Vlastní životopis

Alice B. Toklasové

Gertruda Steinová

Přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Vlastní životopis Alice B. Toklasové tak, jak bylo vydáno Nakladatelstvím československých výtvarných umělců v Praze v roce 1968.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Gertruda Steinová: Vlastní životopis Alice B. Toklasové), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 6. 2025.

1

Než jsem přišla do Paříže

Narodila jsem se v San Francisku v Kalifornii. Byla bych proto vždycky raději žila v mírném podnebí ale najít v Evropě nebo dokonce v Americe mírné podnebí a žít v něm není snadné. Matčin otec byl pionýr, přišel do Kalifornie v roce devětačtyřicátém a oženil se s mou babičkou která měla velice ráda hudbu. Byla žákyní otce Kláry Schumannové. Má matka byla poklidná půvabná žena a jmenovala se Emilie.

Otec pocházel z polského vlasteneckého rodu. Jeho prastrýc postavil pluk pro Napoleona a velel mu. Jeho otec opustil jeho matku hned po svatbě a šel bojovat na barikády do Paříže, ale poněvadž mu žena přestala posílat peníze brzo se vrátil a vedl život konzervativního zámožného statkáře.

Já jsem si nikdy nelibovala v násilí a vždycky mne těšilo vyšívat a zahradničit. Mám ráda obrazy, nábytek, gobelíny, domy a květiny, ba dokonce i zeleninu a ovocné stromy. Mám ráda vyhlídku ale ráda sedím k ní zády.

Dětství a mládí jsem prožila ušlechtile a vychovaně, jak se patřilo na mou třídu a rod. Zažila jsem tehdy nějaká duševní dobrodružství, ale velice klidná. Když mi bylo asi devatenáct velice jsem obdivovala Henryho Jamese. Zdálo se mi že z Neobratného věku by mohla být velice zajímavá hra a napsala jsem Henrymu Jamesovi že ji zdramatizuji. Dostala jsem od něho nato milý dopis ale potom jsem pocítila že si to nemůžu troufat a zastyděla jsem se sama pro sebe a dopis jsem zahodila. Snad jsem se tehdy necítila oprávněna si jej nechat, ale rozhodně už je pryč.

Až do svého dvacátého roku jsem se vážně zajímala o hudbu. Vytrvale jsem studovala a hrála ale brzo pak se to ukázalo k ničemu, matka mi zemřela a ne že by mne snad přepadl nepřemožitelný smutek, ale nebyl tu opravdový zájem který by mě vedl dál. V povídce Ada v Zeměpise a hrách popsala Gertruda Steinová velice dobře jaká jsem tehdy byla.

Potom asi šest dalších let bylo dobrých. Vedla jsem příjemný život, měla jsem mnoho přátel mnoho zábavy a hodně zájmů, můj život byl opravdu plný a měla jsem jej ráda ale nijak vášnivě. Tak to plynulo až došlo k požáru v San Francisku, který zavinil že starší bratr Gertrudy Steinové a jeho žena se vrátili z Paříže do San Franciska, a to vedlo k úplné změně v mém životě.

Žila jsem tehdy s otcem a bratrem. Můj otec byl kliďas který všechno bral klidně, i když to hluboce prožíval. Toho prvního strašného rána požáru v San Francisku jsem ho probudila a řekla mu že bylo zemětřesení a že město teď hoří. To nám udělá na Východě špatnou pověst, řekl, obrátil se a spal dál. Vzpomínám si že jednou když můj bratr šel jezdit s kamarádem na koni, vrátil se k hotelu jeden z koní bez jezdce a matka toho druhého chlapce začala dělat hroznou scénu. Utište se paní, řekl jí otec, třeba je to můj syn kdo se zabil. Vzpomínám si vždycky na jeden z jeho axiomů: když musíš něco udělat, udělej to půvabně. Také mi řekl že paní domu by se neměla nikdy hostovi omlouvat za nějaký nepořádek když je paní domu, protože když je paní domu tak tu nemůže být žádný nepořádek.

Jak jsem řekla, žili jsme všichni dobře pohromadě a necítila jsem žádnou živější touhu nebo myšlenku aby se něco změnilo. Teprve požár a poté příchod staršího bratra Gertrudy Steinové a jeho ženy způsobil že klidný způsob našeho navyklého života se rozrušil.

Paní Steinová přivezla s sebou tři malé Matissovy obrázky, první moderní věci jež překročily Atlantik. Seznámila jsem se s ní zrovna v téhle době všeobecného rozruchu a ona mně je ukázala a také mi vyprávěla mnoho příběhů ze svého života v Paříži. Poznenáhlu jsem začala říkat svému otci že snad odjedu ze San Franciska. Nedal se tím rozrušit, koneckonců tehdy hodně lidí odjíždělo a zase se vracelo a odjíždělo hodně mých přátel. Za rok jsem také odjela a dostala jsem se do Paříže. Tam jsem navštívila paní Steinovou která se zatím vrátila do Paříže a v jejím domě jsem se setkala s Gertrudou Steinovou. Zapůsobila na mne její korálová brož a její hlas. Mohu říci že jenom třikrát ve svém životě jsem se setkala s géniem a pokaždé začal ve mně zvonit zvon, nikdy jsem se nezmýlila a mohu říci že pokaždé to bylo dříve než byli obecně uznáni za génie. Tři géniové o nichž bych chtěla mluvit jsou Gertruda Steinová, Pablo Picasso a Alfred Whitehead. Setkala jsem se s mnoha důležitými lidmi, setkala jsem se s několika velkými lidmi, ale poznala jsem jen tři prvořadé génie, a pokaždé když jsem je spatřila něco ve mně zaznělo. V žádném ze tří případů jsem se nemýlila. Takhle začal můj nový plný život.

2

Příjezd do Paříže

Byl to rok 1907. Gertruda Steinová zrovna prohlížela výtisk Tří životů které vydala vlastním nákladem a byla už hodně daleko s knihou Jak rostli Američané, která měla mít tisíc stran. Picasso právě dokončil její portrét který se tehdy nikomu nelíbil jen malířovi a malované a který je teď tak slavný a právě začal svůj podivný složitý obraz tří žen, Matisse právě dokončil svůj obraz Bonheur de vivre, první velkou kompozici pro kterou jej pak nazvali fauve či zvěřincem. Byla to ta chvíle, kterou Max Jacob nazval později heroickým věkem kubismu. Vzpomínám si že nedlouho předtím jsem slyšela Picassa a Gertrudu Steinovou hovořit o všeličems co se tehdy dělo, jeden z nich řekl ale to všechno se nemohlo stát v jediném roce, ach řekl druhý, zapomínáš můj milý, že jsme byli tehdy mladí a udělali jsme za rok hodně práce.

Dá se toho hodně vyprávět o tom co se dálo tehdy a co se stalo předtím co k tomu vedlo, ale teď musím popsat, co jsem viděla, když jsem přišla.

Dům v ulici de Fleurus 27 byl tehdy tak jako teď malý pavilón o dvou poschodích se čtyřmi pokojíky, kuchyní a koupelnou a k tomu přiléhal veliký ateliér. Ateliér teď spojuje s pavilónem malý síňový průchod který byl přidělán roku 1914, ale tehdy měl ateliér svůj zvláštní vchod, takže každý zazvonil u pavilónu nebo zaklepal na dveře ateliéru a mnoho lidí udělalo obojí, ale víc jich zaklepalo na ateliér. Já jsem směla obojí. Byla jsem pozvána k večeři v sobotu večer, to byl večer kdy přicházel kdekdo a opravdu přišel kdekdo. Přišla jsem k večeři. Večeři dělala Helena. Musím o Heleně něco povědět.

Helena byla u Gertrudy Steinové a jejího bratra již dva roky. Byla to jedna z těch obdivuhodných služek, jinými slovy výborných děvčat na všechnu práci, dobrých kuchařek které se plně zabývají blahem svých zaměstnavatelů a sebe samých, a jsou pevně přesvědčeny že všechno co se prodává je příliš drahé. To je ale drahé, odpovídala na jakoukoli otázku. Nic nepromarnila a vedla celou domácnost den co den za osm franků. Chtěla do té částky zahrnout i hosty, byla to její pýcha, ale ovšem to bylo těžké, protože pro čest svého domu i pro spokojenost svých zaměstnavatelů musela každému dát dost jídla. Byla to vynikající kuchařka a dělala velice dobré nákypy. V těch dobách žila většina hostů více či méně nejistě, nikdo neměl bídu, někdo vždycky pomohl, ale přece většina z nich nežila v nadbytku. Asi o čtyři léta později když všichni začínali být známí, řekl Braque s povzdechem a s úsměvem, jak se život změnil teď máme všichni kuchařky které dovedou dělat nákypy.

Helena měla své vlastní názory, nesnášela například Matisse. Říkala, že Francouz nemá zůstat nečekaně na večeři, zvláště když se optá napřed služebné co bude. Říkala že cizinci mají na to plné právo ale ne Francouz a Matisse to jednou udělal. Takže když jí slečna Steinová řekla pan Matisse zůstane dnes na večeři, pokaždé odpověděla v tom případě neudělám omeletu ale usmažím vejce. Musí na to být stejný počet vajec a stejný kousek másla, ale projevuje to méně úcty, a to on pochopí.

Helena vedla domácnost až do konce roku 1913. Tehdy se vdala, měla chlapce a její manžel trval na tom že už nemá pracovat pro cizí lidi. Odešla ke své velké lítosti a později vždycky říkala že život doma nebyl nikdy tak zábavný jako býval v ulici de Fleurus. Mnohem později, jen asi před třemi léty, vrátila se na rok, jí i jejímu manželu se tehdy špatně vedlo a chlapec jim zemřel. Byla veselá jako vždycky a všecko ji ohromně zajímalo. Říkala, není to podivuhodné, o všech těch lidech, které jsem znala když nebyli ničím se teď píše v novinách a onehdy večer mluvili v rozhlase o panu Picassovi. A co že dokonce píšou v novinách o panu Braquovi, ten vždycky zvedal velké obrazy když jsme je věšeli protože byl nejsilnější, a zatím domovník zatloukal hřebíky a do Louvru dávají, jen si to představte, do Louvru, obraz toho chuděrky pana Rousseaua co byl tak bázlivý že neměl ani dost odvahy zaklepat na dveře. Byla strašně zvědavá na pana Picassa a na jeho ženu a jejich dítě a uvařila pro něj nejlepší večeři jakou dovedla, ale jak se změnil, řekla potom, no, řekla, myslím že je to přirozené, ale má milého syna. Mysleli jsme že Helena se opravdu vrátila proto aby se ještě jednou podívala na tu mladou generaci. Bylo to jaksi proto, ale nezaujali ji. Řekla že na ni neudělali dojem, a všichni byli z toho velice smutní, protože legendu o ní znala celá Paříž. Po roce se její poměry zlepšily, manžel víc vydělával a tak zůstala zase doma. Ale abychom se vrátili k roku 1907.

Než povím o hostech musím povědět co jsem viděla. Jak jsem řekla, když jsem byla pozvána na večeři zazvonila jsem na zvonek u malého pavilónu a pak vstoupila do předsíňky a pak do malé jídelny obložené knihami. Na jediné volné ploše, totiž na dveřích, bylo připevněno několik Picassových a Matissových kreseb. Ježto ostatní hosté ještě nepřišli, vzala mě slečna Steinová do svého ateliéru. V Paříži často pršelo a bylo to vždycky nesnadné přejít v dešti ve večerních šatech z malého pavilónu do ateliéru, ale nesměli jste na to dbát, protože hostitelé a většina hostů na to taky nedbali. Vešly jsme do ateliéru který se odemykal patentním klíčem, byl to v té době jediný patentní klíč v celé čtvrti, ale nebylo to ani tolik pro bezpečnost, tehdy neměly obrazy cenu, ale protože klíč byl malý a mohl se vejít do peněženky, nebyl velikánský jako jsou francouzské klíče. U zdi stálo několik kusů těžkého italského renesančního nábytku a uprostřed pokoje stál velký renesanční stůl, na něm hezký kalamář a na jednom konci úhledně složené sešity, takové jaké používají francouzské děti, s obrázky zemětřesení a výzkumných výprav na obálce. A na všech stěnách až ke stropu byly obrazy. Vzadu v pokoji byla velká litinová kamna která Helena občas přicházela s rachotem nasypat, a v rohu byl mohutný stůl a na něm byly hřebíky z podkov a oblázky a malé cigaretové špičky ve tvaru dýmky, každý se na ně zvědavě díval ale nedotkl se jich a jak se pak ukázalo všechno to byly předměty, které posbírali a nosili v kapsách Picasso a Gertruda Steinová. Ale vraťme se k obrazům. Obrazy byly tak podivné že se každý zcela instinktivně díval nejprve na něco jiného než na ně. Osvěžila jsem si paměť tím že jsem se podívala na některé snímky jež byly tehdy udělány uvnitř ateliéru. Židle v pokoji byly také všechny italská renesance, nebyly příliš pohodlné pro návštěvníky s kratšíma nohama a někteří si zvykli sedět proto na vlastních nohou. Slečna Steinová seděla blízko kamen na hezké židli s vysokým opěradlem a měla ve zvyku nechat nohy klidně viset a když se jí kdokoli z mnoha návštěvníků na něco optal zvedla se ze židle a obvykle odpověděla francouzsky, jo, ale ne teď. Obvykle se to týkalo něčeho co si přáli vidět, kreseb které byly odloženy, nějaký Němec vylil jednou na jednu inkoust, anebo to bylo nějaké jiné přání které se teď zrovna nemohlo splnit. Ale abychom se vrátili k obrazům. Jak jsem řekla, pokrývaly úplně bíle umyté zdi až k vysokánskému stropu. Pokoj byl tehdy osvětlen vysoko upevněnými plynovými lampami. To bylo druhé stadium. Byly zrovna instalovány. Předtím tam byly jen petrolejové svítilny a některý urostlý host vždycky musel držet lampu když se ostatní dívali. Ale dali sem zrovna zavést plyn a jeden šikovný americký malíř který se jmenoval Sayen, aby se rozptýlil z toho že se mu narodilo první dítě, vymyslel jakýsi mechanismus že se ty vysoko umístěné lampy rozsvěcely samy. Stará majitelka domů, která byla velice konzervativní, nepovolovala ve svých domech elektriku a nebyla tam tedy zavedena až do roku 1914, tehdy byla už ta stará domácí příliš stará aby poznala rozdíl a tak to její správce domů povolil. Ale teď už opravdu budu povídat o těch obrazech.

