sestra. „A kromě toho nepřijde od města.“

„No dobrá. Na shledanou!“ A holčička konečně odešla.

Po druhé hodině – všechny sirény a píšťaly už dávno přestaly svolávat do práce – Mynors zazvonil. Anna byla ještě nahoře v ložnici. Prohlédla se v zrcadle a pak pomalu sestupovala.

„Dobré odpoledne,“ pravil. „Vidím, že jste připravena vyrazit. Jsem velmi rád. Snad vás neobtěžuji, ale právě toto odpoledne se mi zdálo být vhodné pro vaši návštěvu továrny; a víte, měla byste ji vidět. Pan otec je doma?“

„Ne,“ odvětila. „Musím nechat dům, aby se staral sám o sebe. Chcete s otcem mluvit?“

„Ne nutně,“ odpověděl. „Myslím, že jsme již všechno dohodli.“

Anna za sebou zabouchla dveře a vykročili. Když jí držel vrátka, aby mohla projít, nemohla si nevšimnout jeho pohledu, plného vášnivého obdivu. Byl to pohled, přivádějící již svou hloubkou do rozpaků. Ten člověk dokázal krotit svůj jazyk, ne však oči. Jeho chování (tak na to alespoň Anna pohlížela) zvyšovalo její neklid, když si tak vyšlapovali po ulici. Ale ve svém zmatku byla šťastná. Když došli na Kachní nábřeží, Mynors se zeptal, zda by měli jít přes tržiště nebo po Královské ulici, na spodním konci náměstí svatého Lukáše. „Přes tržiště,“ řekla. Obchod, kde byla zaměstnána slečna Dickinsonová, stál na dolním konci náměstí svatého Lukáše, a než poskytnout jejím očím takovou pastvu, to ať se raději na ně dívá celé tržiště.

Snad nikdo v Pětiměstí se vědomě nepyšní starobylou slávou hrnčířského řemesla a jeho nebývale důvěrným vztahem k lidskému životu, civilizovanému i necivilizovanému. Člověk hnětl misky z hlíny ještě dříve, než předl len a zhotovil si oděv, a poslední zbylý člověk bude též potřebovat kameninovou nádobu, i když opustí svůj dům v troskách a zamění jej za jeskyni a tkané hadry za zvířecí kůži. Převaha tohoto z nejstarších řemesel tkví v povaze věcí a nelze ji vysvětlit. Dějiny začínají až dávno po době, kdy Bursley se prvně stalo střediskem této vážené výroby; ještě dnes je střediskem – „matkou Pětiměstí“ v našem místním názvosloví –, a ačkoliv občané města, pohlceni namáhavou denní lopotou, mohou někdy zapomenout, že jsou dědici nepřerušené tradice bezpočetných století, přesto nosí na čele pečeť svého vznešeného povolání. Nespatříme-li v bědných, zmodernizovaných ulicích žádnou památku na šerou minulost, setkáme se alespoň s živým odkazem podivného pokrevenství mezi pracovníkem a prací, s živelným panstvím hlíny, které minulost předala přítomnosti. Kůň znamená pro Araba méně než hlína pro občana bursleyského. Žije v hlíně a z hlíny; hlína mu naplňuje plíce a bělí tváře; udržuje ho při životě a zabíjí ho. Jeho prsty svírají hlínu jako ruku přítelovu. Zná všechny její vrtochy a sklony; ví, kdy ji chlácholit a kdy nutit, kdy se na ni spolehnout a kdy nedůvěřovat. Tkalci z Lancashiru častují Bursleyana pro jeho povolání oplzlým přívlastkem, přívlastkem, který nerozvážně prohozen, vyvolal mnohou půtku; ale není popisu výstižnějšího nad onen přívlastek, který Bursleyanovo povolání nazývá pojmy povolání jiného. Přes sto let užité vědy přirozeně mnohé změnilo, důmyslné stroje dnes stojí mezi člověkem a hlínou; avšak žádné větší a běžné řemeslo neztratilo méně z lidské práce než hrnčířství. Hlína je pořád hlína, a dosud nevynalezli parou poháněný přístroj, jenž by uhnětl umývadlo sám, a člověk mohl jen sedět a koukat. Nevadí, že v některých hrubších operacích byly ruce nahrazeny stroji – počet operací se proti dřívějšku zdesateronásobil; kde dříve vyrábělo hrnčířské výrobky šest lidí, pracuje dnes šedesát; a tak v jistém smyslu se dnes prsty dotýkají hlíny více než kdy jindy.

Mynorsovu továrnu uznávali za jednu z nejlepších továren svého druhu v okresu – vzorný závod o třech pecích; a nezapomeňme, že ze sta závodů v Pětiměstí velká většina jich je malá; velké podniky se štábem „inkoustů“, z nichž jeden, zvlášť vybraný, provádí návštěvníky továrnou a ukazuje jim jen to, co je vhodné, aby viděli, jsou výjimkou. Mynors platil ročně tři sta liber nájemného a jen za týden vyrobil výrobky v hodnotě téměř tří set liber. Výrobu řídil sám a najal si pouze jednoho „škrabáka“, úředníka se mzdou osmnáct šilinků. Zaměstnával kolem sta dělníků a celým svým důvtipem se snažil zabránit ztrátám, jež se velmi snadno přehlédnou a velmi nesnadno zjistí – ztrátám z liknavé práce. Nešetřil námahou, aby všechna oddělení pracovala naplno a pravidelně, a jeho rozumný a pevný postoj způsobil, že „modré pondělí“, onen vřed, věčně hlodající kořeny prosperity v Pětiměstí, slavili v jeho podniku s menším náboženským fanatismem než snad kdekoliv jinde v Bursley. Uvědomoval si, že prázdná dílna znamená nejen konec zaměstnavatelovým ziskům, nýbrž i začátek ztrát. Architekt „Božích dílen“ (Bůh je kmotrem mnoha pětiměstských obchodních podniků) znal dobře své řemeslo i řemeslo hrnčířské a postavil továrnu s přihlédnutím k nejpřísnější hospodárnosti práce. Umístil jednotlivé dílny tak, aby hlína při svých proměnách putovala v přirozeném kruhu od přípravny materiálu na břehu kanálu k balírně, opět na břehu kanálu; žádné zbytečné nošení sem a tam. V celém závodě se důsledně využívalo páry; vytvořená pára neměla chvilku oddychu. Když se vyčerpala poháněním padesáti strojů, zabíjeli ji kousek po kousku – vysoušela nevypálené zboží a ohřívala dělníkům obědy.

Jindřich vzal Annu ke vchodu do továrny u kanálu, protože odtud vypadaly budovy nejlépe.

„Jaká je hodnota zboží v téhle bedně?“ zeptala se a ukázala na laťkovou bednu, která se točila na jeřábu na cestě z balírny rovnou do člunu.

„V téhle bedně?“ opětoval Mynors. „Bedna hrnčířského zboží může stát cokoliv. U Mintona jsem viděl bednu v hodnotě tří set liber. Tahle má zboží asi jen za osm nebo devět liber. Vidíte, vy a já děláme levné věci.“

„Ale nevyrábíte nějaké opravdu dobré hrnce – jsou všechny laciné?“

„Všechny,“ odpověděl.

„Takový už je obchod, že?“ Rozeznal lítostivý přídech v jejím hlase.

„Nevím,“ pravil s lehounce netrpělivou náruživostí. „Za ty peníze děláme zboží, jak jen nejlepší můžeme. Dodáváme, co potřebuje každý. Nemyslíte, že je lepší potěšit tisíc lidí než deset? Hřeje mě vědomí, že mé zboží užívají v celé naší zemi, i v koloniích. Neměnil bych ani za nic; vyrábět pro pár bohatých lidí parádní zboží?“

„Máte pravdu,“ zvolala a horlivě přijala jeho názor, „zcela s vámi souhlasím.“ Ještě ho neviděla v takové náladě a jeho nadšení ji překvapilo. Mynors totiž vždy se zápalem hájil výrobu běžného zboží. Nemiloval zvláštnosti, umělecké ani jiné. Stačilo mu, když počestně vyhověl obecnému vkusu. Byl předurčen stát se výrobcem laciného zboží v obrovském měřítku. Snil o padesáti pecích a jeho ctižádost ho zaslepovala, takže někdy mluvil i nesmysly – jeho továrna o třech pecích prý šíří výrobky po celé zemi, až do kolonií; přitom ho nenapadlo, že zatím lidé nemají ani dostatek talířů.

„Snad abychom začali od Adama,“ pravil a vedl Annu k přípravně materiálu. Věděl velmi dobře, že pro Annu je hrnčířské řemeslo španělskou vesnicí; každý jemu zevšednělý detail jako by znovu nabýval svěžesti a zajímavosti pod jejím naivním a tázavým pohledem.

V přípravně materiálu začíná dlouhý proces, který přetváří syrovou, pórovitou, sypkou hlínu ve ztvárněnou, ozdobenou a lesklou nádobu. Ve velké vybílené místnosti stály nevzhledné stroje a nádrže, jimiž musí projít druhy hlíny, užívané v hrnčířství – živec, kaolin a křemenná drť – dříve než se z nich stane bílá kytovitá směs, vhodná k hnětení lidskýma rukama. Kulový mlýn hlínu rozdrtil, magnetové síto z ní vytáhlo železo magnetem, lis vypudil vodu a vakuový lis z ní vytlačil vzduch. Z poslední urputné tlamy pomalu vylézal proud hmoty, tlustý v průměru téměř jednu stopu, jako obrovský bílý had. Hlína už nabyla onoho jednotného vzhledu, charakteristického pro strojový výrobek.

Anna se chtěla dotknout šroubů obrovského lisu o dvaceti čtyřech komorách.

„Nestůjte tam,“ řekl Mynors, „tlak je strašlivý, a kdyby to mělo prasknout –“

Rychle ucouvla. „Ale není to nebezpečné pro dělníky?“ zeptala se.

Eli Machin, strojník, nejstarší zaměstnanec továrny, zámožný člověk a vzor spolehlivosti, nemohl potlačit matný úsměv, který se mu mihl po tváři při této poznámce. Vylezl dole ze strojovny, aby předvedl všechny kousky různých strojů, a pak zase zmizel. Annu děsil pocit, že ji obklopují ďábelské síly, jež se ustavičně snaží vyprostit, a pouze síla jediné stěny je drží na uzdě.

„Pojďte se podívat, jak se dělá talíř; je to velmi prosté a předtvářecí stroj stojí za to,“ pravil Mynors. Vstoupili do nejbližší dílny, horké místnosti ve tvaru čtyř chodeb kolem pevného čtverce uprostřed. Zde pracovali bok po boku muži a ženy, ženy podřízeny mužům. Všichni ustaraní, oči pro nic jiného než pro svůj úkol, a z každé části velké místnosti se ozýval bzučivý zvuk nepravidelného otáčení. Vzduch byl přesycen bělavým prachem a hlína se usadila na všem – na podlaze, na stěnách, na lavici, na oknech, na šatech, na rukou a na obličeji. V této dílně, kde šablony na duté a na ploché zboží pracovaly o sto šest jako dělník placený od kusu, bylo vidět víc než kdekoliv jinde hlínu „v ruce hrnčířově“. Poblíž dveří podsaditý muž s výrazem dobře naloženého člověka připlácl kus hlíny na otáčivý kruh, a ještě než Anna přešla, vznikl džbán. Chvilinku byla hlína beztvarou hmotou a vzápětí tu stála bezvadně kulatá nádoba předepsané šířky a hloubky; ploché a zdánlivě neobratné prsty řemeslníkovy se na zlomek vteřiny ztratily v hlíně a zázrak byl vykonán. Muž chrlil nádoby s rychlostí svítivé koule sršící barevnými hvězdičkami a jeho pomocnice měla co dělat, aby ho stačila zásobovat hlínou a odebírat hotové výrobky z jeho lavice. Mynors vedl Annu dále k předtvářecím strojům pro výrobu talířů, které byly tehdy ještě novinkou a posledním vynálezem zemřelého genia, jehož mozek přestavěl celé jedno průmyslové odvětví na nové základy. Předtvářecímu stroji hodili kus hlíny, stroj se na ni vrhl se zuřivostí šelmy, rdousivě ji smáčkl, natáhl a uhladil na šířku a tloušťku talíře, pak ji sám pustil a nečinně čekal, až se šablona na ploché nádoby chopí své oběti a zpracuje ji svým přesněji ztvárňujícím zařízením. Několik mužů zhotovovalo talíře, ale jejich rychlá práce překvapovala méně než předcházející výkon předtvářecího stroje. Zhnětené zboží mizelo v obrovských regálech uprostřed dílny a Mynors ukazoval Anně nesčetné řady poliček s narovnanými výrobky, které se tam vysoušely párou. V tomto průmyslovém mraveništi se neplýtvalo časem, prostorem ani materiálem. Aby se ženy mohly pohybovat sem a tam, byly nuceny se proplétat za nehybnými postavami mužů. Anna žasla nad bezstarostnou přesností, s jakou krmily předtvářecí stroj kusy hlíny navlas odhadnutými pro talíř daného průměru. Každý se činil, jako by spása světa záležela na tolika a tolika výrobcích za hodinu; prachu, vedra a cizince si nikdo v šílené tvůrčí vášni nevšímal.

„A teď,“ pokračoval Mynors v úloze průvodce a otevřel dveře, vedoucí na dvůr, „když je to všechno vysušeno a začištěno – uhlazeno, víte? –, strčíme to do přepalovací pece; to je první vypalování. Tamhle stojí přepalovací pec, ale nemůžeme se na ni podívat, protože ji zrovna vyprazdňují.“

Ukázal na blízkou pec, v jejímž tmavém vnitřku bylo nejasně vidět obrysy mužů, obnažených po pás, jak se potýkají s těžkými vypalovačkami, naloženými hrnčířskými výrobky. Vyprazdňovali obrovskou pec a vypadalo to jako nějaké propouštění mučedníků. Pec, zaplavená mořem plamenů po padesát čtyři hodin, chladla dva dny, a přece byla žhavější než podnebí na rovníku. Zkoušku ohněm zaplatily vypalovačky jen nehybností a zsinalou barvou a člověk se divil, že takovou zkoušku vůbec přečkaly. Mynors se přiblížil až k peci a přinesl talíř z otevřené vypalovačky; byl ještě dost horký. Měl matový povrch přepalu a mírně se lepil na prsty. Z tvárné hmoty se stal křehkým talířem a žádný smrtelník už nemohl odčinit, co oheň způsobil. Mynors vzal talíř do skladiště přepalů, dlouhé místnosti, kde lidé musili chodit uzounkými uličkami mezi záhony hrnců. Osamělý kontrolor přepalů prohlížel výrobky, aby mohl určit odměnu točířů.

Anna a Mynors vystoupili po schůdcích do obtiskárny, kde se zboží zdobilo pomocí měděných desek, tiskařských válců, minerálních barviv a barvotisků. Místnost se hemžila lidmi – staršími dělníky, ženami i dívkami, kteří se dělili na tiskaře, střihače, pokladače motivů a učně. Každý do nekonečna opakoval nepatrnou operaci a výrobek putoval z ruky do ruky, až jej nakonec opláchli v nádrži, a odtud se vynořil, ještě z něj kapalo, v plné kráse s ozdobnými květinkami a pásečky. V místnosti bylo cítit pach oleje, flanelu i lidí; nálada tu byla malátnější, spíše jako na rodinném večírku než v obtiskárně. Staré ženy vypadaly přísně a svárlivě, hezké mladé ženy drze a vyzývavě a mladší dívky pokorně. Těch několik málo mužů jako by se sem dostalo omylem. Jakým úskokem se vloudili do samého středu ženského shromáždění? Není to chybné a pobuřující, že tu zůstávají? S obtiskárnou sousedila malírna, kde štětec malířky, která vyplňovala obrysy podkladovou barvou, dovršoval práci obtiskárny a mechanickou výrobu měnil ve výrobu ruční. Malířky tvoří „aristokracii“ továrny. Jejich úkol není těžký a vyžaduje především obratnost; malířky mají jemné prsty a jsou proslulé svou krásou. O jejich mzdách svědčí paráda, s jakou vyrukují o nedělích. Chodí do práce v kabátech ze slušného sukna a nosí si oběd v malých brašnách; v dílně si oblékají bílé zástěry a vypadají neobyčejně úpravně a čistě. Chýlí své koketní hlavičky k lavicím a klípky létají tam a zpět jako tkalcovský člunek; spřádají tisíce intrik a každou chvíli ta neb ona se právě vdává nebo právě propásla příležitost se vdát. V továrně ztělesňují „krásné pohlaví“. Nepatrné množství jich umírá na otravu olovem, zejména dívky míchající barviva, což mísí smutek k jejich lehkovážným půvabům. V menší pomocné místnosti vedle malírny sedělo u linkovacího kruhu, poháněného šlapkou, osamělé děvče. Malovala pruhy a linky na okraje misek. Mynors a Anna ji pozorovali, jak hbitým švihem umisťuje levou rukou misku za miskou právě do středu stolu, uvede jej šlapkou v pohyb, přitiskne štětec pevně k okraji nádoby a maluje se strojovou přesností pruh a linku. Měla tmavé vlasy, bylo jí kolem osmadvaceti let. Dívala se na práci klidným, nepřítomně zamyšleným obličejem; ale Bůh sám ví, zda si něco myslela. Její úkol byl totiž vrcholně jednotvárný; pozorovatele přímo hypnotizoval svou pravidelností, i na Mynorse samého zapůsobila tato úžasná a naprostá stejnost, takže si bezděky začal počínat jako nějaký majitel atrakcí.

„Vydělá si někdy až osmnáct šilinků za týden,“ šeptal.

„Smím to zkusit?“ pojednou se ostýchavě zeptala Anna, které se zachtělo poznat na vlastní kůži, zač je toho loket.

„Jistě,“ horlivě souhlasil Mynors. „Priscillo, pusťte, prosím, na chvilku slečnu na své místo.“

Dívka povstala a úslužně se usmívala. Anna si sedla na její židličku.

„Tu máte, zkuste to na tomhle,“ řekl Mynors a položil na stůl talíř, který stále ještě držel.

„Namočte si pořádně štětec,“ radila jí malířka a ani se nesnažila zakrývat, že ji Annino neobratné úsilí baví.

„Teď sešlápněte šlapku. Víc! Talíř ještě není ve středu. Teď!“

Anna vytvořila úctyhodnou obrubu a poněkud roztřesenou, nicméně ucházející linku a vstala, celá zrůžovělá úspěchem.

„Máte nadání,“ pravil Mynors a malířka uznale zatleskala.

„Cítila jsem, že to dokáži. Matka mé matky byla malířkou a zůstalo mi to asi v krvi.“

Mynors se shovívavě usmíval. Sestoupili opět do přízemí, a sledujíce výrobní pochod, přišli k malé vypalovací peci, kde se po dvanáct hodin vypaluje olej z ozdobeného výrobku. Rozložitý, bodrý muž v košili, kalhotách a v ohromné zástěře vyprazdňoval právě pec za pomoci dvou hubených chlapců. Kývl Mynorsovi na pozdrav a zvolal: „Teploučko!“ Pec byla už téměř prázdná. Když se Anna zastavila u dveří pece, muž ji oslovil.

„Jen račte dovnitř, slečinko, a zkuste to.“

„Ne, děkuji,“ zasmála se.

„Pojďte, pojďte,“ naléhal, jako by se ušklíbal jejímu váhání. „Krapánek zkušenosti –“ Oba chlapci se zubili a utírali si čelo holými pažemi, kost a kůže. Anna, vybídnuta mužovým pohledem, rychle vstoupila do pece. Žhoucí vedro ji obklopilo ze všech stran a vypudilo ji ven; nebyla by věřila, že člověk může vydržet takovou teplotu.

„Aha!“ prohlásil veselý chlapík a měřil si ji jasnýma, rošťáckýma očima. „Znáte něco, co jste neznala dřív, slečinko. Tak jedem, mládenci,“ obrátil se s živou srdečností k chlapcům a vykládání pece pokračovalo.

Pak přišla glazovací dílna, kde žena středních let, zabalená od hlavy k patě do ochranného oděvu, namáčela džbány do kádě s olověnou glazurou; pomáhal jí chlapec. Ruce ženiny pokrývala šedá, slizká glazura. Ze všech zaměstnanců snad jedině jí mohlo být chladno. „To je předposlední stupeň,“ řekl Mynors. „Zbývá už jen vypalování glazury;“ opět přešli do dvora. Jedna z vypalovacích pecí byla prázdná; vstoupili do ní a nakukovali do prostorné vnitřní komory, která vypadala jako studený kráter vyhaslé sopky nebo jako kobka, či jako trosky sídla nějaké dávno zapomenuté činnosti. Druhá pec hořela a Anna si mohla prohlédnout jen její vnějšek; občas zahlédla rudý žár u dvanácti jícnů pece a dovedla si představit učiněné peklo uvnitř, kde se olovo tavilo ve sklo.

„A teď ještě sklad glazurovaného zboží, a viděla jste všechno,“ řekl Mynors, „až na sklad forem, a to nevadí.“

Skladiště umístili do největší místnosti továrny, rozkládalo se na obdélníku šedesát stop dlouhém a dvacet stop širokém, bylo nízké, vybílené, prosté a čisté. Hrnčířské výrobky zakrývaly stěny až do stropu, i celou podlahu, ale nenašli jste tu ani stopy po špíně a nevzhlednosti, které jsou vlastní výrobě; všechny pracovní postupy skončily, hlína zmizela a změnila se v užitkovou kameninu; a klid a běloba odčiňovaly předcházející nepořádek, hluk a rmut. Zde se shromažďovaly plody tisíce drobných, nesouvislých pracovních úkonů, jež Anna zhlédla. Výsledek zázračný, téměř nemožný; tak konečný, přesný a pravidelný po řadě procesů zdánlivě nestálých, nepřesných a náhodných; tak nelidský, po vší té usilovné lidské námaze; tak obrovský ve srovnání s nepatrností podílu jednotlivce. Jak se Anna na příklad dívala na řady čajových souprav, nedovedla si ani představit, že před takovými čtrnácti dny nebyly než kouskem špinavé hlíny. Výrobní operace samy o sobě se jí nezdály neuvěřitelné, ale neuvěřitelný byl výsledek; výsledek, který povzbuzoval fantazii a potvrzoval zásadu, že bláznům a dětem se nemá ukazovat, jak se co dělá, nýbrž až hotové věci.

Annu napadlo, co organizační síly, předvídavosti, širokého rozhledu, pronikavého vtipu a nadání se skrývá v tomto skladišti. „Jaký mozek!“ pomyslila si o Mynorsovi. „Kolik toho musí znát!“ Cítila k němu pokorný a hluboký obdiv.

Ale slova neodkryla její myšlenky. „Asi vyrábíte spousty čajových souprav,“ poznamenala.

„Ach ne,“ řekl nedbale. „Těch pár, které tu vidíte, jsou zvláštní zakázka. Příliš se nevěnuji čajovým soupravám, nevyplácejí se. Ztrácíme patnáct procent kusů při výrobě. Vydělává se hlavně na konvích a na umývadlech a to je náš hlavní artikl.“ Mávl paží ze široka směrem k nekonečným řadám konvic a umývadel v pozadí skladiště. Prošli až na konec skladiště a všechno prohlíželi.

„Podívejte se,“ pravil Mynors, „není to hezké?“ Ukázal na poslední okno, odkud byl pohled na dlouhý úsek kanálu, který se v dálce kroutil a ztrácel se z očí. Na jednom břehu stála těsně u vody zpustošená, pobořená budova a její sytá hněď se zrcadlila v klidné hladině kanálu. Na druhém břehu vroubilo vlečnou stezku několik přízračných, šedavých stromů. Po kanálu pomalu plul člun, kormidlovaný ženou v širokém čepečku. „Malebný obrázek, viďte?“ řekl Mynors.

„Velmi,“ ochotně souhlasila Anna. „Takový výjev v pravém středu Bursley mi připadá neskutečný.“

„Takových byste ještě našla,“ pronesl. „Ale na tenhle se vždy podívám alespoň po očku, kdykoliv přijdu do skladiště.“

„Žasnu, že si toho můžete vůbec všimnout – při vašich starostech o podnik,“ pravila. „Je to skvělá továrna!“

„Není špatná – dá se s ní vyjít,“ spokojeně odpověděl. „Jsem velmi rád, že jste si ji prohlédla. Musíte nás zase navštívit. Jistě byste se nenudila, to je vidět, a víte, mnoho a mnoho věcí jste dosud neviděla.“

Usmíval se na ni. Byli ve skladišti sami.

„Ano,“ řekla, „to věřím. Nu, musím už běžet, hned; obávám se, že je velmi pozdě. Děkuji vám, že jste mě prováděl a všechno vysvětloval, a – já jsem strašně hloupá a nevědomá. Na shledanou.“

Prázdné a otřelé fráze; ale co všechno v nich Jindřich neslyšel a necítil!

Anna mu podala ruku, Mynors se jí téměř křečovitě chopil a upíral na její obličej své žhoucí oči.

„Musím vás vyprovodit,“ pravil a pustil tu vábnou ručku.

Toho večera se vrátil Ephraim Tellwright z Axe až po desáté hodině. Byl zřejmě špatně naložený. Anežka si už šla lehnout. Jeho večeře – chléb se sýrem a voda – ho již čekala na stole a Anna přisedla, zatímco večeřel. Jedl tiše, poněkud hladově, a Anně se nezdálo, že by byla vhodná chvilka k vyprávění o návštěvě v Mynorsově továrně.

„Poslal Titus Price?“ zeptal se konečně a polkl poslední doušek vody.

„Poslal?“

„Ano. Padla jsi na hlavu? Řekl jsem mu, že ti musí dnes poslat splátku nájemného – dvacet pět liber. Nic neposlal?“

„Nevím,“ řekla bojácně. „Byla jsem odpoledne venku.“

„Venku jsi byla?“

„Pan Mynors mi vzkázal, abych ho navštívila a prohlédla si továrnu; tak jsem šla. Myslila jsem, že to nevadí.“

„To tedy vadí. A také by mě zajímalo, proč se touláš, jen vytáhnu paty z domu. Jak mám teď vědět, jestli Price poslal peníze nebo ne? A kromě toho tě snad mohlo napadnout, že nemáš nechávat dům prázdný.“

„Je mi líto,“ řekla vlídně s odhodláním být pokorná a oddaná dcera.

Zavrčel. „Asi neposlal. A jestli přišel a našel dům zamčený, měl poslat peníze znovu. Přines mi kalamář, napíši lístek a Anežka jej musí vzít s sebou, až půjde ráno do školy.“

Anna poslechla. „Kde by vzali, otče, dvacet pět liber?“ odvážila se pronést. „Vždyť víš, že už zaplatili třicet.“

„Žádné řečičky,“ řekl a uchopil pero. „Vlastně – napiš to sama.“ Hodil jí pero. „Oznam Titovi, že musí zaplatit do konce týdne dvacet pět liber, jinak k němu pošleme soudního vykonavatele.“

„Nebylo by to lepší od tebe, otče?“ zaprosila.

„Čí je to majetek?“ Lakonická otázka ukončila rozpravu. Věděla, že se musí podvolit, a začala psát. Tu si uvědomila, že se nutně musí setkat v neděli s Titem Pricem i s Vilíkem, požádala tedy jen o peníze a vynechala hrozbu. Třásla se jí ruka, když podávala otci lístek, aby si jej přečetl.

„Stačí to?“

Místo odpovědi papír roztrhal. „Napiš, co ti řeknu,“ nařídil, „a ať už neplýtváme papírem.“ Potom nadiktoval dopis, který byl třířádkovým ultimátem. „Podepiš se,“ řekl.

Podepsala se a plakala. Už jako by viděla zahloubanou výčitku v očích Vilíka Price.

„Předpokládám,“ pravil otec, když mu dala dobrou noc, „předpokládám, že bych byl nic neslyšel o tvých toulkách s Mynorsem, kdybych se nebyl zeptal.“

„Zrovna jsem se, otče, chystala ti říci, že jsem byla v továrně,“ řekla.

„Chystala!“ To byla jeho konečná rána, a když ji uštědřil, pustil oběť. „Jdi si lehnout,“ přikázal.

Šla nahoru, rázně si přečetla úryvek z bible a rázně se pomodlila.

KAPITOLA IX

Výlet

Tellwrightovi byla ta drsná a děsivá zuřivost vrozena, jako je šelmě vrozeno zavrčení a skok. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by vztah k ženám jeho domácnosti byl jev neobvyklý, z něhož by se měl ospravedlňovat, nebo snad dokonce jev nenormální. Ženy v domácnosti jsou přirozené oběti pána; kam až jeho paměť sahala, vždycky tomu tak bylo. Obecný souhlas přisuzoval pánovi určitá práva na důstojnost, štěstí a mír bezbranných duší, jemu podřízených – práva tak nepochybná, jako byla práva Ivana Hrozného. Taková práva jsou přece zakořeněna v skryté podstatě věcí. Dohadovat se o nich je jalové, neboť jak jejich nutnost, tak jejich vhodnost jsou nabíledni. Tellwright by se nebyl zlobil na kohokoliv, kdo by tato práva napadal; byl by takového chlapíka považoval jen za praštěného a za blázna od narození, který vůbec nestojí za úvahu nebo nějaké rozčilování. Jednal, jako jednali jeho otec i strýcové. Na otce dosud vzpomínal jako na posupného patrona, nekonečně obávanějšího, než je on sám, Ephraim. Opravdově věřil, že za dnešních časů rodiče děti rozmazlují; rána, až upadneš, – tak se trestalo za jeho mládí. Ještě dnes, bez nejmenší stopy soucitu, viděl před sebou matčiny oči, bojácné, plné strachu. Nezacházel s dcerami podle nějakého systému, ani se neřídil pevně určenými zásadami a jeho chování nebylo výrazem surové povahy, ani výsledkem postupně nabytého zvyku. Osvojil si je zcela přirozeně, jako jídlo a jako lakomství. Patřil k velké a mocné třídě domácích tyranů, páteři britského národa, před jejímiž názory na daň z příjmů se třásla ministerstva. Kdybyste mu vyprávěli o půvabech domácího života, vaše slova by mu zněla hluše. Kdybyste mu vyčetli bezdůvodnou hrubost, byl by se jen ušklíbl, neboť dobře věděl, že stejně jako král nemůže křivdit, muž nemůže být hrubý ve svém domě. Kdybyste mu řekli, že bezúčelně dělá nešťastnými nejen druhé, nýbrž i sebe, byl by se opět ušklíbl, neboť si matně uvědomoval, že se nikdy nepokoušel být šťastným a spíše štěstím opovrhoval jako dětskou hračičkou. Sám štěstí doma nikdy nepoznal; nikdy nepoznal ono rozpětí ducha, jemuž se říká radost; pohyboval se ustavičně v mrzuté náladě. I ovzduší Panské terasy ho skličovalo zádumčivým smutkem – jeho, který toto ovzduší vytvořil. Kdyby byl uměl zkoumat vlastní nitro, byl by objevil, že se mu v srdci uleví, kdykoliv opustí dům, a přitíží, kdykoliv se vrátí; ale takového činu nebyl schopen. Na jeho bolest, stejně jako na bolesti jemu podobných, nebylo léku.

Příštího jitra ležela na domě kletba jeho zpozdilého hněvu. Anna ani nehlesla a Anežka bojácně našlapovala. Odpoledne se dostavil Vilík Price v odpověď na lístek. Lakomec pracoval na zahradě a Anežka byla ve škole. Vilíkova zbabělá a podlízavá poníženost Annu nevýslovně dojímala a zahanbovala. Toužila mu říci, jak tu váhavě a zmateně postával v místnosti: „Odejdi v pokoji. Zapomeň na to ohavné nájemné. Bolí mě vidět tě tak nešťastného.“ Při otcově mstivém pronásledování nájemníků jistě bude musit podstoupit nekonečné množství podobně pokořujících rozhovorů, to už viděla předem.

„Jste na nás poněkud tvrdá,“ začal Vilík Price s obvyklými větami, avšak tónem násilné a smířlivé veselosti ze strachu, že sklidí bouři zloby, která všechno promění v trosky. „Nepopřete, že jsme dělali, co jsme mohli.“

„Víte, pane Viléme, nájemné je už splatné,“ odvětila a rděla se.

„Jistě, ano,“ rychle řekl. „To nepopírám. Připouštím. Já – viděla jste náhodou post scriptum pana Tellwrighta k vašemu dopisu?“

„Ne,“ odpověděla bez rozmýšlení.

Vytáhl umouněný a zamaštěný dopis z kapsy a rozložil jej před ní. Na konci stránky četla Ephraimova tlustá a neohrabaná písmena: „P. S. Toto je konečné.“

„Otce,“ děl Vilík, „to poněkud vyvedlo z míry. Prý za celou svou obchodní dráhu nedostal podobný dopis. Ne, že by –“

„Nemusím vám snad říkat,“ přerušila ho s náhlým rozhodnutím přivolat to nejhorší bez dalšího odkladu, „že jsem v otcových rukou.“

„Samozřejmě, slečno Tellwrightová, úplně to chápeme – úplně. Jde jen o obchod. Dlužíme částku a musíme zaplatit. Potřebujeme jen čas.“ Žalostně se na ni usmíval, v modrých očích prosbu. Musila se dívat na podlahu.

„Ano,“ řekla a poťukávala nožkou o koberec. „Ale otec chce udělat, co říká.“ Opět na něho vzhlédla a snažila se změkčit slova něčím jemnějším než úsměv.

„Chce udělat, co říká,“ Vilík souhlasil, „a já se mu proto obdivuji.“

Lísavá a otrocká lež se jí protivila.

„Snad bych ho mohl vidět,“ odvážil se dodat.

„Byla bych ráda,“ pravila Anna upřímně. „Otče, ptají se po tobě,“ zavolala úsečně z okna.

„Mám pro něho návrh,“ Price pokračoval, zatímco čekali na lakomce, „který, myslím, stěží odmítne.“

„Nu, mladý pane,“ řekl lichotivě Tellwright, když vstupoval, s téměř úlisným výrazem tváře. Vilík Price, prosťáček, se dal oklamat, dodal si odvahy a zaujal nové obranné postavení. Domníval se, že se lakomec trošku stydí za svou doušku v dopise.

„Kvůli vašemu lístku, pane Tellwrighte; právě jsem vyprávěl slečně Tellwrightové, že otec nikdy, za celou svou obchodní dráhu, jak řekl, nedostal podobný dopis.“ Mladík dával opatrně najevo rozhořčení.

„Tvůj otec už dostal tucty takových dopisů, chlapče,“ pronesl lakomec s chladným důrazem, „nebo se nejmenuji Tellwright. Nevykládej mi, že Titus Price nikdy předtím neslyšel o soudním doručovateli.“

Vilík se naráz zhroutil a byl nucen couvat. Trapně se usmíval. „Jděte, pane Tellwrighte. Nemluvte tak. Potřebujeme jen čas.“

„Čas jsou peníze,“ řekl Tellwright, „a když vám dáme čas, dáme vám peníze. Místo toho nám musíte dát peníze vy. Trochu zdravého rozumu, ne?“

Vilík se přinutil k smíchu. „Podívejte se, pane Tellwrighte. Abych dlouho neřečnil, jde o tohle. Žádáte dvacet pět liber. Mám v kapse směnku na třicet liber, splatných za tři měsíce, vystavenou námi na pana Suttona a jím stvrzenou. Přijal byste ji? Pamatujte, že je na třicet, a vy žádáte jen dvacet pět.“

„Hleďme, tak pan Sutton s vámi jedná?“ poznamenal Tellwright.

„Zajisté,“ Vilík hrdě odpověděl. „Kupuje pravidelně od nás. Obchodujeme s ním už léta.“

„A platí ve směnkách na tři měsíce, co?“ zubil se lakomec.

„Někdy,“ řekl Vilík.

„Podívejme se na to,“ prohodil skrblík.

„Na co – na směnku?“

„Jo.“

„Směnka je v pořádku.“ Vilík ji vytáhl z kapsy, rozevřel modrý papír a předal jej starému Tellwrightovi. Anna si všimla úzkostného výrazu mladíkovy tváře. Celý planul a ruka se mu třásla. Neodvážila se promluvit, ale chtěla mu naznačit, aby se uklidnil. Podle neomylných znamení poznala, že otec směnku přijme. Ephraim zíral na potištěný papír jako na něco podivného a v jeho zkušenosti nebývalého.

„Otec vás prosí, abyste směnku nepostoupil nikomu jinému,“ řekl Vilík. „Slíbili jsme totiž panu Suttonovi, že tato směnka neopustí naše ruce – jedině v případě naprosté nezbytnosti. Otec by byl tedy rád, kdybyste směnku nediskontoval, a on ji vyplatí ještě před dnem splatnosti. Chápete – nechtěli bychom urazit starého zákazníka, jako je pan Sutton.“

„Tak tenhle kus papíru nebude mít skoro tři měsíce žádnou cenu?“ řekl stařec a předstíral zmatek prosťáčka.

Vilík měl jednou šťastnou chvilku, neodpověděl, ale zeptal se: „Vezmete si ji?“

„Co by ne. Berem!“ řekl Tellwright. „I když dostáváme do ruky jen slib.“ Byl docela potěšen.

V obličeji mladého Price se zračila úleva. Bylo vidět, že prožil perná muka. Asi všechno záleželo na Tellwrightovi, zda směnku přijme nebo nepřijme – tušila Anna. Kdyby ji byl odmítl, Pricovi by byli asi propadli náhlé zkáze. Byla ráda a na čas jí spadl kámen ze srdce; ale okamžitě ji napadlo, že se otec nadlouho neudobří; několik týdnů, a zase přitáhne šroub.

Toho odpoledne byli Tellwrightovům souzeni ještě jiní návštěvníci. Anežka se vracela ze školy a provázela ji nějaká paní. Anna prostírala k svačině, spatřila dvojí stín projít kolem okna a zaslechla hlasy. Běžela do kuchyně a našla rychle oddychující paní Suttonovou, jak sedí na židli.

„Odpusťte mi, Anno, že vás přepadám beze všech okolků,“ řekla, když ji srdečně políbila. „Ale Anežka tvrdila, že ona vždycky chodí zadním vchodem, tak jsem tudy přišla také. A teď tu vteřinku odpočívám. Dnes jsem se vám nachodila! Kůň si zlámal nohu.“

Její vlídné srdce vyzařovalo nebeskou dobrotu i v omšelých větách. Anna v mžiku roztávala.

„Pojďte přece do přijímacího pokoje,“ řekla, „a dovolte mi, abych vám trochu posloužila.“

„Minutku, drahoušku,“ prosila paní Suttonová a ovívala se kapesníkem. „Anežka má tak dlouhé nohy.“

„Ale paní Suttonová,“ protestovala Anežka se smíchem, „co to povídáte? Vždyť jsem vám sotva stačila!“

„To víš, holčičko, nikdy jsem nedovedla chodit pomalu. Patřím k těm, co jdou, až padnou. Je to ode mne velmi hloupé.“ Usmívala se a obě dívky se na ni šťastně usmály na oplátku.

„Anežko,“ nařídila hospodyňka, „přines ještě jeden šálek, misku a talíř.“ Anežka odhodila klobouk a brašnu s učením, dychtivá prokázat pohostinnost.

„Pořád je velmi teplo,“ poznamenala Anna, když paní Suttonová mlčela.

„Tady máte krásný chládek,“ řekla paní Suttonová. „Promiňte, Anno, ale držíte si kuchyňku opravdu čistou jako klícku. Nedávno večer mluvil u nás Jindřich nadšeně o vaší kuchyni.“

„Cože! Pan Mynors?“ Anna zrudla až ke kořínkům vlasů.

„Ano, Aničko; a víte, on je velmi pečlivý mladý muž.“

Vtom naštěstí začalo v kotlíku vřít a Anna odběhla ke sporáku spařit čaj.

„Čaj je připraven, paní Suttonová,“ konečně pravila. „Jistě by vám přišel šálek vhod.“

„To ano,“ řekla paní Suttonová. „Proto jsem také přišla.“

„Svačíváme ve čtyři. Otec vás rád uvidí.“ Hodiny odbily; odebraly se do přijímacího pokoje, Anna nesla konvici na čaj a na horkou vodu. Anežka je předešla. Stařec seděl v křesle a očekával je.

„Vidíte, pane Tellwrighte,“ pravila návštěvnice, „přišla jsem se na vás podívat a poprosit vás o šálek čaje. Dohonila jsem Anežku na cestě ze školy domů – dohonila jsem, považte – já, ve svém věku!“ Ephraim pomalu vstal a potřásl jí rukou.

„Vítám vás,“ řekl krátce, ale s vlídností, jež Annu udivila. Nevěděla, že v zašlých dobách znal paní Suttonovou jako mladou a okouzlující dívku, zjevení, jež vzbudilo poetické představy ve stovkách prozaických hrudí, Tellwrightovu nevyjímajíc. Sotva by se našel v Bursley a v Hanbridgi wesleyán středních let, který by neměl obzvláštní úctu k paní Suttonové a který by si nemyslel, že on a pouze on ji dovede doopravdy ocenit.

„S čímpak jste se dnes odpoledne unavovala?“ zeptal se, když usedli k čaji a paní Suttonová odmítla druhý krajíc chleba s máslem.

„Co jsem dělala? Zařizovala jsem některé opravy uvnitř superintendentova domu. Děkujte Bohu, že nejste ženou hospodáře farnosti, Anno.“

„Což se musí starat o opravy domu duchovního?“ zeptala se Anna s údivem.

„To bych řekla. Musí stát mezi ženou duchovního a fondem Sboru. A paní Banksová si zvykla jen na nejlepší věci. Je kapku příliš náročná, ačkoliv jí musím přiznat, že ochotně utrácí i vlastní peníze. Teď chce do své umyvárny nový kotel a jsem si jista, že její kotel je o mnoho lepší než náš. Ale musíme se pokusit jí vyhovět. Nepřivykla nám, obyčejnským lidem, a našim způsobům. Pan Banks mi řekl dnes odpoledne, že se vždycky snažil ochraňovat ji před starostmi tohoto světa.“ Téměř neznatelně se usmála.

Někdo zazvonil na zvonek u dveří a Anežka, nesmírně zmatená vznešenou návštěvou, vpustila samého pana Bankse.

„Smím vstoupit, drahoušku?“ pravil pan Banks. „Tatínek doma, sestřička doma?“

„Neštěstí nechodí po horách nikdy samo,“ řekl Tellwright, který zaslechl hlas duchovního.

„My o vlku –“ pravila paní Suttonová a tiše se smála.

Duchovní velebně vstoupil do přijímacího pokoje. „Jak se máte, bratře Tellwrighte, a vy, slečno Tellwrightová? Paní Suttonová, šťastný osud nás dnes odpoledne stále svádí dohromady. Prosím, nevyrušujte se, nezdržím se. Můj čas je velmi omezen. Rád bych k vám zašel častěji, bratře Tellwrighte; ale vskutku, nový řád neponechává čas na duchovní návštěvy. Zrovna dnes ráno jsem říkal ženě, že už jsem celý měsíc neměl volné odpoledne.“ Přijal šálek čaje.

„Dnes odpoledne to u nás vypadá jako čajový dýchánek,“ prohodil Tellwright k paní Suttonové na oko důvěrně.

„A k vám,“ znovu začal duchovní, „jsem přišel prosit. Zvláštní fond, víte, pane Tellwrighte, abychom odstranili dluh z nových školních budov. Zmínil jsem se o tom z kazatelny minulou neděli. Do mé působnosti sice nespadá obcházet lidi s prosíkem, někdo to však musí dělat.“

„Pokud jde o mne, držím vám už předem palec, pane Banksi,“ pravila paní Suttonová, „protože jsem na stejné pochůzce jako vy, a proto jsem se také dnes odpoledne přišla podívat na pana Tellwrighta. Mám jeho jméno v seznamu.“

„V tom případě přenechám našeho bratra vašim dokonalejším přesvědčovacím schopnostem.“

„Vidíte, pane Tellwrighte,“ řekla paní Suttonová, „ocitl jste se v dvojím ohni a nespoléhejte se na milost. Kolik dáte?“

Lakomec předvídal pravděpodobnou porážku a hledal cestičku úniku.

„Kolik dávají ostatní?“ zeptal se.

„Můj manžel dává padesát liber a vy byste ho mohl skoupit od hlavy až k patě a do posledního šroubku.“

„Kdepak, kdepak,“ řekl Tellwright, zděšený z takové sumy. Podcenil důležitost stavebního fondu.

„A já,“ prohlásil slavnostně farář, „mám na tomto světě jen padesát liber a dávám na fond dvacet.“

„Pak tedy dáváte příliš mnoho,“ pravil Tellwright rychle a příkře. „Nemůžete si to dovolit.“

„Pán se postará,“ řekl farář.

„Možná, že ano, možná, že ne. Dobře, že máte bohatou ženu, pane Banksi.“

Zřejmě se dotkl farářovy důstojnosti a Anna se s obavami dohadovala, co se teď stane. Paní Suttonová se vmísila. „Podívejte se, pane Tellwrighte,“ opět řekla, „k věci: kolik dáte?“

„Rozmyslím si to a vzkážu vám,“ děl Ephraim.

„Ne, ne! Takhle to nepůjde, nemám pravdu, pane Banksi? Já alespoň neodejdu bez určitého slibu. Vy, starý a dobrý wesleyán, jistě cítíte jako svou povinnost být k nám štědrý.“

„Vždyť jste býval oporou hanbridgeské farnosti, že?“ řekl skrblíkovi pan Banks, který se již vzpamatoval.

„Říkali to,“ odtušil vztekle Tellwright, „protože jsem je v deseti letech zbavil dluhů. Od té doby, co jsem je opustil, zase sklouzli do příkopu.“

„Nemýlím-li se, s námi se ve třídě nescházíte,“ pokračoval neohroženě duchovní.

„Ne.“

„Moje třída se schází ve tři hodiny každou sobotu,“ pravil duchovní. „Uvítal bych vás rád mezi námi.“

„Povím vám, co udělám,“ řekl lakomec paní Suttonové. „Titus Price je velký pán v nedělní škole. Dám na školní budovy tolik, co on. Tak to bude správné, ne?“

„Víte, kolik dává pan Price?“ zeptala se paní Suttonová duchovního.

„Mluvil jsem s panem Pricem včera. Dává dvacet pět liber.“

„Dobrá, ujednáno a hotovo,“ řekla paní Suttonová, jejíž úspěch překonal všechna její očekávání.

Ephraima napálila vlastní mazanost. Byl by se vsadil, že Price přispěje málo penězi. Okázalá a hýřivá štědrost ožebračeného Tita ho naplnila tajným hněvem. Rozhodl se žádat velmi brzy o další splátku nájemného.

„Poznamenám si vašich dvacet pět liber jako první úpis na fond,“ pravil duchovní a vyndal zápisník. „Snad byste mohl dnes dát mně nebo paní Suttonové šek?“

„Zaplatil pan Price?“ zeptal se obezřele lakomec.

„Ještě ne.“

„Přijďte tedy ke mně, až zaplatí.“ Ephraim spatřil jiskřičku naděje.

Když duchovní odešel a paní Suttonová nespěchala s odchodem, Anna a Anežka sklidily ze stolu.

„Zrovna jsem říkala vašemu otci, Anno,“ pravila paní Suttonová, sotva se Anna vrátila do pokoje, „že pan Sutton, já a Blažena brzy odjedeme na Isle of Man asi na čtrnáct dní a že bychom vás velmi rádi vzali s sebou.“

Annino srdce začalo prudce bít, i když věděla, že nemá naději. Tohle byl tedy, bez pochyby, hlavní účel návštěvy paní Suttonové. „Ale já bych nemohla jet, opravdu!“ řekla Anna a téměř si neuvědomovala, co říká.

„Proč ne?“ zeptala se paní Suttonová.

„Nu – dům.“

„Dům? Anežka by se přece dovedla postarat o vaši malou domácnost a posloužit otci, kdyby něco potřeboval. Škola končí příští týden.“

„Nač potřebují tihle mladí lidé prázdniny?“ ptal se Tellwright s filozofickou příkrostí. „Já jsem prázdniny nikdy neměl. A ani bych vám za ně nepoděkoval. Shniju už v Bursley. Když máte vlastní střechu nad hlavou, proč potřebujete jezdit jinam a hnít jinde?“

„Ale my opravdu chceme, aby Anna jela s námi,“ nedala se paní Suttonová. „Blaženě na tom velmi záleží. Scházejí jí vhodné přítelkyně.“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ řekl Tellwright. „Myslel jsem, že zná každého.“

„A přece jí scházejí,“ naléhala paní Suttonová.

„Tenhle rok Annu ještě vynechte,“ opakoval zatvrzele lakomec.

Anna si z plna srdce přála, aby paní Suttonová zanechala marných pokusů. Tu si všimla, že jí návštěvnice dává znamení, aby opustila pokoj. Anna poslechla a odebrala se do kuchyně dohlédnout na Anežku, která myla nádobí.

„Všecko je v pořádku,“ pravila spokojeně paní Suttonová, když se Anna vrátila do pokoje. „Váš otec souhlasí, pojedete s námi. Je to od něho velmi laskavé, protože vás jistě bude postrádat.“

Anna si sedla, skleslá, bez řeči. Nemohla té zvěsti uvěřit.

„Jste strašně hodná,“ řekla v předsíni odcházející paní Suttonové. „Jsem vám nesmírně vděčná – ani si nemůžete představit jak.“ A objala paní Suttonovou kolem krku.

Anežka se přiběhla rozloučit.

Paní Suttonová holčičku políbila. „Anežka bude teď malá hospodyňka, viď?“ Malá hospodyňka se těšila na své hospodaření, skorem jako kdyby jela sama na Isle of Man. „Doufám, že budete obě na školním výletu příští úterý,“ řekla paní Suttonová a držela Anežku za ruku. Anežka se tázavě podívala na sestru.

„Nevím,“ odvětila Anna. „Uvidíme.“

Po pravdě řečeno, neměla příliš chuti žebronit u otce o peníze na lístky, a tak na školní výlet ani nepomyslila.

„Řekla jsem vám, že Jindřich Mynors pojede s největší pravděpodobností na Isle of Man s námi?“ dodala od branky paní Suttonová.

Anna se stáhla do ložnice, aby v klidu vychutnala ohromující štěstí. U večeře byl skrblík v docela blahosklonné náladě. Příštího rána očekávala dozvuky, ale Ephraim kupodivu zůstával neškodný. Odvážila se ho požádat o peníze na lístky na výlet – o dva šilinky. Neodpověděl hned. O půl hodiny později vyhrkl: „Co u všech čertů hledáš na školních výletech?“

„Jde o Anežku,“ odvětila, „Anežka pochopitelně nemůže jet sama.“

Nakonec hodil na stůl florin. Stal se nebezpečným na celý den, ale florin v Annině kapse byl nepopiratelnou skutečností.

Cílem školního výletu byla dvanáctiakrová louka poblíž Sneydu, sídla markýzova, místa s oblibou vyhledávaného občany Pětiměstí o sobotních odpoledních. Děti se seřadily v poledne na Kachním nábřeží do zástupu a za zpěvu písně „Sejdeme se u řeky?“ pochodovaly k nádraží. Odtud odvezl zvláštní vlak rozčilené a vřískající děti ve žhoucích odděleních do Sneydu, kde se znovu seřadily v průvod na venkovské silnici. Ráno spadly dva prudké lijáky a vrtkavá obloha hrozila dalším deštěm; avšak v jedenáct hodin slunce oslnivě zářilo, a tak všechny ženy a dívky, snadno svedené nádherou okamžiku, rozkvetly ve světlých blůzičkách a slunečníčcích. Štěbetající zástup, pestrý a bezbranný jako květiny, skýtal ve Sneydu podívanou veselou a k pláči zároveň. O půl jedné se spustil déšť; silnice byly mokré; a mezi dvěma sty padesáti dětmi a třiceti učiteli se našlo sotva dvacet deštníků. Teoreticky se měl starat o výlet Titus Price, ředitel nedělní školy, avšak tento hodnostář se nedostavil na Kachní nábřeží a Mynors zaujal jeho místo. Ve vlaku Anna zaslechla, že někdo spatřil pana Price ve velikém šedém širáku skočit v poslední chvíli do služebního vozu. Minulou neděli nepřišel do školy a Anna byla poněkud rozechvěna, když si představila setkání s mužem, který se vyjádřil o jejím dopisu jako o nevídaném za celé jeho obchodní dráhy. Zahlédla šedý širák na perónu ve Sneydu a manévrovala se svými žáky tak, aby se nedostala do jeho blízkosti. Ale za pochodu k louce Titus přehlížel celý průvod a Anna se musila setkat s jeho očima a opětovat jeho pozdrav. Pohled na něho jí otřásl. Zdál se být hubenější, nervózní, neklidný, zamyšlený a nesmírně ustaraný; až na skvělý nový klobouk byl celý jeho letní oblek ušpiněný a ošumělý. Jako by se byl přinutil z ohledu na dekorum účastnit se slavnostního výletu, ale toulal se přitom myšlenkami v Edwardově ulici. Jeho nepřirozená a prázdná veselost byla trapná na pohled. Anna chápala hloubku krize, kterou pan Price prožívá. Jediným pohledem si uvědomila, jasněji nežli třebas po stovce rozhovorů s mladým a nezodpovědným Vilémem – jakkoliv by byly bolestné –, že Titus Price už po týdny bojuje vpravdě hrozný zápas. Jeho obličej byl důkazem tragické upřímnosti Vilémových proseb k ní a k jejímu otci. Že Price dokázal splatit sedmdesát liber na nájemném v čase jen o něco delším než jeden měsíc, se zdálo jí, která znala jen nedokonale Ephraimovy nelítostné hrozby i finanční kejklířství, často provozované zle tísněnými dlužníky, jako div ne zázračná snaha o čestnost. Svědomí ji bodalo za to, že přimhuřovala oči nad očividným pronásledováním. Bylo jí líto Tita jako předtím jeho syna. Ten otylý člověk, s dobrým jménem roztrhaným na cáry, vypadal v jejích očích jako žalostně roztoužené dítě.

Kolem zástupu projel kočár a zdvihl prach v místech, kde žhoucí slunce již vysušilo silnici. Byl to landau paní Suttonové, řízený Barrettem. Blažena v bílém seděla sama uprostřed polštářů a dva objemné koše zabíraly větší část kozlíku. Zdálo se, že se kočár pohybuje se vznešenou a rychlou nenuceností a učitelé, unavení a podráždění nekonečnými nezbednými kousky dětí, zatrpkle záviděli trůnící dívce, která jim kynula a usmívala se na ně s tak okouzlující blahosklonností. Byl to Blaženin společenský triumf. Zmizela vpředu jako bohyně v oblaku a sotva by se našla žena, jež se na ni dívala z ponížené úrovně silnice, která by se neprovdala třebas za satyra, aby si mohla dovolit to, co Blažena. Když později dorazili k prostranství a děti se provalily brankou a rozběhly se jako zátopa po trávníku, posetém sedmikráskami, kočár již stál u stanu s občerstvením; Barrett vybaloval koše, v nichž se skrývalo cukroví se šlehačkou pro svačinu učitelů. Blažena vysvětlovala, že cukroví je od matky a že přijela v kočáru, aby ochránila křehké pečivo před nebezpečím cesty železnicí. Ozvaly se hlasité projevy díků a Blaženin úspěch byl dovršen.

Potom se svědomitější učitelé vážně podjali úkolu bavit menší děti a menší děti se daly bavit podle předpisů, vypracovaných pro školní výlety dávným zvykem. Starší lidé každého roku vraceli životu z hlubin paměti mnoho společenských her, ve kterých se vždy buď zpívalo, nebo líbalo, a zachovávali je tak pro potomstvo, jež by je jinak nikdy nebylo poznalo. Nechyběly mezi nimi ani skoky pusou po třešních, kteroužto hru provozoval Titus Price s dětmi z nejnižších tříd na školních výletech již pětadvacet let, a i letos ho rozdychtěné děti přinutily obnovit tradici. Nikdy též neopominul uspořádat jinou zábavu pro chlapce, závod spoutaných dvojic v běhu. Také se obyčejně účastnil pasáka, podivné hry, jež vděčí za svůj vysoký věk tomu, že se hodí pro obě pohlaví. Během půl hodiny se výletníci naplno rozproudili; kopaná, kriket, pasák, na babu, skákačka přes záda, na četníky, a společenské hry přetvořily louku v obrovskou arénu složitých bojů a soutěží. Všichni se tělem i duší vrhli do her, až na několik žen a starších dívek, které se nečinně potulovaly kolem v úloze diváků. Slunce štědře zářilo na desítky živých a nadýchnutých dámských šatů a slunečníky se pomalu pohybovaly jako polokoule sálajících barev a odrážely se proti syté zeleni trávy. Kolem dokola se prostírala žlutá obilná pole a louky, kde lesklé hnědé krávy líně přemítaly o záhadách školního výletu. Každý živý plot a příkop a vrátka a tyčka v plotě byly v onom ideálním stavu naprostého pořádku, což vždy znamená, že velký vlastník půdy staví na odiv krásy vědeckého hospodaření ku prospěchu svých vesničanů. Na moři hluboce modrého nebe pluly jemně, avšak rozmarně, velké bílé mraky; na severním obzoru označoval nízký pruh kouře chmurnou oblast Pětiměstí.

„Šla byste nám pomoci s pytlíčky a se šálky?“ zeptal se Jindřich Mynors Anny. Osaměle postávala a pozorovala Anežku, jak si hraje s jinými dívkami. Mynors k ní zřejmě přišel ze stanu s občerstvením z protějšího konce louky. Anna se v něm opět zhlížela jako ve vzoru elegance. Oblek z šedého flanelu a bílý slamák mu skvěle slušely. Nenuceně stál s rukama v kapsách saka a spokojeně se usmíval.

„Koneckonců,“ pravil, „svačina je ze všeho nejdůležitější, a třebaže máme ještě dvě hodiny času, neškodí si pospíšit.“

„Ráda bych něco dělala,“ odvětila Anna.

„Jak si žijete?“ zeptal se přátelsky po neobřadném zahájení rozhovoru a pak si podali ruce. Přešli spolu louku s mnoha oklikami, aby nepřekáželi hrám.

V pleskajícím stanu s osvěžením objevili kupy košů, kupy sáčků a kupy šálků, které podle ujednání přivezl místní dodavatel na žebřiňáku. Někteří učitelé již začali skládat papírové pytlíčky do košů; každý sáček obsahoval chléb s máslem, rozinkový koláč a dortík s polevou a s ovocnou náplní. Hluboko uvnitř stanu upravovala Blažena Suttonová své pamlsky na malém stolečku s trnoží.

„Anno, pojďte honem,“ zvolala, „okuste mé dorty a povězte, co jim říkáte. Doufám, že těm lidičkám bude chutnat.“ Pak se otočila k Mynorsovi: „Jemine! O pytlíčky a o ostatní věci se staráte vy? Myslila jsem, že je to oblíbené zaměstnání Vilíka Price!“

„A máte pravdu,“ pravil Mynors, „jenže, bohužel, Vilík tu dnes není.“

„Jak je to, prosím, možné? On přece nikdy nevynechal ani jediný školní výlet, pokud vím.“

„Pan Price mi řekl, že nemohou oba opustit továrnu právě nyní. Mají asi mnoho práce.“

„Hm. Vilém by nám byl více prospěl než jeho otec.“

„Pst!“ Mynors zašeptal s dušeným smíchem.

Blaženy se zmocnila jedna z jejích „upřímných“ nálad, jak je sama nazývala.

Mynors velmi úzkostlivě pečoval, aby svačina mohla být v určenou hodinu rychle rozdána, a jeho pokyny stály učitele mnohé ohnutí hřbetu a nemálo lopoty. A třebaže si často ulevovali v práci a vyprávěli si novinky nebo se vypravovali na louku a pozorovali ten či onen zábavný výjev, skončili všechno ještě půl hodiny předem.

„Půjdu a upozorním pana Price,“ řekl Mynors. „Byl by schopen zapomenout na čas.“ Mynors opustil stan a vydal se k místu atletických závodů, kde Titus Price v košili rozdával ceny – šestipence a pence. Právě doběhl závod spoutaných dvojic. Anna se šourala za Mynorsem a Blažena ji brzy dohonila.

„Velký Titus vypadá lépe, než když přišel na louku,“ poznamenala Blažena. A vskutku, ředitel nedělní školy byl veselý, radost pohledět – ruměný, vzrušený, žertovný, se svými sloními pohyby – jako by neměl na světě starostí. Chlapci se uznale kolem něho tlačili. Byla to však poslední hodinka jeho štěstí.

„Podívejte se! Vilík Price tady je,“ vykřikla Anna, když spatřila Viléma na okraji zástupu. Vytáhlý mladík váhavě přešlapoval a popotahoval si levou rukou knírek.

„Opravdu,“ řekla Blažena. „Copak to asi znamená?“

Titus nezpozoroval nově příchozího, ale Jindřich Mynors Viléma uviděl a prohodil s ním několik slov. Potom se pan Mynors vmísil mezi děti a promluvil k panu Pricovi, který se rychle ohlédl na syna. Dívky rozeznaly ze vzdálenosti čtyřiceti yardů náhlou změnu v jeho chování. Ve vteřině se z něho stal žalostný Titus z doby před třemi hodinami. Neomaleně si klestil cestu k Vilémovi a oblékal si v chůzi kabát. Promluvili spolu, Vilém se podíval na hodinky a v dalším okamžiku se už vzdalovali z louky. Jindřich Mynors musil dokončit rozdílení cen – Anna a Blažena všechno jasně viděly. Ani ostatní nezůstali slepí a všimli si náhlého a dramatického odchodu. Učitelé si o tom vespolek sdělovali své názory.

„Něco se musilo přihodit v Pricově továrně,“ tvrdila Blažena, „a Vilík byl nucen přivést tatínka.“ To byl závěr všech dohadů. Blažena dodala: „Táta se nedávno o Pricových několikrát zmínil, teď si vzpomínám.“

Anny se zmocnil silný, nepříjemný pocit, že se na ni všichni dívají. Jako by o ní říkali: „Tamhle jde utiskovatel chudých!“ A přece si byla dosti jista, že za tuto nehodu její otec není odpověden. Spíše druzí nelítostní věřitelé. Odpoledne se jí tolik líbilo, ale teď bylo po radosti.

Výlet skončil pohromou. Uprostřed svačiny dětí, když se ještě roznášely sem a tam řadami žíznivců obrovité bandasky s dvěma uchy, obsahující čaj, a chlapci nafukovali pytlíčky a způsobovali děsivé detonace, spustil se ostrý déšť. Vrtkavé slunce odepřelo svou nádheru dámským toaletám a od té chvíle se již po celý týden neukázalo. „Už je to tady,“ vykřikl Mynors, který již hodinu úzkostlivě pozoroval oblohu. Sehnal děti dohromady a postavil je pod řadu jilmů. Učitelé se sbíhali do stanu na svačinu a ujišťovali jeden druhého, že se přeháňka rychle přežene. Přání bylo otcem myšlenky, neboť se trochu styděli skrývat se pěkně v suchu, zatím co jejich svěřenci se choulili pod kapajícími stromy – nedalo se však nic jiného dělat; muži střídavě vycházeli do deště dohlédnout, aby se jim děti nerozutekly. Obloha byla úplně zatažená. „Z toho kouká mokrý večer a můžeme se s tím klidně smířit,“ řekla zlostně Blažena a poslala svůj otevřený kočár domů prázdný. Měla pravdu. Opuštěný a znechucený průvod se hadovitě plazil loužemi k nádraží. Na peróně se rozléhalo ze všech stran kýchání. A touženou stříbřitou krajku černého a vše pronikajícího mračna, které zničilo tucty krásných šatů, by snad byla odhalila jen sama švadlena. Anna, posmutnělá a zamlklá, se přičiňovala, seč mohla, aby zmírnila úděl školáků. Slovo od Mynorse by pro ni bylo hojivou mastí; ale Mynors, generál rozdrcené armády, vyjednával telefonicky s hlavním ředitelem provozu vyslání zvláštního vlaku.

KAPITOLA X

Ostrov

Anna se nevídala příliš často s Jindřichem Mynorsem. Ve dvaceti letech a snad i v padesáti bývá člověk v lásce ukvapený; muž ve středních letech, zamilovaný do mladé dívky, je schopen svrchovaných pošetilostí. Avšak třicetiletý muž, který miluje poprvé, bývá obyčejně ztělesněním opatrnosti a rozvahy. Nezřítí se do hlubin lásky prudkým pádem, ale spíše se pomalu spouští a ustavičně zkouší pevnost lana. V takovém věku je muž nejžádoucnější, zejména dosáhl-li světských úspěchů. A také je si toho vědom, i když není nadutcem. Zbavil se již mnoha iluzí o ženách; spatřil více než jednoho přítele ztroskotat v moři neuváženého manželství; zná radosti mládenecké svobody, aniž se jí unavil; vidí nebezpečí tam, kde mladík vidí jen vzrušení a postarší muž blažený útěk před samotou. Místo aby hledal, je vyhledáván; a proto je sobecký a náročný. To vše se spojuje a tiší ve třicítce vášeň. Mynors se zamiloval do Anny a jeho láska poznala žhavou touhu, ale v jádru to byl cit umírněný, obezřelý, rozšafný, starostlivý, aby nezadal své důstojnosti, příliš hrdý, aby vypadal dychtivě; a když tu a tam náhle poskočil vpřed, jeho pán bezděčné pohnutí zkrotil a zarazil. Mynors docházel na Panskou terasu jednou týdně, nikdy ve stejný den a vždy projednával s lakomcem obchody. Občas doprovodil Annu ze školy nebo z kaple. A právě to se Anně zamlouvalo. Milovala opatrnost a slušnost jako on, a raději spěchala pomalu. Od probuzení spolu mluvili o samotě jen jednou; tehdy jí Jindřich navrhl, že by se jí možná líbila třída paní Suttonové, která se scházela v pondělí večer; pochopila náznak, s potěšením přijala a ve skromných a prostých, přitom horoucích výkladech Písma paní Suttonové našla studnici duchovního povznesení. Anna nemohla vytknout Mynorsovi, že se mění jako počasí. Byla si jím jista. S klidem očekávala příští události a myšlenkami žila jako obvykle v budoucnu.