Teď když už je každý zvyklý na všechno je velice nesnadné vyvolat představu jak to člověka zneklidnilo když se podíval poprvé na všechny ty obrazy na stěnách. Tehdy tam byly všechny možné obrazy, ještě nepřišel čas kdy tam byli jen Cézannové, Renoirové, Matissové a Picassové, ani jak to bylo ještě později, jen Cézannové a Picassové. Matissů, Picassů, Renoirů, Cézannů bylo tam tehdy hodně, ale bylo tam také hodně jiných věcí. Byly tam dva Gauguinové, byli tam Manguinové, byl tam velký Vallotonův akt který byl docela jako jenže nebyl jako Manetova Odaliska, byl tam jeden Toulouse-Lautrec. Jednou se na něj tehdy díval Picasso a velice odvážně řekl, ale to všechno já maluju lépe než on. Toulouse-Lautrec měl na něho v jeho časné době nejdůležitější vliv. Později jsem si koupila maličký Picassův obraz z té doby. Byl to Vallotonův portrét Gertrudy Steinové který mohl být od Davida ale nebyl, byl tu jeden Maurice Denis, malý Daumier, mnoho Cézannových akvarelů, bylo tu krátce všechno, byl tu dokonce malý Delacroix a Greco středního rozměru. Byly tu ohromní Picassové z údobí harlekýnů, Matissové tu viseli ve dvou řadách, byl tu velký portrét ženy od Cézanna a pár drobných Cézannů, všechny tyto obrazy měly nějakou historii a brzo budu o nich povídat. Teď jsem byla z toho zmatená a dívala jsem se a dívala a byla z toho zmatená. Gertruda Steinová a její bratr byli tak zvyklí u hosta na toto rozpoložení že tomu nevěnovali pozornost. Potom někdo rázně zaklepal na dveře ateliéru. Gertruda Steinová otevřela a vešel drobný snědý upravený muž na kterém všecko bylo velice živé, vlasy, oči, tvář, ruce i nohy. Nazdar Alfe, řekla, to je slečna Toklasová. Moje úcta slečno Toklasová, řekl velice obřadně. Byl to Alfy Maurer, starý host tohoto domu. Chodil sem ještě dřív než tu byly tyhle obrazy, když tu byly jen japonské dřevoryty, a patřil k těm, kteří škrtali sirky, aby osvětlili kousek Cézannova portrétu. Ovšem že můžete říci že je to dokončený obraz, měl ve zvyku vysvětlovat jiným americkým malířům kteří přišli a dívali se s pochybami, můžete to říci protože to má rám, kdopak kdy slyšel že by někdo plátno zarámoval když není obraz hotov. Přicházel na návštěvu a přicházel pořád znovu, vždycky skromný, vždycky upřímný, a byl to on kdo několik let později vybral oddaně a nadšeně první soubor obrazů pro slavnou Barnesovu sbírku. Když potom Barnes k nám přišel a mával šekovou knížkou, řekl bůh je můj svědek já jsem ho nepřivedl. Gertruda Steinová která má výbušnou povahu, vešla jednou večer a byl tam její bratr, Alfy a nějaký cizí člověk. Ten cizí člověk se jí nelíbil. Kdo je to, řekla Alfymu. Já jsem ho nepřivedl, řekl Alfy. Vypadá jako žid, řekla Gertruda Steinová, je ještě horší než žid, povídá Alfy. Ale abychom se vrátili k tomuto prvnímu večeru. Několik minut poté co přišel Alfy ozvalo se prudké zaklepání a Helena oznamovala že večeře je hotová. Je to divné že Picassovi nepřišli, říkali všichni, ale přece nebudeme čekat, alespoň Helena nebude. A tak jsme šli na dvůr a do pavilónu a do jídelny a začali večeřet. Je to divné, říkala Gertruda Steinová, Pablo je vždycky dochvilnost sama, nechodí nikdy brzo a nikdy pozdě, je na to hrdý protože přesnost je zdvořilost králů, i Fernandu učí být přesnou. Ovšem často říká ano když nemá v úmyslu udělat to k čemu říká ano, nedovede říci ne, v jeho slovníku není žádné ne a musíte vědět kdy jeho ano znamená ano nebo kdy znamená ne, ale když řekne jedno ano tak to znamená ano a to řekl o dnešním večeru, je vždycky přesný. To byly doby, kdy ještě nejezdily automobily a nikdo se nemusel bát že se něco stalo. Ledva jsme dokončili první chod bylo slyšet na dvoře rychlé kroky, a ještě než zazvonil zvonek Helena otevřela. Vešli Pablo a Fernanda, jak jim tehdy každý říkal. On, drobný, pohyblivý ne však neklidný, jeho oči měly zvláštní schopnost zeširoka se otvírat a vpíjet se do toho co chtěl vidět. Měl osamělost zápasníka s býky když jde v čele průvodu, a stejný pohyb hlavou. Fernanda byla vysoká krásná žena s obdivuhodným velkým kloboukem a šaty docela zřejmě novými a oba natropili mnoho hluku. Jsem velice rozrušený, řekl Pablo, ale víš dobře Gertrudo že nechodím nikdy pozdě, ale Fernanda si objednala na zítřejší vernisáž šaty a nenesli je. Hlavně že tu jste, řekla slečna Steinová, a protože jste to vy nebude to Heleně vadit. A všichni jsme se posadili. Seděla jsem hned vedle Picassa, Picasso mlčel a pak se poznenáhlu uklidnil. Alfy dělal poklony Fernandě která se také brzy upokojila a utišila. Po chvilce jsem řekla tiše Picassovi že se mi líbí jeho portrét Gertrudy Steinové. No, řekl, každý říká, že tak nevypadá, ale na tom nezáleží, bude tak vypadat, řekl. Rozhovor brzy ožil a točil se okolo zahájení Salónu nezávislých, což byla velká událost toho roku. Každý se zajímal jaké skandály vypuknou či nevypuknou. Picasso nikdy nevystavoval ale zato jeho epigoni, a vyprávělo se hodně příběhů o těch epigonech kteří byli plní naděje i obav.

Když jsme pili kávu, bylo slyšet na dvoře kroky mnoho kroků a slečna Steinová se zvedla a řekla, nerušte se, otevřu jim. A odešla.

Když jsme přišli do ateliéru byl tam už hezký počet lidí, roztroušené skupinky, jednotlivci i dvojice, a všichni se dívali a dívali. Gertruda Steinová se posadila u kamen, hovořila a poslouchala a chodila otevřít a zastavovala se u různých lidí kteří hovořili a poslouchali. Když někdo zaklepal, obvykle otevřela dveře a obvyklá formulka zněla, de la part de qui venez-vous, kdo vás sem uvádí. Myslela si totiž, že přijít může kdokoli, ale aby byla dodržena forma a v Paříži se na to potrpí, předpokládala u každého že může říci jméno toho kdo mu řekl aby přišel. Byla to pouhá formalita, opravdu mohl přijít každý a jelikož v té době tyto obrazy neměly cenu a nebylo společenskou výsadou někoho tedy zvát, přicházeli jenom ti, kteří měli opravdový zájem. Jak říkám, mohl přijít kdokoli, ale byla tady ta formulka. Když jednou otvírala dveře řekla slečna Steinová jako obvykle, na čí pozvání přicházíte a slyšeli jsme zarmoucený hlas, ale na vaše, madame. Byl to mladý muž kterého Gertruda Steinová někde potkala a s nímž měla dlouhý rozhovor a jehož srdečně pozvala a na kterého pak rychle zapomněla.

Pokoj byl brzo velice velice plný a kdo všechno tam byl? Skupinky maďarských malířů a spisovatelů, stalo se, že jednou přivedli nějakého Maďara a ten to roznesl po celém Maďarsku, v každé vesnici kde byl nějaký mladý muž který měl ambice už slyšeli o ulici de Fleurus 27 a pak žil jen proto aby se sem dostal a dostalo se jich sem hodně. Byli všech velikostí a podob, všech stupňů bohatství i chudoby, někteří velmi okouzlující, někteří prostě drsní a občas tam byl také velice krásný mladý sedlák. Pak tu bylo mnoho Němců, nebyli příliš oblíbeni poněvadž chtěli stále něco vidět co bylo z ruky a měli sklon k tomu něco rozbít a Gertruda Steinová má slabost pro křehké předměty a má hrůzu z lidí kteří sbírají jen co se nedá rozbít. Potom se tam vyskytl tu a tam nějaký hezký mladý Američan, Mildred Aldrichová pokaždé přivedla nějakou skupinku nebo Sayena, toho elektrikáře, nebo nějakého malíře a příležitostně se tam dostal nějaký student architektury a pak tam byli stálí návštěvníci, mezi nimi slečna Marsová a slečna Squiresová, které Gertruda Steinová později zvěčnila ve své povídce o slečně Furrové a slečně Skeenové. Toho prvního večera mluvila se mnou slečna Marsová o námětu tehdy zcela novém, totiž jak si upravovat obličej. Zajímala se o typy, věděla že existují ženy dekorativní, ženy interiérové a ženy intrikářské; Picassova Fernande byla nepochybně žena dekorativní, ale co je paní Matissová? žena interiérová, řekla jsem, a to ji velmi potěšilo. Chvílemi bylo slyšet vysoký španělský ržavý smích Picassův a veselý výbuch kontraaltu Gertrudy Steinové a lidé pořád přicházeli a odcházeli. Slečna Steinová mi řekla abych si sedla k Fernandě. Fernanda byla vždycky krásná, ale neobratná. Sedla jsem si vedle ní, a to bylo mé první posezení se ženou génia.

Než jsem se rozhodla napsat tuto knihu, mých dvacet pět let s Gertrudou Steinovou, často jsem říkala že napíšu Ženy géniů s nimiž jsem sedala. Sedala jsem s tolika. Sedala jsem s ženami které vlastně nebyly jejich ženami ale které byly ženami géniů kteří byli opravdovými génii. Sedala jsem se skutečnými ženami géniů kteří nebyli skutečnými génii. Sedala jsem s ženami géniů, skoro géniů, rádoby géniů, krátce sedala jsem velice často a velice dlouho s mnoha ženami a s ženami mnoha géniů.

Jak jsem řekla, Fernanda která tehdy žila s Picassem a byla s ním už dlouho, to jest bylo jim tehdy oběma čtyřiadvacet let ale byli spolu už dlouho, Fernanda byla první žena génia s níž jsem seděla, a nebyla ani trochu zábavná. Mluvili jsme o kloboucích. Fernanda měla dva náměty, klobouky a voňavky. Tenhle první den jsme mluvili o kloboucích. Měla ráda klobouky, měla pravý francouzský cit pro klobouk, jestliže klobouk nevyvolal u muže na ulici nějakou vtipnou poznámku ten klobouk nebyl úspěšný. Jednou později jsme šly spolu po Montmartru. Ona měla velký žlutý klobouk a já jsem měla mnohem menší modrý. Když jsme tak šly, nějaký dělník se zastavil a volal na nás, to jsou svítící slunce a měsíc. Vidíte, naše klobouky mají úspěch, řekla mi Fernanda se zářivým úsměvem.

Slečna Steinová mě zavolala a řekla že mě chce seznámit s Matissem. Mluvila s prostředně velkým mužem který měl rezavé vousy a brýle. Vypadal velice čile ačkoli trochu těžkopádně a zdálo se že mají spolu plno tajností. Když jsem přišla slyšela jsem jak řekla, ach jo, ale bude to teď mnohem těžší. Mluvili jsme, řekla, o obědu který jsem tu loni uspořádala. Zrovna jsme tehdy pověsili všechny obrazy a pak pozvali všechny jejich autory. Vy znáte jací malíři jsou, chtěla jsem aby byli šťastni a tak jsem posadila každého proti jeho vlastnímu obrazu a oni byli šťastni tak šťastni že jsme museli poslat dvakrát pro chleba, když znáte Francii tak budete vědět že to znamená že jsou šťastni protože nemohou jíst a pít bez chleba a my jsme museli poslat dvakrát pro chleba, tak byli šťastni. Nikdo si nevšiml jak jsem to uspořádala jenom Matisse, a ten si toho všiml teprve když odcházel, a teď říká že je to důkaz toho jak jsem prohnaná, Matisse se smál a řekl, já vím slečno Gertrudo že svět je pro vás divadlo, ale jsou divadla a divadla, a když mi tak pečlivě a pozorně nasloucháte a neslyšíte jediné slovo co říkám, tak tedy říkám že jste velice prohnaná. Potom začali oba hovořit o vernisáži Nezávislých jako každý a já jsem samozřejmě nevěděla čeho se to týkalo. Ale postupně jsem se to dověděla a později vám budu vyprávět příběh o obrazech, jejich malířích a jejich epigonech a co všechno ten rozhovor znamenal.

Později jsem se octla blízko Picassa, stál zamyšlený. Myslíte, řekl, že opravdu vypadám jak váš prezident Lincoln? Myslela jsem si toho hodně ten večer, ale tohle jsem si nemyslela. Vidíte, pokračoval, Gertruda (byla bych ráda, kdybych dokázala sdělit něco z prosté náklonnosti a důvěry s jakou vždycky vyslovoval její jméno a s jakou ona vždycky říkala, Pablo. Nikdy se to nezměnilo během celého jejich dlouhého přátelství, i když se někdy vyskytly nesnáze a komplikace) Gertruda mi ukázala jeho fotografii a já jsem se pokusil upravit si vlasy aby vypadaly jako je nosil on a myslím že se mi to vpředu nad čelem podařilo. Nevěděla jsem jak to míní, ale tvářila jsem se že to chápu. Tehdy jsem nerozuměla jak úplně a zcela americká byla Gertruda Steinová. Později jsem ji často škádlila, nazývala ji generálem, generálem v občanské válce na jedné nebo na obou stranách. Měla řadu fotografií z občanské války, dosti podivných fotografií, a často byli s Picassem nad nimi zabráni. A on si pokaždé vzpomněl na španělskou válku a stal se velice španělský a velice rozhořčený a Španělsko a Amerika si mohly v jejich osobách říci velice trpké věci o zemi toho druhého. Ale ten první večer jsem o tom všem nic nevěděla a tak jsem byla zdvořilá a to bylo vše.

A teď se večer chýlil ke konci. Každý odcházel a každý pořád ještě hovořil o vernisáži Nezávislých. Já jsem také odešla a nesla jsem si s sebou pozvánku na vernisáž. A tak se skončil jeden z nejdůležitějších večerů v mém životě.

Šla jsem na vernisáž s přítelkyní, pozvánka byla pro dvě osoby. Přišly jsme velice brzo. Řekli mi abychom šly brzo, jinak že nic neuvidíme a nebude si kam sednout a má přítelkyně ráda seděla. Přišly jsme k budově která byla právě postavena pro tento salón. Ve Francii se vždycky postaví něco jen pro den nebo pro pár dnů a pak se to zase strhne. Starší bratr Gertrudy Steinové vždycky říká že tajemství chronické zaměstnanosti či nedostatku nezaměstnanosti ve Francii je v tom, že plno lidí je zaměstnáno stavbou a zase strháváním provizorních budov. Lidská povaha je ve Francii tak stálá že si mohou dovolit být při svých stavbách chvilkoví jak se jim zlíbí. Přišly jsme k dlouhé nízké opravdu velice velice dlouhé provizorní budově, kterou staví každý rok znovu pro Nezávislé. Když pak po válce nebo to bylo zrovna před ní, to jsem už zapomněla, dostali Nezávislí stálé přístřeší ve velké výstavní budově, v Grand Palais, bylo to už mnohem méně zajímavé. Koneckonců jen dobrodružství za něco stojí. Dlouhá budova byla krásně osvětlená pařížským světlem.

Za dávnějších, ještě dávnějších dnů, za dnů Seuratových, měli Nezávislí svou výstavu v budově do níž pršelo. Ubohý Seurat se osudně nastydl, protože v tom dešti věšel obrazy. Teď dovnitř nepršelo, byl krásný den a byly jsme ve sváteční náladě. Přišly jsme tam opravdu brzo, tak brzo jak jen bylo možné, abychom tam byly první. Chodily jsme ze sálu do sálu a neměly jsme docela upřímně ponětí které obrazy považuje sobotní společnost za umění a které jsou jen pokusy těch co se jim ve Francii říká nedělní malíři, totiž dělníků, holičů, zvěrolékařů a vizionářů, kteří malují jen jednou týdně, když nepracují. Jak říkám nepoznaly jsme to ale možná ano, snad jsme to přece poznaly. To se však netýkalo Rousseaua a byl tam velikánský Rousseau, byl skandálem výstavy, byl to obraz státních úředníků, teď jej má Picasso, na tom obraze jsme nemohly poznat že to je jeden z největších obrazů, takový, jak potom řekla Helena, co přijde do Louvru. Byl tam také, neklame-li mě paměť, podivný obraz od téhož Celníka Rousseaua, jakási apoteóza Guillauma Apollinaira se zestárlou Marií Laurencinovou za ním jako s Múzou. Na tom jsem také nemohla poznat že to je vážné umělecké dílo. Tehdy jsem ovšem nevěděla nic o Marii Laurencinové a Guillaumu Apollinairovi, ale později o nich povím hodně. Pak jsme šly dál a viděly Matisse. A to jsme se začaly cítit doma. Poznaly jsme Matisse když jsme jej uviděly, poznaly jsme ho hned a těšilo nás to a viděly jsme že je to velké a krásné umění. Byla to velká postava ženy ležící mezi nějakými kaktusy. Tento obraz visel po výstavě v ulici de Fleurus. Jednoho dne pětiletý hošík domovníka který často navštěvoval Gertrudu Steinovou jež ho měla ráda, jí skočil okolo krku když stála v otevřených dveřích ateliéru, díval se jí přes rameno, a když uviděl ten obraz vykřikl u vytržení, ó lala, to je krásný ženský tělo. Slečna Steinová vykládala vždycky tuto příhodu když nějaký nahodilý návštěvník agresivním způsobem nahodilého návštěvníka se ptal když se díval na ten obraz, a co to má představovat?

V téže místnosti jako Matisse, částečně zakrytá přepážkou, visela maďarská verze téhož obrazu od nějakého Czóbela, na něhož si vzpomínám že jsem jej viděla v ulici de Fleurus, byl to šťastný nezávislý nápad umístit vášnivého následovníka proti vášnivému ale zase ne tak vášnivému mistru.

Šly jsme dál a dál, bylo tam velice mnoho sálů a v nich velice mnoho obrazů a konečně jsme přišly do prostřední místnosti a tam byla zahradní lavička, a poněvadž tam lidé chodili jen docela málo sedly jsme si na lavici odpočinout si.

Odpočívaly jsme a dívaly jsme se na každého a bylo to opravdu Vie de Bohème zrovna jak to člověk viděl v opeře a bylo to podivuhodné se na to dívat. V tom okamžiku někdo za námi nám položil ruku na ramena a dal se do smíchu. Byla to Gertruda Steinová. Posadily jste se podivuhodně, řekla. A proč, ptaly jsme se. Protože tady se to všecko odehrává rovnou před vámi. Dívaly jsme se, ale neviděly jsme nic, jen dva velké obrazy které vypadaly zcela podobně, ale zase nebyly úplně podobné. Jeden je Braque a druhý Derain, vysvětlovala Gertruda Steinová. Byly to podivné obrazy s podivně udělanými postavami jakoby z dřevěných špalků, na jednom vzpomínám-li si správně byl jakýsi muž a žena, na druhém tři ženy. No tak, řekla a pořád se smála. Byly jsme zmateny, viděly jsme už tolik podivností že jsme nevěděly proč právě na těchhle dvou má být něco zvláštního. A ona se nám najednou ztratila ve vzrušeném a hovorném davu. Spatřily jsme Pabla Picassa a Fernandu, myslím že jsme spatřily ještě mnohé jiné, zdálo se že všichni se zajímají o to místo kde jsme seděly, a my jsme tam zůstaly sedět ale nevěděly jsme proč o to mají takový zvláštní zájem. Po dlouhé chvíli se Gertruda Steinová vrátila, tentokrát zřejmě ještě vzrušenější a v dobré náladě. Sklonila se k nám a řekla slavnostně, chcete brát hodiny francouzštiny? Váhaly jsme, proč? no ano mohly bychom brát hodiny francouzštiny. Tak tedy Fernanda vám bude dávat hodiny francouzštiny, vyhledejte ji a řekněte jí že hrozně toužíte brát hodiny francouzštiny. Ale proč nám má ona dávat ty hodiny francouzštiny, ptaly jsme se. Protože, no protože se ona a Pablo rozhodli rozejít. Myslím že se rozhodli už dřív a ne teprve co je znám. Víte Pablo říká, máte-li rád ženu dáváte jí peníze. A když chcete ženu opustit, musíte čekat až jí budete moci dát dost peněz. Vollard právě vykoupil jeho ateliér a tak si může dovolit odejít od ní s tím že jí dá polovinu. Chce si zařídit sama pro sebe byt a dávat hodiny francouzštiny a tak jste se k tomu dostaly. A co to má dělat s těmi dvěma obrazy? optala se má věčně zvědavá přítelkyně. Nic, řekla Gertruda Steinová a odešla s velkým výbuchem smíchu.

Budu vyprávět celý ten příběh jak jsem se jej potom dozvěděla, ale teď musím najít Fernandu a navrhnout jí, že se u ní budu učit francouzsky.

Bloudila jsem kolem a dívala se na ten dav, nikdy bych si nebyla myslela že může být tolik lidí kteří dělají obrazy a co se na ně dívají. V Americe, i v San Francisku, jsem byla zvyklá vidět na výstavách samé ženy a jen několik mužů, ale tady byli muži, muži, muži, někdy s nimi ženy, ale častěji tři nebo čtyři muži s jednou ženou, často pět či šest mužů se dvěma ženami. Později jsem si zvykla na tento poměr. V jedné z těch skupin pěti či šesti mužů a dvou žen jsem zahlédla Picassovy, to znamená Fernandu s jejím charakteristickým gestem, vztyčeným ukazováčkem s prstenem. Jak jsem později objevila, měla napoleonský ukazováček, docela tak dlouhý, ne-li o stín delší než prostředník a ten měla vztyčený vždycky když se vzrušila, což nebylo koneckonců příliš často, poněvadž Fernanda byla netečná. Čekala jsem protože jsem nechtěla vtrhnout do této skupiny kde ona na jednom konci a Picasso na druhém byli středem zájmu, ale nakonec jsem si dodala odvahy a popošla až si mne Fernanda všimla a řekla jsem jí o svém přání. Ale ano, řekla mile, Gertruda mi řekla o vašem přání, bude to pro mne velké potěšení dávat vám a vaší přítelkyni hodiny, ale několik příštích dní budu velice zaměstnaná zařizováním svého nového bytu. Gertruda mě přijde navštívit koncem týdne, chcete-li ji vy a vaše přítelkyně doprovodit můžeme se pak o všem domluvit. Fernanda mluvila velice elegantní francouzštinou, ovšem někdy uklouzla do montmartreštiny kterou jsem mohla těžko sledovat, ale byla vzděláním učitelka, měla příjemný hlas a byla velice krásná a měla úžasnou pleť – působila vznešeně ale ne příliš vznešeně, protože byla netečná a měla drobné oblé paže které dodávají všem Francouzkám jejich příznačnou krásu. Bylo to vlastně škoda že kdy přišly do módy krátké sukně, poněvadž do té doby si nikdo nedovedl představit šlachovité nohy průměrné Francouzky, každý myslel jen na krásu drobných oblých paží. Souhlasila jsem s Fernandiným návrhem a rozloučila se s ní.

Když jsem se vracela ke své přítelkyni už jsem si víc zvykla ani ne tak na obrazy jako na lidi. Začala jsem si uvědomovat že jsou určitým způsobem stejní. Po mnoha letech, totiž právě před několika lety, když zemřel Juan Gris kterého jsme všichni milovali (po Pablovi Picassovi to byl nejdražší přítel Gertrudy Steinové), slyšela jsem jak říká Gertruda Steinová Braquovi, stáli spolu na pohřbu vedle sebe, kdo jsou všichni tihle lidé, je jich tolik a tak dobře se znají a já nevím kdo to je. Ale, odpověděl Braque, to jsou všechno lidé které jste vídávala na vernisáži Nezávislých a na Podzimním salónu a viděla jste jejich tváře dvakrát do roka, rok co rok, a proto se všichni tak dobře znají.

Asi za deset dní jsem šla s Gertrudou Steinovou na Montmartre, já jsem tam byla poprvé. Nikdy jsem nepřestala Montmartre milovat. Chodíme tam každou chvíli a mám vždycky tentýž něžný nedočkavý pocit jaký jsem měla tehdy. Je to místo kde se člověk vždycky zastaví a někdy na něco čeká, ne že by se mělo něco dít, ale jen tak postáváte. Obyvatelé Montmartru mnoho nesedí, většinou postávají, jako ty jejich židle, ty na kterých se ve Francii jí, nesvádějí nikoho aby si sedl. Tak jsem šla na Montmartre a začala jsem se učit postávat. Nejprve jsme šly navštívit Picassa a pak Fernandu. Picasso teď nechodí rád na Montmartre, nerad na něj myslí, tím méně o něm mluví. Váhá o něm mluvit i s Gertrudou Steinovou, udály se tehdy věci které hluboce zasáhly jeho španělskou pýchu a konec jeho života na Montmartru byla samá trpkost a deziluze, a nic není trpčího než španělská deziluze.

Ale tehdy žil na Montmartru a byl tam doma a bydlel v ulici Ravignan.

Přišly jsme k Odéonu a tam jsme nastoupily do omnibusu, to znamená vystoupily jsme nahoru na střechu pěkného starého omnibusu taženého koňmi, který jel hezky rychle a nepřetržitě přes celou Paříž a nahoru až na Place Blanche. Tam jsme vystoupily a šplhaly jsme příkrou uličkou lemovanou krámy s potravinami, uličkou Lepic a pak jsme zahnuly za roh a šplhaly jsme ještě příkřeji, skutečně téměř přímo nahoru a přišly jsme k ulici Ravignan, teď zvané Emile-Goudeau ale jinak nezměněné, se schody které vedou na rovné náměstíčko s několika malými stromky, v rohu tam někdo tesařil, posledně co jsem tam byla, není to tak dlouho, stále tam ten člověk tesařil a zrovna před vámi byla kavárnička kam se šlo po schodech a kde oni všichni jídávali, ta je tam pořád a vlevo nízká dřevěná budova s ateliéry, která je tam také pořád.

Vystoupily jsme po několika schodech a prošly otevřenými dveřmi, po levé straně jsme minuly ateliér v němž později žil Juan Gris svůj mučednický život ale kde potom žil jistý Vaillant, malíř který se nedal nikam zařadit a který propůjčil svůj ateliér za dámskou šatnu při slavném banketu na Rousseauovu počest, a potom jsme přešly strmé schodiště které vedlo dolů k ateliéru který měl později Max Jacob a minuly jsme další strmé malé schodiště které vedlo k ateliéru kde nedlouho předtím spáchal sebevraždu mladý hoch a Picasso pak namaloval jeden ze svých nejúžasnějších raných obrazů, jak přátelé stojí kolem rakve, to všechno jsme přešly až ke větším dveřím na něž Gertruda Steinová zaklepala, Picasso otevřel a my jsme vešly.

Měl na sobě to čemu Francouzi říkají singe costume čili opičí oblek, jsou to overalls z modré nebo hnědé bavlny, myslím že měl modré, a říká se jim singe costume poněvadž jsou celé z jednoho kusu s pásem který když se nezapne, a to se často stává, visí vzadu a je jako opičí. Měl podivuhodné oči jaké jsem nikdy neviděla, tak byly kulaté a hnědé, a ruce tmavé a jemné a pohyblivé. Popošly jsme dovnitř. V jednom rohu byla pohovka, v druhém rohu malinká kamínka na vaření a na topení, pár židlí, na té velké polámané seděla Gertruda Steinová když ji maloval, a pach psa a barvy, Picasso tam měl velkého psa a strkal ho z jednoho místa na druhé jako by to byl velký kus nábytku. Vybídl nás abychom si sedly, ale protože všechny židle byly plné zůstaly jsme obě stát a stály jsme až do odchodu. To byla má první zkušenost s postáváním, později jsem zjistila že všichni takto postávali celé hodiny. Na zdi byl velký obraz, podivný obraz ve světlých a temných barvách, to je všechno co mohu říci, byla to nějaká skupina, veliká skupina a vedle něho byl jiný obraz, jakýsi červenohnědý, byly na něm tři ženy, hranaté a v póze a všechno to působilo dost úděsně. Picasso a Gertruda Steinová stáli spolu a hovořili. Já jsem stála vzadu a dívala jsem se. Nemohu říci že jsem něco z toho chápala, ale cítila jsem že je v tom něco bolestného a krásného a mučivého ale uvězněného. Slyšela jsem, jak Gertruda Steinová říká a teď můj. Nato přinesl Picasso menší obraz, spíše nehotovou věc kterou nemohl dokončit, velice bledou téměř bílou, dvě figury, byly celé ale nehotové a nedodělatelné. Picasso řekl, ale on tohle nikdy nepřijme. Já vím, odpověděla Gertruda Steinová. Ale na tom nesejde je to ten jediný na němž je to všechno. Já vím, odpověděl a zmlkli. Potom pokračovali ve ztlumeném rozhovoru a pak řekla slečna Steinová, musíme už jít, jdeme na čaj k Fernandě. Já vím, odpověděl Picasso. Jak často ji vídáváte? ptala se, on se velice začervenal a vypadal bojácně. Nebyl jsem tam nikdy, řekl nevrle. Ona se zasmála a řekla, no ale my tam přece jdeme a slečna Toklasová bude u ní mít hodiny francouzštiny. Ach slečna Toklasová, řekl, s malýma nohama jako Španělka a náušnicemi jako cikánka a s otcem který je král v Polsku jako Poniatowští, samozřejmě bude mít hodiny. Všichni jsme se smáli a šli ke dveřím. Stál v nich velice krásný muž, ach Agero, řekl Picasso, znáte dámy? Vypadá jako Greco, řekla jsem anglicky. Picasso pochytil jméno, ale falešný Greco, řekl. Zapomněla jsem vám dát tohle, řekla Gertruda Steinová a podala Picassovi balíček novin, to vás potěší. Otevřel je a byly to humoristické přílohy amerických novin, Katzenjammer Kids. Oui oui, řekl s velkým uspokojením, merci, díky Gertrudo, a tak jsme odešly.

Odešly jsme a šplhaly dál do kopce. Co si myslíte o tom co jste viděla, ptala se slečna Steinová. No, viděla jsem něco. Jistě jste něco viděla, řekla, ale viděla jste co to má co dělat s těmi dvěma obrazy před nimiž jste seděla tak dlouho na vernisáži? Jen to že Picassové nahánějí dost hrůzu a ti ostatní nikoli. Jistě, řekla, Pablo jednou poznamenal, když něco děláte je to tak složité to udělat že to nakonec musí být ošklivé, ale ti co to dělají po vás, ti se nemusejí trápit jak to udělat a mohou to udělat hezky a tak se to může každému líbit když to udělají ti druzí.

Šly jsme dál a zahnuly jsme do malé uličky a tam byl další malý dům a ptaly jsme se po mademoiselle Bellevallée a poslali nás do malé chodby a zaklepaly jsme a vstoupily jsme do nevelkého pokoje v kterém byla velikánská postel a piano a malý čajový stolek a Fernanda a ještě dvě ženy.

Jednou z nich byla Alice Princetová. Vypadala se svýma velkýma krásnýma očima a okouzlujícími vlasy spíš jako madona. Fernanda nám potom vysvětlila že je dcerou dělníka a má silné a hrubé palce jaké jsou ovšem charakteristické pro dělníky. Chodila, jak nám později Fernanda vyložila, sedm let s Princetem který byl státním zaměstnancem a byla mu věrná po způsobu Montmartru, to znamená, že jej neopouštěla v dobrém ani ve zlém, ale abychom tak řekli bavila se po svém. Teď měli mít svatbu. Princet se stal šéfem malého oddělení v úřadě a slušelo se aby pozval k sobě ostatní šéfy oddělení a tak ovšem musel dát do pořádku také svůj vztah k Alici. Za několik měsíců se vskutku vzali a u příležitosti tohoto sňatku udělal Max Jacob svou slavnou poznámku, je to úžasné toužit po ženě sedm let a nakonec ji mít. Picasso udělal praktičtější poznámku, proč se berou? Jen aby se rozvedli. Bylo to proroctví.

Sotvaže se vzali potkala Alice Princetová Deraina a Derain potkal ji. Bylo to to čemu Francouzi říkají un coup de foudre čili láska na první pohled. Oba se do sebe zbláznili. Princet se pokoušel snést to ale teď byli svoji a to bylo něco jiného. Mimoto se poprvé v životě rozhněval a v hněvu roztrhl Alicin první kožešinový plášť který dostala na svatbu. To rozhodlo a za šest měsíců po svatbě opustila Alice Princeta a nikdy se nevrátila. Odešla s Derainem a ti se už nikdy nerozešli. Měla jsem vždycky ráda Alici Derainovou. Měla v sobě něco divokého co snad mělo co dělat s jejími hrubými palci a bylo to v podivuhodném souladu s její tváří madony.

Ta druhá žena byla Germaine Pichotová, docela odlišný typ. Byla klidná a vážná a španělská, měla hranatá ramena a nevidoucí upřené oči Španělky. Byla velice šlechetná. Vzala si španělského malíře Pichota, který byl tvor dost podivuhodný, byl dlouhý a hubený jako jeden z těch primitivních Kristů ve španělských kostelích a když tancoval španělský tanec který předvedl později na slavném banketu na počest Rousseaua, byl tak náboženský až vzbuzoval posvátnou hrůzu.

Germaine, tvrdila Fernanda, byla hrdinkou mnoha podivných příběhů, jednou odvezla do nemocnice mladého muže, byl zraněn při hádce v music-hallu a všichni jeho kamarádi od něho utekli. Germaine byla samozřejmě při tom a postarala se o něho. Měla hodně sester všechny se narodily a vyrostly na Montmartru a každá měla jiného otce a provdaly se za muže různých národností, dokonce i za Turky a Armény. Germaine byla později velmi nemocná a měla vždycky kolem sebe oddaný kroužek. Nosívali ji v křesle do nejbližšího biografu a všichni dohromady se dívali na představení. Dělali to pravidelně jednou týdně. Myslím že to dělají stále.