Budoucnost znamenala Isle of Man. Anna snila o kouzelném ostrovu a hodinách, které stráví v nepředstavitelném vytržení. Celý týden poté, co paní Suttonová vytáhla z Ephraima jeho souhlas, Anniny sny se nesnížily k praktickým přípravám. Tu ji navštívila Blažena; bylo to ráno, den po výletu, a Anna kartáčovala zablácené šaty; zavázala si velkou bílou zástěru a držela v ruce kartáč, když otvírala dveře.

„Máte hodně práce?“ řekla Blažena.

„Ano,“ pravila Anna, „ale pojďte dál. Nebude vám vadit kuchyně?“

Blažena byla zahalena od hlavy k patě do dlouhého nepromokavého pláště, který odhodila, sotva vstoupila do kuchyně.

„Je doma ještě někdo?“ zeptala se.

„Ne,“ odvětila Anna s úsměvem, neboť Blažena se usadila se spokojeným oddychnutím na stůl.

„Tak si tedy popovídáme.“ Blažena vytáhla z kapsy nezbytné čokoládové bonbony a nabídla Anně. „Ten včerejší večer byl přímo strašný, co? Jindřich promokl na kost a maminka ho nakonec přinutila se u nás zdržet, když se už obtěžoval doprovodit mě domů. Viděla jste ho jít dnes do města?“

„Ne; proč?“ pravila Anna upjatě.

„Nic; jen tak. Myslila jsem si, že jste ho snad viděla. Nedovedu vám ani vylíčit, jak jsem ráda, že jedete s námi na Isle of Man; budeme mít ohromnou legraci. Jezdíme každý rok do Port Erinu, víte, do takové rozkošné rybářské vesničky. Všichni rybáři nás tam znají. Vloni Jindřich najal na čtrnáct dní jachtu a každý den jsme vypluli na lov makrel, až na tatínka, který někdy zůstal doma. Občas to tatínka chytlo a šel se šťourat do jeskyní a podobně. Snad bude zas pěkné počasí, co říkáte?“

„Těším se, moc se těším,“ pravila Anna. „Kdy asi tak vyrazíme?“

„Od soboty za týden.“

„Tak brzy?“ Blízký odjezd Annu překvapil.

„Ano; a přitom docela pozdě. Měli bychom se vypravit dříve, ale táta se vždycky staví, jako by nemohl. Muži vždycky rádi předstírají, že jsou strašně zaměstnáni, a já věřím, že se jen tak dělají.“ Blažena dále švitořila o dovolené a pojednou se zeptala: „Co si vezmete na sebe?“

„Na sebe!“ opakovala Anna; a váhavě dodala: „Budu asi potřebovat nějaké nové šaty, ne?“

„Ne mnoho! Počkejte, poradím vám. Vezměte si modrou seržovou sukni. Mořská voda jí neuškodí, a jestli bude sukně dost tmavá, hodí se k jakékoliv blůze na světě. Za druhé, blůz tam nemá člověk nikdy dost; u moře jich hodně užijete. Obyčejné slamáky jsou můj tip. Pro večery kabát a pořádné boty. Tak! Samozřejmě, nikdo se v Port Erinu neobléká. Není to jako v Llandudno nebo na podobných místech. Nemusíte se scházet se svým galánem na molu, protože tam žádné není.“

Nastala pomlka. Anna nevěděla, co říci. Konečně se odvážila pronést: „Nevynikám příliš v šatech, jak jste si jistě všimla.“

„Myslím, že vypadáte vždycky pěkně, Aničko,“ odvětila Blažena. Nepadla žádná zmínka o Annině bohatství ani narážka na rozpor mezi jejími penězi a střihem jejích oděvů. Společenský takt přikazoval pomlčet o takové neshodě.

„Šijete si šaty sama?“ zeptala se jí později Blažena.

„Ano.“

„Taky jsem si to myslila; ale slouží vám jen ke cti. Málo lidí si umí ušít obyčejné šaty, aby vypadaly slušně.“

Rozhovor srazil Annu jediným úderem zpět na zem. Uvědomila si – nyní velmi jasně – maličkost, kterou ve svých idylických dumách dosud přehlížela: že otec má do výletu stále co mluvit. Od návštěvy paní Suttonové se Anna i skrblík vyhýbali v řeči dovolené. „Blůz tam nemá člověk nikdy dost.“ Má snad Blažena blůzy po tuctech? Kabát, seržová sukně, slaměné klobouky (kolik?) – seznam ji děsil. Začala se obávat, že si pobyt na Isle of Man nebude moci dovolit.

„Otče, chtěla bych ti něco říci o cestě se Suttonovými na Isle of Man –“ oslovila odpoledne otce, navenek klidná, ale byla v ní malá dušička.

„Prosím!“ divoce vykřikl.

„Budu potřebovat nějaké peníze – ne mnoho.“ Byla by dala všechno na světě, aby nevyřkla ono „ne mnoho“, vyklouzlo jí však bezděky.

„Plýtvání časem a penězi – tak tomu říkám já. Nejde mi na mozek, proč tě Suttonovi pozvali. Nejsi náhodou nemocná?“ Jeho vztek přešel v mrzoutství.

„Ne, otče; ale už je to dohodnutá věc a tak myslím, že musím jet.“

„Já tím teda nejsem vůbec nadšen.“

„Nebudeš se cítit dobře s Anežkou?“

„Ó, ano. Já se budu cítit dobře. Já toho mnoho nepotřebuji. Já nemám žádné koníčky a choutky na cerepetičky. Jak dlouho budeš pryč?“

„Nevím. Což ti to paní Suttonová neřekla? Vždyť jste to spolu domlouvali.“

„Vůbec ne. Nic mi neřekla.“

„Nu, ať tak či tak, budu potřebovat nějaké šaty.“

„Pročpak? Jsi nahá?“

„Musím dostat nějaké peníze.“ Hlas se jí zachvěl. Slzy měla na krajíčku.

„Máš vlastní peníze, ne?“

„Chci jen, abys mi dovolil vybrat si z vlastních peněz. V bance je nyní něco přes čtyřicet liber.“

„Ó!“ opakoval opovržlivě. „Chceš jen, abych ti dovolil vybrat si své peníze. A v bance je něco přes čtyřicet liber. Ó!“

„Dal bys mi laskavě mou šekovou knížku z psacího stolu? Vystavím šek, vím jak.“ Potlačila touhu plakat a neúmyslně přimísila do hlasu poněkud tvrdý tón. Ephraim se chopil příležitosti.

„Ne, nedám ti šekovou knížku z psacího stolu,“ řekl bez okolků. „A drzost si nech laskavě pro sebe.“

Tím příhoda skončila. Hrdě se zapřísáhla, že o cestě již před otcem nezačne, a rozhodla se napsat paní Suttonové omluvný lístek s odřeknutím výletu na Isle of Man, kterého se po zralé úvaze, bohužel, nemůže účastnit.

Příštího jitra došel Anně dopis s poštovním příkazem na deset liber od tajemníka jedné společnosti s r. o. Před několika týdny otec odhalil chybu při odčítání daně z příjmu od dividendy, proplácené touto společností, a poučil Annu, aby částku požadovala. Poslechla a pak na vše zapomněla. Zde byla odpověď. Zoufalá z pomyšlení, že propase dovolenou, vybrala na poukázku peníze, tajně si koupila látky a ušila šaty a pak dva dny před stanoveným datem odjezdu prozradila otci, co provedla. Zuřil; avšak jeho hněv byl příliš nelogický, a nedal se proto souvisle a účinně vyjádřit slovy; Tellwright měl tolik důvtipu, že zachovával ticho. Jen pouhé náhodě vděčí za svou dovolenou, pomyslila si hořce Anna. Kdyby byla poukázaná částka přišla o něco dříve nebo o něco později, nebo ve formě šeku, nebyla by ji mohla využít.

Příští sobota byla neuvěřitelný den, teplý a mírný den nejranějšího podzimu. Suttonovi v najaté drožce se zastavili o půl deváté pro Annu na cestě na hlavní nádraží v Shawportu. Anninu plechovou krabici hodili na střechu drožky mezi kufry a cestovní tlumoky.

„Proč by s námi Anežka nejela na nádraží?“ navrhovala Blažena.

„Ne, ne; není dost místa,“ pravil Tellwright, který stál u dveří a dal tak Annině odjezdu oficiální požehnání, pobídnut nepřiznanou posvátnou bázní z paní Suttonové.

„Ano, ano,“ zvolala paní Suttonová. „Nechte toho drobečka s námi jet, pane Tellwrighte.“

Anežka, daleko vzrušenější než všichni ostatní, popadla slamák, přetáhla si přes bradičku gumu, skočila do drožky a uhnízdila se mezi krátkýma, tlustýma nohama pana Suttona. Kočí ostře práskl bičem nad šíjí smetanově bílé klisny a ve chvíli byli pryč. Ó, to vám byla báječná jízda za rachotu a kodrcání, dolů z prvního kopce, nahoru po Kachním nábřeží, přes tržiště a dolů po prudce skloněné Hradní ulici! Tichá a ostýchavá Anežka se u vytržení usmívala na ostatní. Anna odpovídala na poznámky jako ve snu. Uvědomovala si jen štěstí přítomné i vyhlídky na štěstí budoucí. Všechna hořkost zmizela. Při nejmenším třicet tisíc Bursleyanů nejelo toho dne na Isle of Man – jejich ustarané a neradostné obličeje pluly v nekonečném proudu kolem oken drožky – a Anna cítila s každým z nich zvlášť. Duše jí přetékala všeobjímajícím soucitem. Jaký spěch a nádherný zmatek na nádraží! Signál ohlásil vlak, nosič křížil trať se zavazadly a nebezpečně přeběhl s vozíkem před samými nárazníky přijíždějící lokomotivy. Mynors na ně čekal skvěle oblečen do turistického. Koupil lístky a zajistil oddělené kupé v rychlíku do Liverpoolu; a ještě stačil sjednat s drožkářem, že odveze Anežku domů na kozlíku. Mynorsovi se hned tak někdo nevyrovnal. Anna se sklonila ze stupátek vagonu a Anežku políbila. Holčička se smála a plácala páté přes deváté. Pojednou, když se Anniny rty dotkly jejích, propukla v slzy a vášnivě vzlykala, jako by ji přepadlo hrozné a nenadálé neštěstí. Slzy stály i v Anniných očích. Sestry se nikdy předtím neodloučily.

„Chudáček malý!“ zašeptala paní Suttonová; a Blažena řekla otci, aby dal Anežce šilink na čokoládu od Stephensona na náměstí svatého Lukáše – byl to nejlepší obchod. Šilink zapadl mezi stupátka a perón. Blažena vykřikla! Přihlížející nosič slíbil, že zachrání šilink, až vlak odjede. Lokomotiva zapískala, ostříbřený průvodčí se ujal své moci, Mynors skočil do vlaku a uprostřed smíchu a slz začala krátká a jediná radost Annina života.

Zanedlouho, alespoň se tak zdálo, vlak burácel mílí masivní skály, která končí u nádraží ve Vápenné ulici v Liverpoolu. Od té chvíle až do doby, kdy se uložila oné noci ke spánku, Anna žila v blaženém zmatku, omámena nebývalou dávkou nových a úžasných dojmů. Poobědvali v udivující nádheře U Medvědí pracky a pak kráčeli zalidněnými a velkolepými ulicemi k Princovu přístavnímu můstku. Zavazadla jakýmsi tajemným způsobem zmizela – Mynors tvrdil, že je najdou v bezpečí v Douglasu, ale Anna nemohla zapudit obavu, že se může navždy rozloučit se svou plechovou krabicí.

Velká zvlněná řeka, čeřená tisíci kýlů; obludný parník „Mona’s Isle“, jehož bok se tyčil z vody jako pevná zeď; pohled na jeho paluby, obrovské salóny, poschodí nad poschodím, pevné a přepychové (může se to všechno udržet nad vodou?); jeho vysoký můstek; lana, tlustá jako stromy; komíny jako šikmé věže; množství pasažérů; hvizdy, houkání, křik; do dálky se rozkládající panorama výkladišť a doků; ploché převozní pramice s nákladem koní a vozů, a nikdo se na takový výkon podruhé ani nepodívá – to vše bylo na Annu příliš mnoho, příliš ohromující, příliš báječné. Tohle nikdy netušila.

„Liverpoolu říkají brloh Evropy,“ pravil Mynors.

„Jak můžete něco takového tvrdit!“ zvolala pohoršeně.

Když Blažena viděla její zářící a unesený obličej, procházela se s Annou sem a tam a pyšnila se dojmem, jakým tato podívaná působila na nezkušenou přítelkyni. Člověk by si až mohl pomyslit, že Blažena sama vystavěla Liverpool a vytvořila svou pílí obchodní rozkvět města.

Pojednou se přístavní můstek i lidé na něm začali vzdalovat od lodi; v mezeře se objevila zelená voda; palubou proběhlo zachvění jako při zemětřesení; mávalo se šátky. Plavba začala. Mynors opatřil pro Suttonovy lehátka a roztáhl je na závětrné straně kryté paluby; Anna se však nehýbala. Míjeli New Brighton, Seaforth a majákové lodi u Crosby a Formby.

„Neprohlédneme si loď?“ řekl Mynors po jejím boku. „Co kdybychom se prošli a na všechno se trošku podívali?“

„Je to velmi veliká loď, že ano?“ zeptala se.

„Dost velká,“ pravil, „samozřejmě, transatlantické lodi jsou větší – divím se, že jsme žádnou na řece nepotkali – ale přesto je pořádně veliká. Tři sta dvacet stop po délce. Plavil jsem se s ní vloni na zkušební jízdě. Vezla náklad a měli jsme mizerné počasí.“

„Bude dnes bouřlivo, co myslíte?“ vyptávala se bojácně.

„Jestli počasí vydrží, nebude,“ smál se. „Necítíte se ve své kůži?“

„Ne, ne, loď je pevná jako dům. Tady asi nikomu nemůže být špatně?“

„Že ne?“ zvolal. „To neznáte Blaženu.“

Sestoupili do nitra lodi a Mynors jí vysvětloval veškeré zařízení se zasvěceností, která jí připadala vševědná. Dlouho pozorovali stroje, titánské, nelítostné a rozvážné; i zápach oleje byl Anně příjemný. Když se opět vrátili na palubu, loď už brázdila širé moře. Anna poprvé spatřila oceán. Od přídi k zádi profukoval silný vánek, ale moře bylo nehybné, hlaďounké zrcadlo zářivého slunce. Parník klouzal po vodstvech sám a sám, jásavě, a za sebou nechával nekonečnou stopu bílé pěny v zeleni a stín svého kouře. Slunce, slaný vánek, živoucí voda, hrdá veselost lodi vzbuzovaly pocit prudké, nevysvětlitelné radosti, hluboké uspokojení ze současné chvíle a bezstarostný únik z minulosti i z budoucnosti. Stačilo žít a více nebylo třeba. Jak se tak Anna a Jindřich nakláněli přes zábradlí horní paluby na pravém boku lodi a pozorovali proud pěny, která se šíleně a bez ustání řítila od lopatkového kola a mizela pohlcena v bílé brázdě, pohled na divoký příval je téměř hypnotizoval, ničil myšlenku i rozum a veškerý pocit vztahu k okolním předmětům. Anna odtrhla jen s námahou oči a zahlédla matný a vzdalující se pruh lancashirského pobřeží.

„Ztratíme zemi úplně z dohledu?“ zeptala se.

„Ano, na chvilku, asi na půl hodiny. Budeme z dohledu země zrovna jako uprostřed Atlantiku.“

„Sotva tomu mohu uvěřit.“

„Čemu uvěřit?“

„Že budeme z dohledu země – nic než moře.“

Když je konečně napadlo vyhledat Suttonovy, našli je všechny tři odpočívat v lehátkách, zahalené do pokrývek a malátné. Pan Sutton a Blažena podřimovali. Tuto část paluby zabíraly ospalé a opalující se postavy.

„Nevzbuďte je,“ přikázala jim šeptem paní Suttonová zpod své kapuce. Anna zvědavě pohlédla na Blaženin žlutý obličej.

„Jděte pryč, jděte,“ vykřikla Blažena, otevřela oči a unaveně je zase zavřela.

Odešli tedy a objevili dvě prázdná lehátka na přední palubě. Anna se nevinně vychloubala svou odolností proti mořské nemoci. Mynors porůznu obcházel po palubě a často se vracel k lehátku. „Podívejte se tamhle. Vidíte něco?“

Anna běžela k zábradlí s dětinskou představou, že se přiblíží a lépe uvidí, a Mynors ji se smíchem následoval. Na obzoru se prostíral jakýsi obláček břidlicové barvy.

„Zdá se mi, že něco vidím,“ řekla.

„To je Isle of Man.“

Obrysy země se v odpoledním oparu nepozorovatelně vyjasňovaly.

„Jak jsme daleko?“

„Snad dvacet mil.“

Dvacet mil nepřerušené plochy a loď ustavičně vnikala do té rozdvojující samoty, yard za yardem, míli za mílí! Představa ji děsila. Tam leží ostrov, drobeček v pustině hlubin, tečka pod nekonečným sluncem, tajemný, lákavý, začarovaný, třpytivý šperk na hrudi moře, vzdálené jsoucno, obtěžkané záhadným tajemstvím. Ó, kde najít slov!

„Anno, vy jste se přímo proslavila,“ pravila paní Suttonová, sotva se usadili do drobounké a směšné lokálky, která za udýchaného vzpínání urazí šestnáct mil mezi Douglasem a Port Erinem za šedesát pět minut.

„Opravdu?“ odpověděla. „Jak to?“

„Nebylo vám špatně.“

„Začátečníci mají vždycky štěstí,“ řekla Blažena, bledá a rozcuchaná. Všichni zmlkli z únavy. Smrákalo se, když se vlak zastavil v maličké konečné stanici. Na nádraží lidé horlivě pobíhali jako v úlu, neboť příjezd vlaku byl na tomto konci světa událostí dne. Několik námořníků přátelsky zdravilo Mynorse a Suttonovy a jeden z nich, Tom Kelly, vysoký muž středních let se šedou bradkou, malýma šedýma očima, s mahagonově červenou vrásčitou kůží a obrovskou pěstí byl Anně představen. Smekl čepici a podával jim ruku. Dojal ji smutný, vlídný výraz jeho tváře, zádumčivá pečeť moře. Potom odjeli k domku, kde bydlívali, a opět je uvítali jako staré dobré známé. V přijímacím pokoji praskal oheň. Paní Suttonová sklesla do křesla před ohněm a oddychla si: „Konečně! Ještě tak šálek čaje.“ Oknem Anna zahlédla hluboce vykrojený záliv na úpatí útesů s příkrým předhořím napravo. Zdálo se, že rybářské lodice s plochými červenými plachtami nerozhodně visí u ústí zálivu. Modrý kouř měkce stoupal z komínů chaloupek pod silnicí.

Všichni se brzy uložili ke spánku, protože únava pana a paní Suttonových se přenesla i na mladé, kteří by se jinak mohli vydat do vesnice za dobrodružstvím. Anna a Blažena se ubytovaly ve společném pokoji. Prohlížely si navzájem šaty a Blažena přiměla Annu, aby zkusila novou seržovou sukni. Tenkou stěnou pronikal zvuk hovoru pana a paní Suttonových, vysoký hlas, pak odpověď basem, a stále se střídaly. Blažena řekla, že rodiče vždycky takhle povídají o uplynulém dnu. V okamžiku Blažena chrápala; připomínalo to přidušené, ale vytrvalé a jaksi vážné chrápání některých svalnatých mužů. Anně se ani trochu nechtělo spát. Znovu prožívala celý den, hodinu za hodinou, a zaslechla přes Blaženino chrápání tlumený šum moře.

Nastalo příští jitro, stejně půvabné jako předcházející. Byla neděle a ruch ve vesnici se utišil. I moře a země se zahalily v sluncem ozářený klid. U snídaně, oplývající čerstvými sledi, čerstvými vejci a čerstvými žemlemi, jež jedli u dokořán otevřených oken, přivedlo Annu do rozpaků nadmíru přívětivé chování jejích přátel k sobě i k ní. Byli tak zdvořilí, jako by se ani neznali; roztomile si povídali, plni dobré vůle a dychtiví štěstí rozdávat i užívat. Nejprve si myslila (tak jí to připadalo divné v domácím soukromí), že se chovají strojeně nebo trošku přehánějí obřadnost snad kvůli její přítomnosti; ale brzy poznala svůj omyl. Po snídani pan Sutton navrhl, aby šli do wesleyánské kaple na kopci, vedoucím k Roklím. Setkali se tu s námořníky z minulého večera, vyšňořenými dnes v nádherných modrých meltonových kabátech se sametovými límečky. Tom Kelly je doprovodil na cestě zpátky až k pobřeží a ukázal jim jachtu „Vílu“, kterou Mynors již najal na lov makrel; ležela na písčině beze skvrnky na novém, bílém nátěru. Celé odpoledne klímali na útesech a nedělali vůbec nic, neboť v tiché dohodě považovali tuto neděli ne za část dovolené, nýbrž pouze za přípravu na dovolenou; všichni cítili, že pravá dovolená se svou námahou a předepsanými radovánkami začne vlastně až v pondělí ráno.

„Pojďme se projít,“ řekl Mynors po svačině Blaženě a Anně. Stály u vrátek domu. Rodiče odpočívali uvnitř.

„Jděte vy dva,“ odvětila Blažena, hledíc na Annu. „Nenávidím procházky, vždyť to víte, Jindřichu. Zastavím se u maminky a u tatínka.“

Po celý den si Anna uvědomovala, že všichni Suttonovi projevují mírnou, nicméně zjevnou snahu zacházet s ní a s Jindřichem jako s párkem, který touží po příležitosti být sám. Nelíbilo se jí to. Začervenala se pod letmým pohledem, jímž Blažena provázela slova: „Jděte vy dva.“ Když však Mynors pokojně poznamenal: „Dobrá, dobrá,“ a hledal v jejích očích souhlas, nemohla odmítnout. V koutečku duše se skrývala touha najít výmluvu, aby mohla zůstat doma; ale druhá část duše, větší a silnější, ji přiměla chopit se nabízené radosti.

Stoupali z vesnice rovnou k vysokému pobřežnímu řetězu kopců, rozkládajícímu se vrchol za vrcholem od Port Erinu k Peelu. Kamenité a klikaté stezky se vinuly kolem pustého svahu vrchu a míjely tu a tam osamělé chaloupky z nabílených kamenů, s dětmi, drůbeží a se psy u dveří, to vše skryto v loubí obrovských fuchsií. Zanedlouho se dostali nad poslední obydlí, ocitli se na holém úbočí Braddy a sledovali uzounkou cestičku, která se plazila vzhůru mezi nízkým mechovitým drnem velmi živé zeleně. Ničemu se zřejmě nedařilo v této obnažené výšce, vydané na pospas počasí, až na kapradí, ovce a balvany, jež se z dálky podobaly ovcím; nenašli jste tu strom, a stěží keř; nesmírné obrysy, ztuhlé, příšerné a spoutané, se zvedaly s melancholickou a vzpurnou vznešeností k nebi; lidská ruka ani laskáním nemohla vyprosit z těchto hladkých, ale zatvrzelých svahů úrodu; nikdy nepovolily a nikdy nepovolí. Člověka posilňovalo vědomí, že tu až do samého konce civilizace více a více složitých, prostých i silných duší bude nacházet útěchu a oddych.

Mynors zabočil doleva a namířil přes vřesoviště směrem k moři. Potom řekl:

„Podívejte se teď dolů.“

Malý záliv pět set stop pod nimi vypadal jako obdélníkový plavecký bazén. Hladina vody připomínala sklo; pobřeží se šikem člunů, seřazených s nedělní úpravností, se třpytilo jako mramor v živém světle a po tomto mramoru se pohybovaly sem a tam černé tečky; za čluny byly domy – domky panenek – každý s chomáčkem kadeří z kouře; poněkud dále vybíhaly železniční trať a silnice v černé a bílé lince k Port St. Mary; moře, bledě šedé, vše obklopovalo; jižní obloha měla lehounce safírový přídech, který přecházel až v jemný azur. Pohled na odpočívající přístav, uzavřený pokojným mořem a velkými nehybnými kopci, klid uprostřed klidu, vzbuzoval hluboké dojetí.

„Je to překrásné,“ řekla Anna, zatím co stáli a hleděli. Slzy jí vnikly do očí a uhnízdily se v nich. Divila se, že krajina může přivolat slzy, styděla se a odvrátila obličej, aby ji Mynors neviděl. Ale Mynors viděl.

„Nepůjdeme nahoru?“ navrhl; obrátili se tváří k severu a šplhali ještě výš. Konečně stanuli na skalnatém vrcholku Braddy, sedm set stop nad mořem. Hill of the Night Watch – Vrch noční hlídky – se na severu tyčil v ještě větší výši, než byli sami, avšak na východě, na jihu a na západě ohraničovalo rozhled jen moře. Pobřežní čára se objevila v délce třiceti mil, od Peelu do Castletownu. Daleko na východě byl castletownský záliv, široký, mělký a nehostinný, se dnem posetým tisíci neviditelných vraků; maják u Scarlet Point – Nachového mysu – se nejasně mihl šerem; odtud se břeh točil v nesmírném oblouku, bez známky života, až k malé zátoce Port St Mary a znovu vybíhal v pruh země, na jehož konci ležel Calf of Man s jediným bílým domečkem a vozovkou. Nebezpečný Calf Sound, kde rozmrzelý příliv musí postupovat devět hodin jedním směrem a tři hodiny opačným, vypadal jako šedá stuha a Chicken Rock – Kuřecí skála – jako nepatrná tužka na ohromné tabuli. Port Erin se skrýval pod jejich nohama. Podívali se směrem na západ. Tmavnoucí obloha byla bludiště purpurových a karmínových šátků, napnutých, snad prstem božím, do průsvitnosti přes pruh z čistého šafránu. Ustupující odstíny západu slunce bledly na všech stranách do téhož měkkého azuru, který zaplavoval jih, a v nekonečném poli blikotala jedna hvězdička. Třicet mil odtud rozeznávali pohoří Mourne v Irsku.

„Pohleďte!“ zvolal Mynors a dotkl se její paže.

Na východě vystupoval ohromný kotouč měsíce, a sotva tato mdlá svítilna vyplula na oblohu, pocit všeobecného míru a klidu vzrostl. „Překrásné,“ řekla Anna. Byl to nejkrásnější pohled, jaký kdy její oči spatřily, panorama čiré krásy, přesahující všechny obrazy fantazie. Zjevení nádhery světa ji přemohlo, uchvátilo až do nejodlehlejšího koutku srdce. Vrátila se myšlenkami do Hanbridge a Bursley ke svému neradostnému životu; a všechny výstupy, na něž si vzpomněla, jako by ztrácely palčivost, vykoupány v žáru nově poznané krásy. Snad ani nebyla opravdu nešťastná, snad na celé zemi není opravdového zoufalství. Uvědomila si, že její jednotvárný, strohý, melancholický život byl sladký a svým způsobem krásný a s nadšením si připomínala dlouhé hodiny, strávené s milovanou Anežkou, když otec byl vyrovnaný a pokojný. Nic není ohyzdné ani mrzké. Krása je všude a ve všem.

V tichu začali sestupovat a příkrý svah je přinutil k rychlé chůzi. U první chaloupky spatřili holčičku v čepci, jak si hraje se dvěma koťaty.

„Celá Anežka!“ řekl Mynors.

„Ano. Také mě to napadlo,“ odpověděla Anna.

„Myslil jsem na ni, tam na kopci,“ pokračoval. „Asi vás bude postrádat, že?“

„Jistě první noc usnula s pláčem. Ani byste nevěřil, jak je nesmírně citlivá.“

„Nevěřil? Proč ne? Jsem si tím jist. Víte, velmi jsem si zamiloval vaši sestru. Prostě rozkošné dítě. A má něco v sobě. Je tak rychlá a bystrá, taková malá dospělá žena.“

„Někdy se chová přesně jako dospělá,“ souhlasila Anna. „Někdy mám až dojem, že je o hodně starší než já.“

„Starší než kdokoliv z nás,“ opravil.

„Těší mě, že ji máte rád,“ pravila Anna spokojeně. „Ona vás přímo zbožňuje.“ A dodala: „Panečku, ta by se hněvala, kdyby věděla, že jsem vám to řekla.“

Společná chvála Anežky je důvěrněji sblížila a tím snáze se jim mluvilo o jiných věcech.

„Dnes večer bude mrznout,“ řekl Mynors; pak na ni v šeru pohlédl a pravil: „Je vám zima.“

„Vůbec ne,“ odporovala.

„Ale ano. Zabalte si krk do mé šály.“ Vyndal z kapsy teplou šálu.

„Ne, ne, vážně. Budete ji potřebovat sám.“ Trochu se od něho odtáhla, aby se šále vyhnula.

„Prosím, vezměte si ji.“

Dala si tedy říci, poděkovala, a uvázala si šálu volně a nepořádně kolem hrdla. Dotek nedbale přehozené šály, neznámé její pokožce a vyzařující jakousi drsnou sílu mužství, jí byl příjemný, což nikdo nemohl v šeru odhalit.

„Sázím se, že paní Suttonové už bude hořet v kamnech pořádný oheň, až přijdeme domů.“

Se šťastnou nedočkavostí si představovala teplý, veselý obývací pokoj, večeři a živý, dobrosrdečný rozhovor. I když procházka téměř skončila, další radosti ji jistě neminou. Ještě zbývá plných třináct dní z dovolené – hotová věčnost! – a každý z nich bude zrovna tak báječný jako ten, co právě dozníval. Konečně je obklopila lidská útulnost vesnice. Když vystupovali po schůdcích domu a Mynors jí otevřel dveře, Anna rychle stáhla šálu a s poděkováním mu ji vrátila.

V pondělí ráno sešly Blažena a Anna po schodech do pokoje a našly místnost prázdnou; na stole chladla lákavě vonící snídaně.

„Kam se všichni poděli, to bych ráda věděla. Dostali jsme nějaké dopisy?“ ptala se Blažena.

„Tamhle je vaše maminka, před domem – a pan Mynors také.“

Blažena prudce vytáhla okno a zavolala: „Pojďte honem, Jindřichu; pojď honem, maminko. Všechno chladne.“

„Jistě?“ Mynors vesele opáčil. „Vylezte rychle ven, vy dvě, a začněte den pořádným douškem ozonu.“

„Nesnáším studenou slaninu,“ pravila Blažena a pohlédla na stůl; vyšly na silnici, kde je paní Suttonová horoucně políbila, jako by se vrátily z daleké cesty.

„Jste nějaká pobledlá, Anno,“ poznamenala.

„Opravdu?“ řekla Anna. „Cítím se dobře.“

„To je z té včerejší dlouhé večerní procházky,“ vložila se do rozhovoru Blažena. „Jindřich si vždy vyšlápne moc daleko.“

„Já nejsem –“ spustila Anna; v té chvíli se přidal ke skupince hlomozný a těžkopádný pan Sutton.

„Jindřichu,“ pravil, aniž někoho pozdravil. „Všiml sis těch nedostavěných domů dole u silnice poblíž hostince ‚U Sokola‘? Povídal jsem si s Kellym a dozvěděl jsem se, že ten chlapík, který je stavěl, ohlásil bankrot, a práce stojí. Konkurzní komisař je chce prodat. Kelly tvrdí, že přijdou lacino. Byl by to dobrý kšeftík.“

„Bože můj!“ přerušila ho paní Suttonová. „Tatínku, prosím tě, nech těch svých kšeftíků, když jsi na dovolené.“

„Ale paničko!“ láskyplně vzdoroval a pokračoval: „Zdá se, že je docela pěkně postavili, i krov již zhotovili. Anno,“ rychle se na ni obrátil, jako by počítal s její přízní, „musíte se jít se mnou po snídani na ně podívat. Snad by se hodily vašemu otci – nebo vám. Váš otec si přece potrpí na výnosný obchod.“

Souhlasila s ochotným úsměvem. Tak začínala přízeň radního k Anně, kterou ji později vždy vyznamenával.

Po snídani se paní Suttonová, Blažena a Anna umluvily, že půjdou na nákupy.

„Tatínku – prachy,“ vyjela paní Suttonová na manžela dvěma úsečnými slovy.

„Kolik tě uspokojí?“ zeptal se mírně.

„Dej mi pět nebo deset liber, abych vystačila.“

Rozepnul levou přední kapsu kalhot – pojišťoval si ji knoflíkem; nahnul se v křesle dozadu, vytáhl tlustou peněženku a podal ji ženě s ustaraným výrazem. Posloužila si a pak se peněženky zmocnila Blažena a ulehčila jí o půl sovereignu.

„Kapesné,“ řekla Blažena, „jsem na dně.“

Radní prosil Annu očima, aby si všimla, jak ho olupují. Konečně se peněženka ocitla zase v bezpečí a pod ochranou knoflíku.

Paní Suttonová kupovala potraviny ve třech hlavních obchodech vesnice a Anně se zdálo, že hříšně vyhazuje; postupně však přivykla velkorysejším měřítkům a neuvěřitelnému obyčeji nosit domů jen to nejlepší jídlo, od beefsteaku k hroznům. Vypočítala si, že tu pět lidí utratí za týden nejméně šest liber. Na Panské terase žili tři lidé z jedné libry. Blažena si koupila za svůj půlsovereign pás a pár sandálů a pro Jindřicha cigarety. Paní Suttonová si koupila dýmku s niklovým kloboučkem, na niž si potrpí námořníci. Když se vrátily, pan Sutton a Jindřich pokuřovali před domem. Radní nabídl rámě Blaženě i Anně a všech pět pak kráčelo v řadě dolů k přístavu. U „Sokola“ se průvod musil zastavit, aby si prohlédli nedostavěné domky. Tom Kelly žil v chaloupce, z části vytesané do skály za malým přístavištěm. Našli ho v ní zamotaného do sítí, plachet a vesel. Všichni se vmáčkli do chaloupky a potřásli rukou panu domácímu, který je přísně káral za pobledlé obličeje, a kladl jim na srdce, že musí změnit barvu. Mynors mu nabídl váček na tabák, ale jen Kelly spatřil světlý tabák, zavrtěl hlavou, odmítl a zároveň hmátl za svetr, odkud vyndal hrudku podobnou kůži.

„Jindřichu, dej mu tohle,“ zašeptala paní Suttonová a vsunula Mynorsovi do ruky koupenou dýmku.

„Přijměte, prosím, tuto dýmku od paní Suttonové,“ řekl Mynors.

„Á, děkuji vám,“ vykřikl. „Vida paničku, zná mé gusto.“ Odkrojil zavírací kudlou několik odřezků ze žvance tabáku, nacpal dýmku, zapálil ji a zamořil chatrč dusivými výpary.

„Jak můžete kouřit takovou ohavnou hrůzu,“ vypravila ze sebe Blažena mezi nápory kašle.

Shovívavě se usmál na nedůtklivou Blaženu. „Jindřichův tabák se hodí tak pro kluky,“ prohlásil stručně.

Dohodli se, že si vyjedou ve „Víle“ na ryby. Foukal jemný jižní vánek, nebe se potáhlo tu a tam oblaky a povrch vody byl hladký. Pod velením Toma Kellyho mladšího, ostýchavého šestnáctiletého mládence, s úsměvem jako by jeho otci z oka vypadl, vměstnali se všichni do nepředstavitelně malé lodičky a zatížili ji, div se do ní voda nevlévala. Starý Tom pomohl Anně do člunu, ukazoval jí, kam má šlápnout, a jemně ji vtiskl na sedačku v zádi loďky. Nikdo nevypadal znepokojeně, ale Anny se zmocnil zoufalý strach. Ještě nikdy se nesvěřila člunu; jak mladý Tom poháněl loďku záběry krátkých vesel, malé vlnky nebezpečně vyplazovaly jazýčky po stěnách loďky. Anna zbělela ve tváři a mlčky, zuřivě svírala okraj člunu. Za malou chvilku už byli přivázáni k „Víle“, velké a bezpečné ve srovnání s lodičkou. Pracně se vyškrábali na palubu a v hlubokých útrobách dvoutunové jachty se Anna nakonec vzpamatovala. Namalovaný nápis „Pro jedenáct osob“ ji uklidnil. Mladý Tom a Jindřich zápasili s lany a pojednou ohromná bílá plachta začala stoupat po stěžni; pleskala v mírném vánku jako výstřely. Na přední palubě vytahoval Tom kotvu, stáčel a stáčel řetěz, a tu si Anna všimla, že rychle klouzají podél nábřeží, ačkoliv bylo vítr stěží cítit. Jindřich kormidloval. V příštím okamžiku Tom napnul kosatku, a to už se „Víla“ velkou rychlostí blížila k vlnolamu. Loď se nekolébala, ani nehoupala, jen měkce uháněla po klidné hladině. Anna se opájela rozkoší z plavby. Sotva minuli vlnolam a plachty zachytily závan od Soundu, „Víla“ lehla na bok jako střelená a malý sloupek zelené vody se vrhl na závětrný bok jachty. Anna vyjekla, když viděla vodu a pocítila náhlou změnu úhlu podlahy; všichni se však smáli a tak se Anna zasmála také. Jindřich si všiml jejích zbělených kloubů, jak se křečovitě držela, a poučoval ji o neškodnosti „znepokojivých“ úkazů. Anna se snažila chovat nenuceně, ale nešlo to. Dost dlouho se nemohla zbavit podezření, že všichni ti lidé jsou pošetile slepí k nebezpečí, které prozíravě předvídá jen ona.

Křižovali mořskou hladinu, zatím co Tom připravoval šňůry. Nízké vlnky vesele sekaly do palubkových boků jachty; mraky se trhaly na všech stranách; moře zjasnilo svůj odstín; radost prosytila vzduch; v tak neškodném počasí nemohlo být nikomu špatně. Udice již čekaly jen na vodu, Tom však namítal, že při takové rychlosti nelze vážně lovit ryby, musí zpomalit nejméně o jeden uzel. Jindřich tedy zkrátil hlavní plachtu o jeden pruh a ukazoval Anně, jak uvazovat krátké provázky. Radní ležel na přední palubě a pokojně pokuřoval. Na zádi vyhodili šňůry a paní Suttonová a Blažena se chopily každá jedné. Ale neměly štěstí; mladý Tom to přičítal slunci, které právě vykouklo.

„Chytily jste něco?“ tázal se občas pan Sutton. Po chvilce prohlásil:

„Že bych to zkusil já s Annou?“

Všeobecný souhlas.

„Co mám dělat?“ zeptala se Anna, již plna kuráže.

„Jen držte šňůru – tak. Až ucítíte malinké škub – škub – je to makrela,“ poučovala ji Blažena. Anny se zmocňovalo napětí. Nedržela šňůru ani deset vteřin a již vykřikla:

„Mám ji.“

„Nesmysl,“ řekla Blažena. „Každý si z počátku myslí, jak vlnky hýbají šňůrou, že chytil rybu.“

Jindřich předal kormidlo mladému Tomovi a dodal: „Přitáhneme udici a pro jistotu se na to podíváme.“ Ale nejdřív okamžik podržel šňůru, popotahoval a mrkl na Annu. Anna a Jindřich navíjeli udici a vtom radní pustil dýmku a začal taky zuřivě navíjet šňůru.

„Dostals ji, tatínku?“ zeptala se paní Suttonová.

„Ano.“

Obě udice se blížily a na každé byl librový kousek. Anna viděla rybu třpytit se a blyštět jako stříbro v čisté vodě, když stoupala k hladině. Jindřich držel šňůru na krátko, nechal makrelu se potápět a mrskat, pak ji uchopil a vyhákl úlovek.

„Jak kruté!“ zvolala Anna, vyděšená blízkostí obou ryb, které se zmítaly u jejích nohou ve staré krabici od cukru. Mladý Tom se hlasitě smál jejímu výkřiku. „Nic necítí, slečno,“ chichotal se. Anna žasla, že ústa tak něžná a milá mohou vyřknout tak bezcitná slova.

Během hodiny ulovili společným úsilím devět makrel; nebyl to žádný zázrak – to sluníčko pokazilo lov, třebaže zpříjemnilo počasí. Anna přestala litovat chycené ryby. Avšak musila odvrátit hlavu, když Tom odkrajoval z bříška makrely kůži na novou návnadu; tyhle vynálezy jí připadaly jako do krajnosti promyšlená krutost. Blažena zlověstně zmlkla a znehybněla, a paní Suttonová koukla na dceru, pak na manžela. Pan Sutton kývl.

„Snad bychom měli raději pomýšlet na návrat, Jindřichu,“ prohodil radní.

„Víla“ letěla domů jako pták. Dorazili k přístavišti a Kelly je vytahoval jednoho po druhém z černé kocábky na „terru-firmu“[17], jak se vyjádřil radní. Jindřich nesl ryby na provázku.

„Kolik jste jich chytla, slečno Tellwrightová?“ ptal se dobrosrdečně Kelly.

„Čtyři,“ odpověděla Anna. V životě nebyla tak pyšná, povznesená a rozjařená. Nikdy jí krev tak divoce netančila v žilách. Pohlédla na svou krátkou modrou sukni, z níž vykukoval kotníček, vysunula nožku v hnědé botce jako marnivá koketka a vrhla kradmý pohled na Jindřicha. Setkali se očima a Anna se místo ruměnce usmála.

„Vedete si dobře,“ oceňoval Tom Kelly. „Bude z vás slavný lovec makrel.“

Pět makrel dali mladému Tomovi, zbývající čtyři snědli jako předkrm k drůbeži u oběda. Nazvali je Anninými makrelami a všichni stolovníci se shodli, že lepší makrely ještě nikdo z Irského moře nevylákal.

Odpoledne si radní s manželkou po svém zvyku zdřímli, pan Sutton s barevným kapesníkem přes obličej. Mladí vyrazili hned po obědě ven; slunce a moře lákalo příliš výmluvně, aby odolali.

„Budu malovat,“ prohlásila Blažena s odhodlaným výrazem ve tváři. „Mám hroznou chuť malovat Bredda Head. Zkusila jsem to loni, ale vyšlo mi to nějak příliš temně. Od té doby jsem se zlepšila. Co hodláte podnikat?“

„Půjdeme se na vás dívat,“ řekl Jindřich.

„Ne, ne, zanic; alespoň vy ne; jste neúprosný kritik. Anna smí, jestli se jí chce.“

„Cože? A já mám zůstat celé odpoledne sám?“

„Co kdybyste s ním šla, Anno, aby se nenudil?“

Anna váhala. Zase měla nepříjemný pocit, že dávají Mynorse a ji dohromady.

„Poslyšte,“ pravil Mynors Blaženě. „Jste nezvratně rozhodnuta malovat?“

„Naprosto nezvratně.“ V příliš rozhodné odpovědi jako by se ozval nádech rozmrzelosti.

„V tom případě –“ obrátil se k Anně, „si pojďme zaveslovat po zátoce v té malé lodičce, co říkáte?“

Nemohla namítnout nic rozumného a brzy se vzdalovali od mola směrem k moři, odstrčeni mohutným náporem Kellyho paže. Bylo velmi horko. Mynors měl na sobě bílý flanelový oblek. Odložil kabát a vykasal si rukávy, bylo vidět silné, chlupaté paže. Vesloval o závod a lodička vyrážela vpřed jako vodouch v potoce. Anně nezbývalo než tiše sedět a radovat se. Všechno se topilo v oslnivém slunci a Jindřich i Anna cítili, jak se jim opaluje obličej. V zátoce mihotaly milióny diamantových puntíků; nedokázali se koukat bez vraštění obočí a brzy Anna spatřila krůpějky potu na Jindřichově zarudlém čele.

„Teplo?“ pronesla. A tím začal rozhovor. Odpověděl jen úsměvem. Zanedlouho dopluli na druhý konec zátoky do prohlubně ve skále, kde se v modré vodě chvělo jeden sáh pod nimi kamenité dno s pískem. Přistáli na vyčnívající skále. Jindřich si posunul do týla slaměný klobouk a otřel si čelo. „Nádhera! Nádhera!“ zvolal. „Plavete? Ne? Měla byste požádat Blaženu, aby vás naučila. Zaplaval jsem si sem dnes ráno v sedm hodin. Bylo ještě dost chladno. Co vám to ale povídám, vždyť jsem vám to říkal již u snídaně.“

Představila si ho v průzračné vodě, jak plave dlouhými, mocnými tempy. Tucty člunů se líně pohybovaly v zátoce a na každém z nich bylo vidět slunečníky.

„Projíždějí se spousty paraplíček,“ poznamenal. „Proč jste si žádné nepřivezla? Zhnědnete jako Tom Kelly.“

„A to také chci,“ pravila.

„Podívejte se tamhle na sebe do vody,“ řekl a ukázal na malou kaluž, kterou zanechal na vrcholu balvanu příliv. Poslechla a spatřila dvě ohnivé tváře a čelo, rozdělené vodorovnou čarou na bílou a na nachovou půlku; špičku nosu obsypaly puchýřky.

„Není to hanba?“ dodal.

„Božínku,“ zvolala, „doma mě nepoznají, až se vrátím!“

Bavili se tak celou dobu a plácali nekonečně mnoho hloupůstek. Anna si pomyslila: „Jsou tohle námluvy?“ Jistě ne, usoudila nakonec; ale velmi se jí to líbilo. Byla spokojena. Netoužila po ničem lepším, stačilo jí na oko lehkomyslné a nevážné laškování. Kdyby byl Mynors něžný, sentimentální a vážný, upadla by do zoufalých rozpaků – to cítila předem.

Znovu nasedli do loďky, pluli podél břehu a objeli zátoku až k pláži. Nad sebou na útesech rozeznávali postavu přičinlivé Blaženy, s malířským stojanem, deštníkem a s úplnou výzbrojí opravdového horlivce.

„Kreslíte?“ zeptala se Anna Jindřicha.

„Ne,“ odpověděl opovržlivě.

„Nevěříte snad v takové zaměstnání?“

„Vážím si profesionálních umělců,“ pravil, „lidí, kteří opravdu umí malovat. Ale – Nu, snad to neškodí ani amatérům, alespoň mají co dělat.“

„Buď jak buď, ráda bych uměla malovat,“ opáčila.

„To mě blaží, že neumíte,“ zdůrazňoval.

Když vylezli na útesy, byl přibližně čas svačiny a Blažena stále malovala, tentokrát na jiném místě. Zřejmě se zcela ponořila do práce a neslyšela jejich kroky.

„Pojďte, připlížíme se a překvapíme ji,“ zašeptal Mynors. „Jděte první a zakryjte jí rukama oči.“

„Ach!“ vyjekla oslepená Blažena, „vy jste ale hrozný, Jindřichu! Vím, kdo to je – vím, kdo to je.“

„Omyl, mýlíte se,“ řekl Jindřich a stanul před ní. Anna oddálila ruce.

„Vy jste ji navedl, jsem si tím jista. A šlo mi to tak skvěle! Teď už neudělám ani čárku.“

„To je v pořádku,“ řekl Jindřich. „Beztak jste vyplýtvala času až až.“

Blažena našpulila rty. Durdila se zřejmě na oba dva. Pohlížela z jednoho na druhého, žárlila na jejich vzájemnou shodu a porozumění. Pan a paní Suttonovi se vynořili z domu a všech pět se bavilo ve stoje, až byl čaj připraven; ale stín neopouštěl Blaženin obličej. Mynors se několikrát pokusil ji rozesmát a za soumraku si vyšel s Blaženou na procházku k Port St Mary. Vrátili se v hluboce důvěrné náladě. Při večeři se Blažena chovala vědomě a pracně s andělskou líbezností, a když oslovovala Mynorse, bylo v jejím hlase a v jejích očích něco kouzelného, což téměř Annu přesvědčilo, že Jindřich mohl kdysi svou sestřenici ze srdce milovat. V noci přemýšlela o všem v ložnici a zdálo se jí, jako by byla v Blaženině chování odhalila přejemný odstín blahosklonnosti. Uráželo ji to a současně sebou pohrdala, že se kvůli tomu uráží.

Dny ubíhaly bez zvláštních změn, neboť Suttonovi si nepotrpěli na výlety. Anna prožívala hluboké štěstí a zapomněla na starosti. Souhlasila s každou navrhovanou zábavou; každá chvilka byla radostná, ale tato radost neměla nic společného s vykonaným činem – pramenila ze všech zábav i lenošení jako celku. A zvláště jí záleželo na přátelství s panem Suttonem. Byl zajímavý společník, mnoho vyprávěl o vrstvách, výchozech a zlomech a jeho jedinou slabůstkou byl návyk přednášet nesmírně sentimentální úryvky z básní, když kráčel podél mořského břehu. Upřímně se těšil z Anniny pozornosti a pyšnil se po jejím boku. Paní Suttonová, prosté srdce, vyhledávala jen a jen naprostý klid. Přijela si odpočinout a dařilo se jí to. Její vlídná povaha se projevovala o dovolené spíše trpně než činně. Proměnlivou veličinou domácí rovnice byla Blažena. Rodiče prostě jedináčka rozmazlili a Blažena často propadala nedůtklivým náladám, jimiž obšťastňovala hlavně Mynorse; její energie a vtip však všechno napravily. Mynors se choval přesně jako o prvním pondělku. Strávil mnoho hodin o samotě s Annou – (Blažena si zřejmě umínila nechávat je ve dvou a přitom bylo trošičku znát, že ji mrzí samota, ke které se sama odsoudila) – a choval se podle zdání Anny, jež neměla s bratry zkušenosti, asi tak, jak by se choval bratr.

Druhý pondělek se přihodila mrzutá věc. Odpoledne pan Sutton vyzval Blaženu, aby s ním šla do Port St Mary, a Blažena odmítla pod záminkou, že světlo má vhodnou šeď k malování. Pan Sutton vyklouzl z domu sám, nezpozorován ani Annou, ani Jindřichem, který ho chtěl doprovodit místo Blaženy. Před svačinou, zatím co Anna, Blažena a Jindřich čekali na jídlo v přijímacím pokoji, Mynors se zmínil o příhodě.

„Doufám, že jste udělala dnes odpoledne pořádný kus práce,“ pravil k Blaženě.

„Vůbec ne,“ úsečně odpověděla, „ani čárku.“

„Vždyť jste řekla, že budete pilně malovat!“

„A nemalovala jsem.“

„Proč jste tedy nešla do Port St Mary? Nemusila jste zarmoutit milujícího otce svým odmítnutím.“

„On o mě příliš nestál.“

Anna se vmísila: „Myslím, že stál, Blaženko.“

„Víte, jste tvrdohlavá, neřku-li sobecká,“ pravil Mynors.

„Ne, nejsem,“ protestovala vážně Blažena. „Že ne, Anno?“

„Já –“ Anna se snažila vymyslet si diplomatické prohlášení. Blaženu její váhání urazilo.

„Ovšem, ovšem, vy dva samozřejmě musíte spolu souhlasit. Jste sehraní, jedna ruka.“

Upřeně se dívala z okna a nastalo ticho. Mynors ohrnul ret.

„Lidičky, do zátoky právě vplouvá ta nejrozkošnější jachta na světě,“ vykřikla náhle Blažena tónem předstíraného nadšení. „Půjdu si ji naskicovat.“ Popadla klobouk a skicář a kvapně vyběhla z pokoje. Anna a Jindřich ji viděli, jak sedí na trávě a ostří si tužku. Jachta, velké a přepychové plavidlo, zřejmě připlula zakotvit na noc.

Paní Suttonová sestoupila po schodech z ložnice, i pan Sutton se později objevil. Čaj už byl na stole. Mynors zavolal na Blaženu oknem a nedostal odpověď. Pak ji vybízela paní Suttonová.

„Dejte se do svačiny,“ zakřičela Blažena, aniž otočila hlavu. „Nečekejte na mě. Musím to dokončit.“

„Přiveďte ji, Aninko,“ řekla za nějakou dobu paní Suttonová. Anna poslechla a vstala trochu ustrašeně.

„Nepůjdete dovnitř, Blaženko?“ Stanula vedle malířky a nezpozorovala na bloku nic než několik bezúčelných čar.

„Neslyšela jste, co jsem odpověděla mamince?“

Anna se vrátila s nepořízenou.

Dopili čaj. Vyšli ven, ale drželi se v uctivé vzdálenosti od umělkyně, která črtala tužkou až do soumraku. Pak se vrátili do obývacího pokoje, kde zatím rozdělali oheň, a Blažena je konečně následovala. Jak ostatní seděli v kruhu kolem ohně, Blažena, jež seděla o samotě na pohovce, se zachvěla.

„Blaženo, ty ses nastydla,“ řekla její matka, „to je nápad – sedět venku jen tak.“

„Nesmysl, maminko – ty jsi ale nervózní!“

„Nejsem vůbec nervózní, miláčku, to víš velmi dobře. Protože jsi nesvačila, dostaneš ihned trochu ovesné kaše, půjdeš do postele a zahřeješ se.“

„Ne, ne, maminko.“ Paní Suttonová však byla rozhodnuta a za půl hodiny uložila Blaženu do postele a zachumlala ji až po bradu.

Když Anna vstoupila do pokoje, Blažena byla vzhůru.

„Nemůžete usnout?“ vlídně se otázala.

„Nemohu,“ řekla slabým hlasem, „jsem nějak neklidná.“

„Ráda bych věděla, jestli je to chřipka,“ pravila paní Suttonová následujícího jitra, jakmile jí Anna sdělila, že Blažena měla neklidnou noc a chtěla by snídani do postele. Sama vynesla po schodech churavé dívce jídlo. „Doufám, že to není chřipka,“ řekla později. „To děvče je velmi horké.“

„Nemáte teploměr?“ navrhoval Mynors.

„Dojděte se podívat do té malé lékárny, snad jej tam koupíte,“ odvětila horlivě. Za pár minut se vrátil s teploměrem.

„Má přes osmatřicet,“ hlásila paní Suttonová, sotva Blaženu změřila. „Co říkáš, tatínku? Pošleme pro doktora? Nejsem obyčejně doktory nadšena,“ dodala k Anně jako na omluvu. „Vypiplala jsem Blaženu ze spalniček i ze spály bez lékaře – tehdy nás ani nenapadlo volat doktora na běžné choroby; ale chřipka – to je něco jiného. Víte, bojím se jí; člověk nikdy neví, jak to skončí. A chudák Blažena měla loni v listopadu ošklivý případ.“

„Přejete-li si, zaběhnu hned pro lékaře,“ nabízel se Mynors.

„Nechme to na zítřek,“ rozhodl radní. „Uvidíme, jak jí bude. Snad je to jen nachlazení.“

„Ano,“ souhlasila paní Suttonová, „je zbytečné křičet, dokud to nebolí.“

Anna žasla nad klidem, s jakým zastírali obavy. K polednímu Blažena, které se prý vedlo lépe, si umínila vstát. Okamžitě dali zatopit v přijímacím pokoji, a Blažena seděla před ohněm až do svačiny, kdy musila opět ulehnout. V noci obě dívky téměř nezamhouřily oka, ve středu ráno teplota překročila 39 stupňů a Jindřich přivedl lékaře, který zjistil těžkou chřipku, vyžadující pečlivého léčení. V okamžiku se běžný chod domácnosti změnil. Pokoj nemocné se stal tajemným středem, kolem něhož se všechno točilo, a přijímací pokoj, aniž pohnuli byť jedinou židlí, nabyl opuštěného, neobydleného vzhledu. Pokrmy jedli jako o Velikonocích beránka, s bedry přepásanými[18] k cestě na náhlou výzvu. Paní Suttonová a Anna v úloze ošetřovatelek stouply na vážnosti v očích mužů, kteří se jako by vytratili a zůstali z nich jen poslíčkové, s úkolem čekat na zavolání. Přesto nenastal zmatek, nepokoj ani rozčilení. Večer se vrátil doktor. Pacientovi horečka nepoklesla. Léčení vyžadovalo, aby se nemocné naprosto pravidelně podával lék každou druhou hodinu, a paní Suttonová prohlásila, že bude v noci bdít.

„Já budu hlídat,“ řekla Anna.

„Ne, ne, o tom nechci slyšet,“ odvětila úsměvně paní Suttonová.

Ale všichni tři muži (lékař se zdržel na slovíčko v pokoji) poznali v Anně schopnou a spolehlivou dívku a jednomyslně rozhodli proti paní Suttonové; snad na ně také zapůsobil Annin odhodlaný vzhled, jak na ně pohlížela v bílé zástěrce s pevně sevřenými rty.

„Ještě bys nám onemocněla, děvče,“ řekl radní své ženě, „a to nemůžeme potřebovat.“

„Dobrá,“ vzdala se paní Suttonová, „jestli mohu Blaženu někomu svěřit, je to Anna.“

Mynors se uznale usmíval.

Ve čtvrtek ráno zlepšení nenastalo. Horečka dosáhla 40 stupňů a nemocná lehce blouznila. Anna opustila v osm hodin pokoj pacientky a zasedla v čele stolu u snídaně, a paní Suttonová ji vystřídala u Blaženy.

„Vypadáte unaveně, Aničko,“ řekl radní láskyplně.

„Cítím se naprosto v pořádku,“ odpověděla vesele.

„A nebojíte se nákazy?“ zeptal se Mynors.

„Jestli se bojím?“ odvětila. „Buďte bez obav, já nic nechytnu.“

„Jak to víte?“

„Prostě to vím. Nikdy nestůňu.“

„Správně, tak se má člověk chovat, když chce zůstat zdráv,“ poznamenal radní.

Tichý obdiv mužů jí byl velmi příjemný. Vytušila, že si získala navždy jejich úctu. Po snídani se podvolila jejich naléhání a usnula na několik hodin v posteli paní Suttonové. Odpoledne se Blaženě přitížilo. Přišel lékař a naměřil teplotu přes čtyřicet stupňů.

„Tohle nemůže dlouho trvat,“ prohlásil stručně.

„Doktore,“ pravil pan Sutton, „je to ve vašich rukou.“

„Ne,“ hlesla paní Suttonová s úsměvem, „přenechala jsem všechno Bohu. Děj se jeho vůle.“

Byl to první a jediný nábožný projev, kromě modlitby před jídlem, který Anna slyšela od Suttonových za pobytu na Isle of Man. Před odjezdem z Bursley se strachovala, že náplní dne bude především okázalá pobožnost, ale naštěstí se mýlila. I ona se pokoušela modlit se za Blaženino uzdravení, z důvodů spíše rozumových než z bytostného přesvědčení. Ošetřování nemocné ji však uspokojovalo mnohem víc.

Bděla i druhou noc a v pátek ráno se Blaženě ulevilo. V poledne již minulo bezprostřední nebezpečí; nemocná spala; teplota klesla téměř na normál. Anna si šla odpoledne lehnout a tvrdě spala až do večera, kdy se probudila hladová jako vlk. Poprvé za tři dny mohli nechat Blaženu o samotě. Ostatní čtyři výletníci se pospolu vesele navečeřeli; po přestálém napětí jim spadl kámen ze srdce.

„Za několik dnů bude čilá jako rybička,“ řekl radní.

„Za několik týdnů,“ dodala paní Suttonová.

„Samozřejmě,“ pravil Mynors, „se tu teď zdržíte?“

„Zůstaneme, dokud Blažena nebude zcela schopna cesty,“ odpověděl pan Sutton. „Zajedu si možná do Pětiměstí na den dva uprostřed příštího týdne, ale mohu se okamžitě vrátit.“

„Já, bohužel, musím odjet zítra,“ povzdychl si Mynors.

„Přece se můžeš zdržet přes neděli, Jindřichu?“

„Ne; nevím, kdo by za mě zaskočil ve škole.“

„A já musím také zítra odjet,“ prohlásila náhle Anna.

„Třesky plesky, Anno!“ protestoval radní.

„Musím,“ trvala na svém Anna. „Otec mě bude očekávat. Vždyť víte, že jsem přijela na čtrnáct dní. A pak, co s Anežkou?“

„Anežka se o sebe postará.“

„Musím jet.“ Viděli, že se již rozhodla.

„Neprospěla by vám krátká procházka?“ navrhoval jí Mynors po večeři a tvářil se neobvykle slavnostně. „Dva dny jste nevyšla z domu.“

Podívala se tázavě na paní Suttonovou.

„Ano, jen ji proveď, Jindřichu, bude se jí lépe spát. Bože, Anno, je to ostuda poslat vás domů s těmi kroužky pod očima.“

Došla si nahoru pro plášť. Blažena byla vzhůru. „Anno,“ zvolala bez úvodu slabým hláskem, „byla jsem hrozně hloupá a protivná tehdy odpoledne, dřív než to všechno začalo. Zrovna teď, jak jste vstupovala do pokoje, jsem se strašně styděla.“

„Jděte, Blaženko!“ odpověděla a sklonila se nad ní. „Nemluvte hlouposti! A teď hajdy do hajan.“ Byla nesmírně šťastná. Blažena, oběť temperamentu s dětinstvím a popudlivostí umělce bez jeho vznešenějších a vážnějších rysů, sklesla spokojeně na podušku.

Kraj zahalila tichá a velmi tmavá noc. Když Anna a Mynors vyšli ven, nemohli rozeznat ani nebe, ani moře; ale ztlumený, neklidný šum moře k nim doléhal přes útesy. Jen světla domů napovídala směr silnice.

„Co kdybychom sešli k molu a pak dál až k vlnolamu?“ pravil a Anna souhlasila. „Nevezmete si zase mou šálu?“ dodal a vytahoval věčně přítomný předmět z kapsy.

„Ne, děkuji,“ odpověděla téměř chladně, „je opravdu docela teplo.“ Připadala jí ta nabídka šály poněkud vtíravá – jediná věc, která se jí na něm nelíbila za dobu, co se znali. Sestupovali z kopce k pobřeží a Annu napadlo, jak Blaženina nemoc prudce přerušila jejich vztahy. Kdyby byla přijela na Isle of Man s neurčitou předtuchou, že ji snad požádá o ruku, byla by bývala zklamána; ale takhle zklamání necítila. Události minulých dnů ji povznesly nad námluvy. Spokojeně se pyšnila vědomím vykonané povinnosti. Nezastírala si své zásluhy – že opravdu pomohla přátelům, že pravděpodobně zachránila paní Suttonovou před nemocí, že si je všechny zcela jistě zavázala. Jejich vděk, nevyjadřovaný slovy, ale patrný z každého obličeje, ji naplňoval nesmírnou radostí. Získala si jejich úctu obětavým chováním v nouzi, kdy pouhá oddanost a soucit nestačily. Dokázala nejen ostatním, nýbrž i sobě, že dokáže být klidná ve chvílích úzkosti a projevit velkou mravní sílu, když je zapotřebí. Takové radostné a jásavé myšlenky jí probíhaly mozkem – horečně činném a uměle vybičovaném k bdělosti přemírou únavy. Měla přepjaté nervy a snadno by podlehla rozčilení – nic z toho však netušila, a dokonce se domnívala, že se této noci neobvykle uklidnila. Ještě si nezačala uvědomovat dosah krize, kterou prožila.

Nerovná cesta k pobořenému vlnolamu zela pustotou. Dospěli na konec stezky a stanuli bok po boku, tiší, osamělí a pohlíželi na černou a jemně dýchající hladinu moře. Oči až přecházely z intenzivní tmy, ucho nerozumělo podivným nočním zvukům zátoky a širého moře v pozadí; ale tajemno a temnota vzpružovaly obrazivost. Nikdy se voda nezdála být tak nádherná, strašná a chmurná.

„Zítra odjíždíme,“ konečně řekl.

Anna se ulekla a zachvěla obavou, když uslyšela jeho rozechvělý hlas. Kdysi četla, že instinkt vždy neomylně upozorní ženu na mužův úmysl vyznávat lásku. Teď však vyznání musí přijít co nevidět a Anna se až do této chvíle ničeho podobného nenadála. Nicméně se dovtípila, že nápadníka pobídla k činu právě Blaženina nemoc, která je na tři dny oddělila. Myšlenky na její bezesné noci, na její statečnost a soucit rozdmychaly plamen v Jindřichově srdci. Nebyla překvapena, když ji vzal za ruku, jen poněkud upadla do rozpaků.

„Anno,“ pravil, „nač plýtvat zbytečnými slovy. Jsem do vás strašně zamilován; vždyť to víte.“

Ustoupil a stále ji držel za ruku. Nemohla ze sebe vypravit ani hlásku.

„Nu?“ odvážil se. „Což jste to nevěděla?“

„Myslela jsem si – myslela jsem si,“ hloupě šeptala, „myslela jsem si, že se vám líbím.“

„Nemohu vám vylíčit, jak se vám obdivuji. Nechci vám neupřímně lichotit, ale v životě jsem nepoznal takovou dívku, jako jste vy. Od prvního okamžiku, kdy jsem vás spatřil, jsem cítil stále totéž. Máte něco ve svém obličeji, Anno, – Anno, chcete být mou ženou?“

Sama otázka zněla přesně, zdvořile, poněkud konvenčně. Anně připadal v té chvíli tak svůj jako nikdy předtím.

Nebyla schopna řeči, nebyla s to zkoumat své city; nemohla ani myslit. Ztratila všechnu sílu. Konečně vykoktala: „Známe se jen –“

„Má zlatá,“ zvolal se sebevědomou převahou, „co na tom záleží? I kdybych vás znal tucet let místo jednoho roku, nic by se nezměnilo.“ Odtáhla nesměle ruku, ale Jindřich se jí znovu chopil. Cítila, že ji ovládá a rozhodne za ni. „Řekněte ano.“

„Ano,“ pravila.