Rozhovor u Fernandina čaje nebyl živý, nikdo neměl co říci. Bylo to milé se s ní setkat, byla to dokonce pocta, ale to bylo všechno. Fernanda si trochu postěžovala že jí služebná dost pořádně nevyčistila a nevypláchla čajový soubor a že koupě postele a piana na splátky má v sobě něco nepříjemného. Jinak nikdo z nás neměl mnoho co říci.

Nakonec jsme se spolu domluvily na hodinách francouzštiny, budu jí platit padesát centů za hodinu a ona přijde za mnou za dva dny a začneme. Teprve ke konci návštěvy byli všichni přirozenější. Fernanda se optala slečny Steinové jestli jí nechala nějaké humoristické přílohy amerických novin. Gertruda Steinová jí řekla že je zrovna nechala u Pabla.

Fernanda se zvedla jako lvice bránící svá mláďata. To je krutost kterou mu nikdy neodpustím, řekla. Potkala jsem ho na ulici, nesl v ruce humoristickou přílohu, požádala jsem jej aby mi ji dal ať se trochu rozptýlím, a on mě hrubě odmítl. Takovou krutost mu nikdy neodpustím. Prosím vás Gertrudo příště dejte tu humoristickou přílohu mně. Gertruda Steinová řekla, ale jistě velice ráda.

Když jsme vyšly, řekla mi, doufám než vyjde příští humoristická příloha Katzenjammer Kids že budou spolu zase mluvit; protože nedám-li ji Pablovi bude celý rozčilený a když mu ji dám spustí Fernanda strašný povyk. Budu muset tu přílohu ztratit nebo ji bude muset dát Pablovi můj bratr jako omylem.

Fernanda přišla docela zavčas na schůzku a začaly jsme s hodinou. Samozřejmě když chce mít člověk hodinu francouzštiny musí konverzovat, a Fernanda měla tři náměty, klobouky, o těch jsme neměly mnoho co říci, voňavky, o těch jsme si měly co říci. Voňavky byly opravdu Fernandina velká výstřednost, vyvolala jednou pohoršení na Montmartru protože si koupila lahvičku voňavky která se jmenovala Kouř a zaplatila za ni osmdesát franků, tehdy to bylo šestnáct dolarů, a nemělo to žádnou vůni ale takovou podobnou barvu jako opravdový tekutý kouř v lahvičce. Její třetí námět byly druhy kožešin. Byly tři druhy kožešin, do první patřily sobolí kožešiny, do druhé hermelín a činčila a do třetí liška a veverka. To bylo nejvíc překvapující ze všeho co jsem v Paříži slyšela. Byla jsem překvapena. Činčila byla druhá, veverka se nazývala kožešinou a ani zmínky o tuleňovi.

Jediná naše další konverzace spočívala v popisování a pojmenování psů kteří byli tehdy v módě. To bylo mé téma a když jsem nějakého popsala, vždycky váhala a pak řekla jakoby osvícená, ach ano chcete popsat malého belgického psa kterému se říká griffon.

Tak to tedy vypadalo, byla velice krásná ale šlo to trochu těžkopádně a jednotvárně a tak jsem navrhla, abychom se setkávaly někde venku na čaji nebo se procházely na Montmartru. To bylo lepší. Začala mi vyprávět o všem možném. Potkaly jsme Maxe Jacoba. Fernanda a on byli velice legrační. Cítili se jako dvorní pár z prvního císařství, on jako starý markýz který jí líbá ruku a dělá poklony a ona jako císařovna Josefína jež je přijímá. Byla to karikatura ale dost podivuhodná. Pak mi vyprávěla o záhadné strašné ženě která se jmenovala Marie Laurencinová a vydávala zvuky jako zvíře a obtěžovala Picassa. Představovala jsem si ji jako strašnou stařenu a měla jsem radost, když jsem poznala mladou elegantní Marii která vypadala jako Clouet. Max Jacob mi vyložil můj horoskop. Byla to velká čest, protože mi ten horoskop napsal. Tehdy jsem to nevěděla až teprve mnohem později a hlavně když všichni mladíci co teď tolik obdivují Maxe tak žasnou a jsou tak dojati že mi jej napsal, poněvadž měli za to že jej nikdy nepíše ale rovnou říká z ruky. A tak mám svůj horoskop a k tomu napsaný.

Pak mi také vyprávěla mnoho příběhů o Van Dongenovi a jeho holandské ženě a holandském děvčátku. Van Dongen se stal známý Fernandiným portrétem. Namaloval tehdy mandlové oči které se později staly módou. Ale Fernandiny mandlové oči byly přirozené, u Fernandy bylo všechno přirozené ať to bylo k dobrému nebo ke zlému.

Ovšem Van Dongen nepřipustil že ten obraz byl Fernandin portrét ačkoli mu k němu seděla a bylo z toho tudíž mnoho trpkosti. Van Dongen byl tehdy chudý, měl za ženu Holanďanku která byla vegetariánka a žil jenom ze špenátu. Van Dongen často utekl od toho špenátu do hospůdky na Montmartru kde mu děvčata zaplatila večeři a pití.

Dítě Van Dongenových mělo teprve čtyři roky ale bylo hrozné. Van Dongen s ním dělal akrobacii držel je za nohu a točil jím kolem své hlavy. Když objalo Picassa kterého mělo velice rádo, tak ho vždycky tak poničilo že měl z něho velký strach.

Fernanda znala také hodně příběhů o Germaine Pichotové a o cirkusu kde nacházela své milence a příběhů z minulého i dnešního života na Montmartru. Fernanda sama měla jeden ideál. Byla to Evelyna Thawová, hvězda té chvíle. Fernanda ji zbožňovala tak jako pozdější generace zbožňovala Mary Pickfordovou, byla stejně světlovlasá, stejně bledá, stejné nic a Fernanda po ní vzdychala obdivem.

Když jsem příště viděla Gertrudu Steinovou najednou mi řekla, nosí Fernanda náušnice? Nevím, odpověděla jsem. Tak se podívejte, řekla mi. Když jsem příště Gertrudu Steinovou viděla řekla jsem jí, tak Fernanda nosí náušnice. No jo, řekla, ještě se nic nestalo, to je mrzuté, protože Pablo je v ateliéru sám a tak přirozeně nevydrží doma. Další týden jsem už mohla oznámit že Fernanda náušnice nenosí. Tak už je to v pořádku, už je bez peněz a skončilo to, řekla Gertruda Steinová. A skončilo to. Za týden jsem večeřela v ulici de Fleurus s Fernandou a Pablem.

Dala jsem Fernandě čínský župan ze San Franciska a Pablo mi dal hezkou kresbu.

A teď vám povím jak se dvě Američanky octly v srdci uměleckého hnutí o němž ostatní svět tehdy ještě nic nevěděl.

3

Gertruda Steinová v Paříži

1903–1907

Ty poslední dva roky co byla Gertruda Steinová na Lékařské fakultě Johnse Hopkinse v Baltimoru v letech 1900–1903, její bratr žil ve Florencii. Tam se doslechl o malíři který se jmenoval Cézanne a viděl jeho obrazy, které patřily Charlesovi Loeserovi. Když se příštího roku usídlil se svou sestrou v Paříži, šli se podívat na ně k Vollardovi, jedinému obchodníku s obrazy který měl Cézanny na prodej.

Vollard byl obrovský snědý muž a trochu šišlal. Měl obchod v ulici Laffitte nedaleko bulvárů. Kousek dál v této krátké ulici sídlil Durand-Ruel a ještě dál téměř u kostela Mučedníků bývalý klaun Sagot. Ještě výš na Montmartru v ulici Victor-Massé měla obchod slečna Weillová která prodávala obrazy, knihy a všechno možné páté přes deváté, a v docela jiné části Paříže v ulici Faubourg-Saint-Honoré sídlil bývalý majitel kavárny a fotograf Druet. V ulici Laffitte byl také cukrář Fouquet u něhož se mohl člověk utěšit lahodnými perníčky a kandovanými ořechy a jednou za čas si místo obrazu koupit jahodový džem ve skleněném pohárku.

První návštěva u Vollarda zanechala v Gertrudě Steinové nesmazatelný dojem. Bylo to neuvěřitelné místo. Nevypadalo jako galerie. Uvnitř bylo pár pláten obrácených ke zdi, v jednom rohu byla hromádka velkých a malých pláten naházených jedno přes druhé, a uprostřed pokoje stál obrovský snědý zachmuřený muž. To byl Vollard v dobré náladě. Když byl opravdu bez nálady, postavil ohromný rám za skleněné dveře které vedly na ulici, zvedl paže až nad hlavu, dlaněmi se opřel o horní rohy ostění a hleděl zachmuřeně do ulice. Tehdy se nikdo nepokoušel vejít.

Požádali, zda by mohli vidět Cézanny. Podíval se na ně méně chmurně a stal se docela zdvořilý. Později zjistili že Cézanne byl velkou láskou Vollardova života. Jméno Cézanne mělo na něj čarodějnou moc. Poprvé se dověděl o Cézannovi od malíře Pissarra. Pissarro byl ovšem ten od něhož se o Cézannovi doslechli poprvé všichni milovníci časného Cézanna. Cézanne žil tehdy sklíčený a zatrpklý v Aix-en-Provence. Pissarro řekl o něm Vollardovi, řekl florentskému Farbymu, který to zase řekl Loeserovi a Picabiovi a opravdu všichni, co tehdy věděli o Cézannovi, měli to od něho.

U Vollarda bylo možno vidět Cézanny. Gertruda Steinová napsala později báseň nazvanou Vollard a Cézanne a Henry McBride ji otiskl v New York Sun. Byla to první příležitostná práce Gertrudy Steinové která byla otištěna a udělala oběma, jí i Vollardovi, hodně radosti. Když napsal Vollard později svou knihu o Cézannovi poslal na návrh Gertrudy Steinové výtisk Henrymu McBrideovi. Gertruda Steinová řekla Vollardovi že této knize bude věnována celá stránka jednoho z newyorských velkých deníků. Nevěřil že je to možné, nic takového se nikdy nikomu v Paříži nestalo. Ale teď se to stalo, jeho to velice dojalo a byl neskonale spokojený. Ale abychom se vrátili k této první návštěvě.

Řekli panu Vollardovi, že chtějí vidět nějaké Cézannovy krajiny, že je posílá pan Loeser z Florencie. Ale ano, řekl Vollard, vypadal docela radostně a začal se otáčet po krámě, posléze zmizel vzadu za přepážkou a bylo slyšet jak těžce stoupá do schodů. Po velice dlouhém čekání se vrátil dolů a držel v ruce obrázek jablka, většina plátna byla nepomalována. Důkladně se na to dívali a pak řekli, ale víte, chtěli jsme přece vidět krajinu. Ale ano, vzdychl Vollard a vypadal dokonce ještě veselejší, za okamžik zase zmizel a tentokrát se vrátil s obrazem zad, byl to pěkný obraz o tom není pochyb, ale bratr se sestrou nebyli ještě s to plně ocenit Cézannovy akty a tak šli znovu do útoku. Že chtějí vidět krajinu. Tentokrát se vrátil po čekání dokonce ještě delším s velikánským plátnem a na něm byl namalován jen docela malý kousek krajiny. Ano to je ono, řekli, krajina, ale chtěli menší plátno a celé pomalované. A že by nějaké takové rádi viděli. V té chvíli se snášel časný zimní pařížský večer a po týchž zadních schodech sestoupila zrovna velice stará uklízečka, zamumlala bon soir monsieur et madame a klidně vyšla ze dveří, za okamžik sestoupila po týchž schodech další stará uklízečka, zamumlala bon soir messieurs et mesdames a vyšla klidně ze dveří. Gertruda Steinová se začala smát a řekla svému bratrovi, to je všechno nesmysl, on žádné Cézanny nemá. Jde nahoru a řekne těm stařenkám co mají malovat a on nerozumí nám a ony nerozumějí jemu a tak něco namalují a on to přinese dolů a je to Cézanne. Oba se začali neudržitelně smát. Pak se vzpamatovali a ještě jednou mu vysvětlili jakou krajinu chtějí. Řekli že chtějí jednu z těch nádherně žlutých slunných krajin v Aix, jakých má Loeser několik. Vollard odešel ještě jednou a tentokrát se vrátil s úžasnou malou zelenou krajinou. Byla krásná, byla namalovaná na celém plátně, nestála mnoho a tak ji koupili. Později Vollard každému vykládal že jej navštívili dva blázniví Američané, smáli se a velice jej otravovali, ale postupně zjistil že když se nejvíc smáli obvykle něco koupili, a tak vždy samozřejmě čekal až se začnou smát.

Od té doby chodili k Vollardovi pořád. Dostalo se jim brzo té výsady že mohli přehazovat kupy pláten a najít si v té hromadě co se jim líbí. Koupili maličkého Daumiera, hlavu stařeny. Začali mít zájem o Cézannovy akty a nakonec koupili dvě malá plátna se skupinami aktů. Objevili velice maličkého Maneta, černého a bílého v popředí s Forainem a koupili jej, dál objevili dva drobné Renoiry. Často koupili dvojici obrazů, protože obvykle jednomu z nich se líbil jeden víc a druhému druhý, a tak míjel rok. Na jaře ohlásil Vollard Gauguinovu výstavu a uviděli poprvé několik Gauguinů. Působily na ně dost úděsně ale nakonec se jim zalíbily a koupili si dva Gauguiny. Gertruda Steinová měla ráda jeho slunečnice ale ne jeho figury a její bratr zase dával přednost figurám. Teď to vypadá jako by to bylo hodně drahé, ale tehdy ty věci nestály mnoho. A tak přišla zima.

K Vollardovi nechodilo mnoho lidí, ale jednou tam slyšela Gertruda Steinová rozhovor který se jí velice líbil. Duret byl v Paříži velice známý. Byl to teď velice starý člověk a velice dobře vypadal. Býval Whistlerovým přítelem, Whistler jej namaloval ve večerním obleku s bílou operní pláštěnkou přes ruku. Byl u Vollarda a hovořil se skupinou mladších lidí a jeden z nich, Roussel, který patřil k Vuillardově a Bonnardově poimpresionistické skupině, si stěžoval že není uznáván ani on ani jeho přátelé, že jim nebylo ani dovoleno vystavovat na salóně. Duret se na něho laskavě podíval a řekl, můj milý mladý příteli, nikdy nezapomeňte na to že jsou dva druhy umění, jednak umění a jednak oficiální umění. Jak můžete, můj ubohý mladý příteli, doufat že byste dělal oficiální umění. Jen se na sebe podívejte. Předpokládejme že by přišla do Paříže nějaká důležitá osobnost, chtěla se setkat s reprezentativními malíři a dát si namalovat portrét. Můj milý mladý příteli, jen se na sebe podívejte, vždyť už jak by se na vás podíval tak by se zhrozil. Vy jste hezký mladý člověk, jemný a inteligentní, ale důležité osobnosti byste takový nepřipadal, byl byste pro ni hrozný. Potřebují jako reprezentativní malíře muže střední postavy, musí být mírně zavalitý a ne příliš dobře oblečený ale oblečený podle módy jeho třídy, nesmí být plešatý ani příliš dobře učesaný a musí se umět zdvořile uklánět. Chápete že byste to nedokázal. A tak nikdy nemluvte o oficiálním uznání, a když tak se podívejte do zrcadla a pomyslete co to jsou důležité osobnosti. Ne, můj milý mladý příteli, je umění a je oficiální umění, tak to vždycky bylo a vždycky bude.

Než skončila zima, rozhodla se Gertruda Steinová a její bratr, že když už se dostali tak daleko že půjdou ještě dál a koupí velkého Cézanna a pak že toho nechají. Potom už budou rozumní. Přesvědčili svého staršího bratra že tento poslední výdaj je nutný, a nutný byl, jak se brzo ukáže. Řekli Vollardovi že chtějí koupit od Cézanna portrét. Tehdy se prakticky velké Cézannovy portréty neprodávaly. Vollard je měl téměř všechny. Jejich rozhodnutí jej nesmírně potěšilo. Zavedl je teď za přepážku a po schodech nahoru do té místnosti kde jak si byla Gertruda Steinová jista malovaly ty staré uklízečky Cézanny, a tam strávili dny rozhodováním který portrét si mají vzít. Měli na vybranou asi z osmi a bylo těžké se rozhodnout. Mnohokrát museli odejít a posilnit se perníčky u Fouqueta. Nakonec zúžili svůj výběr na dva, jeden portrét muže a jeden portrét ženy, ale tentokrát si nemohli dovolit koupit oba a nakonec si vybrali ten portrét ženy.

Vollard řekl že obvykle je ovšem portrét ženy dražší než portrét muže, díval se na obraz velice pečlivě a řekl, ale domnívám se že u Cézanna v tom není rozdílu. Dali obraz do drožky a odvezli si jej domů. To byl ten obraz o němž Alfy Maurer vždycky vysvětloval, že je dokončený a že se o něm může říci že je dokončený proto, že má rám.

Byl to důležitý nákup protože jak se Gertruda Steinová na tento obraz pořád dívala a dívala tak napsala Tři životy.

Nedlouho předtím začala jako cvičení v literatuře překládat Flaubertovy Tři povídky a pak měla tohoto Cézanna a dívala se na něj a on ji podnítil aby napsala Tři životy.

Další událost se stala na podzim. Byl to první rok Podzimního salónu, první Podzimní salón který vůbec v Paříži byl a oni se šli na něj podívat velice dychtiví a rozrušení. Objevili tam Matissův obraz, později známý jako Paní v klobouku.

Tento první Podzimní salón byl krokem k oficiálnímu uznání vyhnanců z Nezávislého salónu. Jejich obrazy byly vystaveny v Petit Palais naproti budově Grand Palais kde se konával velký Jarní salón. To znamená že tito vyhnanci vystavovali tam kde jich už tolik získalo úspěch takže začali být prodáváni v důležitých obchodech s obrazy. Ve spolupráci s nějakými rebely ze starých salónů vytvořili Podzimní salón.

Výstava měla v sobě hodně svěžího a nepobuřovala. Byla tam řada přitažlivých obrazů, ale byl tam jeden který nebyl přitažlivý. Lidi zuřili a pokoušeli se malbu seškrábat.

Gertrudě Steinové se ten obraz líbil, byl to portrét ženy s dlouhou tváří a vějířem. Byl velice zvláštní barevně i anatomicky. Řekla že jej chce koupit. Její bratr zatím objevil ženu v bílém na zeleném trávníku a chtěl ten obraz koupit. A tak se jako obvykle rozhodli že koupí oba a šli do kanceláře tajemníka salónu zeptat se na ceny. Nebyli nikdy v pokojíku tajemníka salónu a bylo to pro ně velmi vzrušující. Tajemník se podíval na ceny do katalogu. Gertruda Steinová už zapomněla kolik stála a dokonce i od koho byla ta bílá postava se psem na zeleném trávníku, ale ten Matisse stál pět set franků. Tajemník vysvětlil že se ovšem nikdy neplatí tolik co žádá umělec, že každý navrhne cenu sám. Ptali se kolik mají navrhnout. On se jich optal kolik jsou ochotni zaplatit. Řekli že nevědí. Navrhl aby nabídli čtyři sta a že jim dá vědět. Souhlasili a šli pryč.

Příští den obdrželi od tajemníka zprávu že pan Matisse odmítl přijmout nabídku a co tedy chtějí dělat. Rozhodli se vrátit se do salónu a podívat se na ten obraz znova. Lidé řičeli před tím obrazem smíchy a škrábali po něm. Gertruda Steinová nemohla pochopit proč, obraz se jí zdál naprosto přirozený. Cézannův portrét se nezdál přirozený, trvalo jí to nějakou dobu než pochopila že je přirozený, ale tenhle Matissův obraz se jí zdál naprosto přirozený a nemohla pochopit proč každého rozzuřoval. Jejího bratra přitahoval méně ale stejně souhlasil a tak jej koupili. Vrátila se pak aby se na něj podívala a rozčililo ji když viděla, jak se mu všichni vysmívají. Trápilo ji to a zlobilo, protože nemohla pochopit proč, protože pro ni to bylo samozřejmé, stejně jako později nemohla pochopit proč se jejímu dílu vysmívali a zuřili kvůli němu, vždyť všechno co psala bylo tak jasné a přirozené.

Tak tohle byl příběh těch, co koupili Paní v klobouku, a teď týž příběh z hlediska toho co ji prodával, jak jej několik měsíců později vyprávěli pan a paní Matissovi. Krátce po koupi obrazu všichni si přáli aby se seznámili. Zda napsal a požádal o schůzku Matisse či zda oni napsali a o ni požádali, to si už Gertruda Steinová nepamatuje. Avšak během kratičkého času se navzájem seznámili a stali se velice blízkými přáteli.

Matissovi bydleli na nábřeží blizoučko bulváru Saint-Michel. Měli malý třípokojový byt v posledním patře s krásným pohledem na Notre Dame a na řeku. V zimě ten pohled Matisse maloval. Šli jste po schodech nahoru a nahoru. Tehdy jste pořád chodili do schodů a ze schodů. Mildred Aldrichová měla nešťastný zvyk že ze svého šestého patra upouštěla klíč prostředkem schodiště kde by byl měl být výtah, když volala na někoho dole sbohem, a potom jste zase museli jít přes všecka patra nahoru nebo ona dolů. Samozřejmě vždycky volala, to nevadí, vyrazím u bytu dveře. To dělali jenom Američané. Klíče byly těžké a buď jste je zapomínali anebo upouštěli. Když blahopřáli Sayenovi na konci pařížského léta jak dobře vypadá a jak je opálený, řekl to je z toho že pořád chodím nahoru a dolů po schodech.

Paní Matissová byla obdivuhodná hospodyně. Měla málo místa, ale všechno bylo neposkvrněně čisté. Udržovala byt v pořádku, byla výborná kuchařka, všechno obstarala a seděla Matissovi pro všechny obrazy. Ona byla tou Paní v klobouku. Měla malé kloboučnictví které je v nejhorších dobách živilo. Byla to snědá žena která chodila velice zpříma a měla protáhlý obličej a pevná velká svislá ústa jako kůň. Měla záplavu černých vlasů. Gertruda Steinová měla vždycky ráda pohyb jakým si připínala klobouk k vlasům, a Matisse nakreslil jednou svou ženu při tomto charakteristickém gestě a dal tu kresbu slečně Steinové. Chodila vždycky v černém. Vždycky zapíchla velkou černou jehlici správně doprostřed klobouku a vprostřed temene hlavy a pak ji vyndala s dlouhým, samozřejmým gestem. Žila s nimi Matissova dcera, měl ji před sňatkem a dostala záškrt a musela být operována a musela nosit mnoho let kolem krku černou stuhu se stříbrným knoflíkem. Matisse ji namaloval na mnoha svých obrazech. Děvče vypadalo přesně jako jeho otec a paní Matissová, jak jednou vysvětlila svým sentimentálním prostým způsobem, udělala pro to dítě víc než byla její povinnost poněvadž četla v mládí román v kterém hrdinka taky tak jednala a byla proto celý život milována a tak se rozhodla že udělá totéž. Sama měla dva chlapce ale ti u nich tehdy nebydleli. Mladší Petr byl na jihu Francie na hranicích Španělska u rodičů paní Matissové a starší Jan u rodičů pana Matisse v severní Francii na hranicích Belgie.

Matisse měl v sobě překvapující mužnou sílu která působila vždycky neobyčejně radostně na každého kdo ho nějaký čas neviděl. Nepůsobila tolik když ho viděl poprvé jako později. Po celou dobu co s ním člověk byl neztratil potěšení z této jeho síly. Ale nebylo v ní příliš citu pro život. Paní Matissová byla velice odlišná, měla hluboký cit pro život a každý kdo ji znal to věděl.

Matisse měl tehdy malého Cézanna a malého Gauguina a říkal že je oba mít musí. Cézanna koupil za věno své ženy, Gauguina za její prsten, což byl jediný šperk jaký kdy měla. A byli šťastni protože ty dva obrazy mít musel. Na tom Cézannovi byli koupající se a stan, ten Gauguin byla hlava chlapce. Když Matisse později velice zbohatl, kupoval obrazy dál. Říkal že se vyzná v obrazech a má v ně důvěru a v jiných věcech že se nevyzná. A tak pro své vlastní potěšení a jako nejlepší dědictví které zanechá svým dětem, kupoval Cézanny. Picasso taky když později zbohatl kupoval obrazy, ale své vlastní. Ten také věří v obrazy a chce zanechat svému synovi nejlepší dědictví jaké může a tak uchovává a kupuje své vlastní.

Matissovi měli těžké časy. Matisse přišel do Paříže jako mladík studovat farmacii. Pocházel z rodiny malých obchodníků s obilím v severní Francii. Začal se zajímat o malování, kopíroval Poussiny v Louvru a stal se malířem naprosto bez souhlasu rodiny, ale ti mu přesto dál poskytovali každý měsíc velice malou částku kterou dostával jako student. V té době se mu narodila dcera a to mu dále zkomplikovalo život. Nejprve měl určitý úspěch. Oženil se. Pod vlivem Poussinových a Chardinových obrazů maloval zátiší která měla značný úspěch na salónu Champ-de-Mars, jednom ze dvou velkých jarních salónů. A potom se dostal pod vliv Cézannův, a potom pod vliv černošské plastiky. To všechno měl v údobí Paní v klobouku Matisse už za sebou. Rok po tom pozoruhodném úspěchu na salóně strávil zimu malbou velikánského obrazu ženy prostírající stůl a na stole byla nádherná mísa ovoce. Koupě tohoto ovoce velice vyčerpala finanční prostředky Matissovy rodiny, ovoce bylo tehdy v Paříži strašně drahé, i obyčejné ovoce, a představte si o kolik dražší bylo toto docela výjimečné ovoce a on ho mít musel dokud obraz nebyl ukončen a to trvalo hodně dlouho. Aby to ovoce uchovali co možná nejdéle, udržovali pokoj co možná studený, ale to hned pod střechou a v pařížské zimě nebylo těžké a Matisse maloval v kabátě a v rukavicích a maloval na tom celou zimu. Posléze obraz dokončil a poslal na salón kde měl rok předtím značný úspěch, ale tam jej odmítli. A teď začaly pro Matissovy vážné nesnáze, dceru měl velice nemocnou, jeho vlastní dílo ho stálo mučivé duševní zápasy, a zároveň ztratil všechnu možnost vystavovat. Nemaloval již doma, ale v ateliéru. Bylo to lacinější. Každé dopoledne maloval, každé odpoledne sochařil, navečer kreslil v kursech do skicáku akt, a každý večer hrál na housle. Byly to velice ponuré dny a on byl velice zoufalý. Jeho žena si otevřela malé modistství a tak přece jen nějak žili. Oba hochy poslali na venkov k jeho a její rodině a žili dál. Jediným povzbuzením byla pro něho práce v ateliéru a tam se začal kolem něho shromažďovat zástup mladých lidí které ovlivňoval. Tehdy byl mezi nimi nejznámější Manguin, teď je nejznámější Derain. Derain byl tehdy velice mladý. Nesmírně obdivoval Matisse, odešel s nimi na venkov do Collioure blízko Perpignanu, a pro všechny mnoho znamenal. Začal malovat krajiny na nichž měly stromy červené obrysy a měl prostorové cítění které bylo docela jeho, poprvé se projevilo v krajině s vozíkem jedoucím vzhůru po cestě lemované stromy s červenými obrysy. Jeho obrazy se staly známé od výstavy Nezávislých.

Matisse pracoval den co den a den co den a pracoval strašně úporně. Jednou jej přišel navštívit Vollard. Matisse rád ten příběh vyprávěl. Často jsem jej od něho slyšela. Vollard přišel a řekl že chce vidět ten velký obraz který byl odmítnut. Matisse mu jej ukázal. Vollard se na něj ani nepodíval. Bavil se s paní Matissovou a většinou o vaření, rád vařil i jedl jak to dokáže jen Francouz, a stejně paní Matissová. Matisse i paní Matissová začali být velice nervózní ačkoli ona to nedávala najevo. A kam vedou tyhle dveře, optal se Vollard se zájmem Matisse, vedou na dvůr nebo vedou na schodiště? Na dvůr, řekl Matisse. Ach tak, řekl Vollard. A odešel.

Matissovi strávili den rozhovorem o tom jestli ve Vollardově otázce bylo něco symbolického nebo jestli to byla prázdná zvědavost. Vollard nikdy nebyl zvědavý jen tak, vždycky chtěl vědět co si kdo o čem myslí, protože tak přicházel na to co si o tom myslí on sám. To se velice dobře vědělo a proto se Matissovi ptali jeden druhého i všech přátel proč se Vollard ptal na ty dveře. Ať to bylo pro cokoli, za rok koupil ten obraz za velmi nízkou cenu ale koupil jej a někam jej schoval a nikdo jej už neuviděl a tím to skončilo.

Matissova situace se ani nezlepšovala ani nezhoršovala a Matisse z toho už ztrácel odvahu a stával se útočný. Pak přišel první Podzimní salón a požádali jej aby vystavoval a on tam poslal Paní v klobouku a oni mu ji vskutku pověsili. Posmívali se jí a útočili na ni a prodala se.

Matissovi bylo tehdy asi pětatřicet a byl sklíčený. Přišel tam v den zahájení a když slyšel, co se o tom obrazu říká a viděl jak se ho snaží poškodit, už tam nevkročil. Jeho žena tam chodila sama. Zůstával doma a byl nešťastný. Takhle to vyprávěla paní Matissová.

Pak přišlo oznámení od tajemníka salónu že je tam nabídka na jeho obraz, že nabízejí čtyři sta franků. Matisse maloval paní Matissovou jako cikánku s kytarou. Ta kytara měla již svou historii. Paní Matissová o tom velice ráda vyprávěla. Měla hodně práce a mimoto sedala modelem a byla velice zdravá a ospalá. Jednoho dne seděla, on maloval, ona začala tlouci špačky a jak jí klesala hlava kytara se rozezvučela. Tak dost, řekl Matisse, probuď se. Probudila se, on maloval, hlava jí klesala a kytara se rozezvučela. Tak dost, řekl Matisse, probuď se. Probudila se, pak za malou chvíli zase jí hlava klesla a kytara se rozezvučela ještě víc. Rozzuřený Matisse vzal kytaru a rozbil ji. A paní Matissová dodala smutně, a my jsme tehdy měli velkou nouzi a museli jsme ji dát spravit aby mohl dál malovat. Držela tutéž spravenou kytaru a seděla modelem když zrovna přišel lístek od tajemníka Podzimního salónu. Matisse měl radost, samozřejmě to přijmu, řekl. Ne, řekla paní Matissová, jestli tihle lidi (ces gens) mají tolik zájmu že udělali nabídku, mají dost zájmu aby zaplatili cenu jakou žádáš, a dodala, za ten rozdíl budou zimní šaty pro Margot. Matisse váhal ale nakonec se dal přesvědčit a poslali lístek že požaduje původní cenu. Nedálo se nic a Matisse byl v hrozném stavu a dělal si výčitky a potom za den nebo za dva, když paní Matissová zase seděla a držela kytaru a Matisse maloval, přinesla jim Margot malý modrý telegram. Matisse jej otevřel a udělal grimasu. Paní Matissová byla ustrašená, myslela že se stalo to nejhorší. Kytara spadla na zem. Co je? řekla, koupili to, odpověděl. Proč děláš takovou umučenou tvář a děsíš mě a teď se ještě ta kytara snad znova rozbila. Mrkal jsem na tebe, povídá, abych ti to řekl, protože jsem byl tak dojat že jsem nemohl mluvit.

A tak vidíte, končila paní Matissová vítězně tu historku, já jsem to byla a já měla pravdu když jsem trvala na původní ceně, a slečna Gertruda taky když trvala na koupi a tím to všechno způsobila.

Přátelství s Matissovými rychle rostlo. Matisse tehdy pracoval na svém prvním velkém dekorativním díle Le Bonheur de Vivre. Dělal pro ně malé a větší a veliké studie. Na tomto obraze Matisse poprvé jasně realizoval svůj záměr deformovat kresbu lidského těla aby sladil a zdůraznil valéry čistých barev jež míchal jen s bělobou. Použil své deformované kresby jako se používá disonance v hudbě nebo jako se používá octu či citrónu při vaření nebo vaječné skořápky k vyčištění kávy. Beru přirozeně svá přirovnání z kuchyně protože mám ráda jídlo a vaření a něco o tom vím. Nicméně v tom spočívala idea díla. Cézanne dospěl ke své nedokončenosti a svým zkreslením z nutnosti, Matisse ze záměru.