Již se viděla jako jeho žena a rozhodla se, že první, co v budoucím svobodném životě udělá, bude vyprostit Anežku od potupné otcovské tyranie.

Kráčeli domů v tichosti div ne kostelní. Tak je tedy zasnoubena. A přece nepociťovala nic neobvyklého. Bylo jí stejně jako na cestě k pobřeží, jen ji krušil bolestný zmatek. Žádné nevýslovné nadšení, žádné extatické blaho. Pojednou jí projela záplava naděje na štěstí.

U vrátek ho chtěla o něco požádat, ale váhala, protože se nemohla přimět oslovit ho křestním jménem. Slušelo se však nazývat ho křestním jménem, a proto tak učiní, i kdyby se měla propadnout.

„Jindřichu,“ řekla, „neříkejte nikomu nic.“ Místo odpovědi ji ještě jednou políbil. Šla rovnou nahoru.

1. 17 Doslova „pevná zem, pevnina“ (lat.). V přeneseném smyslu „jistota, bezpečí“.

2. 18 Viz bible, Exodus (II. kniha Mojžíšova), 12, 11: „Takto jej pak jísti budete (myslí se „beránka“ – pozn. př.): Bedra svá přepásaná míti budete, obuv svou na nohách svých a hůl v ruce své a jísti budete s chvátáním; nebo Jití jest Hospodinovo.“ Tato kapitola Exodu vypráví o nařízení hodu beránka, o pobití prvorozených a o vyjití Izraelských z Egypta. Bennett chtěl biblickým obrazem naznačit chvat, s nímž Suttonovi odbývali svá jídla za Blaženiny nemoci, hotovi přispěchat jí na pomoc v případě potřeby.

KAPITOLA XI

Pád

Aby chytili v Douglasu parník do Liverpoolu, musili vyjet z Port Erinu o půl sedmé ráno. Jitřní svěžest a úsměvy radního a jeho ženy, když jim mávali ze schůdků před domem na šťastnou cestu, vzbudily v Anně světlou a spokojenou náladu, rozhodně odlišnou od pocitů z minulé probděné noci. Zapomněla na hodiny, kdy zpytovala svědomí a kdy si uvědomovala, jak vážnou a slavnostní záležitostí je toto zasnoubení, o němž bylo předešlé noci ve chvilce rozhodnuto. Když s Jindřichem rychle kráčela dolů po silnici, zbylo v ní jen posilující odhodlání a svatosvaté předsevzetí být dobrou ženou. Až do chvíle odchodu jí ležely na srdci spíše povinnosti než radosti nového postavení a zračily se v jejím obličeji úzkostlivým, ba ustaraným výrazem; Jindřich ani Suttonovi tomu nemohli přijít na kloub. Ale teď smysl pro povinnost ustoupil do pozadí a Anna se od všeho oprostila, aby mohla vychutnat všechna potěšení nastávajícího dne. Přístavem bloudila nízká roztrhaná mlha a hnědé plachty rybářských šalup si v ní hrály na schovávanou. Vysoko nad nimi barva ranních červánků ještě laskala zaoblené tvary obrovských mračen. Slaný vítr jemně hladil tvář a budil k životu. Kdo by takového jitra nejásal, dětinsky se neveselil a nerozumně se nesmál, kdo by nezapudil vzpomínky na žal a nezavrhl strach ze smutku jako chorobný přelud! Mynorsův obličej zářil štěstím z rozkoše přítomné i budoucí. Zase jednou zvítězil, on, který nikdy neměl nezdar; zpáteční cesta do Anglie mu byla triumfální jízdou.

I Anna se zalykala podobným blahem. Den nádherný, zářivý, smítkem neposkvrněný. Den zvláště pro Annu nejdražší, den největšího štěstí v celém jejím životě. V budoucích letech se k onomu dni vždy mohla vracet a říkat si: „Tenkrát jsem byla šťastná, pošetile, nemoudře, ale nevýslovně. A nic, co jsem od té doby prožila, to nemůže změnit – byla jsem šťastná.“

Když dojeli na shawportské nádraží, čekala na Annu drožka. Jindřich ji bez vědomí Anny telegraficky objednal. To je celý on – napadlo ji – myslí na všechno. Jak dokonale připravil celou cestu! – na parníku, v Liverpoolu, ve vlaku. Žádný zkušený cestující by nemohl vytknout, že něco chybělo jejímu pohodlí. Nasedla do drožky sama a Mynors, následován poslíčkem nesoucím jeho cestovní vak, šel ke svému příbytku v Náhorní ulici. Na Annino přání se dohodli, že se neobjeví v Panské terase před večeří. Ephraim jí otevřel. Zdál se být potěšen.

„Tak už jsem tady, tatínku.“

„Ano, děvče.“ Potřásli si rukou a Anna ukázala drožkáři, kam má složit její plechovou krabici. Byla ráda, že je doma, a oddychla si. Nic, kromě ní samé, se nezměnilo; těšilo ji to i rmoutilo zároveň.

„Kde je Anežka?“ zeptala se otce s úsměvem. Rozjařena příjezdem měla neurčitý pocit, že její nepřítomnost natrvalo uhladila vztahy k otci.

„Zřejmě sis zvykla potloukat se v kočárech, koukám,“ pravil, aniž odpověděl na její otázku.

„Víš, otče,“ řekla a ještě se usmívala, „měla jsem krabici. Nemohla jsem ji přece nést.“

„Ale snad sis mohla najmout kluka – odnesl by ti to za šesták.“

Neodvětila. Drožkář odešel k vozidlu.

„Neráčila bys mu zaplatit?“

„Už jsem mu zaplatila.“

„Kolik?“

Odmlčela se. „Osmnáct pencí, otče.“ Byla to lež; zaplatila dva šilinky.

Dychtivě vběhla do kuchyně, pak do přijímacího pokoje, kde byla prostřena svačina pro jednoho. Anežka nikde. „Je nahoře,“ pravil Ephraim, když se opět setkal s Annou v předsíni. Tiše vyběhla po schodech a rovnou do ložnice. Anežka přerovnávala ozdůbky na římse krbu s matematickou přesností; pod paží držela prachovku. Holčička se obrátila, vylekala se a lehce vzkřikla.

„Nevěděla jsem, že jsi už přijela! Tak brzy!“

Vyrazily jedna proti druhé, objaly se a políbily. Annu přemohla lítost nad sestřičkou, čtrnáct dní opuštěnou v chmurném domě, zatímco ona, starší, sobecky trávila čas radovánkami. Bledý obličej, velké zádumčivé oči a dlouhé, vyzáblé paže němě žalovaly. Jak mohla opustit Anežku třebas na jeden den!? Usedla na postel, přitáhla si holčičku na kolena a s pláčem ji znovu líbala. Anežka solidárně štkala také.

„Má drahá, drahá Aničko, jsem tak ráda, že ses mi vrátila!“ Osušila si oči a zeptala se zcela změněným hlasem: „Požádal tě pan Mynors o ruku?“

Anna se neubránila ruměnci při tak prostém a překvapivém dotazu. Řekla: „Ano.“ Za těchto okolností nemohla odvětit jinak. Vyčítat jí přemoudřelost a unáhlenost? K tomu nebyla chvíle vhodná.

„Jsi tedy zasnoubena? Pověz, Anno, je to příjemný pocit? Jistě, viď? Já to tušila.“

„Jak to?“

„Věděla jsem, že tě jednoho dne požádá o ruku. Všechna děvčata ve škole to také věděla.“

„Ale nemluvila jsi o tom, doufám,“ řekla starší sestra.

„Co tě napadá! Ale holky ano, pořád o tom mluvily.“

„To jsi mi nikdy nepověděla.“

„Nechtělo se mi. To mu teď budu muset říkat Jindřichu?“

„Ano, samozřejmě. Až se vezmeme, bude tvým švagrem.“

„Provdáš se brzy, Anno?“

„Ještě dlouho ne.“

„Až se provdáš – budu se starat o domácnost sama? Umím to, vždyť víš; nikdy si netroufnu říkat mu Jindřichu. Je ale hrozně hezký. Řekni, že je? Ano, až se vdáš, povedu tu domácnost, ale budu tě navštěvovat každý den. To mi tatínek musí povolit. Ví tatínek o tvém zasnoubení?“

„Dosud ne. A nesmíš nic prozradit. Jindřich přijde na večeři. A pak se otec dozví.“

„Políbil tě, Anno?“

„Kdo – otec?“

„Ne, ty hloupá. Jindřich, samozřejmě – myslím, když ti nabídl sňatek?“

„A já zas myslím, že jsi příliš zvědavá a budeš brzy stará. Pro změnu se tě zeptám na něco já. Jak jsi vycházela s otcem? Byl na tebe hodný?“

„Některé dny ano,“ odvětila Anežka po chvilce rozvažování. „Dostali jsme několik nových šálků a talířů z továrny pana Mynorse. A tatínek vymetl kuchyňský komín. A představ si, Anno! Dnes jsem se ho zeptala, jestli jsem dobře vedla domácnost, a on řekl: ‚Docela dobře,‘ a dal mi penny. Podívej se! První peníze, které jsem kdy dostala, víš? Po večerech jsi mi scházela, Anno, – a vůbec pořád. Měla jsem hrozně moc práce. Čistila jsem stříbro celé odpoledne. Já jsem se ti snažila, Anno, – a mám pro tebe trochu čaje. Sejdu dolů a připravím ti jej. Za nic nesmíš do kuchyně. Přinesu ti do pokoje čaj sama.“

„Byla jsem na čaji v Crewe[19],“ už už se chystala Anna pronést, ale včas se zarazila a poslušně vypila šálek, který jí Anežka připravila. Bylo jí hořce líto Anežky, příliš mladé, aby cítila stín nad svou budoucností. Anna sňatkem získá svobodu, Anežka však zůstane otrokem. Provdá se Anežka? Může? Dovolí jí to otec? Anna si všimla, že v rodinách nejmladší dceru, v dětství hýčkanou, často obětovali v dospělém věku. Právě poslední dcera musila splácet staropanenstvím a osobním štěstím dluh rodičům za všechny ostatní, jak se sluší a patří na hodnou dceru.

„Pan Mynors přijde dnes na večeři. Chce s tebou mluvit,“ řekla Anna otci co nejklidnějším hlasem. Lakomec zabručel. Ale v osm hodin – večeře neodvolatelně začínaly v tuto dobu – Jindřich nepřišel. Večeře, pochopitelně, pokračovala nerušeným chodem i bez něho. Anna si nedovedla vysvětlit Jindřichovu nepřítomnost a zmocnil se jí neklid, protože nikdo nemohl být puntičkářštější než on, šlo-li o dohodnutou schůzku. Čekala ho každou minutu, avšak marně; neobjevil se. Anežka, hlavu plnou svěřeného velkého tajemství, dávala více najevo svou netrpělivost než její sestra. Obě přešla řeč a na rodinku sestoupilo těžké ticho, ticho zrovna v den Annina návratu, což otce nadmíru pohoršovalo.

„Mnoho nám toho nepovíš,“ poznamenal, když večeře skončila.

Uznávala výtku za oprávněnou. I před večeří, kdy se ještě nic znepokojujícího nepřihodilo, mluvila málo. A v Port Erinu se jí zdálo, že toho musí tolik vyprávět, a teď měla v hlavě prázdno. Pustila se do mdlého, povrchního líčení Blaženiny nemoci, lovu ryb, nedostavěných domů, jimiž je pan Sutton posedlý; řekla, že moře bylo klidné, že trochu pojedli v Liverpoolu, že vlak do Crewe jel velmi rychle, a pak už ji nenapadlo vůbec nic. Znovu se rozhostilo ticho. Sklidily a umyly nádobí. Ve čtvrt na deset poslali spát Anežku, která marně prosila, aby ji nechali vzhůru, chce prý vidět pana Mynorse; Anna ji jen částečně usmířila kartáčem na šaty, přivezeným z Isle of Man jako dárek, po němž Anežka již dlouho toužila.

„Řekneš to tatínkovi sama, když Jindřich nepřišel?“ zeptala se holčička Anny, která přišla do ložnice vybalit si krabici.

„Ano,“ pravila stručně Anna.

„To jsem zvědavá, co řekne,“ mudrovala Anežka svým známým, Anně nepříjemným zvykem sýčka, věštícího mrzutost.

Ve tři čtvrti na deset se Anna vzdala naděje na Mynorsův příchod a sebrala všechny síly k těžké zkoušce slavnostního rozhovoru s otcem, dobře vědouc, že se již déle neodváží tajit mu své zasnoubení. Stařec právě zamykal dveře a zajišťoval je zástrčkou; natáhl už kuchyňské hodiny. Když se vrátil do pokoje, aby zhasl plyn, Anna stála u krbu.

„Tatínku,“ spustila, „musím ti něco sdělit.“

„Copak, copak?“ jeho ruka spočívala na kohoutku od plynu. Spustil ji a zvědavě zpytoval její obličej.

„Pan Mynors mě požádal, abych si ho vzala. Včera večer. Dohodli jsme se, že k nám dnes přijde a promluví s tebou – nechápu, proč se neobjevil. Musilo mu v tom zabránit něco zcela neočekávaného a důležitého, jinak by byl přišel.“ Chvěla se, srdce jí divoce bušilo; zaplať pánbůh, slova však již byla venku.

„Požádal tě, aby sis ho vzala? Hleďme, hleďme.“ Lakomec na ni potutelně pokukoval malýma modrýma očima.

„Ano, otče.“

„A co ty na to?“

„Souhlasila jsem.“

„Ó, ty jsi souhlasila! Kvůli tomu, počítám, jsi musela odjet na toulky k moři, ne?“

„Otče, na to jsem ani ve snu nepomyslila, když mě Suttonovi pozvali. Proč jen ten Jindřich –“ křestnímu jménu se pořád nechtělo přes rty – „nepřišel? Vždyť mu na tom tolik záleželo.“ Proti své vůli zdůrazňovala čestnost Jindřichových úmyslů.

„A já mám dát svou radu?“

„Ovšem, otče.“

„Upekli jste to mezi sebou velmi rychle.“

Jeho tón byl, mírně řečeno, příkrý; ale Anna volněji vydechla, neboť z jeho chování ihned uhádla, že nebude klást zasnoubení přílišný odpor. Nyní je zapotřebí pouze taktu. Skrblík totiž dlouhé měsíce předvídal možnost tohoto sňatku a již dávno si v duchu označil Jindřicha jako uspokojivého zetě. Ephraimovi byla cizí společenská ctižádost – dovedl se nad ni povznést, třebaže byl tvor přízemní; postavením, vystupováním, luxusem a „teorií – co to znamená být dámou a gentlemanem“ jen opovrhoval. A přece podivnou hříčkou náhod se mu zalíbil švihácký vzhled Jindřichův – elegance nepřekonatelného obchodního cestujícího. Viděl v Jindřichovi mladého, usedlého muže, neobyčejně chytrého, muže, který si našetřil peníze, vydělal již peníze pro druhé a teď je vydělává sám; muže, na něhož se můžete naprosto spolehnout, že bude „prosperovat“; „stoprocentní“ a do morku kostí „solidní“ člověk, přitom odvážný a neohrožený. Dobře věděl, že se Jindřich do Anny opravdově zamiloval, Anniny peníze jsou však prapříčina Jindřichovy nelíčené vášně k člověku Anně – to mu, prosím, nikdo nevyvrátí.

„Máš přece Jindřicha rád, otče, viď?“ pravila Anna. Chyba! Tak se s Ephraimem nezachází, neboť není pamětníků, že by Ephraim kdy přiznal svou přízeň ke komukoliv nebo čemukoliv. Povahy jako on nanejvýš někoho snášejí, dále v citech jít nemohou.

„Je to tvrdohlavý mládenec a zná cenu peněz. To jo! Ví, na které straně chleba je máslo!“ Zlověstný důraz podtrhl poslední větu.

Místo aby mlčela, Anna se ve svém rozčilení dopustila další nerozvážnosti. „Co tím míníš, otče?“ vyhrkla, předstírajíc, že nechápe smysl jeho slov, ačkoliv byl zřejmý.

„Víš, na co mířím, děvče. Myslíš snad, že si tě nebere pro prachy? Myslíš, že si nedovede na prstech spočítat tvé jmění? To ti však nevadí, hlavně když sis ulovila hezkého chlapíka.“

„Otče!“

„Ano! Můžeš se stavět na zadní nohy, ale je to pravda. Nic mi nevykládej.“

Byla si jista dokonalou čistotou Mynorsovy lásky a otcova slova ji ani trochu nebolela. Dokonce ji napadlo, že otcův postoj není zcela upřímný a že se v něm částečně projevuje jeho svéhlavé mrzoutství. „Jindřich se ani v nejmenším nezmínil o penězích,“ mírně pravila.

„Snad ne; není takový blázen.“ Odmlčel se a pokračoval: „Pro mě a za mě, vdej se, když chceš. Děvčata po tom zřejmě touží a ty mezi nimi.“ Usmála se a Ephraim na její úsměv odpověděl náhlým vypnutím plynu. Anně se ulevilo, že rozhovor dopadl tak dobře. Blahopřání, lichotky, láskyplnou starost o její blaho – nic takového nečekala a ani se pro ně nermoutila. Tápala potmě směrem k předsíni a říkala si, že to šťastně dopadlo, a jen by si byla přála, aby nic nebylo Mynorse zdrželo. Chtěla mu hned zvěstovat otcovu povolnost.

Příštího jitra Tellwright, který slevoval ze svého zvyku přesně a pravidelně navštěvovat kapli, oznámil, že zůstane doma. K nedělnímu obědu mělo být studené jídlo, a tak Anna s Anežkou odešly do kaple. Anna se zabývala jen myšlenkami na setkání s Mynorsem a hořela nedočkavostí zvědět, proč v sobotu večer nepřišel.

„Tamhle je!“ zvolala Anežka nahlas, když se blížily ke kapli.

„Anežko,“ pravila Anna, „kdy se už naučíš, jak se máš chovat na ulici?“

Mynors stál u vrat kaple; zřejmě na ně čekal. Vypadal vážně, téměř smutně. Smekl klobouk a podal jim ruku; obzvláště přátelsky přivítal Anežku, jež si lámala hlavu, zda políbí Annu, svou nastávající, nebo snad ji samu, poněvadž je malá holčička, či obě dvě, nebo žádnou. Začínala se na něho koukat jako na své vlastnictví.

„Chtěl bych si s vámi chvilinku pohovořit,“ pravil Jindřich. „Šla byste laskavě na školní dvůr?“

„Anežko, jdi raději rovnou do kaple,“ řekla Anna. Pro holčičku to byla potupná pohroma, nicméně poslechla.

„Včera večer jsem vás vyhlížela téměř do deseti hodin,“ poznamenala Anna, když vstupovali na školní dvůr. S podivem v sobě odhalila sklon trucovitě špulit rty a hrát si na uraženou krásku, protože Mynors nepřišel na schůzku. S pohrdáním potlačila takové city.

„Slyšela jste o panu Pricovi?“ začal Mynors.

„Ne. Co je s ním? Stalo se něco?“

„Stala se velmi smutná věc. Ano –“ Dojetí ho zbavilo řeči. „Náš ředitel spáchal sebevraždu.“

„Zabil se?“ vydechla Anna.

„Oběsil se včera odpoledne v Edwardově ulici, v přípravně materiálu – továrna už byla zavřena. Vilík již odešel domů, ale vrátil se, když se otec neobjevil u oběda, a nalezl ho. Pan Price byl už mrtev. Pádil ke mně do bytu, aby mě přivedl – zrovna jsem svačil. A proto jsem k vám včera večer nepřišel.“

Anna oněměla.

„Chtěl jsem vám to sdělit sám,“ pokračoval Jindřich. „Je to hrozné neštěstí pro nedělní školu a pro celou náboženskou obec. On, vynikající wesleyán, náš pracovník! Hrozné neštěstí,“ opakoval, stísněn při pomyšlení na ránu, kterou nebožtík svým činem uštědřil metodistickému Sboru.

„Proč to učinil?“ optala se stručně Anna.

Mynors pokrčil rameny a vypravil ze sebe: „Obchodní starosti, soudím; nic jiného to nemohlo být. Ve škole jsem dnes ráno prostě oznámil, že je mrtev.“ Jindřichův hlas se zlomil, po chvilce však dodal: „Mladý Price se včera večer choval skvěle.“

Anna se beze slov odvrátila. „Přijdu na svačinu, jestli smím,“ pravil Jindřich a pak se rozdělili – Jindřich šel ke zpěvákům a Anna hlavním vchodem do kaple. Lidé hovořili ve skupinkách na širokých schodech a na chodbě. Všichni věděli o tragédii a probudil se v nich nový zájem o život. Město se jako by probudilo z tupého spánku. Ohromení a dychtivá zvědavost promlouvaly z každého obličeje. Ti, kteří přicházeli a nic o události neslyšeli, byli ihned o všem zpraveni působivým hlasem na výsost spokojeného informátora; nic podobně důležitého se nepřihodilo v obci po desetiletí. Anna kráčela uličkou ke své lavici a byla posedlá jedinou myšlenkou:

„Dohnali jsme ho k tomu my, otec a já.“

Děsila se, že lakomec obnovil svůj hrozný nátlak během minulých čtrnácti dnů. Zapomněla, že se jí nebožtík protivil, že jí vždy připadal nízký, pobožnůstkářský a pokrytecký. Zapomněla, že vymáháním nedoplatků za mnoho měsíců nájemného ona i její otec jednali plným právem – jednali, jak by Price sám na jejich místě byl jednal. Myslila jen na napětí, agónii, zoufalství, které musily předcházet žalostnému neštěstí. Starý Price se ze všeho vykoupil jediným vznešeným hříchem, jediným činem, jenž mohl propůjčit důstojnost a klid člověku jeho druhu. Annina horečná obrazivost vyvolávala k životu scénu v přípravně materiálu; spatřovala v ní něco velkolepého, žalujícího i nezodpověditelného; a nemohla zapudit bolestné výčitky svědomí, že právě v hodině Pricovy smrti trávila čas radovánkami. Zajisté ji měl nějaký instinkt varovat, že zajíc, kterého pomáhala štvát, je v posledním tažení!

Pan Sargent, nově jmenovaný druhý duchovní, stál na kazatelně – malý, vážný starý mládenec, zdůrazňující každou větu roztřeseným hlasem. „Bratři,“ řekl po druhé písni a tón jeho hlasu se chvěl se zvláštním účinkem poloprázdnou budovou: „Dříve než přikročíme ke kázání, chtěl bych se slovem zmínit o oné hrozné události, jež bezpochyby leží vám všem na mysli. Není na nás soudit muže, který od nás nyní odešel, jsa uveden ke svému obávanému Tvůrci se zločinem sebevraždy na své duši. Pravím, že není na nás ho soudit. Cesty Všemohoucího jsou nevyzpytatelné. Pokořme se v takové chvíli před jeho Trůnem, a ležíce na tváři, prosme za ubohého pozůstalého mladíka, opuštěného, plna zármutku a studu. Oddejme se tiché modlitbě.“ Pozvedl ruku, zavřel oči a shromáždění se nachýlilo k lavicím. Anně se zjevil živý obraz prosebného Vilíkova obličeje.

„Kdo je to?“ zeptala se Anežka šeptem děsivě srozumitelným. Anna zlobně svraštila obočí a neodpověděla.

Ještě za zpěvu poslední písně dala Anna Anežce znamení, že si přeje opustit kapli. Vždyť patřila mezi Pricovy věřitele a jistě si na to kdekdo vzpomene. Kdyby zůstala až do konce bohoslužby – s obavami si říkala – nějaký tlachal by ji mohl zatáhnout do trapného rozhovoru. Sestry vyšly na ulici a Anežka mohla konečně ulevit své palčivé zvědavosti.

„Pan Price se oběsil,“ oznámila Anna otci, sotva dorazily domů.

Skrblík se zadíval na chvilku z okna. „To mě nepřekvapuje,“ pravil. „Mají sebevraždu v krvi. Titův strýc Eliáš se o ni dvakrát pokusil, než umřel na žlučové kamínky. Budeme musit něco už jednou udělat s tou Edwardovou ulicí.“

Chtěla se Ephraima zeptat, zda v poslední době nežádal o další splátku, nenašla však odvahu.

Toho odpoledne se Anežka musila vypravit do nedělní školy sama. Anna se rozhodla zůstat doma, aniž o tom otci řekla. Trávila čas v ložnici, nečinně, celá ustaraná; sešla dolů až o půl čtvrté. Ephraim tu již nebyl. Zanedlouho se Anežka vrátila a brzy nato vstoupil Jindřich s panem Tellwrightem. Přátelsky rozprávěli a Anna poznala, že zásnuby byly dojednány s konečnou platností a ke spokojenosti všech. Za svačiny se nikdo o nich, ani o sebevraždě nezmínil. Mynors si počínal klidně, ale radostně. Vzpamatoval se z ranního rozruchu a živě vyprávěl Ephraimovi a Anežce o půvabech Port Erinu. Anna si povšimla jeho pobaveného pohledu, když mu rudnoucí Anežka řekla: „Smím vám ještě nabídnout chléb s máslem, Jindřichu?“ Později se všichni mlčky dohodli, že Anežka s otcem půjdou do kaple a Jindřich s Annou se postarají o dům. A nikoho ani nenapadlo, aby v tom spatřoval něco nevhodného. Jakmile otec a sestra odešli, Anna se odebrala, sama nevěděla proč, do kuchyně, bezúčelně a s hlomozem přemístila několik talířů, roztržitě si přihladila vlasy a opět vklouzla tiše do pokoje. Nastal chladný večer a oba snoubenci raději usedli pod oknem, než aby se procházeli po úzké zahrádce. Anna se tázala, zda je šťastná či nikoliv. Buď jak buď, Mynorsova přítomnost ji zázračně konejšila.

„Říkal něco váš otec o Pricově případu?“ začal, podléhaje náhle hypnotické přitažlivosti senzace, která uchvátila toho večera celé město a o níž Anna nedokázala ani mluvit, ani na ni zapomenout.

„Skorem vůbec ne,“ odpověděla a opakovala otcova slova.

Mynors jí pověděl všechno, co věděl; jak Vilík objevil již mrtvého otce – prsty nohou se dotýkaly podlahy a tělo bylo mírně nakloněno vpřed; jak potom odřízl provaz a přivedl Mynorse, který s ním doběhl na policejní stanici; jak podvázali mrtvému hlavu a pak čekali do večera, aby odvezli tělo na vozíku z Edwardovy ulice do policejní márnice; jak policie zatelefonovala soudnímu ohledavači mrtvol a ihned určila soudní ohledání na úterý v soudní síni městské radnice; a jak se Vilík choval pokojně, vyrovnaně, důstojně a každého překvapil nově nabytou odvahou. Anně připadalo všechno ohavně skutečné, když Jindřich líčil podrobnosti jednu za druhou.

„Snad bych vám měla říci,“ klidně pronesla na konci Jindřichova vyprávění, „že –, že jsem z toho úplně zničená. Nemohu si pomoci, ale mám dojem, že já –, že otec a já jsme za to jaksi částečně odpovědni.“

„Za Pricovu smrt? Proč?“

„Poslední dobou jsme ho tvrdě pronásledovali kvůli nájemnému, víte?“

„Má nejdražší holčičko! A co ještě?“ Vzal ji za ruku. „Ujišťuji vás, to je zcela nesmyslný nápad. Máte vnímavou a přecitlivělou dušičku, jinak byste na něco takového nikdy nemohla přijít. Price v tom vězel na všech stranách až po krk – všude – neměl žádnou naději, ručím vám za to!“

„Já, a přecitlivělá!“ zvolala. Láskyplně ji políbil. Ale kdesi pod uklidňujícím pocitem, který jí vnutil svou silnější osobností, se skrývala špetka podezření, že s ní zachází jako s vystrašeným dítětem, jež musí být uchlácholeno před nastávající nocí. Byla mu nicméně vděčna za jeho dobrotu, a když ulehla do postele, zbavila se úvah o Pricově sebevraždě, neodbytné můry, novým slibem věrné lásky Jindřichovi.

Smrti Tita Price se stěží mohl vyrovnat jakýkoliv divadelní efekt. Hluboké pohnutí se zmocnilo města tváří v tvář tomuto žalostnému, a přece hrdinnému odhození všech zástěrek, jimiž se společnost kryje v zájmu poklidného života. Hle – člověk, kterého nikdo nectil, ale každý se tvářil, že ho ctí – který věděl, že ho nikdo nectí, ale tvářil se, že ho ctí všichni; jehož běh žití se skládal z přetvářek – náboženských, mravních a společenských. Jestli jste vůbec komu mohli důvěřovat, že setrvá ve svém způsobném pokrytectví až do konce a zachová si tak všeobecnou vážnost, byl to on. A přece ne! Náhle odmrští veškerý podvod a hřeší otevřeně, nestoudně; a uchopiv kus konopného provazu, volá: „Patřte na mě; toto je pravá lidská povaha. Toto je pravda; ostatní byla lež. Lhal jsem; lhali jste. Přiznávám se ke lži a přiznáte se i vy!“ Taková hromová rána otřese samým základem mikrokosmu. A zejména mladí sotva věřili vlastním uším. Že Titus Price, metodista, ředitel nedělní školy, burácející bojovník za nejvyšší ctnosti, spáchal hřích všech hříchů – vraždu, ne, to se jim zdálo neuvěřitelné. Žasli. Ani vzpomínky na jeho neupřímné jednání nezmírnily sílu úderu. Spíše mu ještě vyčítali jeho nepoctivou hru s vlastní nepoctivostí. Starší lidé se tolik neznepokojovali. Neslyšeli o takové události poprvé. Žili déle a odbyli si své seismické otřesy v mládí. Stačilo si přivolat z minulosti případy, kdy prudký nápor zakymácel ve vteřině životním dílem. Věděli, že dějiny rodů a společností se hemží zklamáním. Lidský charakter se nemění, nedá se zkrotit, ani vyléčit – již dávno na to přišli. Nezapomínali na udivující pravdu, kterou poznávali a učili se jí nejméně třicet let, že i ředitel nedělní školy je pouhý člověk. A když se zamyslili nad sebevraždou Tita Price, utvrdili se v nejtajnějším a nejčestnějším názoru na lidstvo, v onom názoru, který živé duši neprozradili. Mladí lidé považovali metodistickou obec za zhanobenou a potupenou nešťastnou tragédií a soudili, že dlouhá léta musí uplynout, dříve než metodisté budou moci ve městě opět zdvihnout hlavu. Staří byli moudřejší a s jistotou předvídali zánik této nabubřelé senzace v několika dnech; a všechno usne, jako by se nic nestalo.

Již za dva dny čas začal své dílo, neboť v úterý ráno zájem o tragédii – v neděli dosáhl vrcholu – natolik opadl, že jen představa úředního ohledání jej mohla oživit. Ačkoliv případ nesliboval nic neobvyklého a každý věděl, že ohledavačovo vyšetřování bude jen pouhou formalitou, téměř nenasytně zvědavé metodistické kruhy jej pozvedly na úroveň cause célèbre[20]. Když úřední ohledavač vjel do města, ctihodné honorace již naplnily soudní síň a zbystřené obličeje na sebe významně pohlížely: „Podívejme se, tak vy jste tu také?“ Opozdilci z řad oficiálního světa – městští radní, opatrovníci chudých, členové školské rady a jedna nebo dvě z jejich dam musili pletichařit o místo s policisty a s radničním dozorcem, a po úspěšné tahanici dosedali na úzká sedadla s vítězným oddychnutím a s očekáváním. Méně vlivní opozdilci byli nuceni ustoupit, a očarováni jakýmsi zlomyslným kouzlem, potulovali se dost dlouho po chodbě, dříve než se rozhodli jít domů. Stovky povalečů, kterým pohled na ohledavačovu bryčku a na vnějšek budovy, skrývající mrtvolu, skýtal jakoby mystické uspokojení, obsadily tržiště.

V té době byla Anna ve městě čirou náhodou. Věděla, že ohledání mrtvoly se koná odpoledne, ale ani ve snu ji nenapadlo, že by se šla podívat. Sotva však spatřila napjatý rozruch na tržišti a policii, střežící vstupy do radnice, přešla přímo přes silnici, minula dva soudní sluhy u východních dveří a vstoupila do tmavé hlavní chodby budovy, tu a tam zalidněné malými skupinkami jalově rozprávějících návštěvníků. Byla si vědoma dvou věcí: prudké zvědavosti a mrtvého těla tam někde v budově, nevzhledného, obludného, klidného, tichého, lhostejného – bezduchého původu všeho kypícího kvasu, který se jí hnusil, třebaže se na něm podílela. U malých dveří spatřila Mynorse, napolo krytého záclonou, a ulekla se.

„Vy zde!“ zvolal jakoby bolestně překvapen a podal jí ruku s ustaraným výrazem obličeje. „Vyslýchají Vilíka. Když jsem vyšel, stál u lavice svědků.“

„Vyšetřují tam za těmi dveřmi?“ ptala se a ukázala na ně. Zdálo se, že jeden k druhému tají jakýsi odpor; ale toto zdání způsobovaly jen rozechvělé nervy.

Nějaký policista zavolal přes chodbu: „Pane Mynorsi, na okamžik.“ Jindřich odkvapil a v chůzi odpovídal na Anninu otázku: „Ano, tam. Jsou to dveře pro svědky a pro porotce; ale, prosím, nechoďte dovnitř. Neviděl bych vás tam rád; zcela jistě vás to rozčilí.“

Otevřela dveře a vstoupila. Nikdo jí v tom nezabraňoval a Anna našla místečko, kde mohla stát za lavicí porotců. Strašlivý zápach jí zvedal žaludek; místnost byla přecpána a neotevřeli ani jediné okno. Vládlo naprosté ticho – vypadalo to, že se tu vůbec nic neděje. Konečně spatřila ohledavače, trůnícího na soudcovském křesle, zapisovat něco do knihy s modrými listy. U lavice svědků stál Vilík Price, černě oblečený, s rukavicemi z kozinky v ruce, dokonale vzpřímen, nikoliv v lenošivém a neohrabaném postoji, jak by se dalo u něho očekávat; neodtrhoval oči od hlavy úředního ohledavače. Sarah Vodreyová, stará Pricova hospodyně, seděla na židli poblíž lavice svědků a plakala do černě lemovaného kapesníku; občas pozvedla malý, vrásčitý zarudlý obličej s lesknoucíma, zanícenýma očima a opět jej zabořila do šátku. Členové poroty, většinou ošuměle oblečení dělníci, které Anna viděla jen z profilu, se těkavě vrtěli na dlouhé lavici, podobné kostelní; ale předsedou poroty byl pan Leal, obchodník potravinami, svobodný zednář a pomocník staršovstva ve farním kostele. Obecenstvo dychtivě naslouchalo s bezduchým výrazem tváře, namáhajíc mozky a div neotvírajíc ústa; občas někdo neslyšně šeptal sousedovi; porotci u vědomí svého úředního postavení si vyměňovali poznámky odvážně hlasitým šepotem. Několik vysokých policistů s helmami v rukou postávalo v rozích místnosti a ohledavačův pomocník seděl vedle lavice svědků, aby je mohl vzít pod přísahu. Konečně soudní ohledavač zdvihl hlavu. Byl to dosti mladý člověk s velkým, inteligentním obličejem; nosil cvikr a bradu mu kryl krátký, vlnitý vous. Ačkoliv se tajně pyšnil svým svrchovaným postavením v tomto shromáždění, svým chováním se úmyslně snažil naznačovat, že výkon soudního důstojenství mu není ničím a že, po pravdě řečeno, jen svědomitost mu dovoluje vydržet tato věčná, únavná vyšetřování, tak hluboce zajímající ostatní lidi.

„Pane Price,“ pravil laskavě soudní ohledavač a bylo jasné, že jedná s nižší osobou s obřadnou zdvořilostí, poslušen pravidel dobrých způsobů, „musím vám položit ještě několik otázek. Mohou být nepříjemné, dokonce i bolestné; jsem tu však jen jako prostý nástroj zákona a musím konat povinnost. A tito pánové zde,“ pohybem ruky ukázal směrem k porotě, „musí zvědět všechny okolnosti případu. Je nám, samozřejmě, známo, že zemřelý spáchal sebevraždu – bylo to prokázáno nade vši pochybu; avšak, jak říkám, máme právo znát více.“ Odmlčel se, velmi spokojen se zvukem svého hlasu, a zřejmě si myslil, že pronesl něco velmi závažného a působivého.

„Co chcete vědět?“ zeptal se Vilík Price a jeho široká pětiměstská výslovnost se ostře lišila od kensingtonského přízvuku ohledavačova, který původně pocházel z Manchesteru. Náhlé přerušení ohledavače podráždilo; potlačil však nelibost a současně pohlédl na publikum, dávaje najevo, že se již naučil nebrat příliš vážně neúmyslnou hrubost, typickou pro tamní okres.

„Tvrdíte, že vašeho zesnulého otce dohnaly k unáhlenému činu obchodní potíže?“

„Ano.“

„Jste si jist, že tu nebyly žádné jiné důvody?“

„Jaké jiné důvody mohl otec mít?“

„Váš zesnulý otec byl vdovec?“

„Ano.“

„Mohl byste nám říci, jaké byly ty jeho obchodní nesnáze?“

„Tísnili nás věřitelé.“

„Byl jste společníkem svého zemřelého otce?“

„Ano.“

„Tak vy jste byl jeho společníkem!“

Porota se tvářila překvapeně a ohledavač opět zapisoval.

„Jaký byl váš podíl v podniku?“

„Nevím.“

„Nevíte? To je snad poněkud divné, ne?“

„Otec mě přijal za společníka teprve nedávno. Podepsali jsme smluvní listinu, nepamatuji se však, co obsahovala. Pracoval jsem především v dílně, méně v kanceláři.“

„Věřitelé vás tedy tísnili?“

„Ano. A opozdili jsme se v placení nájemného.“

„Majitel reality vás také tísnil?“

Anna sklopila oči ve strachu, že se na ni každá hlava otáčí.

„Tehdy ne; dříve nás tísnil; chci říci – tísnila.“

„Majitelkou je dáma?“ Ohledavač se neznatelně pousmál. „Pokud jde o domácího pána, nátlak byl menší než v dřívějších dobách?“

„Ano; část nájemného jsme splatili a vyrovnali jsme i některé jiné nároky.“

„Nezdá se vám divné –?“ spustil ohledavač a líbezně naznačoval svůj nápad.

„Když už to musíte vědět,“ překvapivě vybuchl Vilík, „jsem přesvědčen, že se otec oběsil kvůli úpadku jedné londýnské firmy, která nám dlužila peníze.“

„Á!“ zvolal ohledavač. „Kdy jste se doslechli o úpadku?“

„Dostali jsme zprávu druhou poštou v pátek. V jedenáct dopoledne.“

Leal vstal z lavice porotců a pravil: „Pane ohledavači, to nám snad stačí. Porota se usnesla.“

„Děkuji vám, pane Price,“ řekl ohledavač a propustil Vilíka. Potom ledově přísným tónem oslovil předsedu poroty: „Dokončil jsem výslech svědka.“ A začal znovu psát do knihy.

„Páni porotci,“ ujal se ohledavač opět slova (předtím si odkašlal). „Jistě budete se mnou souhlasit, že tento případ je nanejvýše smutný. Současně však nutno –“

Anna opustila soudní síň ze stejně náhlého vnitřního popudu, jako do ní vstoupila. Nemohla myslet na nic jiného než na pokojnou, tichou, žalostnou mrtvolu; a všechno to prázdné žvanění jí šlo nesnesitelně na nervy.

Ve čtvrtek odpoledne seděla Anna samotinká v domě, na kolenou měla angorskou kočku a hromádku punčoch, a látala. Anežka se zarmouceně vrátila opět do školy; Ephraim nebyl doma. Zazvonil prudce zvonek a Anna běžela otevřít v domnění, že si snad otec z neznámých důvodů usmyslil vstoupit hlavním vchodem. Návštěvníkem byl Vilík Price; byl oblečen do nových černých šatů, v nichž se ukázal při soudním ohledání. Pozvala ho do přijímacího pokoje a oba se posadili se svázaným jazykem. Teď, když věděla z jeho svědectví u soudu, že Ephraim nevymáhal další splátky za jejího pobytu na Isle of Man, nepřipadala si již před Vilíkem tolik jako zločinec; bez jeho ujištění u soudu by se byla cítila hůře. Nicméně byla rozčilená, rozpačitá a zahanbená. Asi se přišel dohodnout o dalších podmínkách držby továrny nebo ještě spíše chce ohlásit úpadek a zastavení výroby – říkala si.

„Tak jsem ho, slečno Tellwrightová, pohřbil,“ začal Vilík. „Už není mezi námi.“

Annu div nerozplakal ten nelíčený a hluboký žal a krocená zahořklost proti celému světu, vyjádřená těmi slovy – jediný epitaf Tita Price. Byla by propukla v slzy, nebýt kočky, která v pravém okamžiku jí znovu vyskočila na kolena; začala ji hladit a ovládla se.

V té první chvíli jeho osiřelosti s ním cítila vroucněji, než vůbec kdy s jakým člověkem, Anežku nevyjímajíc. Vášnivě toužila ho chránit, ukrýt a utěšit ho, udělat něco, třebas nepatrného, aby zmenšila jeho smutek a ponížení; a nic jí nevadila jeho vychrtlá postava, nevzhlednost, obhroublé rysy, drsný hlas, nedostatek všech společenských jemností. Jediný pohled jeho bezelstných a bojácných očí napravil všechny kazy. A přece byla stěží s to otevřít ústa. Nevěděla, co říci. Nenašla vět, jimiž nabalzamovat strašnou ránu, zasazenou Prozřetelností.

„Je mi to velmi líto,“ řekla. „Jistě se vám ulevilo, že máte všechno za sebou.“

Kdyby se tak na půl hodiny mohla stát paní Suttonovou! Ale byla Annou a její city našly výraz jen v očích. Mladý Price naštěstí patřil k oněm pokorným duším, jež pochopí instinktem řeč očí.

„Asi jste přišel kvůli továrně?“ pokračovala.

„Ano,“ řekl. „Je váš otec doma? Potřebuji s ním nutně mluvit.“

„Není zrovna doma,“ odvětila, „ale vrátí se do čtyř hodin.“

„To znamená za hodinu. Nevíte, kde je?“ Zavrtěla hlavou. „Pak vám to tedy musím říci,“ dodal. „Když jsem se k tomu jednou odhodlal, nesmím ustoupit. Podruhé bych to nedokázal; kromě toho nemohu čekat. Pamatujete se na směnku, kterou jsme vám dali před několika týdny na nájemné?“

„Ano,“ pravila. Nastala pomlka. Vstal a blížil se ke krbu. Pozorně ho sledovala očima, nemohla se však dovtípit, k čemu se hotoví.

„Je padělaná, slečno Tellwrightová.“ Opět usedl a vypadal klidněji, statečněji, připraven nést všechny následky na světě.

„Padělaná!“ opakovala a neporozuměla okamžitě smyslu přiznání.

„Podpis panna Suttona je na ní padělán. Přišel jsem to oznámit vašemu otci, ale stačí, když to sdělím vám. Rád bych vám o tom všechno pověděl,“ pronesl, smutně se usmívaje. „Pan Sutton nám opravdu potvrdil směnku na třicet liber, jenže jsme již na ni peníze vybrali, když nám dal pan Tellwright vzkázat – vzpomínáte si? – že na nás pošle soudní vykonavatele, jestli nezaplatíme do příštího dne dvacet pět liber. A zrovna teď, kdy se dostáváme z nejhoršího, povídá otec. Jedna londýnská firma nám měla splatit do měsíce slušné peníze, a kdybychom do té doby vydrželi, vysvitlo by nám opět sluníčko, tvrdil tatínek. Ale dobře věděl, že pana Tellwrighta neoblomíme. Tak ho napadlo pomoci si jménem pana Suttona – jen na čas. Poslal mě na poštu pro kolek na směnku a celou ji vyplnil až na jméno. ‚Vezmeš ji k Tellwrightovům,‘ povídá, ‚a požádáš je, aby si ji vzali a schovali, pak ji vyplatíme a všechno bude v pořádku. Nikoho to nebude bolet, Vildo!‘ povídá. Potom zkoušel Suttonův podpis na rubu obálky. Dá se snadno napodobit, znáte jeho písmo; otci to však nešlo. ‚Pojď sem, Vildo,‘ povídá, ‚moje stará ruka se mi třese, zkus to,‘ a podával mi jako vzor dopis od Suttona. Povedlo se mi to docela snadno po jednom nebo dvou pokusech. ‚To je dobré, Vildo,‘ povídá a já jsem si nasadil klobouk a donesl k vám směnku. Taková je pravda, slečno Tellwrightová. Chudáka starého tátu dorazil krach té londýnské firmy.“

Zmocnil se jí nevýslovný pocit viny. K sebevraždě pana Price přispěl vlastně čin jejího otce více než cokoliv jiného a otec jednal jejím jménem.

„Bože, pane Price,“ pošetile řekla, „co si jen počnete?“

„Nedá se nic dělat,“ odvětil. „Musilo se to stát. To je naše smůla. Mysleli jsme jen na to, jak vám přineseme třicet liber v hotových, dostaneme zpátky ten kus papíru, roztrháme jej a nikdo nebude o nic zkrácen. Nikdy jsme však neměli štěstí, otec a já. Nyní to, prosím, pěkně povězte vašemu otci a vyřiďte mu, že jsem ochoten dostavit se na policejní stanici, kdykoliv si bude přát. Je to ošklivá záležitost, ale jsem na všechno připraven.“

„Nemůžeme něco podniknout?“ naivně se otázala a před očima jí tanul proces a rozsudek a léta vězení.

„Směnku má váš otec, že ano? Nikoliv vy?“

„Mohla bych ho požádat, aby ji zničil.“

„To by neudělal,“ řekl Vilík. „Omluvte mou smělost, slečno Tellwrightová, ale to by neudělal.“

Zvedl se k odchodu, zahořkle. Sama Anna dobře věděla, že otec by nikdy nedovolil směnku zničit. Stůj co stůj však chtěla Vilíka ukonejšit, ulevit mu v jeho soužení, toužila, aby odešel méně zarmoucen, než přišel.

„Poslyšte!“ řekla, vstala a shodila kočku. „Uvidím, co se dá dělat. Ano. Něco se musí udělat – buď tak či onak. Zítra odpoledne vás navštívím v továrně. Spolehněte se na mne.“

Všimla si, jak mu naděje vyjasnila oči, když slyšel opravdový a rozhodný tón v jejím hlase, a cítila se bohatě odměněna. Nepromluvil už ani slovo, ale sevřel jí ruku s takovou silou, že s bolestí ucukla. Sotva odešel, uvědomila si jasně strašné dilema, do něhož se dostala; nevadilo jí to však, neboť vědomí, že ho upokojila, ji blaženě hřálo.

Jakmile Anežka půjde do postele – napadlo Annu u svačiny – vysvětlí otci bez příkras celou záležitost a poprvé a naposled za svého života bude trvat na svém. Poví mu, že se to koneckonců týká jen a jen jí, pevně ho požádá o směnku a neustoupí, dokud doklad nebude zničen. Dala přece Vilíkovi Pricovi slib a nic jiného se tedy nedá dělat – ano, takhle to starci přednese. Připravovala noční útok na zatvrzelého otce a vymýšlela jeden zdrcující argument za druhým. Obávaný tyran najde konečně soka sobě rovného v síle, odhodlání a bojovnosti. Její náhlý přepad mu alespoň jednou vezme půdu pod nohama. Kdyby se svět měl zbořit, musí vyhrát, byť z toho povstane věčné nepřátelství mezi otcem a dcerou. Už se viděla, jak se nad ním tyčí v mravní převaze, s planoucím okem a nasupeně pozdviženým chřípím. Hloubala o nastávajícím vznešeném dobrodružství a posilovala odvahu spravedlivým rozhorlením. Titus Price svou smrtí navždy usvědčil otce z nepravosti. Jeho mrtvé tělo žalovalo na lakomce a Anna se přidávala k žalobě vší silou svého trýzněného svědomí, neschopna vidět cokoliv jiného kromě tragédie sebevraždy. Neuvažovala – pouze cítila. Plameny citů sežehly rozum. Téměř se třásla naléhavou touhou ochránit Vilíka Price před další hanbou, člověka upřímného, prostého, nevinného a v neštěstí velkého; a ochránit také bezduché, znectěné tělo jeho otce. Znovu a znovu probírala případ od začátku do konce a pokaždé nacházela méně a méně omluv pro otcovu nesmiřitelnou a osudnou krutost.

Takové myšlenky se jí honily hlavou až do chvíle, kdy Anežka chodila spát. Vždy musili Anežce připomínat určenou hodinu; být po vůli holčičky, byla by ponocovala do soudného dne. Hodiny odbily, ale Anežka mlčela. Říci Anežce „čas ke spaní“, znamenalo zahájit útok na otce a Anna se cítila jako dirigent orchestru opery krátce předtím, než uvede do chodu složité soukolí, jež může přivolat triumf nebo nevýslovnou ostudu. Holčička četla; Anna se na ni dívala a dívala a konečně otvírala ústa s větou „Tak, Anežko,“ na jazyku, když tu ji náhle předešel stařec:

„Bude ta holka vysedávat celou noc?“ zeptal se hrozivě Anny.

Anežka zavřela knihu a odplížila se.

Příhoda zmařila Anniny záměry. Vždycky se věci seběhly tak, že přihrávaly otci; i tentokrát zasadil náhodou první ránu. Nic netušil o nastávající bitvě a nevědomky ji vyhrál, neboť Anně vnutil úlohu viníka jako Titus Price jemu, Ephraimovi. Ve zlomku vteřiny ztratila vyhlídky na úspěch; otec je nedobytná pevnost, žádná mravní síla, ani vědomí práva nestačí ke svržení jeho autority, kterou sama na věky stvrdila celoživotním poddanstvím. Poznala, že tváří v tvář otci byla a vždycky bude zbabělcem. A nyní, místo aby hledala důvody k vítězství, hledala záminky k ústupu. Už už slyšela, jak ji kruší úsečnými výčitkami. A co pan Sutton – částečná oběť tohoto podvodu? Vždyť nejde jen o třicet liber. Bylo zneužito jméno člověka. Mají on, Ephraim Tellwright, a ona, jeho dcera, přimhuřovat oči nad zločinem? Zločin byl spáchán a nemůže být odčiněn. Což se mají vystavovat, třebas jen teoreticky, trestnímu stíhání? Že se Titus Price zabil, nu a? Že Vilíkovi Pricovi hrozí zkáza, nu a? Jak si kdo ustele, tak si lehne. Přinejmenším, necháme-li padělání stranou, Pricovi podvedli věřitele; starý Price byl i v poslední hodince vinen obchodním podvodem. A mají snad kvůli tomu, že otec a syn rukou společnou a nerozdílnou spáchali přímý a do nebe volající zločin, omlouvat a soucítit se zbylým podvodníkem? Proč chce Anna tak horlivě krýt pachatele? Jaké nároky si může Vilík činit? Padělatel je padělatel a basta.

Odebrala se na lože, aniž byla po celý večer otevřela ústa. Nerozhodná, zahanbená a zoufalá pokoušela se modlit o radu, nedokázala však prodchnout modlitbu upřímnou a horoucí prosbou; modlitba jí připadala něčím prázdným. Kam se podělo její náboženství? Musila přiznat, že její vroucí tužby již po týdny nepřetržitě chladly. Není ani o trošku lepší křesťankou než před probuzením; podle všeho nikdy nedosáhne pravého náboženství, asi patří k duším předurčeným k zatracení. Doznání jen zesílilo pocit nicoty a přidalo jí na beznaději. Hodiny ležela s očima otevřenýma a připomínala si slib Vilíkovi Pricovi. Něco se musí udělat. Spolehněte se na mne. Teď se tedy na ni spoléhá. A na koho se může spolehnout ona? Na koho se může obrátit? Jistě není bez zajímavosti, že ani na chvilku nepovažovala za účelné svěřit se Jindřichu Mynorsovi. Pravda, Mynors se choval laskavě k Vilíkovi v tísni, ale Anně se téměř protivil jeho vlídný postoj, neboť v něm postřehla svrchovanou blahosklonnost. Už ho slyšela, jak si říká: „Ubohý, drcený červ. Je mou povinností křesťana litovat ho a pomáhat mu. A také to učiním. Jsem spravedlivý člověk.“ Pomyšlení, že se někdo milostivě sklání k Vilíkovi, v ní vzbuzovalo nenávist. Citem uznávala Vilíka za sobě rovného, jako matka uznává za sobě rovné dítě, které křičí a ona je konejší. A též ho uznávala citem za sobě rovného, když si vzpomněla na Vilíkovu statečnou a prostou zpověď a na oddanou lásku v jeho hlase, když mluvil o svém otci. Líbilo se jí, jak jí bolestivě stiskl ruku a jak odmítl chopit se stébla spásy v naději na otcovu shovívavost. Nikdy by nemohla prozradit Vilíkův hřích – byl-li to hřích – Jindřichu Mynorsovi, onomu vzoru dokonalých mravů a úspěchu. Bratřila se s hříšníky jako Kristus; a byla dokonce schopna – udivující křivda! – pokládat Mynorse za farizeje, protože na něm nemohla najít chybičky, protože žil a miloval tak bezúhonně a tak vítězně. Žije jen jedna bytost, u níž by mohla hledat radu a pomoc, bytost srdce moudrého a hřejivého – je však daleko, na ostrově Isle of Man.

„Proč otec nevydá směnku?“ ptala se polohlasně s chmurným hněvem. Nedovedla vyjádřit odpověď slovy, znala ji však a tušila ji. Takového skutku milosrdenství nebyla prostě otcova povaha schopna.

Výraz nevýslovného hnusu v jejím obličeji vystřídal náhle hořký a pyšný úsměv. Bez dalších úvah, protože se již neodvažovala přemýšlet, vylezla z postele a bosá, v noční košili, kradla se nesmírně opatrně dolů po schodech. Voskové plátno na schodech ji mrazilo do nohou; chladné, šedavé světlo, pronikající zaskleným čtvercem nad domovními dveřmi zvěstovalo rozbřesk. Dveře předního přijímacího pokoje byly zavřeny; jemně je otevřela a vstoupila. Předměty v pokoji se nejasně rýsovaly, psací stůl, křeslo, pořadače s dokumenty, obrázky, knihy na římse krbu a sejf v rohu. Otec nikdy nezamykal psací stůl, to Anna věděla; měly z něho s Anežkou takový strach, že se nikdy neodvážily nahlédnout do tajů psacího stolu, klíče tedy nebylo třeba hledat. Anna stála před stolem, třesoucí se postavička s rozpuštěnými vlasy, a matně si vzpomínala na modrý papír, který kdysi zahlédla v jedné přihrádce mezi bílými papíry. A kdyby tam směnku nenašla, přísahala, že ukradne spícímu otci klíč a vloupá se do sejfu. Otevřela psací stůl a okamžitě spatřila okraj modrého papíru, který jí byl povědomý. Vytáhla jej a s námahou četla: „Tři měsíce od uvedeného data vyplaťte na náš příkaz – – – akceptant tratty, Vilém Sutton.“ Tak tohle je ten padělek, tohle jsou ta dvě slova, kvůli nimž by Vilík Price mohl jít do vězení! Taková malichernost! Roztrhala nicotný doklad na malé kousíčky a zmačkala útržky do kuličky. Co s ní? Chvilku uvažovala a potom šla do kuchyně, stoupla si na špičky a natáhla se pro krabičku zápalek na vysoké římse nad krbem, škrtla sirkou a spálila kuličku v krbu. S potlačovaným, zlomyslným smíchem vyběhla tiše po schodech.

„Co se děje, Anno?“ Anežka seděla v posteli, zcela probuzená.

„Nic; jdi spát a nestarej se,“ zlostně zašeptala Anna.

Přivřela víko psacího stolu? Musila se vrátit, aby se přesvědčila. Ano, zavřela je. Když konečně ležela v posteli, bez dechu, s divoce bušícím srdcem a nohama ledovýma jako rampouchy, uvědomila si, co učinila. Zachránila Vilíka Price, ale znepřátelila si otce. Dobře věděla, že jí nikdy neodpustí.

Příštího odpoledne hodlala zaběhnout do Edwardovy ulice a rychle se vrátit, dokud Ephraim i Anežka budou mimo dům. Otec však po obědě vytrvale vysedával a pilně studoval dražební katalog. Ve tři čtvrti na tři se ještě nepohnul. Rozhodla se odejít, ať se stane, co se stane. Nasadila si klobouk, oblékla si kabátek a otevřela domovní dveře. Zaslechl ji.

„Anno!“ zvolal ostře. Zděšeně poslechla. „Jdeš ven?“

„Ano, otče.“

„Kam?“

„Do města, potřebuji si něco koupit.“

„Ty bys pořád něco kupovala.“

A dost; nechal ji na pokoji. Nedůstojně se pokusila obelhat své svědomí a opravdu šla nejprve do města; koupila si vlnu. Ohavný úskok! Potom spěchala do Edwardovy ulice. Sešlá továrna se zdála být nezměněná. Očekávala, že práce bude zastavena a v podniku zůstane Vilík Price sám, ale výroba pokračovala jako obvykle. Namířila přímo do kanceláře, a jak vystupovala po schodech, měla dojem, že každým oknem továrny se na ni dívají spousty očí, aby vypátraly účel její návštěvy. Aniž zaklepala, strčila do přivřených dveří a vstoupila. Vilík si nedbale hověl v otcově židli, zasmušilý, zadumaný, zřejmě nic nedělal. Neměl kabát a byl opásán nečistou zástěrou; neforemný klobouk si posunul do týlu a velké ruce, spočívající na stole, měl zašpiněné. Vyskočil, zrudl a Anna zavřela dveře; osaměli.

„Jsem celý špinavý,“ omluvně zamumlal. Pošetilý hloupíček, jak ho mohlo napadnout, že jí vadí jeho špína!

„Všechno je v pořádku,“ řekla. „Už se nemusíte trápit. Všechno je v pořádku.“ Kochala se těmi slovy a její obličej zářil.

„Co tím míníte?“ zeptal se drsně.

„Víte,“ usmívala se celá šťastná, „zmocnila jsem se toho papíru a spálila jsem jej.“

Koukal na ni, jako by nic nechápal. „Ví o tom váš otec?“

Stále se na něho šťastně usmívala. „Ne; ale řeknu mu to dnes odpoledne. Všechno je v pořádku. Spálila jsem ji.“

Sklesl do židle, položil hlavu na stůl a propukl v usedavý pláč. Stála nad ním a položila ruku na rukáv jeho košile. Pod Anniným dotykem začal štkát ještě srdceryvněji.

„Pane Price, co je vám?“ Pronesla otázku klidným chlácholivým tónem.

Vzhlédl na ni zvlhlým obličejem, nestyděl se však podle všeho za slzy. Nesnesla jeho upřený pohled, chtělo se jí plakat a raději odvrátila hlavu. „Jen jsem si říkal,“ koktal, „jen jsem si říkal, jaký jste anděl.“

Pouze pokorní, bojácní, tiší smějí užívat nadsázek ve chvílích hlubokého citového pohnutí, aniž vypadají směšně.

Byl její velké dítě a Anna věděla, že ji zbožňuje. Ó, nevýslovná sílo, jež dokážeš z neštěstí vytvořit nadpozemské štěstí!

Později poznamenal obvyklým hlasem: „Čekal jsem tu dnes odpoledne vašeho otce kvůli pronájmu. Má být sepsána smlouva o vyrovnání s věřiteli.“

„Mého otce!“ zvolala a dala mu sbohem.

Když procházela vstupním průjezdem, zaslechla známý hlas: „Mladého pana Price najdu asi v kanceláři?“ Ephraim, který se zatoulal do balírny, se otočil a spatřil ji dveřmi; ještě vteřinku a byla by unikla. Stála a čekala na bouři; vyšla s ním na ulici.

„Anno, co tu děláš?“

Nevěděla, co odpovědět.

„Co tu děláš?“ opakoval ledově.

„Otče – já jsem šla zrovna domů.“

Okamžik váhal. „Půjdu s tebou,“ řekl. Kráčeli k Panské terase beze slov. Svačili beze slov; jen nenapravitelná Anežka neustávala nevhodně škemrat na otci o konečný slib, že smí o Vánocích opustit školu. Zpozdilý nápad! Ale Anežka, rozpálená svým nedávným úspěchem v úloze hospodyňky, se nedala odbýt. Netušila hrozící nebezpečí, špatně pochopila otcovy pohledy a nakonec naléhání příliš přehnala.

„Okamžitě do postele!“ náhle zahromoval. Uvědomila si svůj omyl, bylo však pozdě. Holčička se toužebně podívala na Annu a potom prchla.

„Dnes ráno mi řekli, milostivá slečno,“ spustil Ephraim, sotva Anežka odešla, „že prý mladý Price ráčil včera odpoledne zavítat do našeho domu. Hned mi bylo divné, žes o tom nic neřekla vlastnímu otci; ale nikdy mě nenapadlo, že by má dcera mohla provádět nějaké darebáctví. A dnes odpoledne ses tvářila jako šibeničník, když jsem se tě ptal, kam jdeš. Že bys však lhala, na to jsem nepomyslil.“

„Nelhala jsem,“ začala a umlkla.

„Lhala jsi! Co máš za lubem? Jaké pikle strojíte, ty a Vilda Price? Já to z tebe vymáčknu!“

„Žádné pikle, otče.“

„Tak proč máš tajemství? Proč se poťouchle plížíš z domu, jen aby ses s ním setkala – plížíš se, plazíš se, jako nějaká nestydatá děvka?“

Lakomec byl raněn v jediném místě, kde mu ještě vůbec zbyly nějaké city, vnímavé k bolesti: ve své víře v průzračnou, naprostou čistotu jemu podřízených žen v myšlence i činu.

„Vilík Price přišel včera,“ zahájila Anna zpověď, křídově bílá a klidná, „promluvit si s tebou. Nebyl jsi doma, a tak jsem ho vyslechla já. Řekl mi, že ta směnka na třicet liber, ten modrý papír, je padělaná. Prý na ní zfalšoval podpis pana Suttona.“ Zarazila se a čekala na úder hromu.

„Pokračuj se svým povídáním,“ pravil Ephraim a těžce oddychoval.

„Řekl, že je připraven jít do vězení, jakmile budeš chtít. Ale já mu povídám: ‚Nic takového!‘ Řekla jsem, že se to musí v klidu urovnat. Povídala jsem mu, aby to nechal na mně. K podvodu byl dohnán a myslila jsem si –“

„Chceš snad tvrdit,“ křičel skrblík, „že ten proklatý ničema si sem přijde a přizná se k falšování směnky a ty ho ještě ujistíš, aby to přenechal tobě, že to urovnáš?“ Nečekal na odpověď, vyskočil a rychle kráčel ke dveřím se zřejmým úmyslem prozkoumat padělaný dokument.

„Není tam – není tam!“ volala za ním divoce Anna.

„Co tam není?“

„Ten papír. Já ti to tedy povím, otče. Vstala jsem dnes časně ráno a spálila jsem jej.“

Stařec byl omráčen takovou drzou a ohromující bezbožností.

„Směnka mi přece patřila,“ pokračovala, „já jsem si myslela –“

„Ty sis myslela!“

Nahoře Anežka slyšela jeho vášnivý a sžíravý řev.

„Hanba tobě, Anno! Hanba tobě, nestoudná děvko! Vlastní dcera, a právě zaslíbená jinému muži! Jsi spoluvinna v podvodu! Jsi úskočný darebák! Jsi –“ Zmlkl a pak dodal se zuřivým úšklebkem: „Jindřichovi Mynorsovi o tom řekneš?“

„Řeknu, jestliže si přeješ,“ pravila hrdě.

„Poslyš!“ syčel. „Jestli o tom špitneš jen slůvko Jindřichu Mynorsovi nebo komukoliv jinému, uříznu ti jazyk. Vlastní dcera! Jestli o tom jen slůvko špitneš –“

„Nic nepovím, otče.“

Skončilo to; popelavě šedý strašným vztekem opustil Ephraim místnost.

1. 19 Důležitá železniční křižovatka na severozápad od Londýna, jeden z největších železničních uzlů v Evropě.

2. 20 Senzační proces, velký případ (fr.).

KAPITOLA XII

Dům U Převorství

Nemělo jí být odpuštěno. Dopustila se zločinu příliš obludného, troufalého; míra přetekla. A přitom starcova nesmiřitelná zášť pomalu zeslabovala jeho vládu nad dcerou. Po celý život Annu jímala hrůza a strach z hněvu, který nikdy předtím nedosáhl vrcholu, až teprve onoho dne. Teď však, když poznala a pocítila meze jeho zlosti, uvědomila si, že ji vydrží; kletba byla těžká – spíše mrzutá než těžká – nicméně ji přežila; dál dýchala, jedla, pila a spala; na záhubu člověka otcova moc nestačila. I v tom byla trocha uspokojení – už to nemůže být horší. A ještě větší útěchu jí skýtalo vědomí, že nejen zachránila Vilíka Price, ale zachovala též příhodu v naprosté tajnosti.

Příští den byla sobota, kdy Ephraim obyčejně po snídani dával Anně sovereign na týdenní útraty v domácnosti.

„Tu máš, Anežko,“ pravil, otočil se v křesle, aby viděl holčičce do obličeje, a vytáhl sovereign z kapsičky od vesty, „ujmi se peněz a hleď s nimi vystačit, jak můžeš nejdéle.“ Tónem hlasu kromě toho sděloval: „Strašně se zlobím, ne však na tebe. Přesto se musíš slušně chovat.“

Holčička nepřítomně přijala minci, vylekána tímto důkazem neslýchaného domácího rozvratu. Anna sevřela rty, vstala a odebrala se do kuchyně. Anežka chvíli rozvážně posečkala, potom ji následovala a mlčky jí vydala sovereign.