Poznenáhlu lidé začínali chodit do ulice de Fleurus podívat se na Matisse a Cézanny, mnoho lidí přivedl Matisse, každý přivedl někoho a přicházeli kdy je napadlo a začalo to být na obtíž a tak tedy začaly sobotní večery. Tehdy si také Gertruda Steinová navykla psát v noci. Teprve po jedenácté hodině mohla být jista že nikdo nezaklepe na dveře ateliéru. Tehdy plánovala svou dlouhou knihu, Jak se utvářeli Američané, zápasila s jejími větami, s těmi dlouhými větami které se musely tak přesně stavět. Věty, ne jen slova, ale věty a stále věty byly životní vášní Gertrudy Steinové. A tak si tehdy zvykla a trvalo to opravdu až do války která změnila tolik zvyků, zvykla si začít pracovat v jedenáct v noci a pracovala až do svítání. Říkala že se vždycky pokoušela přestat než se rozednilo a než se vzbudili ptáci, protože je to nepříjemný pocit jít pak do postele. Tehdy byly na mnoha stromech za vysokými zdmi ptáci, teď je jich tam méně. Ale často ji ptáci a jitro zastihli vzhůru a stála pak na dvoře a čekala aby si na to zvykla než si půjde lehnout. Měla tehdy ve zvyku spát až do poledne a rozčilovalo ji když klepali na dvoře koberce, tehdy to dělal každý a dělali to i v její domácnosti.

Tak začaly sobotní večery.

Gertruda Steinová a její bratr byli často u Matissových a Matissovi byli pořád u nich. Paní Matissová je pozvala občas na oběd, bylo to nejčastěji tehdy když nějaký příbuzný poslal Matissovým zajíce. Dušený zajíc kterého připravovala paní Matissová po perpignanském způsobu byl něčím zcela mimořádným. Měli také neobyčejně dobré víno, trochu těžké, ale výborné. Měli také druh madeirského které se jmenovalo Roncio, a to bylo ovšem také velice dobré. Sochař Maillol pocházel z téže části Francie jako paní Matissová a když jsem ho jednou po mnoha letech potkala u Jo Davidsona, vyprávěl mi o všech těch vínech. Vykládal mi tehdy, jak žil za svých studentských dob v Paříži dobře za padesát franků měsíčně. Pravda, povídal, rodina mi posílala každý týden domácí chleba a z domu jsem si vždycky přivezl tolik vína aby mi vydrželo na rok a každý měsíc posílal jsem domů prádlo na vyprání.

Na jednom z těchto obědů za těch dřívějších dob byl Derain. On a Gertruda Steinová spolu prudce nesouhlasili. Hovořili o filozofii, Derain zakládal své myšlenky na druhém díle Fausta kterého četl ve francouzském překladě když konal vojenskou službu. Nestali se nikdy přáteli. Gertruda Steinová se nikdy nezajímala o jeho dílo. Měl smysl pro prostor, ale jí v jeho obrazech chyběl život i hloubka i pevnost. Zřídkakdy potom se vídali. Derain byl tehdy stále s Matissovými a paní Matissová jej měla nejraději ze všech Matissových přátel. V téže přibližné době objevil bratr Gertrudy Steinové náhodou jednoho dne galerii Sagota, bývalého cirkusového klauna, který měl obchod s obrazy nahoře v ulici Lafitte. A tady objevil bratr Gertrudy Steinové obrazy dvou mladých Španělů, jednoho jehož jméno už všichni zapomněli, druhý se jmenoval Picasso. Zajímaly ho práce obou a koupil akvarel toho zapomenutého, scénu z kavárny. Sagot jej také poslal do malého obchodu s nábytkem kde Picasso měl rozvěšeny nějaké obrazy. Bratra Gertrudy Steinové obrazy zaujaly, chtěl jeden koupit a ptal se na cenu ale požadovaná cena byla téměř tak vysoká jako u Cézannů. Vrátil se k Sagotovi a řekl mu to. Sagot se smál. Řekl, no dobře, přijďte za několik dní a budu mít jeden velký obraz. Za několik dní měl jeden velký obraz a byl velice laciný. Když Gertruda Steinová a Picasso hovoří o těch časech, neshodují se vždycky na tom jak to bylo, ale myslím že oba souhlasí v tom že obraz měl stát sto padesát franků. Byl to velmi dobře teď známý obraz nahé dívky s košíkem červených květin.

Gertrudě Steinové se ten obraz nelíbil, zdálo se jí že v kresbě nohou a chodidel je něco děsivého, něco co ji odpuzovalo a uráželo. Téměř se se svým bratrem o ten obraz pohádali. On jej doma chtěl mít a ona ne. Sagot se dověděl něco o té rozepři a řekl, no, když se vám nohy a chodidla nelíbí tak jí uřízněte hlavu a nechte si jen ji. Všichni se shodli že to nejde udělat a tak se nic nerozhodlo.

Gertruda Steinová a její bratr byli v té věci dál rozličného mínění a velice se na sebe hněvali. Nakonec se dohodli že když bratr tak naléhavě chce ať to koupí, a tak se dostal první Picasso do ulice de Fleurus.

Bylo to právě asi v té době, co si v ulici de Fleurus pronajal ateliér Raymond Duncan, bratr Isadory. Raymond se právě vrátil ze své první cesty po Řecku a přivezl si s sebou řecké děvče a řecké šaty. Raymond se seznámil v San Francisku se starším bratrem Gertrudy Steinové a jeho ženou. Tehdy pracoval Raymond jako propagační agent Emmy Nevadové s níž jezdil také violoncellista Pablo Casals, tehdy ještě zcela neznámý.

Duncanova rodina byla tehdy v stadiu Omara Chajjáma, k Řekům se ještě nedostali. Později se dostali k italské renesanci, ale teď se Raymond úplně pořečtil a k tomu patřila i řecká dívka. Isadora se přestala o něho zajímat, ta Řekyně byla pro ni příliš moderní. Raymond byl tehdy úplně bez peněz a jeho žena byla těhotná. Gertruda Steinová jim dala uhlí a židli pro Penelopu aby měla na čem sedět, ostatní seděli na zavazadlech. Měli další přítelkyni která jim pomáhala, Kateřinu Brucovou, velice krásnou, velice atletickou Angličanku, jakousi sochařku, později se vdala a stala se vdovou po objeviteli jižního pólu, Scottovi. Neměla tehdy také moc peněz a nosívala každý večer polovinu své večeře Penelopě. Konečně se Penelopě narodilo dítě, dostalo jméno Raymond, protože když bratr Gertrudy Steinové a Raymond Duncan šli ohlásit narození dítěte nepomysleli na jméno. Teď mu říkají proti jeho vůli Menalkas, byl by jistě rád kdyby věděl, že se legálně jmenuje Raymond. To však je už jiná historie.

Kateřina Brucová byla sochařka a učila se modelovat figury dětí a požádala aby směla udělat portrét synovce Gertrudy Steinové. Do ateliéru Kateřiny Brucové chodila s ním Gertruda Steinová. Jednou odpoledne se tam setkali s H. P. Rochém. Roché byl jedna z těch postav které se vždycky najdou v Paříži. Byl to velice vážný, velice šlechetný, oddaný, velice upřímný a velice nadšený muž a byl znám tím že každého s každým seznámí. Znal všechny a znal je doopravdy a mohl představit kohokoli komukoli. Chtěl být spisovatelem. Byl vysoký a rudovlasý a nikdy neřekl nic než dobře, dobře, výborně, a žil se svou matkou a babičkou. Podnikal spoustu věcí, jel s Rakušany do rakouských hor a jel s Němci do Německa a jel s Maďary do Maďarska a s Angličany do Anglie. Do Ruska nejel ačkoli se v Paříži s Rusy stýkal. Picasso vždycky o něm říkal, Roché je velice milý ale je to jenom překlad.

Později často přišel do ulice de Fleurus 27 s hosty různých národností a Gertruda Steinová jej měla dost ráda. Vždycky o něm říkala, je takový věrný, člověk snad ho nepotřebuje nikdy znovu uvidět, ale ví že někde Roché je a je člověku věrný. Gertruda Steinová mu vděčí za jeden radostný zážitek z velmi časné doby jejich známosti. Napsala tehdy svou první knihu Tři životy a na Rochého, který četl anglicky, ta kniha zapůsobila velikým dojmem. Jednou řekla Gertruda Steinová něco o sobě a Roché řekl dobře, dobře, výborně, to je velice důležité pro váš životopis. Velice ji to dojalo, bylo to poprvé co opravdu zjistila že jednou o ní vyjde životopis. Je docela jisté že ačkoli ho neviděla po léta je jí Roché někde pravděpodobně naprosto věrný.

Ale abychom se vrátili k Rochému v ateliéru Kateřiny Brucové. Všichni mluvili o tom a onom a Gertruda Steinová se náhodou zmínila že právě koupili od Sagota obraz mladého Španěla Picassa. Dobře, dobře, výborně, řekl Roché, je to velice zajímavý mladík, znám ho. Tak vy ho znáte dost dobře, řekla Gertruda Steinová, abyste mohl někoho k němu vzít? Ale jistě, odpověděl Roché. Výborně, řekla Gertruda Steinová, vím že můj bratr touží velice se s ním seznámit. Pak se domluvila schůzka a brzo nato šli Roché a bratr Gertrudy Steinové k Picassovi.

Krátce potom Picasso začal portrét Gertrudy Steinové, který je teď tak známý, ale jak k tomu došlo, to už si nikdo docela jasně nepamatuje. Slyšela jsem Picassa a Gertrudu Steinovou často o tom hovořit, a žádný z nich si nemohl vzpomenout. Vzpomínají si jak Picasso poprvé večeřel v ulici de Fleurus a vzpomínají si jak mu seděla Gertruda Steinová poprvé modelem v ulici Ravignan, ale mezitím mají prázdno. Jak k portrétování došlo, nevědí. Picassovi nikdo neseděl od jeho šestnácti let, bylo mu tehdy čtyřiadvacet a Gertruda Steinová si nikdy nepomyslila že bude mít portrét, ale žádný z nich neví, jak k tomu portrétování došlo. Ale došlo k němu a ona seděla Picassovi devadesátkrát a za tu dobu se toho hodně přihodilo. Ale abychom se vrátili do těch nejprvnějších dob.

Picasso s Fernandou přišli k večeři, Picasso tehdy vypadal, jak to nazvala má drahá přítelkyně a spolužačka Nellie Jacotová, jako dobře vypadající čistič bot. Byl hubený snědý a čilý, s velkými očními důlky, prudký ale ne hrubým způsobem. Seděl u večeře vedle Gertrudy Steinové a vzal si kousek chleba. Tenhle kousek, řekl Picasso a prudce jej popadl, tenhle kousek chleba je můj. Ona se smála a on vypadal ostýchavě. Tak začalo jejich důvěrné přátelství.

Ten večer vytahoval bratr Gertrudy Steinové nové a nové desky s japonskými dřevoryty aby je ukázal Picassovi, bratr Gertrudy Steinové měl rád japonské dřevoryty. Picasso se vážně a poslušně díval na list za listem a naslouchal popisům. Řekl tiše Gertrudě Steinové, váš bratr je velmi milý, ale jako všichni Američané, jako Haviland, ukazuje vám japonské dřevoryty. Moi j’aime pas ça, já o to nestojím. Jak říkám, Gertruda Steinová si s Pablem Picassem hned rozuměla.

Potom bylo první sedění. Picassův ateliér jsem již popsala. Tehdy tam bylo dokonce ještě víc nepořádku, víc návštěv, víc žhavého ohně v kamnech, víc vaření a víc vyrušování. Bylo tam velké rozlámané křeslo v němž Gertruda Steinová Picassovi seděla. Byla tam pohovka na níž vždy někdo seděl a spal. Byla tam malá kuchyňská židle na níž Picasso seděl když maloval, byly tam velké štafle a bylo tam mnoho velikánských pláten. Tehdy vrcholilo jeho harlekýnské údobí, plátna byla ohromná, postavy a skupiny taky.

Měl tam malého foxteriéra jemuž pořád něco bylo a musel ho vodit stále a stále k zvěrolékaři. Žádný Francouz nebo Francouzka nejsou tak chudí nebo tak bezstarostní nebo tak lakomí aby nevodili stále své miláčky k zvěrolékaři.

Fernanda byla jako vždycky, velice nenucená, velice krásná a velice půvabná. Nabídla se že bude číst nahlas La Fontainovy bajky aby zabavila Gertrudu Steinovou zatím co bude Picassovi sedět. Gertruda Steinová zaujala pozici, Picasso se posadil velmi pevně na židli a velmi blízko plátna a na velmi malé paletě, která byla celá hnědošedá, namíchal ještě hnědošedivější barvu a začal malovat. To bylo první z nějakých osmdesáti či devadesáti sedění.

Na sklonku odpoledne přišli oba bratři Gertrudy Steinové a její švagrové a Andrew Green. Všichni byli nadšeni krásnou skicou a Andrew Green prosil a prosil aby to zůstalo jak to bylo. Ale Picasso zavrtěl hlavou a řekl ne.

Je to velká chyba ale tehdy nikoho nenapadlo aby pořídil fotografii jak ten obraz tehdy vypadal a samozřejmě nikdo ze skupiny kteří jej tehdy viděli si vůbec nevzpomíná jak vypadal a nevzpomíná si to ani Picasso ani Gertruda Steinová.

Andrew Green, nikdo z nich nevěděl jak se s ním vlastně seznámili, Andrew Green byl prasynovcem toho Andrewa Greena co je znám jako otec Velkého New Yorku. Narodil se a chodil do školy v Chicagu, ale byl to typický vysoký a vychrtlý Novoangličan, světlovlasý a ušlechtilý. Měl zázračnou paměť a dovedl recitovat zpaměti cokoli z Miltonova Ztraceného ráje a také všechny překlady čínských básní, které měla Gertruda Steinová velice ráda. Byl v Číně a později žil stále na ostrovech v Jižním moři až posléze zdědil zcela slušné jmění po svém prastrýci který miloval Miltonův Ztracený ráj. Měl vášeň pro orientální látky. Zbožňoval, jak říkal, jednoduchý střed a nepřerušený vzor. Měl rád obrazy v muzeích a nenáviděl všechno moderní. Když byli jednou Steinovi pryč, pobýval měsíc v ulici de Fleurus a hluboce urazil Helenu protože měnil každý den prostěradlo a přikrýval všechny obrazy kašmírovými šály. Říkal že ty obrazy jsou velice klidné, to nemohl popřít, ale nemohl je snést. Říkal že za měsíc samozřejmě nedospěl k tomu aby si oblíbil ty nové obrazy, ale nejhorší ze všeho bylo že třeba se mu nezalíbily, ztratil lásku k starým obrazům a už nikdy ve svém životě nemohl pak jít opět do nějakého muzea nebo se dívat na nějaký obraz. Nesmírně na něj působila Fernandina krása. Byl opravdu celý pryč. Chtěl bych, řekl Gertrudě Steinové, abych dovedl mluvit francouzsky, chtěl bych jí vyznat lásku a odvést ji tomu malému Picassovi. Vy milujete slovy, smála se Gertruda Steinová. Odešel než jsem přišla do Paříže a vrátil se za osmnáct let a byl velice hloupý.

Tento rok byl poměrně klidný. Matissovi byli celou zimu na jihu Francie, v Collioure na středomořském pobřeží nedaleko Perpignanu, kde žili rodiče paní Matissové. Raymond Duncan s rodinou zmizel když se předtím k nim přidala ještě Penelopina sestra která byla malou herečkou a byla daleko toho aby se oblékala řecky, byla kolik jen mohla být malou Pařížankou. Doprovázel ji velký snědý řecký bratranec. Přišel navštívit Gertrudu Steinovou, rozhlížel se kolem a prohlásil, jsem Řek, bylo to jako by řekl, mám dokonalý vkus a žádný z těchto obrazů mne nezajímá. Zakrátko Raymond, jeho žena a dítě a jeho švagrová a řecký bratranec odešli z domu ulice de Fleurus 27 a místo nich se objevila jedna německá dáma.