„Oč tu vlastně jde, Anno?“ troufla se zeptat toho večera.

„Nestarej se,“ odpověděla úsečně Anna.

Anežka sbírala asi k otázce dost dlouho odvahu, vždyť kdysi by byla laškovala s otcem se stejně lehkou myslí jako s Annou. Od té chvíle se Anežka, s trpnou odevzdaností, vlastní jejímu věku, začala vracet k obvyklé náladě. Smířila se s novým stavem a zařídila se podle něho s dětskou přizpůsobivostí. A jestli Annu poněkud mrzel tento příliš nestranný a zdánlivě necitelný postoj holčičky, nedala to nikdy najevo.

Neuplynul ani týden a Anna obdržela od Blaženy lístek se zprávou, že se již úplně uzdravila a že se celá rodina okamžitě vrací do Bursley. Téhož odpoledne, kdy Anna zavěšovala čisté záclony v otcově ložnici, projela ulicí drožka, obtěžkaná četnými zavazadly. Blažena vykukovala z vozu, zamávala a usmála se, a Anna pozdrav opětovala. Byla ráda, že Suttonovi již přijeli, ačkoliv v posledních dnech na ně téměř zapomněla. V sobotu odpoledne navštívil Tellwrightovy Mynors. Anna zrovna meškala v kuchyni; zaslechla ho, jak se kočkuje s Anežkou v předsíni a pak mluví s otcem. Uviděla se s ním od své potupy třikrát a pokaždé tajemná zatrpklost, vědomě a marně potlačovaná, pokazila jejich setkání – bylo nabíledni, že je hluboce rozrušena; z počátku se choval, jako by nepozoroval žádnou změnu, a Anna předešla jeho otázky letmým náznakem, že starosti se týkají otce a nemají s ním nic společného a že by jí bylo milejší o tom vůbec nemluvit. Uklidnil se, a protože dosud nedošel v námluvách tak daleko, aby se mohl odvolávat na milenecká práva, respektoval její přání a všemožně se snažil vrátit její duši klid. Když ho šla přivítat do přijímacího pokoje, zařekla se, že tentokrát už nesmí spatřit žádné stíny. Hned si všiml nového výrazu Annina obličeje.

„Přišel jsem si pro vás; odvedu vás k Suttonovým na svačinu a vůbec na celý večer,“ horlivě oznamoval. „Nesmíte odmítnout. Suttonovi by vás velmi rádi viděli. Již jsem to sdělil vašemu otci,“ dodal. Ephraim zmizel do pracovny.

„Co říkal otec?“ zeptala se bojácně.

„Že máte dělat, co se vám líbí – pochopitelně. Tak jdeme, miláčku. Anežko, že musí jít?“

Anežka souhlasila a slíbila postarat se otci o svačinu i o večeři.

„Vždyť vy půjdete,“ naléhal. Přikývla se zamyšleným úsměvem a Jindřich ji políbil, poprvé před Anežkou. Takový důkaz důvěry naplnil děvčátko pýchou.

„Jsem hotova, Jindřichu,“ řekla Anna čtvrt hodiny později a oba společně zamířili přes ulici k Suttonovým.

„Anno, musíte mi o tom všecičko vyprávět,“ vrhla se Blažena na Annu, sotva se utekly do ložnice. „Jsem tak ráda. Milujete ho opravdově – upřímně? Je do vás strašně zamilovaný. Řekl mi to dnes dopoledne. Povídali jsme si na tržišti hezky dlouho. Můžete si oba gratulovat, vážně.“ A již potřetí zahrnula Annu polibky. Anna se na ni dívala úsměvně, ale mlčky.

„A vy na to nic?“

„Co chcete, abych říkala?“

„Panebože! Vy jste mi ta nejlegračnější dívka, Anno, jakou jsem kdy poznala. ‚Co chcete, abych vám říkala,‘ – no tohle!“ Jiným tónem pak Blažena dodala: „Nemyslete si, že jste nás nějak překvapili. Co vás vede! On totiž Jindřich kdysi – na tom však nezáleží. Víte, maminka a tatínek nabyli tenkrát dojmu, že je něco mezi Jindřichem a mnou. Ale nebyla to pravda, víte – nic vážného. Říkám vám to, abyste nemohla říci, že jsem vám něco zatajila. Kdy bude svatba, Anno?“

„Nemám ani potuchy,“ odvětila Anna a začala se Blaženy vyptávat, jak se uzdravovala.

„Už se cítím báječně,“ pravila Blažena. „Se mnou je to pokaždé stejné. Když něco chytím, stojí to za to, ale brzy se z toho dostanu.“

„Vy jedny povídalky, budete tu ještě dlouho vysedávat?“ Do pokoje vstoupila paní Suttonová. „Blaženko, musíš napsat ty pozvánky na šicí dýchánek. Anno, velmi jste mě potěšila. Budete mu dobrou ženou. Náramně se oba k sobě hodíte.“

Nelíčená radost přátel z jejího zasnoubení nemohla Annu nechat chladnou. Stoupla jí nálada a s ní se vrátila opět naděje na budoucí štěstí. U svačiny připojil k ostatním svá blahopřání i radní Sutton a nasadil lichotivý výraz důvěrné sympatie a pochopení, kterým někteří muži středních let dovedou obšťastňovat mladé dívky. Prvotřídní svačina, zvlášť připravená na počest zásnub, oplývala hojností, na níž by se nikde jinde než v Staffordshiru nebo v Yorkshiru nezmohli – slavnostní svačina, přepychová a pečlivě vybraná, lahodná patru, avšak nelítostná svými nároky na žaludek. Na jednom konci stolu, který se jen blýskal stříbrem, sklem a longshawským porcelánem, lákalo kuře, vařené přes čtyři hodiny; na druhém konci v likéru plovoucí spousta horké vepřové paštiky, že by nasytila celý regiment. Mezi těmito dvěma mísami se nabízely všechny možné druhy pamlsků, jimiž se liší slavnostní svačina od obyčejné a na jejichž jakosti závisí vlastně úspěch celé hostiny: teplé kobližky, teplé měkounké koláčky, horké topinky, sardinky s rajskými jablíčky, biskupské chlebíčky, koláčky s rozinkami, kmínové koláčky, hlávkový salát, domácí zavařenina a domácí šunka. Hodovali přes hodinu, a přece nesnědli ani čtvrtinu lahůdek. Annu, zahrnutou dobrým jídlem a ochotou hostitelů, s radním po levici, s Jindřichem po pravici a s jasným ohněm před sebou, brzy nakazila veselá nálada společnosti. Zapomněla na všechny strasti a těšila se jen z radostné chvilky opětného shledání s přáteli a z přepychu a z pohodlí domu Suttonových. Rozhovor se točil kolem Port Erinu – co a jak tam Suttonovi dělali po odjezdu Anny a Jindřicha. Kdyby byl někdo naslouchal, zachytil by asi takové úryvky: „Znáte to a to místo… Ne, tam ne, za kopcem. Najali jsme kočár a jeli… Počasí bylo prostě… Tom Kelly prý nikdy… A ten malý vlakový průvodčí šel s námi až k parníku… Dočetla jste se ve ‚Zpravodaji‘ o té herečce, co se utopila? Věřte, byla to smutná podívaná. Viděli jsme její tělo zrovna po… Blaženo, budeš zticha?“

„Chudák pan Price, hrozné, že?“ zvolala Blažena.

„Ach, ten život!“ povzdychla paní Suttonová a pohlédla na Annu. „Člověk nikdy neví, co se zase přihodí. Mám vždycky strach někam odjet, aby se něco nestalo.“

Zavládlo ticho. Po svačině odvedla matka Blaženu a přikázala jí napsat dopisy o neprodleném zahájení šicích dýchánků; Anna na chvíli zůstala v salóně sama s oběma muži, kteří začali mluvit o záležitostech Pricových. Ukázalo se, že věřitelé požádali pana Suttona, aby se stal správcem konkurzní podstaty, a že pan Sutton má naději na prodej továrny jako podniku v chodu. Do té doby bude však třeba závod velmi opatrně řídit.

„Jestlipak to Vilík dokáže?“ zeptala se Anna. Otázka jako by pobavila Jindřicha i radního a poskytla jim pohrdlivou a poněkud nepřátelskou kratochvíli na účet Vilíka.

„Ne,“ pravil radní tiše, avšak důrazně.

„Mladý pan Vilém si vede docela dobře v dílnách,“ řekl Jindřich, „ale v kanceláři, jestliže se nemýlím, znamená méně než nic.“

Zarmoucená a zmatená Anna se sklonila, aby schovala obličej, a posunula polštářek. Nesmírně ji zraňoval postoj obou mužů k Vilíkovi Pricovi, oběti okolností a vlastní prostoty. Pochopila, že v něm vidí jen dlužníka, neplnícího závazky, a že Vilíkovo neštěstí nikterak neprobouzí jejich lásku k bližnímu. Jak jen mohou lidé někdy tak srdeční a milí být jindy tak tvrdí.

„Mluvil jsem včera s vaším otcem na schůzi věřitelů,“ řekl radní. „Vy o mnoho nepřijdete. Máte, samozřejmě, přednostní nárok na nájemné za šest měsíců.“ Tónem hlasu se ji snažil uklidnit a zprávou potěšit. Anna nevěděla, co je to přednostní nárok, ani neměla potuchy o nějaké schůzi věřitelů. Horoucně si přála, aby ztratila jak jen nejvíc možno – stovky liber. A když se Blažena přihnala do pokoje, sledována matkou, Anně se ulevilo.

„Vaše ctihodnosti,“ pravila Blažena k otci, „sedm známek na dopisy, prosím.“ Anna tázavě vzhlédla při tomto oslovení. „Vy jste snad nevěděla, že letos bude otec starostou?“ zeptala se Blažena, pohoršena takovou neznalostí. „Ano, všechno bylo rozhodnuto dost pozdě, viď, tati? A zvolený starosta předstírá lhostejnost a přitom je pln pýchy, viď, tati? A paní starostová –“

„Dej pokoj, Blaženko,“ zarazila ji s úsměvem paní Suttonová, „ty jednou přes ten svůj jazyk zakopneš.“

„Maminka mi nařídila mlčet,“ pravila Blažena, „abyste si nemyslela, že se vychloubáme.“

„Ne, já ne!“ protestovala paní Suttonová. „Nic takového jsem neřekla. Anna nás přece zná příliš dobře. Ale nejsem tím starostenstvím tak nadšena, jak se někteří lidé budou domnívat.“

„Nebo jako je nadšena Blažena,“ dodal Mynors.

V půl deváté a v devět hodin opět Anna prohlásila, že musí jít domů; avšak Suttonovi, kteří nyní s nelíčeným zaujetím uvažovali o tajeném předmětu svého zájmu – o starostenství, nechtěli si dát pokazit důvěrný rozhovor odchodem milenců. A tak Jindřich s Annou stanuli na chodníku před domem až skorem o půl desáté a Blažena po žertovném rozloučení zamkla dveře.

„Pojďme se projít kolem statku,“ prosil Jindřich. „Nezdrží vás to více než o čtvrt hodiny.“

Poslušně souhlasila. Cesta vedla v pravém úhlu k Trafalgarské silnici, kolem uhelného dolu, jehož ohně zářily v temné, bezměsíčné podzimní noci, a potom přes pole. Zastavili se na kopečku u starého statku, onoho podivného a smutného zbytku zaniklého zemědělství. Přímo před nimi se táhly lány hořícího železovce – obrovský, rozechvělý koberec ohně, utkaný rudě, nafialověle a ze zvláštních zelení. V pozadí se zdvihaly jako kostlivci siluety důlních věží a pevné tvary pecí a komínů. V dálce odrážela voda kanálu velkolepé osvětlení cauldonských železáren. Výjev tajemný a dostatečně romantický, aby zanítil milostnou vášeň; Anny se však zmocnil chlad, melancholie a nejasná předtucha žalu. „Proč jsem taková?“ ptala se sama sebe a marně se pokoušela setřást chmurnou náladu.

„Co si Vilík Price počne, až bude podnik prodán?“ optala se náhle Mynorse.

„Snad si s tím neštěstím,“ konejšil ji, „nelámete ještě hlavu? Škoda, že jste se nevyhnula soudnímu ohledání, zřejmě to nemůžete vypudit z myšlenek.“

„Ale kdež!“ odporovala s líčenou veselostí. „Napadlo mě to jen tak…“

„Nu, Vilík se bude musit nějak prokousat. Podle všeho vstoupí někde do zaměstnání. Za mnoho to jistě stát nebude.“

Kdyby byl Mynors tušil, co všechno závisí od jeho odpovědi, byl by možná odvětil tónem méně necitelným a méně povrchním. Kdyby mohl vidět, jak sevřela rty, snad by byl ještě později napravil chybu a sám od sebe prohlásil, že bude sledovat Vilíka Price shovívavým zrakem a ochraňovat ho silnou rukou. Ale jakpak měl Jindřich vědět, že zlehčovat Vilíka Price před Annou znamená zlehčovat dítě před matkou? Pro Vilíka Price přece již něco udělal a to ne málo – alespoň tak soudil. A teď ho kromě toho zajímaly jiné věci.

„Vzpomínáte na den, kdy jsme spolu šli do parku?“ šeptal zamilovaně. „Byla neděle. Dosud jsem vám neřekl, že jsem toho večera opustil kapli hned po první písni, když jsem vás tam nenašel, a šel jsem kolem vašeho domu. Nemohl jsem se tomu ubránit. Něco mě pohánělo. Už jsem se chystal vás navštívit, jen abych vás spatřil. A pak jsem si pomyslil, že se to nehodí.“

„Viděla jsem vás,“ odvětila klidně. Jeho vroucnost jí zanesla do duše ještě větší smutek. „Viděla jsem vás, jak jste se zastavil u vrátek.“

„Opravdu? Ale u okna jste nebyla.“

„Viděla jsem vás sklem domovních dveří.“ Odpovídala stále tišeji a neochotněji.

„Tak vy jste mě pozorovala?“ Uchopil ji v temnotě tak prudce a políbil ji tak vášnivě, že se vyděsila.

„Jindřichu!“ vykřikla.

„Říkej mi Jindro,“ prosebně naléhal a stále ji držel rukou kolem pasu, „chci, abys mi říkala Jindro. Nikdo mi tak neříká, neříkal a říkat už nebude.“

„Jindro,“ rozvážně pronesla a s velkým úsilím přeladila mysl na souzvučnou tóninu. Musí ho potěšit, a proto znovu pravila: „Jindro; ano, zní to pěkně.“

Přišla domů za pět minut deset, Ephraim seděl v přijímacím pokoji a četl „Zpravodaj“. Ještě byla prosáklá myšlenkami o povinnosti, pokoře, důsledné vlídnosti a z náhlého popudu se pokusila o smír s otcem.

„Dobrý večer, otče,“ pozdravila, „snad kvůli mně nevysedáváš?“

Byl jako hluchý.

Šla spát, smířena s osudem; smutná, ne však sklíčená. Celý život si zvykala být nešťastná a v něčem jí to přece jen prospělo. Zkušenost ji naučila být svou vlastní paní. Poznala, že se vyrovná se vším – i s chladem bez jakékoli vášně, s jakým přijímala Mynorsovo laskání. Usnula s pevným, téměř nadšeným odhodláním pomoci Vilíku Pricovi v případě potřeby.

Zasnoubení, dosud utajované, se stalo hned po návratu Suttonových z Isle of Man všeobecným námětem klepů. Dvě slovíčka, která v sobotu dopoledne uklouzla Blaženě v tržnici na náměstí svatého Lukáše, nabobtnala a rozmnožila se, až celé město zvučelo novinkou. Annin soukromý majetek dostoupil výše čtvrt miliónu. A Jindřich Mynors, ten prý ví, za čím jde. Co chcete, je jako všichni ostatní. Peníze, peníze! Samozřejmě, není ani pomyšlení, že by se tak hezký a úspěšný muž jako Mynors měl k ní, kdyby se doslova netopila v penězích. To se však mladému Mynorsovi musí nechat, s penězi bude zacházet dobře; můžete se spolehnout, ten na nich nebude sedět, jako na nich seděl Tellwright. Mladý Mynors ale nemusí reptat, čím víc našetřili, tím víc pro něho. Doufejme, že ji oblékne o trochu lépe – pravda, za ty své ošumělé šaty, co v nich chodí, však nemohla; ten starý škrob jí nedá ani halíř. A jazyky čile pracovaly.

Příští neděli čekala Annu úmorná zkouška, ve škole i v kapli. „No tohle!“ jako by bylo napsáno na každém čele, s vykřičníkem k tomu; jednotvárně jí blahopřáli a unavovalo ji to stejně jako bezděčná snaha dovtípit se, co kdo naznačoval nebo nedořekl ze zlomyslnosti, závisti či patolízalství. Dokonce i prodavačky v krámech ji v příštích dnech nedokázaly obsloužit, aniž se bez okolků a zvědavě nezmínily o jejím soukromí. Chovala se při tom tak lhostejně, že všeobecný názor o Anně jako o chladném tvoru bez masa a krve jen zesílil. Ale svůj nezájem nepředstírala, ani se k němu neuchylovala z přílišné nedůvěry. Jak vypadala navenek, tak i cítila. Často ji napadlo, co by se jí asi bylo stalo, kdyby to neurčité „něco“ mezi Jindřichem a Blaženou, k němuž se Blažena přiznala, bylo přivedeno k určitému konci.

„Hancock se vrátil včera večer z Lancashiru,“ oznamoval Mynors, když přišel příští sobotu odpoledne na Panskou terasu. Ephraim byl v pokoji a Jindřich, zřejmě v radostné a vítězné náladě, se obracel na něho i na Annu.

„Hancock je obchodní cestující?“ optala se Anna. Věděla, kdo je Hancock, ale jakýsi vnitřní neklid ji pudil pronášet jalové poznámky, jen aby zakryla, že otec s ní nemluví.

„Kolik?“ zeptal se lakomec.

Jindřich sdělil počet objednávek, uzavřených za čtrnáct dní obchodní cesty.

„Panečku!“ vykřikl skrblík. „To je lepší než spadnout nahý do trní.“ Na větší chválu by se nikdy nebyl zmohl. „Vyděláváte pěkné peníze, co?“

„Vyděláváme,“ pravil Mynors.

„Teď si vzpomínám,“ poznamenal Ephraim nevrle. „Na kdy zamýšlíte svatbu? Nemám v lásce dlouhá zasnoubení, a proto vám to říkám.“ A chladně se po straně podíval na Annu. Jako by jí srdce probodl: „Chce mě dostat z domu.“

„Víte,“ odvětil Mynors, překvapen otázkou i tónem a pohlédl na Annu, hledaje vysvětlení, „téměř jsem o tom neuvažoval. Co tomu říká Anna?“

„Nevím,“ zašeptala; potom dodala odhodlaněji, nahlas a s úsměvem: „Čím dříve, tím lépe.“ Pomyslila si s hořkou a bolestnou vzpurností: „Když chce, abych šla, tak tedy půjdu.“

Jindřich taktně přešel k jiné otázce: „Setkal jsem se včera s panem Suttonem; vyprávěl mi o Pricově domu nahoře v Toft Endu. Patřil panu Pricovi, ale, samozřejmě, byl až po střechu v hypotékách. Věřitelé jej převzali a o Vánocích chtějí prý dům lacino pronajmout – povídal pan Sutton. Vilík a stará hospodyně Sarah Vodreyová se budou klidit, pochopitelně. Tak mě napadlo, že by se nám mohl hodit. Není to špatný dům – lépe řečeno, nebude, až jej opravíme.“

„Kolik za něj žádají?“ vyptával se Ephraim.

„Dvacet pět až dvacet osm liber. Je to pěkný, velký dům – čtyři ložnice a velmi dobrá zahrada.“

„Čtyři ložnice!“ zvolal lakomec. „Co si počnete se čtyřmi ložnicemi? Budete si musit držet služku.“

„Samozřejmě, že budeme mít služku,“ odtušil Mynors s klidnou zdvořilostí.

„Mohli byste dostat jeden z těch nových domů u parku za patnáct liber a stačil by vám až až,“ odporoval lakomec marnotratným snům.

„Ta část města se mi nezamlouvá,“ pravil Mynors. „Na můj vkus je příliš nová.“

Po svačině, když Jindřich s Annou si vyšli na sobotní večerní procházku, Mynors pojednou navrhl: „Proč bychom si nemohli zajít k Pricovům a prohlédnout si jejich dům?“

„Nebude to vypadat, že je vyháníme, kdybychom si náhodou ten dům vzali?“ zeptala se.

„Že je vyháníme! Vilík musí odejít tak jako tak. K čemu by teď měl dům? A kromě toho dům už patří věřitelům. Proč bychom si jej nemohli vzít jako kdokoliv jiný, jestli se nám bude hodit?“

Anna nenalezla odpověď a dosti pokojně se podřídila jeho vůli; nicméně nemohla zcela zapudit pochybu, že si Vilíka Price zase jednou vybrali za oběť. A mnohem víc než tento nelogický pocit ji znepokojovala niterná jistota, které nabyla náhlým vnuknutím, že otec se jí chce zbavit. Tak nesmiřitelně ji tedy nenávidí! Nikdy, nikdy se jí nic tak hluboce nedotklo. Rána byla tak krutá, že ji otupila k necitelnosti, všechno se jí zdálo bezvýznamné a ztratila úplně vůli. Kráčela k Toft Endu jako ve snu.

Pricův dům, někdy nazývaný dům U Převorství podle pověsti o převorství, jež prý tu kdysi bývalo, stál uprostřed ubohého, živořícího předměstí Toft Endu, které přikrývalo úbočí vrchu jako roztrhaný šátek na krk. Dům byl postaven z červených cihel na konci osmnáctého století, měl dvě průčelí, malá, souměrně rozložená okna a komín na obou koncích, a hleděl na západ přes kouř města ke kopcovitému obzoru. K domu patřila dlouhá, úzká zahrada, rovnoběžná se silnicí. Těsně za ní stála neužívaná hrnčírna, věkem značně zchátralá. Na severní straně se rozkládal malý sad planých a uvadlých ovocných stromů, uzavřený cihlovou zdí, která obháněla celou zahradu. Na několika místech zeď podlehla náporům klukovských generací a průrvami byla vidět šedězelená pole, potečkovaná několika opuštěnými důlními jámami. Šachty, nedokonale chráněné zříceným zdivem, měly zvláštní neblahý a bezútěšný vzhled a vyvolávaly představy temných a tajemných hlubin, obývaných nešťastnými duchy těch, kteří se tam lopotili v dobách, kdy být horníkem znamenalo být otrokem. Jako celek vypadaly dům i zahrada nějak zahanbeně a truchlivě, s omšelým smutkem, postupně převzatým od svých obyvatelů za dlouhá léta soužití. Jinak byl dům bytelný a vzduch na oné výšině svěží a čistý.

Mynors marně zvonil u domovních dveří, obešli tedy dům a v ovocném sadu objevili Sarah Vodreyovou, jak sundává prádlo ze šňůry – drobounkou, zchřadlou postavičku s řídkými šedivými vlasy, s drobným obličejem trvale nakyslého vzezření a kostnatýma rukama, zkroucenýma revmatismem.

„Moc mě zlobí revma,“ pronesla v odpověď na pozdrav, „sotva se pohnu a ještě mám udržovat v čistotě tendle dům – učiněná ratejna. Ne; Vilík nejni doma. Je v továrně jako dycky – sobota, nesobota. A já tu žiju sama celý den a každý den. Ale už brzy se budem stěhovat, počítám – a to jsem tu žila osmadvacet let! Chvála Bohu, zbývá pro mě ještě zámek tam nahoře. A nebudu litovat, až On mě povolá.“

„Jistě se cítíte opuštěná, slečno Vodreyová,“ pravil Mynors. Věděl přesně, jak mluvit s touhle dámou, která strávila život jako moucha mezi dvěma okenními tabulkami a v jejíž hlavě utkvěly jen tři myšlenky, totiž: že Bůh a ona jsou v důvěrných vztazích; že je a vždy byla nepostradatelná pro Pricovu rodinu; a že její sociální postavení vysoko převyšuje postavení služky. „Škoda, měla jste se vdát,“ dodal Mynors.

„Já, a vdát se! Co by si oni byli beze mě počali? Ne, ne, pro mě manželství není a nikdy nebylo. Propadla bych se hanbou, kdybych měla okounět po dvoře u kaple jako ty staré panny po bohoslužbě a číhat na toho nového duchovního – na mladého pana Sargenta. Když seno běhá za kobylou, slečno Terricková, bude tvrdá zima – tolik říkám já.“

„Slečna Tellwrightová a já hledáme dům,“ jemně přerušil Mynors vodopád slov a významně na ni pohlédl, což slečna Vodreyová ocenila. „Slyšeli jsme, že vy a Vilík hodláte odejít, a tak jsme sem přišli, abychom se tu porozhlédli, jestliže vám to nevadí.“

„Tak, tak, rozumím,“ řekla, „pojďte dál. Ale musíte brát věci, jak jsou, a nekoukat na nepořádek, slečno Terricková.“

Ponurý a neúpravný vnitřek domu odpovídal vnějšku. Prošlapané koberce, bezbarvé tapety odchlípené od stěny, stropy skorem černé, barva ze dřeva nábytku téměř vydřena, opotřebovaný nábytek vypadal, jako by se chtěl rozpadnout v zoufalství na kousky, kdyby byl přinucen podstoupit hrozící muka dražebního výprodeje. Anně se však zdály pokoje překvapivě veliké a bylo jich tolik! Připadala si jako při prohlídce obrovského obydlí, zámku, kde se na neočekávaných místech každou chvíli objevují podivné komnaty. První poschodí překonalo nevlídností i přízemí – bylo siré, chladnější a zcela bezútěšné.

„Tohle je nejlepší ložnice,“ řekla slečna Vodreyová. „Mimořádně velká místnost! Teď jí nikdo neužívá. Spal tady on. Vilík spí vzadu.“

„Velmi hezký pokoj,“ lichotivě souhlasil Mynors a přeměřil jej, podobně jako všechny ostatní místnosti, metrem a zapsal si rozměry do notýsku.

Anna, celá nesvá, bloudila okem po pokoji s jeho holou postelí a vetchým mahagonovým nábytkem.

„Jsem ráda, že se oběsil v továrně, a ne zde,“ pomyslila si. Potom zvedla zraky k oknu. „Jaký nádherný výhled!“ poznamenala k Mynorsovi.

Všimla si, že našel v domě zalíbení. Ten prozíravý chlapík si cenil domu ne v jeho podobě nynější, nýbrž v budoucí, až bude opatřen novými tapetami, všechno nově natřeno, všude nový nábytek, až budou vyplněny spáry mezi cihlami na vnějších zdech a zahrada nově osázena; všechno vyčištěno, vyblýskáno, opraveno. A není divu, že si místo oblíbil. Dům byl velký, pozemku, co srdce ráčí. Zídka kolem zahrady zajišťovala soukromí, po němž novomanželé pudově touží; nic nebránilo výhledu až na obzor, vzduch jste tu dýchali nejčistší z celého Pětiměstí. A nájemné bylo nízké, protože většina těch, kdo si mohli dopřát takový dům, by se nikdy neuráčila bydlet v tak nemoderní čtvrti, stižené velkou bídou.

Když vyšli z domu, pokračovali v procházce vzhůru na kopec a potom zabočili doleva na silnici z Hanbridge do Moorthornu. Pod nimi se rozkládalo letité, avšak nikterak vznešené město, neladná směs domků z hnědých cihel, utopených v hustém černém mraku dýmu. Zlatý anděl na radnici se leskl ve večerním světle a tmavá, podsaditá věž farního kostela, poslední památka na minulost, se chmurně a zatvrzele tyčila uprostřed beztvarých stavení, která ji obklopovala. Na sever a východ se táhly až k obzoru dlouhé míle vřesovišť, tu a tam znetvořených uhelnými doly a mračnými vískami. Přes velkou louku u jejich nohou se loudala kolem opuštěných šachet lidská postava. Oba neznámého poznali.

„Tamhle jde domů Vilík Price,“ pravil Mynors.

„Vypadá unaveně,“ pronesla. Ulevilo se jí, že ho nepotkali u domu.

„Řekněte,“ začal vážně Mynors po chvilce mlčení, „proč bychom se nevzali brzo, když to starý pán zřejmě čeká. Poslední dobou není zrovna nejpříjemnější, viďte?“

Byla to jediná Mynorsova zmínka o otcově náladě. Přikývla. „Jak brzy?“ zeptala se.

„Právě jsem na to myslel. Dejme tomu, že to s tím domem dobře dopadne. Nedám to tam do pořádku dříve než do poloviny ledna – nemohu začít, dokud se ti lidé neodstěhují. Řekněme – začátkem února?“

„Ano.“

„Můžete být do té doby připravena?“

„Jistě,“ odpověděla. „Snadno.“

„Tak tedy určíme únor?“

„Pak je tu ještě Anežka,“ řekla.

„Ano; a stále tu bude Anežka. Váš otec si bude musit najít hospodyni. Vy a já se přece dokážeme o Anežku postarat, žádné strachy.“ S něhou v hlase rozptýlil její obavy.

„Proč ne únor?“ uvažovala. „Proč ne zítra, když mě otec chce dostat z domu?“

Vše bylo dohodnuto.

Neuplynulo ani čtrnáct dní a Jindřich oznamoval: „Najal jsem Převorství, jestli proti tomu nic nemáte.“ Od té doby nenazval dům jinak než Převorství.

Večer po této horlivé zprávě nastávající tragédie se o krůček přiblížila. K Tellwrightovům vběhla Blažena ve skromných večerních šatech a v bílém kabátu – rozčilená, uspěchaná a důležitá – a chtěla mluvit s Annou. Venku čekal kočár. Ona s otcem a matkou se prý mají účastnit velmi důležité večeře v domě hillportského starosty – týká se prý příštího starostenství pana Suttona. Stará Sarah Vodreyová k nim právě poslala děvče se vzkazem, že se necítí dobře, a byla by vděčná, kdyby ji navštívila paní Suttonová nebo Blažena. Zvolila si tu nejnevhodnější dobu, ale Sarah je stará vrtošivá neposeda a ví, jak strašně je paní Suttonová hodná. Nemohla by Anna zaskočit do Toft Endu? A vyšla by laskavě ke kočáru a ujistila by osobně paní Suttonovou, že o starou Sarah bude postaráno? Jinak by si totiž maminka vzala určitě do hlavy nějaký pošetilý nápad, obávala se Blažena.

„Anno, je to od vás velmi hezké,“ pravila paní Suttonová, když Anna vyšla před dům s Blaženou. „Spíše však půjdu sama. Ta stará chudinka by se ještě mohla urazit a Blažena mě velmi dobře zastane v tom hillportském podniku, o který beztak mnoho nestojím.“ A již napůl vylezla z kočáru.

„Nic takového,“ prohlásila pevně Anna a tlačila ji zpátky. „Půjdu ze srdce ráda a udělám, co budu moci.“

„Tak je to správné, Anno,“ pronesl radní z temnot kočáru, odkud zářila pouze jeho náprsenka. „Blaženka řekla, že jistě půjdete, a jsme vám za to velmi zavázáni.“

„Asi to nebude nic vážného,“ pravila Blažena, sotva se povoz rozjel. „Sarah takhle nezahrála mamince poprvé.“

Když Anna otevřela zahradní vrátka Převorství, rozpoznala postavu mezi bujnými keři, kterým nikdo nebránil v růstu, takže téměř splývaly přes úzkou cestičku, vedoucí k hlavním domovním dveřím. Byla hustá a tajemná noc – noc, jakou si volívá smrt. Anna sebou prudce trhla v nejasné hrůze ze zjevení.

„Kdo je tam?“ řekl ostře jakýsi hlas.

„To jsem já,“ odpověděla Anna. „Slečna Vodreyová poslala pro paní Suttonovou, aby se na ni přišla podívat, ale paní Suttonová nemůže, tak jsem tu místo ní já.“

Postava se pohnula; byl to Vilík Price. Zíral jí do obličeje a Anna rozeznávala smrtelně zsinalou barvu jeho tváří.

„Vždyť je to slečna Tellwrightová!“ zvolal. „Pojďte, prosím, dovnitř, slečno Tellwrightová.“

Následovala ho s tlukoucím srdcem, rozčilená, plna obav. Domovní dveře byly dokořán otevřeny a na konci ponuré chodby svítilo mdlé světlo otevřenými dveřmi kuchyně. „Tudy,“ pravil. Ve velké, holé kuchyni s kamennou podlahou seděla sklesle Sarah Vodreyová se zavřenýma očima ve staré houpací židli těsně u vyhaslého sporáku. Okno, vedoucí na ulici, jímž Sarah zavolala z posledních sil na dítě, které doběhlo pro paní Suttonovou, bylo otevřeno. Na kuchyňském stole stál špinavý šálek s miskou, konvice na čaj, chléb, máslo a zapálená svíčka – jediné osvětlení místnosti.

„Přijdu domů a tohle tu najdu,“ řekl.

Žalostný výjev Annu na okamžik vylekal a zbavil ji řeči.