Tato německá dáma byla neteř a kmotřenka německého polního maršála a její bratr byl kapitánem v německém loďstvu. Její matka byla Angličanka a ona sama hrávala na harfu na bavorském dvoře. Byla velice zábavná a měla podivné přátele, Angličany i Francouze. Byla sochařkou a udělala typickou německou podobiznu malého Rogera, hocha domovnice. Udělala jeho hlavu třikrát, jednou smějící se, jednou plačící a jednou s vyplazeným jazykem, všechny tři na jednom podstavci. Prodala to královskému muzeu v Potsdamu. Domovnice často za války plakala při pomyšlení že její Roger je v podobě sochy v potsdamském muzeu. Vynalezla šaty které se mohou nosit naruby, rozebrat na části, prodloužit nebo zkrátit a s velkou pýchou je každému ukazovala. Za učitele v malování měla tajemně vyhlížejícího Francouze který vypadal přesně jako se zpodobuje otec Huckleberryho Finna. Vysvětlovala že jej zaměstnává z dobročinnosti, v mládí získal zlatou medaili na salóně a potom už neměl úspěch. Říkala také že nikdy nezaměstnávala služebnou z třídy služebnictva. Říkala že zchudlé dámy jsou vkusnější a schopnější a měla vždycky vdovu po nějakém armádním důstojníkovi nebo úředníku která pro ni taky šila nebo jí seděla modelem. Nějakou dobu měla rakouské děvče které dělalo dokonale výtečnou rakouskou paštiku ale to u ní dlouho nezůstalo. Stručně řečeno byla velice zábavná a Gertruda Steinová se s ní obvykle bavívala na dvoře. Chtěla vždycky vědět co si Gertruda Steinová myslí o každém kdo přicházel nebo odcházel. Chtěla vědět došla-li ke svým závěrům dedukcí, pozorováním, představivostí nebo analýzou. Byla zábavná a potom zmizela a nikdo si o ní nic nemyslel, až přišla válka a potom každý se ptal, jestli koneckonců nebylo v životě té Němky v Paříži něco nekalého.

Prakticky každé odpoledne šla Gertruda Steinová na Montmartre, tam seděla k svému portrétu a pak zas putovala z kopce a šla obvykle přes celou Paříž až do ulice de Fleurus. Tehdy si navykla a nikdy toho už nenechala, procházet se po Paříži, teď chodí se psem, tehdy chodívala sama. A každou sobotu večer k ní přišli Picassovi na večeři a pak byly ty sobotní večery.

Za těchto dlouhých sedění a dlouhých procházek Gertruda Steinová přemýšlela a tvořila věty. Byla uprostřed černošské povídky o Melanktě Herbertové, druhé povídky ze Tří životů, a ty trapné příhody které zapletla do života Melankty byly často ty, kterých si povšimla když šla dolů z ulice Ravignan.

Tehdy začali své poutě do ulice de Fleurus Maďaři. Pak tam byly podivné skupiny Američanů, Picasso nebyl zvyklý na panenské vlastnosti těchto mužů a žen a říkával o nich, ils sont pas des hommes, ils sont pas des femmes, ils sont des Américains. To nejsou muži, to nejsou ženy, to jsou Američani. Jednou tam byla Bryn Mawrová, manželka dobře známého portrétisty, která byla velice vysoká a krásná a poněvadž jednou spadla na hlavu měla podivný prázdný výraz. Ta se mu líbila a vážil si jí a říkával jí Císařovna. Byl tam typický americký student umění, ten ho velice skličoval a říkával o něm, ne, ten nebude slávou Ameriky. Příznačná byla jeho reakce když uviděl první fotografii mrakodrapu. Můj bože, řekl, představte si jaká muka žárlivosti musí prodělat milenec jehož milá vystupuje po všech těch schodech až do jeho bytu v nejvyšším patře.

V té době přibyl do sbírky Maurice Denis, Toulouse-Lautrec a mnoho velikánských Picassů. Tehdy také začala známost a přátelství s Vallotonovými.

Vollard jednou řekl, když se ho někdo ptal na obraz jednoho malíře, oh ça c’est un Cézanne pour les pauvres, to je Cézanne pro chudého sběratele. No a Valloton byl Manet pro lidi s málo penězi. Jeho velký akt měl všechnu tvrdost a klid Manetovy Olympie ale nic z její hodnoty, a jeho portréty měly Davidovu suchost ale nic z jeho elegance. A dále ho potkala ta nehoda že si vzal sestru důležitého obchodníka s obrazy. Byl velice šťastný s touto svou ženou a ona byla velice půvabná, ale byly tu také každý týden rodinné schůzky a bylo tu také jmění jeho ženy a hrubost jeho nevlastních synů. Byla to šlechetná duše, ten Valloton, měl břitký vtip a velkou ctižádost, ale cítil svou neschopnost, což bylo z toho že byl švagrem obchodníka s obrazy. Avšak nějakou dobu byly jeho obrazy velice zajímavé. Požádal Gertrudu Steinovou aby mu seděla. Vyhověla mu příštího roku. Nakonec měla ráda ta sedění, ty dlouhé tiché hodiny a potom ta dlouhá temná procházka prohlubovaly soustředění v kterém tvořila své věty. Ty věty o nichž francouzský kritik Marcel Brion napsal, že přesností, přísností, nedostatkem rozmanitosti světla a stínu i odmítnutím využít podvědomého dosahuje Gertruda Steinová pravidelnosti, která má blízko k pravidelnosti hudební fugy Bachovy.

Často popisovala podivný pocit jaký měla z toho jak Valloton maloval. Nebyl tehdy mladý člověk jako když malíři začínají, získal již značné umělecké uznání na pařížské výstavě roku 1900. Když maloval portrét, nakreslil jej tužkou a potom začal malovat napříč přes hoření část plátna. Gertruda Steinová říkala že to vypadalo jako když se spouští záclona tak pomaličku jako když postupuje švýcarský ledovec. Pomalu spouštěl tu záclonu a za čas byl na dolením konci plátna a bylo to. Celá operace trvala asi dva týdny a pak jí to plátno dal. Nejprve je však vystavil na Podzimním salóně a tam budilo značný zájem a všem se líbilo.

Každý chodil alespoň jednou týdně do cirkusu Médrano a obvykle všichni přišli v stejný večer. Klaunové tam tehdy začali nosit šaty, které jim nepadly místo těch starých klasických kostýmů a toto oblečení, které později učinil Charles Chaplin tak proslulým, se Picassovi a všem jeho přátelům na Montmartru líbilo. Byli tam taky angličtí žokejové a jejich obleky vytvořily módu kterou nosil celý Montmartre. Nedlouho předtím někdo hovořil o tom jak se ti dnešní mladí malíři dobře oblékají a jaká je to škoda že utrácejí za to tolik peněz. Picasso se smál. Jsem docela jistý, řekl, že zaplatí méně za ty své módní komplety než co platíme my za své hrubé a obyčejné šaty. Nemáte ponětí jak to bylo tehdy těžké a drahé najít anglický tvíd nebo francouzskou imitaci která by vypadala dost hrubě a špinavě. A malíři tehdy opravdu různými způsoby utráceli mnoho peněz a utráceli všechno co vydělali, protože v těch šťastných dobách jste mohli na léta kupovat na dluh barvy a plátna a dlužit nájemné a jíst na dluh v restauraci a prakticky jste mohli mít na dluh všechno s výjimkou uhlí a přepychových předmětů.

Zima postupovala. Tři životy byly dopsány. Gertruda Steinová požádala svou švagrovou aby si je přišla přečíst. Přečetla si je a velice to na ni zapůsobilo. To Gertrudu Steinovou nesmírně potěšilo, nikdy nevěřila že by někdo mohl číst co napsala a že by ho to mohlo zajímat. Tehdy se neptala nikoho co si myslí o její práci, ledaže by někoho bylo zajímalo přečíst si to. A říká, když se odhodlají přečíst si to tak už je to zajímá.

Žena jejího staršího bratra vždycky znamenala hodně v jejím životě ale nikdy ne víc než toho odpoledne. A pak se to muselo přepsat na stroji. Gertruda Steinová měla tehdy starý malý přenosný psací stroj kterého nikdy neužívala. Tehdy a pak ještě mnoho let psala všecko tužkou na listy papíru, přepisovala to perem do francouzských školních sešitů a často to přepisovala perem ještě jednou. Její starší bratr jednou poznamenal o těch stozích papíru, nevím jestli Gertruda Steinová má víc génia než vy všichni ostatní, to tedy nevím, ale jednoho jsem si vždycky všiml, vy ostatní malujete a píšete a nejste spokojeni a zahazujete to nebo roztrháváte to, ale ona neřekne jestli je či není spokojená, co napsala velmi často přepisuje ale nikdy ani kousek popsaného papíru neodhodí.

Gertruda Steinová se pokoušela přepsat Tři životy na psacím stroji ale nešlo to, dělalo ji to nervózní, ale zachránila ji Etta Conová. Slečny Etty Conovy, nazýval Picasso ji a její sestru. Etta Conová byla baltimorská příbuzná Gertrudy Steinové a trávila zimu v Paříži. Byla dost osamělá a byla dost zajímavá.

Etta Conová zjistila že z Picassových jde strach ale že jsou romantičtí. Gertruda Steinová ji tam brala kdykoli byl Picasso bez peněz a bylo dohodnuto že vždycky koupí kresby za sto franků. Koneckonců sto franků bylo tehdy dvacet dolarů. Byla zcela ochotná věnovat se této romantické dobročinnosti. Není potřebí říkat že tyto kresby se staly mnoho let později jádrem její sbírky.

Etta Conová se nabídla že opíše Tři životy na stroji a dala se do toho. Baltimore je známý jemnou citlivostí a svědomitostí svých občanů. Gertrudu Steinovou najednou napadlo že neřekla Ettě Conové aby si rukopis přečetla než jej začne opisovat. Přišla ji navštívit a samozřejmě Etta Conová poctivě opisovala písmenko za písmenkem tak aby nebyla indiskrétní a nedověděla se obsah. Gertruda Steinová jí řekla že si text smí přečíst a ona pak přepisovala dál.

Přicházelo jaro a sedění se blížila ke konci. Jednoho dne Picasso nečekaně celou hlavu domaloval. Už se nemůžu na vás ani podívat, řekl podrážděně. A tak obraz už zůstal v této podobě.

Jeden ani druhý si nevzpomínají že by byl na konci té dlouhé řady sedění zvlášť rozladěn nebo zvlášť mrzutý. Bylo jaro Nezávislých a potom se Gertruda Steinová se svým bratrem chystali do Itálie, jak tehdy byli zvyklí tam jezdit. Pablo s Fernandou se chystali do Španělska, ona poprvé a musela si koupit šaty a klobouk a voňavky a kamínka na vaření. Tehdy všechny Francouzky si braly s sebou když jely do jiné země francouzská petrolejová kamínka na vaření. Snad to tak dělají pořád. Nezáleželo na tom kam jedou, ale musely je s sebou mít. Platily vždycky hodně z nadměrného zavazadla. A Matissovi se vrátili a pak se setkali s Picassovými a byli ze sebe navzájem nadšení, i když se neměli příliš rádi. A po nich se s Picassem setkal Derain a s ním přišel Braque.

Může se to dnes zdát každému velice divné že do té doby Matisse nikdy neslyšel o Picassovi a Picasso nikdy nepotkal Matisse. Ale tehdy každá skupinka žila svým vlastním životem a nevěděla prakticky nic o skupinkách ostatních. Matisse byl doma na nábřeží Saint-Michel a u Nezávislých a nevěděl nic o Picassovi a Montmartru a Sagotovi. Je pravda že je všechny v jejich velmi časných údobích postupně kupovala slečna Weilová která měla na Montmartru krámek se vším možným, ale protože kupovala obrazy kdekoho, obrazy které kdokoli přinesl a nemusel to být ani malíř, nebylo příliš pravděpodobné že nějaký malíř až snad na nějakou vzácnou náhodu by se tam byl podíval na obrazy některého jiného malíře. Nicméně všichni jí byli později velice vděčni protože koneckonců prakticky každý kdo se později stal slavný prodal svůj první obrázek jí.

Jak jsem řekla, skončila sedění, skončila vernisáž Nezávislých, a všichni odejeli.

Byla to plodná zima. V dlouhém zápase s portrétem Gertrudy Steinové přešel Picasso z toho kouzelného harlekýnského časně italského údobí k intenzivnímu zápasu který měl dojít do kubismu. Gertruda Steinová napsala příběh o černošce Melanktě, druhou povídku ze Tří životů která v literatuře znamenala první definitivní krok z devatenáctého století do dvacátého století. Matisse namaloval Bonheur de Vivre, Štěstí žít a vytvořil nové pojetí barvy které brzo poznamenalo vše. A všichni odejeli. Matissovi jeli to léto do Itálie. Matisse o to mnoho nestál, dával přednost Francii a Maroku, ale na paní Matissovou ta cesta hluboce zapůsobila. Splnil se jí dívčí sen. Celou dobu si říkám, vyprávěla pak, jsem v Itálii. A říkám to celou dobu Henrimu a on je velice milý ale říká, co z toho.

Picassovi byli ve Španělsku a Fernanda psala dlouhé dopisy v nichž popisovala Španělsko a Španěly a zemětřesení.

Ve Florencii, až na krátkou návštěvu Matissových a krátkou návštěvu Alfyho Maurera, se letní pobyt nijak nepodobal životu v Paříži.

Gertruda Steinová si pronajala se svým bratrem na léto vilu na vršku kopce ve Fiesole blízko Florencie a tam po několik roků trávili léto. Ten rok co jsem přišla do Paříže najala jsem si tu vilu já s jednou přítelkyní, zatímco Gertruda Steinová se svým bratrem si najali větší na druhé straně Fiesole, protože se k nim toho léta přidal jejich starší bratr se ženou a dítětem. Ta menší vila, Casa Ricci, byla rozkošná. Zařídila ji nějaká Skotka, která byla původně presbyteriánka ale pak se stala zuřivou katoličkou a vláčela svou starou presbyteriánskou matku z kláštera do kláštera. Nakonec si přišly odpočinout do Casa Ricci a tam si upravila pro sebe kapli a její matka tam zemřela. Pak odtud odešla do větší vily, udělala z ní útulek pro kněze na odpočinku, a Gertruda Steinová se svým bratrem najali si od ní Casa Ricci. Gertruda Steinová měla ráda tuto svou domácí paní která vypadala přesně jako dvorní dáma Marie Stuartovny a klekala ve svých šatech s vlečkou před každým katolickým symbolem a pak vždycky šplhala po srázném žebříku otevřít okénko ve střeše aby se podívala na hvězdy. Podivná směsice katolické a protestantské exaltovanosti.

Helena, naše francouzská služka, nejezdila nikdy s námi do Fiesole. Tehdy se provdala. V létě vařila pro svého manžela a spravovala punčochy Gertrudě Steinové a jejímu bratrovi, přidělávala k nim nová chodidla. Dělala také džemy. V Itálii jsme měli Magdalénu a byla stejně důležitá tady v Itálii jako v Paříži Helena, ale pochybuji jestli si tolik vážila vynikajících lidí. Itálie je příliš zvyklá na slavné lidi a na syny slavných lidí. Edwin Dodge k tomu poznamenával, životy velkých lidí nám často připomínají že bychom neměli po sobě nechávat syny.

Gertruda Steinová zbožňovala horko a slunce, ačkoli vždycky říká že ideálním podnebím je pařížská zima. Tehdy chodila na procházku nejraději v poledne. Já nemám a nikdy jsem neměla ráda letní žár ale často jsem ji doprovázela. Později ve Španělsku jsem si někdy sedla pod strom a rozplakala se, ale ona byla v tom žáru neúnavná. Mohla si dokonce lehnout na slunce a dívat se přímo do letního poledního slunce, její oči i hlava si tak prý odpočinou.