„A tohle najdu,“ opakoval, jako by vinil Boha ze zášti; pozvedl svíčku, aby ukázal tělo ženy, zřejmě v bezvědomí. Vráskami zbrázděný obličej Sarah horečně planul a rysy byly staženy ve výraz nevýslovné úzkosti; ruce jí bezvládně visely; oddychovala jako uštvaný pes.

„Chtěl jsem jí včera zavolat doktora,“ pokračoval, „ale nechtěla o tom ani slyšet. Od té chvíle, co jste navštívila s panem Mynorsem náš dům, ustavičně jej uklízela odshora dolů. Prý možná zase brzy přijdete a nemůžete se prý dívat na takový nepořádek. Žádné důvody na ni neplatí.“

„Měl byste raději doběhnout pro lékaře,“ řekla Anna.

„Zrovna jsem se vypravil, když jste přišla. Poslední dobou si více stěžovala na revmatismus a na bolesti v bocích.“

„Teď jděte; přiveďte pana Macphersona, zastavte se u nás a vyřiďte jim, že tu zůstanu přes noc. Počkejte vteřinku.“ Všimla si jeho vyčerpání z nedostatku jídla a ukrojila mu tlustý krajíc chleba s máslem. „Snězte to po cestě,“ dodala.

„Nemohu jíst; udusí mě to.“

„Aťsi vás to udusí,“ řekla, „musíte to do sebe dostat.“

Byl dítě sterého žalu a jako s dítětem se s ním také musí zacházet. Sotva Vilík zmizel, odložila klobouk a kabát a rozsvítila lampu; plyn v kuchyni nebyl.

„Co je to za světlo?“ zeptala se nevrle stařena, která se probrala a vzpřímila se na židli. „Mám strach, že nepřipravím Vilíkovi včas svačinu. Copak se stalo, slečno Terricková?“

„Není vám zcela dobře, slečno Vodreyová,“ odvětila Anna. „Kdybyste mi ukázala svůj pokoj, pomohla bych vám do postele.“ A nedala stařeně ani chvilku na rozmyšlenou, uchopila zesláblou chudinku pod pažemi a domlouvajíc jí, podpírajíc a zpola nesouc, dopravila ji do postele. Konečně ležela na úzké žíněnce a vyčerpaně popadala dech. Byl to poslední výkon nešťastné Sarah.

Anna rozdělala oheň v kuchyni a v ložnici, a když se Vilík vrátil s doktorem Macphersonem, voda vřela a čaj byl hotov.

„Měl byste si vzít k ruce nějakou ženu,“ řekl v kuchyni úsečně lékař, jakmile Sarah vyšetřil. „Třebas sousedku na dnešní noc a časně ráno vám pošlu ošetřovatelku z nemocnice. Stěží tu ovšem pomůže. Vaše hospodyně umírá přinejmenším již dva dny. Má zánět osrdečníku a pohrudnice. Ani nemohu spočítat počet dechů za minutu a horečku má tak vysokou, jak jen vůbec možno. Jsou to následky revmatismu a k tomu se ještě nachladla. Hrubá nedbalost a naprostá neopatrnost! Taková práce mi jde na nervy.“ Zlobně se obrátil na Vilíka. „To bych rád věděl, pane Price, co jste si, k čertu, představoval, že jste pro mě neposlal dříve.“

Vilík, zakřiknutý a s pocitem viny, se nezmohl na slovo. V oku se zračila pokorná toužebnost „Obětního beránka“[21] od Holmana Hunta.

„Pan Price jí chtěl zavolat lékaře,“ bránila ho vřele Anna, „ale ona odmítla. Pan Price je celý den v továrně až pozdě do noci. Jakpak měl vědět, že je jí zle? Vždyť pořád chodila.“

Lékař překvapeně pohlédl na Annu a ihned změnil tón hlasu. „Ano,“ řekl, „to je podivné. Nechápu, jak se dokázala udržet na nohou. Člověk nikdy neví, k čemu se umíněná ženská přinutí. Léky pošlu ještě dnes v noci a sám přijdu s ošetřovatelkou časně z rána. Zatím pečlivě dodržujte mé příkazy.“

Ta noc se navždy vštípila Anně v paměť; strašidelné pokoje, plné ozvěn a stínů; nekonečné cesty nahoru a dolů po schodech a chodbách; Vilík, který nehnutě seděl v kuchyni, bez práce, protože neměl co dělat; Sarah, ustavičně lapající po dechu na nízké posteli na kolečkách; najatá žena z horního konce ulice, buclatá, milá, užitečná, ale téměř prostoduchá svými nekonečnými, jednotvárnými projevy soucitu.

K ránu Sarah Vodreyová naznačila, že si přeje promluvit.

„Už jsem dobojovala,“ zašeptala Anně, jež u ní zůstala sama v ložnici, „dobojovala jsem; udržela jsem si víru. Tam v té krabici najdete peněženku. Je v ní sedmnáct liber a šest šilinků. Stačí na pohřeb a Vilík si musí nechat zbytek. Bylo by tam zůstalo více pro toho hocha, ale on mi poslední dva roky nezaplatil služné. Nikdy jsem ho o peníze neobtěžovala.“

„Vilíkovi to neříkejte,“ prudce vyhrkla Anna.

„Potěš vás pánbůh, ani za nic,“ pravil ten umírající dříč; potom se zdálo, že klímá.

Anna vstoupila do kuchyně a poslala pomocnici nahoru.

„Jak je jí?“ zeptal se Vilík a pořád strnule seděl. Anna zavrtěla hlavou. „Zrovna si říkám, že tu ani ona, ani já dlouho nezůstaneme,“ pravil s unaveným úsměvem.

„Cože?“ vyděšeně zvolala.

„Pan Sutton zařídil prodej naší továrny jako podniku v chodu – kupují jej nějací lidé z Turnhillu. Odjedu do Austrálie; není tu pro mne místo. Věřitelé mi slíbili, že mi ponechají dvacet pět liber a navíc mohu dostat podporu na cestovné. Bursley brzy o mně nebude vědět. Ale – ale – stále budu na vás vzpomínat a na to, co jste pro mě udělala.“

Toužila pokleknout u jeho nohou, těšit ho a hlasitě se zpovídat: „Já, já jsem tě zničila, dohnala tvého otce k okrádání služky, k zločinu, k sebevraždě; tebe jsem dohnala k podvodu a vyštvala jsem tě z domu a tvá stará služka si přivodila smrt, když pro mne uklízela tvůj dům. Ublížila jsem ti a miluji tě jako matka, protože jsem ti ublížila a protože jsem tě zachránila před vězením.“

Neřekla však nic leč: „Leckdo z nás vás bude postrádat.“

Nazítří Sarah Vodreyová zemřela – ona, jež za život poznala jen pouta otroctví a fanatismu. Za padesát let ustavičné lopoty vysloužila si lásku jediného člověka a peníze tak na svůj pohřeb. Vilík Price se ubytoval v laciném podnájmu u ženy, která pomáhala oné noci, kdy se Sarah zhroutila. Do Austrálie měl vyplout před Vánocemi. Opuštěné Převorství vydalo roztřesený nábytek stěhovacímu vozu z Hanbridge, kde křehoučká dřevíčka ztratila v dražební síni svou totožnost v míchanici jiných dřevíček a přestala žít. Potom zedník, omítač, malíř a tapetář přišli do Převorství a hvízdali tu a zpívali tu.

1. 21 Obraz Holmana Hunta. Je výsledkem Huntovy cesty do Sýrie a tehdejší Palestiny, kde chtěl načerpat inspiraci ke svým obrazům, znázorňujícím výjevy z Písma. Jeho „Obětní beránek“ je osamělé zvíře, které smutně postává na březích Mrtvého moře.

KAPITOLA XIII

Bazar

Wesleyánský bazar, největší podnik svého druhu, o jakém se Bursleyanům nikdy ani nesnilo, se rozrostl postupně v široký oblak, který zaplnil celý společenský obzor. Paní Suttonová, organizátorka stánku nedělní školy, přiměla všechny přátele k službě a čtrnáct dní po smrti Sarah Vodreyové Anna, a dokonce i Anežka obětovaly mnoho ze svého volného času práci, každým dnem urychlované pod tlakem stále bližšího vrcholného okamžiku. Zaměstnání Anně prospívalo, neboť vyžadovalo všech jejích sil a rozptylovalo myšlenky. Jednoho rána však paní Suttonovou náhle napadlo, že by se Anna v tomto důležitém období svého života měla zabývat jinými věcmi. Anna zašla k Suttonovým a odevzdávala dohotovené oděvy.

„Drahoušku,“ pravila paní Suttonová, „jsem vám nesmírně zavázána za vaši píli. Mám však dojem, že byste si měla připravovat výbavu, když se v únoru vdáváte.“

„Výbavu!“ neplodně opakovala Anna; tu si vzpomněla na Mynorsovu otázku tam na kopci: „Můžete být připravena?“

„Ano,“ říkala paní Suttonová, „ale možná, že si již všechno hezky potichu obstaráváte.“

„Povězte mi,“ pravila Anna se zájmem, „už jsem se vás na to chtěla zeptat: všechno prádlo do domu a podobné věci má obstarat nevěsta?“

„Za mých mladých let tomu tak bývalo; ale všechno se mění. Nevěsta přinesla věnem ženichovi všechno prádlo pro dům a pro sebe měla šatů alespoň na rok; to bylo pravidlem. Tehdy jsme si všechno šily doma – všecičko; měly jsme pro ty věci ‚spodní zásuvku‘ – tak jsme jí říkaly –, kam jsme je ukládaly. Jakmile dívka oslavila patnácté narozeniny, hned začala šít do ‚spodní zásuvky‘. Ale tyhle věci se pořád mění, dnes je to snad jiné.“

„Kolik myslíte, že by stál nákup všeho dohromady?“ tázala se Anna.

V tom okamžiku vstoupila do pokoje Blažena.

„Blaženko, Anna by chtěla vědět, kolik by stál nákup výbavy a prádla pro dům. Co říkáš?“

Blažena odpověděla bez váhání: „Dvě stovky nejméně.“

Paní Suttonová porozuměla výrazu Annina obličeje a povzbudivě se na ni usmála. „Hloupost, Blaženko! Při šetrnosti by jste to jistě dokázala za sto liber, Anno.“

„Proč by Anna na tom měla šetřit?“ stručně se optala Blažena.

Anna si zašla rovnou přes silnici k svému otci a požádala ho o sto liber z vlastních peněz. Od večírku u Suttonů s ním nepromluvila ani slovo, kromě nejnutnějších případů.

„Co se zase chystá?“ vztekle se zeptal.

„Musím si koupit věci na svatbu – šaty a prádlo, otče.“

„Aha! Šaty! Šaty! Jaké šaty chceš? Pár liber to spraví.“

„A ještě všechno prádlo pro dům.“

„Prádlo! To není žádná tvoje povinnost.“

„Ano, otče, je.“

„Povídám, že není,“ zařval.

„Vždyť jsem se ptala paní Suttonové a ona říká, že ano.“

„Nemáš nic jiného na práci než žvanit o svých záležitostech po celém Bursley? Povídám, že nemáš žádnou povinnost kupovat prádlo, a to musí stačit. Jdi a připrav oběd. Už je skorem poledne.“

Téhož večera, když Anežka odešla spát, Anna znovu zahájila boj.

„Otče, musím dostat těch sto liber. Opravdu musím. Myslím to vážně.“

„Myslíš to vážně! A co?“

„Že musím dostat těch sto liber.“

„Koukej, děvče, radím ti, dej si pozor na jazyk. Ona to myslí vážně!“

„Nemusíš je přece dát hned teď,“ pokračovala.

Zachmuřeně na ni zíral.

„Nedám ti nic. To je věcí Jindřicha, aby koupil prádlo pro domácnost.“

„Otče, není.“ Hlas se jí zlomil, ale jen na okamžik. „Žádám tě o své vlastní peníze. Chceš mě zřejmě učinit nešťastnou zrovna před svatbou.“

„Kéž bys nikdy nebyla poznala Mynorse. Naplnilo tě to pýchou a zpupností.“

„Žádám tě jen o své vlastní peníze.“

Její klidné naléhání ho přivádělo k šílenství. Vyskočil ze židle, lomozně vyšel z pokoje a Anna ho slyšela, jak škrtá sirkou ve své pracovně. Zanedlouho se vrátil a zlobně hodil před ni na stůl šekovou knížku a záznamní knížku. Vkladní knížku mívala u sebe, aby se nemusila zdržovat, když ukládala do banky.

„Tu máš,“ opovržlivě řekl, „seber si svých pět švestek a už na mě nepromluv. Seber si je a dělej, co se ti uráčí. Pro mě a za mě si strč své prachy třeba do kanálu.“

Příštího večera se objevil Jindřich. Všimla si jeho vážného výrazu, ale vlastní starosti ji natolik zaměstnávaly, že se jeho obličejem více nezabývala a přikročila ihned k zamýšlenému rozhovoru. Byl chladný listopadový večer, avšak skrblík, rozhněvaný a zachmuřený, se raději usadil v nevytopené pracovně. Anežka dělala v kuchyni početní úkol.

„Jindřichu,“ začala Anna, „měla jsem rozmíšku s otcem a musím vám o tom povědět.“

„Ne snad kvůli svatbě, doufám,“ řekl.

„Kvůli penězům. Na vdavky potřebuji spousty peněz – to jistě chápete, Jindřichu?“

„Pročpak?“ tázal se.

„Musím si doplnit šatník,“ pravila, „a koupit všechno prádlo pro domácnost.“

„Vy tedy kupujete prádlo pro dům?“ Zpozorovala, jak se mu při její zprávě ulevilo.

„Samozřejmě. Řekla jsem proto otci, že potřebuji sto liber, a on mi je nechtěl dát. A když jsem mu nedopřála pokoje, rozzlobil se – výdaje peněz nepřenese přes srdce, vždyť sám dobře víte – a nakonec se přímo rozzuřil a hodil mi mé vkladní knížky a prohlásil, že už nechce o mých penězích ani slyšet.“

Jindřichův obličej roztál v smích a Anna se také nemohla zdržet úsměvu. „Ohromné!“ řekl. „Nic lepšího jsme si nemohli přát.“

„Chci, abyste mi řekl, kolik mám v bance,“ pravila. „Ukládám jen čas od času, a to ještě v šecích.“

Prozkoumal všechny tři knížky. „Slušná sumička,“ řekl, „něco přes dvě stě padesát liber. Můžete vystavovat šeky po libosti.“

„Vypište mi šek na dvacet liber,“ pravila. Jindřich psal a Anna dodala: „Jindřichu, až se vezmeme, budete se muset toho všeho ujmout.“

„Ano, ovšem, nestarejte se, drahoušku. Ale vaše peníze budou patřit vám. Měla byste mít smluvní výminku. Váš otec však nic neříká a není na mně, abych se do toho pletl.“

„Otec teď nebude říkat nic,“ pravila. „Jindřichu, vy jste se mě nikdy na peníze nevyptával; když už jsme v penězích, mohu vám sdělit, že podle otce mé jmění má hodnotu padesát tisíc liber.“

Muž obchodu byl udiven a nepopsatelně nadšen. Tvář mu zářila potěšením.

„To snad ne!“ naoko se vzpěčoval uvěřit.

„Alespoň otec to tvrdí a dal mi také číst seznam akcií a tak dále.“

„Z počátku budeme postupovat opatrně,“ prohlásil slavnostně Mynors. Neočekával více než patnáct až dvacet tisíc liber, a již z představy takového obnosu se mu točila hlava. Byl nyní rád, že najal dům v Toft Endu pouze na rok. Viděl se už jako hlavní osobnost v celém Pětiměstí.

O něco později téhož večera se Jindřich, jen tak mimochodem, zmínil o věci, která ho tížila, když vstupoval do domu Tellwrightových, jež se však pod dojmem zprávy o ohromném bohatství scvrkla na bezvýznamnou záležitost. Titus Price byl pokladníkem stavebního fondu, na jehož podporu byl určen výtěžek bazaru. Po jeho smrti ho nahradil Mynors a onoho dne kontroloval výkazy; zjistil, že chybí padesát liber.

„Bude to hrozné pro Vilíka, jestli se to roznese,“ řekl, „pověst takového druhu by ho provázela až do Austrálie.“

„Ach, Jindřichu, to je strašné!“ zvolala, zmožena lítostí. „Nesmíme dopustit, aby se to lidé dozvěděli. Zaplaťme ty peníze sami. Musíte je zanést do knih a nic nepovědět.“

„To nemohu,“ řekl pevně. „Nesmím měnit záznamy. Při nejmenším nemohu měnit zápisy ve vkladní knize, ani stvrzenky. Revizor účtů by to ve vteřince odhalil. A krom toho bych nesplnil povinnost, kdybych podobnou věc tajil před superintendentem. Buď jak buď, musí o tom vědět on a snad ještě hospodáři.“

„Ale můžete na ně naléhat, aby mlčeli. Řekněte jim, že to spravíte. Napíši ihned šek.“

„Hodlal jsem opatřit těch padesát liber sám,“ řekl. Teď to byl pro něho směšný obnos.

„Nechte mě tedy zaplatit alespoň polovinu,“ žádala.

„Když si to přejete, prosím,“ dodal a mírně se usmíval její horlivosti. „Ta věc se musí udržet v tichosti – jinak by způsobila strašlivý skandál. Chudák stará!“ nedbale dodal. „Jistě se dostal do úzkých a mínil peníze vrátit – jako všichni jemu podobní.“

Avšak Mynors se ani nepokoušel předstírat duševní skleslost nebo útrpný soucit nad chybami zemřelého hříšníka. Padesát tisíc liber mu křepčilo v mozku divokým tancem.

Anna se pohroužila do myšlenek o pohromách Vilíka Price. Úpěnlivě se modlila, aby nikdy nepoznal opravdovou hloubku otcova pádu. O ubohé krádeži mzdy Sarah Vodreyové bude Anna navždy mlčet jako hrob, nyní je třeba ještě pohřbít Titův nový delikt, který by každý považoval za svatokrádež, do nebe volající. I Vilíka (vždyť se sám přiznal k podvodu) by mohla duše méně oddaná než Annina podezírat z účastenství na zpronevěře; ale Anna věděla, že něco takového není možné.

Mynors zase jednou prokázal svou opatrnou rozvahu, a sotva pominulo první opojení, nedotkl se již v rozhovoru Annina majetku. Uvažovali o budoucím společném životě, jako by tu ani nebylo oněch padesáti tisíc liber. V zájmu obou si přál vyhnout se jakýmkoliv půtkám s lakomcem alespoň do té doby, kdy jako Annin manžel bude moci důstojně a účinně trvat na jejích právech, pokud by to bylo nutné. Nepředvídal snad přímo nesnáze, nezapomínal však, že všechny Anniny papíry drží zatím Ephraim. Mynors nikterak nespěchal s šířením majetku. Den má přece dvacet čtyři hodin, rok tři sta šedesát pět dní a čeká ho ještě dobrých třicet let života; na záměry s těmi padesáti tisíci mu zbyde po svatbě času až až. Zatím sdělil Anně, že dal stranou dvě stě liber na koupi nábytku pro Převorství – skromná částka, pravda, nicméně dostatečná. Měl zásadu – kupovat po jednom kusu, vždycky použitý nábytek, ale vždy dobrou jakost. Nastala sháňka po zboží a Anna brzy podlehla jejím nevinným radostem. Při obstarávání šatstva a prádla pro domácnost se však pořád potýkala s obtížemi – nejdřív dobyla potřebné peníze na otci za tak drahou cenu a teď zase nastávající bazar zaměstnával úplně a zcela paní Suttonovou i Blaženu, takže nevyšetřily ani chvilinku, aby mohly Anně pomoci při nákupech. Ženy se dohodly, že si Anna opatří celou výbavu již hotově ušitou a že první týden v novém roce (přežije-li vůbec paní Suttonová ten zpropadený bazar) bude věnován jen a jen Anně.

Za nocí, kdy Anna měla dostatek času na úvahy, žasla, jak mohla během dne, v ruchu kolem bazaru a při vybírání nábytku s Mynorsem, zapomenout na své starosti. Ale nikdy neusnula, aniž pomyslila na Vilíka, a ze srdce doufala, že už ho nepostihne žádná další pohroma. Případ zpronevěřených padesáti liber byl uzavřen a Anna odevzdala Mynorsovi šek na dvacet pět liber. Mynors obeznámil s celou záležitostí superintendenta a pan Banks rozhodl, že je třeba informovat oba hospodáře farnosti. Dále již tajemství o skandálu nemělo proniknout. Avšak může tajemství, sdílené pěti osobami, zůstat tajemstvím? ptala se Anna sama sebe.

Bazar probíhal s triumfálním úspěchem, jaký neměl pamětníka, a stánek nedělní školy získal každého večera první místo mezi sedmi stánky co do obratu. Čtvrtého a posledního večera, v sobotu, odehrávaly se v radnici ztřeštěné a veselé výjevy jako o masopustu. Do pěti hodin bylo prodáno zboží za čtyři sta dvacet liber a všichni hořeli touhou dotáhnout výtěžek na pět set liber. Cena vstupného byla snížena na tři pence, aby i řemeslník mohl utratit svou mzdu za vznešenou věc. Vyvolavači neúnavně pobízeli zástupy lidí, tísnící se uprostřed haly na podlaze chráněné papíry, a zásobovali tak kupujícími sedm stánků, rozestavených kolem dokola jako sedm besídek krásy, potažených suknem, naparáděných, samá květina, a dosud naplněných nesčetnými užitkovými i ozdobnými výrobky. Nejen že byl kůň přiveden k ohlávce, byl i donucen strčit do ní hlavu – mnozí z těch, kdo by se venku smáli, že mají pro strach ze zloděje uděláno, byli tu otevřeně, nestoudně okrádáni před zraky duchovních a vedoucích třídy. Kytice se prodávaly po šilinku a u stánku s občerstvením stála sklenice mléka šest pencí. Rámus si nezadal s rámusem o pouti; nikde ani trocha klidu, až na nejhlubší zákoutí každého stánku, kde dáma, pověřená vedením, pozorovala jako pavouk uprostřed pavučiny zákazníky i pokladnu se stejnou chtivostí.

V sedm hodin se paní Suttonová ještě nevrátila od svačiny a Anna s Blaženou, které se za ni staraly o stánek nedělní školy, dostaly strach, že přece jen nakonec podlehla únavě. Brzy nato však paní Suttonová přikvačila bez dechu ke stánku.

„Podívejte se, Anno! Tohle si započítáme do obratu,“ pravila, ukazujíc kousek papíru. Byl to Ephraimův šek na dvacet pět liber, přislíbený před několika měsíci pod podmínkou, jež nebyla splněna.

„Zná tajemství, jak na něho jít,“ napadlo Annu. „Proč jsem na to nikdy nepřišla?“

Potom se Anežka v nových bílých šatečkách vytasila se třemi šilinky za kytice.

„Musíš je odnést ke stánku s květinami, beruško,“ řekla paní Suttonová.

„Nemohu je dát vám?“ škemrala holčička. „Chci, aby váš stánek byl nejlepší.“

Jako další se objevil Mynors a skrýval něco v hedvábném papíře. Odstranil obal a ukázal plyš karmínové barvy a na něm obyčejný bílý talíř, ozdobený jednoduchou řádkou a linkou, s monogramem A. T. uprostřed. Anna se začervenala, neboť poznala talíř, který sama malovala onoho červencového odpoledne v Mynorsově továrně.

„Mohla byste to prodat?“ zeptal se Mynors paní Suttonové.

„Pokusím se,“ pravila nedůvěřivě paní Suttonová a nikterak netajila své pochyby. „K čemu to má být?“

„Zkuste to prodat mně,“ řekl Mynors.

„A kolik za to dáte?“ smála se.

„Dva sovereigny.“

„Změňte to na dvě guineje.“

Zaplatil a požádal Annu, aby mu zatím schovala talíř u sebe.

V devět hodin oznámili, že bude bazar zpestřen dražbou – když je tombola zakázána. Dostavil se úředně schválený dražebník a výprodej začal. Dražebník se však nedokázal přizpůsobit rozjařené náladě pokročilé hodiny a jeho odbornická snaha by byla skončila ostudou, nebýt Mynorse, který postřehl nebezpečí, vyskočil na pódium a rázně se ujal kladívka. Přímo se překonával v onom druhu vtipu, jaký baví vzrušený dav, a dražba si brzy vynutila pozornost celé haly; později na ni lidé vzpomínali jako na zlatý hřeb bazaru. Nenapodobitelný Mynors vydělal deset liber za dvacet minut. Zatím Anna, osamělá ve stánku, první ze všech zpozorovala Vilíka Price v místnosti. Jeho loď měla vyplout v pondělí, ale cestující v mezipalubí se musili dostavit na loď již v neděli a Vilík se přišel rozloučit s několika známými. Zdál se být docela veselý, jak tak chodil sem a tam s rukama v kapsách a povídal hned s tím, hned s oním; bylo to však předstírané a hysterické veselí, předcházející konečnému rozloučení. Jakmile spatřil Annu, zamířil k ní.

„Tak na shledanou, slečno Tellwrightová,“ bodře pravil. „Zítra ráno odjíždím do Liverpoolu. Držte mi palec.“

A víc nic; ani slovem, ani přízvukem neoživil vzpomínky na strašnou, ale vznešenou minulost.

„Budu,“ odpověděla. Podali si ruce. Lidé se k nim blížili a Vilík se vytratil. Sledovala ho očima a chránila ho ode všeho zlého alespoň pohledem.

Již tři dny nosila v kapse obálku se stolibrovou bankovkou a hodlala mu ji vnutit pod nějakou záminkou jako dárek na rozloučenou. Teď ztratila poslední příležitost a ani se nepokusila o tento nesnadný skutek lásky k bližnímu. Opovrhovala sama sebou – marnost nad marnost, to je celá ona, celý její život. „Vždyť ještě neodjel. Vždyť ještě neodjel,“ ustavičně opakovala, a přece věděla, že zmizel navždy.

„Víte, co se povídá, Anno?“ řekla Blažena, když po jedenácté hodině uzavřeli veřejnosti přístup do bazaru a vedoucí stánků se svými pomocníky se chystali na odchod, popoháněni přísným vzezřením správce radnice.

„Ne. Co?“ řekla Anna a ihned všechno uhádla.

„Povídá se, že starý Titus Price zpronevěřil padesát liber ze stavebního fondu a Jindřich to potají zaplatil, aby nevznikl skandál. Představte si! Věříte tomu?“

Tajemství je venku. Rozhlédla se po hale a četla je v každém obličeji.

„Kdo to říká?“ urputně se zeptala.

„Je toho plné město. Slečna Dickinsonová mi to pověděla.“

„Vážené dámy, jistě rády uslyšíte,“ Mynorsův hlas hlaholil z podia, „že celkový výsledek přesahuje podle našich dosavadních propočtů pět set dvacet pět liber.“

Nastal potlesk, který náhle pohasl.

„Anežko,“ zvolala Anna, „pojď honem; jsi bílá jako stěna. Dobrou noc, paní Suttonová; dobrou noc, Blaženko.“

Mynors dosud působil na pódiu.

Správce radnice zhasl několik světel. Bylo po bazaru.

KAPITOLA XIV

Konec prosté duše

O půl osmé příštího jitra stála Anna v zahradní brance Převorství. Slunce právě vyšlo, vzduch byl chladný, střechy a dlažba mokré; spadl déšť a schylovalo se k ještě většímu. O něco výše v ulici se otevřely dveře a Vilík Price vystoupil s malým kufříkem v ruce. Otočil se, promluvil s někým uvnitř domu a vykročil. Jak míjel Annu, skočila mu do cesty.

„Ach!“ zvolala. „Zrovna jsem se přišla podívat, jestli řemeslníci pořádně zavřeli. Máme v domě již část nového nábytku, víte?“ Byla rudá jako slunce nad Hillportem.

Pohlédl na ni. „Slyšela jste o tom i vy?“ prostě se otázal.

„O čem?“ zašeptala.

„O chudákovi otci.“

„Ano. Doufala jsem – doufala jsem, že se to nikdy nedozvíte.“

Oba měli stejný nápad a vešli do zahrady Převorství. Vilík zavřel vrátka.

„Nikdy nedozvím?“ opakoval. „Dobře se starali, abych se to dozvěděl.“

Odmlčeli se.

„Tohle je vaše zavazadlo?“ optala se. Zvedl kufřík a přikývl.

„Všechno?“

„Ano,“ pravil. „Přece jsem jen vystěhovalec.“

„Mám tu pro vás dopis,“ řekla. „Byla bych jej poslala poštou k parníku, ale teď si jej můžete vzít sám. Chci, abyste si jej přečetl teprve v Melbourne.“

„Dobrá,“ pravil a zmuchlal podávanou obálku do kapsy. Na dopis ani nepomyslil. Po chvíli se tázal: „Proč jste mi neřekla o otci? Když už jsem se o tom měl doslechnout, byl bych to raději slyšel od vás.“

„Musíte to pustit z hlavy,“ naléhala. „Vy přece nejste váš otec.“

„Kéž bych se byl nikdy nenarodil,“ řekl. „Že já jsem nešel do vězení.“

A teď, teď nastal okamžik, kdy musí promluvit matka, má-li k tomu vůbec kdy dojít.

„Buďte statečný,“ měkce řekla. „Udělala jsem pro vás, co bylo v mých silách. Budu na vás vždy myslet, jak se vám tam v Austrálii vede.“

Položila mu ruku na rameno. „Ano,“ pravila znovu, vášnivě: „Budu na vás vždycky vzpomínat – vždycky.“

Dotkl se její paže rukou, která se stařecky třásla. Jak se jejich zraky setkaly hlubokým a bolestným pohledem, Anna konečně odhalila pravdu – že se milují. Co poznal v onom okamžiku Vilík, můžeme vytušit jen z jeho nejbližšího činu…

Anna vyběhla ze zahrady na ulici a pryč, pryč domů a ani se neohlédla, zda Vilík pokračuje v cestě na nádraží.

Někteří lidé namítnou, že Anna se neměla provdat za Mynorse, když milovala jiného. Anna však takhle neuvažovala; něco podobného ji nikdy nenapadlo. Slíbila, že si vezme Mynorse, a také si ho vzala. Nic jiného nepřicházelo v úvahu. Nikdy se předtím nezpronevěřila povinnosti a nezpronevěřila se jí ani tentokrát. Vždycky předtím se podvolila a sklonila hlavu, a podvolila se a sklonila hlavu i tentokrát. S mateřským mlékem sála hluboké poznání, že život ženy znamená stálé odříkání, větší nebo menší. Její oběť patřila hrou osudu k těm větším. Pohlížela do budoucna s myslí klidnou a jasnou, a přísahala sama sobě, že bude dobrou ženou muži, kterého při všech jeho vynikajících vlastnostech nikdy nemilovala. Často v myšlenkách láskyplně pobývala u Vilíka, o němž se domnívala, že vede v Austrálii čestný a úspěšný život, usnadněný na počátku jejími sto librami. A Vilíkův obraz, jak si jej vysnila, jí byl oporou. Ale ani Anna, ani kdokoliv jiný z Pětiměstí nebo jinde o Vilíkovi již neuslyšel. A jak by také mohl! Opuštěná šachta nevydává svá tajemství. A tak – Bank of England[22] je bohatší o sto nepožadovaných liber a svět chudší o jednu prostou a pokornou duši, podnícenou ke vzpouře až ve své poslední hodince.

1. 22 Hlavní anglická banka, dnes státní, znárodněná po 2. světové válce labouristickou vládou.

Poznámka překladatele

Ephraim Tellwright, Annin otec, mluví v anglickém originálu pětiměstským nářečím. Dlouho jsem váhal, zda mám jeho promluvy překládat do nějakého českého dialektu nebo do obecné češtiny. Rozhodl jsem se pro druhé řešení. Kterékoliv české nářečí by po mém soudu narušovalo atmosféru románu, která je typická pro Anglii na přelomu obou století. Tellwrightův dialekt není ostatně podstatný pro jeho charakteristiku. Čtenář nechť laskavě omluví tuto částečnou zpronevěru anglickému originálu. Stál jsem před dilematem, které nutně muselo vést k tomu či onomu nedostatku. Zvolil jsem „menší zlo“.

Petr Pujman

Arnold Bennett

Anna z Pětiměstí

Překlad a vysvětlivky Petr Pujman

Ilustrace na obálce Mascha Tace / Shutterstock.com

Korektura Tereza Česáková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 15. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4564-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4565-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4566-0 (prc)

Table of Contents

KAPITOLA I Jak láska vzplanula

KAPITOLA II Lakomcova dcera

KAPITOLA III Narozeniny

KAPITOLA IV Návštěva

KAPITOLA V Probuzení

KAPITOLA VI Vilík

KAPITOLA VII Šicí dýchánek

KAPITOLA VIII V továrně

KAPITOLA IX Výlet

KAPITOLA X Ostrov

KAPITOLA XI Pád

KAPITOLA XII Dům U Převorství

KAPITOLA XIII Bazar

KAPITOLA XIV Konec prosté duše

Poznámka překladatele