Ve Florencii byli zábavní lidé. Byli tam Berensonovi a tehdy byla s nimi Gladys Deaconová, dobře známá mezinárodní krasavice, ale Gertruda Steinová měla za sebou zimu na Montmartru a viděla že ji všechno příliš snadno poděsí a tak ji neshledávala zajímavou. Pak tam byli především dva Rusové, von Heiroth se ženou, která měla později ještě čtyři manžely a jednou roztomile poznamenala že zůstala vždycky dobrou přítelkyní všech svých manželů. On byl potřeštěný ale poutavý a vyprávěl obvyklé ruské historky. Pak tam byli Thoroldovi a hodně jiných. A co bylo nejdůležitější, byla tam výtečná anglická půjčovna knih v níž byly všechny druhy podivných životopisů které byly pro Gertrudu Steinovou zdrojem nekonečného potěšení. Jednou mi říkala že když byla mladá, velice mnoho četla a četla všecko od alžbětinských autorů až k moderním a byla celá nesvá ze strachu že by snad jednoho dne jí už nezbývalo vůbec nic na čtení. Po léta ji tento strach pronásledoval, ale ačkoli čte a čte pořád zdá se že nějakým způsobem nalézá pořád víc knih ke čtení. Její nejstarší bratr si stěžoval že ačkoli přinášel z Florencie každý den tolik knih kolik jen mohl unést, zrovna tolik jich měl vždycky přichystáno k odnesení.

Během tohoto léta začala Gertruda Steinová svou velkou knihu Jak se utvářeli Američané.

Začínala starým obyčejným motivem který si zapsala když byla v Radcliffu:

„Jednou vlekl jeden rozzlobený člověk svého otce po zemi přes jeho vlastní sad. ‚Už dost!‘ křičel nakonec úpějící stařec. ‚Už dost! Já jsem svého otce nevlekl dál než za tenhle strom.‘

Je těžké přemoci povahu, s kterou jsme se narodili. Všichni začínáme dobře. Neboť pokud jsme mladí nic nesnášíme hůře než naše vlastní hříchy, které čteme jasně v ostatních a nad nimiž hrdě vítězíme; ale jak stárneme, vidíme, že tyto naše hříchy jsou ze všech hříchů opravdu ty nejneškodnější, ba že každé povaze dodávají jakýsi půvab, a tak náš zápas s nimi ustává.“ A měla to být historie rodiny. Byla to historie rodiny, ale v době kdy jsem já přišla do Paříže, stávalo se to historií všech lidských bytostí, všech které kdy žily či žijí či mohou žít.

Gertruda Steinová nikdy v celém svém životě z ničeho neměla takovou radost jakou má z překladu této knihy na kterém teď pracují Bernard Faÿ a paní Saillièrová. Právě jej s Bernardem Faÿem přehlížela a říká že to je úžasné v angličtině a zrovna tak úžasné že to je ve francouzštině. Elliot Paul, když redigoval transition, řekl jednou že je jisté že Gertruda Steinová může být ve Francii bestsellerem. Zdá se velmi pravděpodobné že se jeho předpověď splní.

Ale abychom se vrátili k těm starým časům v Casa Ricci a k prvním počátkům těch dlouhých vět, které měly změnit literární názory velmi mnoha lidí.

Gertruda Steinová pracovala úporně na začátku Jak se utvářeli Američané a vracela se do Paříže pod kouzlem toho do čeho se dala. Tehdy pracovala vždy celou noc a často ji při tom zastihlo jitro. Vracela se do Paříže zcela rozrušená. Především se vracela ke svému dokončenému portrétu. Hned ten den co se vrátil Picasso ze Španělska posadil se a namaloval hlavu zpaměti, aniž viděl Gertrudu Steinovou znova. A když ona ten portrét uviděla byla spokojena stejně jako on. Je to velice divné, ale ani jeden ani druhý si vůbec nemohou vzpomenout jak ta hlava vypadala než ji přemaloval. Ale o tom portrétu je ještě jiný kouzelný příběh.

Před několika málo lety, když si dala Gertruda Steinová ustřihnout na krátko vlasy, nosila je do té doby jako korunu na vršku hlavy jak ji taky Picasso namaloval, když si tedy dala ustřihnout vlasy, přišla náhodou den nato či o něco později do jedné místnosti a Picasso byl o několik místností dál. Měla sice klobouk, ale on ji zahlédl přes dvě místnosti a rychle k ní šel a volal, Gertrudo, co je to, co je to. Co je co, Pablo, řekla. Ukažte, povídal. Ukázala mu své ostříhané vlasy. A co můj portrét, řekl celý ustrnulý. Potom jeho výraz změkl a dodal, mais, quand même tout y est, tak jak tak všechno tam je.

Matisse byl už nazpět a ve vzduchu bylo vzrušení. Derain, a Braque s ním, odešli z Montmartru. Braque byl mladý malíř který znal Marii Laurencinovou z dob když oba byli na akademii, a pak si navzájem udělali portréty. Potom dělal Braque spíše krajinářské obrazy, zakulacené kopce, a byl hodně pod vlivem barevnosti Matissových obrazů ze Salónu nezávislých. Jak se seznámil s Derainem, to teď nevím, ale poznali se asi na vojně a nyní se seznámili s Picassem. Byl to vzrušující okamžik.

Začali žít tam nahoře a všichni vždycky chodili jíst společně do malé restaurace přes ulici a Picasso byl víc než kdy jindy, jak říkala Gertruda Steinová, malým zápasníkem s býky za nímž vždy kráčela jeho čtyřčlenná eskadra, nebo jak jej později nazvala v portrétu který o něm napsala, byl Napoleonem se svými čtyřmi obrovskými granátníky. Derain a Braque byli velcí silní muži, také Guillaume byl statný člověk a ani Salmon nebyl malý. Picasso byl každým coulem vůdce.

Tím se dostávám k vyprávění o Salmonovi a Guillaumu Apollinairovi ačkoli Gertruda Steinová poznala ty oba i Marii Laurencinovou značnou dobu předtím než se to všechno přihodilo.

Tehdy žili Salmon a Guillaume Apollinaire na Montmartru. Salmon byl velice pružný a živý ale Gertrudě Steinové se nikdy nezdál zvlášť zajímavý. Měla ho ráda. Guillaume Apollinaire byl naopak velice podivuhodný. Právě tehdy, totiž tehdy kdy Gertruda Steinová ponejprv potkala Apollinaira, byl velký rozruch z toho že Apollinaire měl vybojovat souboj s jedním spisovatelem. Fernando a Pablo o tom vyprávěli tak vzrušeně a s takovým smíchem a v takovém montmartrovském slangu, bylo to v časných dnech jejich známosti, že Gertrudě Steinové zůstalo vždycky trochu nejasné co se vlastně stalo. Ale podstata věci byla v tom že Guillaume vyzval toho druhého člověka a Max Jacob měl být Guillaumův sekundant a svědek. Guillaume a jeho soupeř seděli celý den ve svých oblíbených kavárnách a čekali, zatímco jejich sekundanti chodili od jednoho k druhému. Jak to všechno skončilo Gertruda Steinová neví, až na to že nikdo nebojoval, ale veliký rozruch způsobil účet který sekundanti předložili každý svému duelantu. Byl na něm zaznamenán každý šálek kávy který vypili a samozřejmě museli vypít šálek kávy pokaždé když se posadili v jedné či druhé kavárně s jedním či druhým duelantem a potom stejně když oba sekundanti se radili spolu. Byla také otázka za jakých okolností nastávala absolutní nutnost vypít také se šálkem kávy skleničku koňaku. A jak často by byli museli pít kávu kdyby nebyli sekundanty. To všechno vedlo k nekonečným schůzkám a nekonečným hovorům a nekonečným dodatečným účtováním. Trvalo to dny, snad týdny a měsíce, a dostal-li kdo konečně zaplaceno a dostal-li vůbec zaplaceno sám majitel kavárny, to nikdo neví. Apollinaire byl pověstný tím že vydával každou i nejmenší částku peněz jen s největšími potížemi. To všechno bylo pro mne velice zajímavé.

Apollinaire byl velice přitažlivý a velice poutavý člověk. Měl hlavu jako pozdní římský císař. Měl bratra o němž člověk slýchal, ale kterého nikdy neviděl. Ten pracoval v bance a úměrně tomu se dobře oblékal. Když měl kdokoli na Montmartru někam jít kde musel být jako ostatní lidé oblečen, buď navštívit příbuzného nebo si vyřídit nějakou obchodní záležitost, měl vždycky na sobě kus obleku který patřil Guillaumovu bratru.

Guillaume vždycky jen jiskřil a ať se začalo o čemkoli mluvit a ať o tom něco věděl nebo ne, rychle postihl oč jde a svým důvtipem a fantazií to dovedl tak daleko jak to nedokázal nikdo kdo o tom něco věděl, a co je zvláštní, obvykle to bylo správné.

Jednou, o několik let později, jsme večeřeli s Picassovými a v rozhovoru jsem vyhrála nad Guillaumem. Byla jsem velice pyšná, ale, řekla Eva (Picasso už nebyl s Fernandou), to byl tehdy Guillaume jistě strašně opilý jinak by se to nebylo mohlo stát. Jen za takových okolností mohl někdo úspěšně zaútočit v rozhovoru na Guillauma. Chudák Guillaume. Naposled co jsme ho viděli, to bylo potom co se vrátil do Paříže z fronty. Byl zde zraněn na hlavě a měl kousek lebky pryč. Vypadal velice podivuhodně ve svém modrém mundúru a se svou ovázanou hlavou. Obědvali jsme dohromady a všichni jsme spolu dlouho mluvili. Byl unavený a těžká hlava mu klesala. Byl velice vážný, téměř slavnostní. Krátce nato jsme odjely, pracovaly jsme v Americkém fondu pro francouzské zraněné, a to bylo naposled co jsme ho viděly. Později nám Olga Picassová, Picassova žena, vyprávěla že Guillaume Apollinaire zemřel tu noc co bylo uzavřeno příměří, že s ním byli celý večer, bylo horko a okna byla otevřená a zástupy na ulici volaly à bas Guillaume, pryč s Vilémem a poněvadž každý vždycky nazýval Guillauma Apollinaira Guillaumem týralo ho to i v jeho smrtelném zápase.

Byl opravdu hrdina. Jeho matka byla Polka, jeho otec pravděpodobně Ital, a tak jako cizinec se vůbec nemusel přihlašovat na frontu. Byl to člověk který měl své návyky, byl doma v literárním světě a měl rád dobré jídlo, a přes to všechno dobrovolně narukoval. Nejprve se dal k jízdě. Každý mu to doporučoval, bylo to méně nebezpečné a lehčí než pěchota, ale brzo mu přicházela zatěžko tato poloviční protekce a dal se k pěchotě a při útoku byl zraněn. Byl dlouho v nemocnici, trochu se zotavil, to bylo v té době co jsme ho viděly, a nakonec zemřel v den příměří.

Vedle zármutku který jeho smrt způsobila jeho přátelům, zavinila také že mezi nimi došlo k vážným rozporům. V té chvíli když zrovna válka skončila mnoho věcí se změnilo a lidé se přirozeně rozcházeli. Guillaume by býval byl poutem které by je bylo spojovalo, měl vždycky schopnost udržet lidi dohromady, ale když tu teď už nebyl lidi přestávali být přáteli. Ale to všechno bylo mnohem později a teď abychom se vrátili na začátek když se Gertruda Steinová poprvé potkala s Guillaumem a Marií Laurencinovou.

Každý říkal Gertrudě Steinové Gertrudo či nanejvýš mademoiselle Gertrude, každý říkal Picassovi Pablo a Fernandě Fernando a každý říkal Guillaumovi Apollinairovi Guillaume a Maxu Jacobovi Maxi, ale Marii Laurencinové každý říkal Marie Laurencinová.

Gertruda Steinová poprvé uviděla Marii Laurencinovou když ji Guillaume Apollinaire přivedl do ulice de Fleurus a nebylo to v sobotu večer ale nějaký jiný večer. Byla velice zajímavá. Byli výjimečný pár. Marie Laurencinová byla silně krátkozraká a ovšem nikdy nenosila brýle, žádná Francouzka a málo Francouzů je tehdy nosilo. Užívala lorňonu.

Každý obraz si pečlivě prohlídla, to znamená každý obraz který byl v úrovni očí, přistoupila velmi blízko a pohybovala přes celou plochu lorňonem často jen na stopu daleko. Obrazů které byly takto z dosahu si nevšimla. Nakonec poznamenala, pokud jde o mě, dávám přednost portrétům a je to samozřejmě zcela přirozené, když já sama jsem jako Clouet. A bylo to úplně pravda, byla jako Clouet. Měla kostnatou štíhlou postavu středověkých francouzských žen na obrazech francouzských primitivů. Mluvila vysokým krásně modulovaným hlasem. Sedla si vedle Gertrudy Steinové na pohovku a vyprávěla jí příběh svého života, její matka, která neměla nikdy ráda žádné muže, byla po mnoho let milenkou jedné významné osobnosti a porodila ji, Marii Laurencinovou. Nikdy jsem se neodvážila, dodala, seznámit ji s Guillaumem, ačkoli je ovšem tak milý že by jej musela mít ráda, ale raději jsem to neudělala. Někdy ji uvidíte.

Později Gertruda Steinová navštívila tuto její matku, já jsem byla tehdy v Paříži a vzala mě tam s sebou.

Marie Laurencinová, přestože vedla podivný život a dělala podivné umění, žila se svou matkou jež byla velice klidná, velice příjemná, velice důstojná žena, jako v klášteře. Malý byt byl zaplněn výšivkami které dělala matka podle návrhů Marie Laurencinové. Marie a její matka se chovaly k sobě navzájem přesně jako mladá jeptiška ke starší. Bylo to všechno velice podivné. Později, těsně před válkou, matka onemocněla a zemřela. Teprve v té době poznala Guillauma Apollinaira a líbil se jí.

Po matčině smrti ztratila Marie Laurencinová úplně rovnováhu. S Guillaumem se už nevídali. Vztah který trval po celou dobu co matka žila aniž to věděla, teď když byla její matka mrtva a když byla Guillauma poznala a oblíbila si ho, se nemohl již udržet. Marie se provdala proti radám všech svých přátel za jednoho Němce. Když ji přátelé varovali, řekla že on je jediný, kdo jí může nahradit matku.

Šest týdnů po sňatku vypukla válka a Marie musela opustit zemi, protože se provdala za Němce. Když jsme se pak za války jednou potkaly ve Španělsku, řekla mi že úředníci jí přirozeně nemohli dělat potíže, z jejího pasu bylo jasné že není známo, kdo byl její otec a tak byli ovšem poděšeni, vždyť jejím otcem mohl být třeba prezident francouzské republiky.

Za těchto válečných let byla Marie velice nešťastná. Byla hluboce Francouzkou a úředně teď byla Němkou. Když jste ji potkali, říkala dovolte mi abych vám představila svého manžela boše, nemohu vzpomenout jak se jmenuje. Oficiální francouzský svět ve Španělsku s kterým přicházela ona a její manžel příležitostně do styku dělal jí velké nepříjemnosti, stále mluvili o Německu jako o její vlasti. Zatím jí psal Guillaume s kterým si dopisovala vášnivé vlastenecké dopisy. Byly to pro Marii Laurencinovou bídné časy.

Posléze přijela do Španělska paní Groultová, sestra Poiretova, a pomohla Marii z jejích potíží. Nakonec se rozvedla a po příměří se vrátila do Paříže. Byla jako znovuzrozená. Tehdy přišla zase do ulice de Fleurus, tentokráte s Erikem Satiem. Oba byli Normani a byli na to pyšni a byli z toho šťastni.

Ve svých počátcích malovala Marie Laurencinová podivné obrazy, portréty Guillauma, Picassa, Fernandy a své vlastní. Fernanda vyprávěla o nich Gertrudě Steinové. Gertruda Steinová koupila jeden a Marie Laurencinová měla radost. Byl to první obraz který kdy od ní kdo koupil.

Bylo to ještě dříve než Gertruda Steinová přišla do ulice Ravignan, Guillaume Apollinaire tehdy měl své první placené zaměstnání, redigoval malý časopis věnovaný tělocviku. Pro tento časopis Picasso nakreslil své úžasné karikatury, mezi nimi byla i Guillaumova jako příklad toho, co se může tělocvikem dokázat.

Ale teď abychom se zase vrátili k tomu jak se všichni vrátili ze všech svých cest a jak se Picasso stal vůdcem hnutí, jež se stalo později známé jako kubismus. Nevím kdo to nazval první kubismem, ale velmi pravděpodobně to byl Apollinaire. Rozhodně napsal o všech kubistech první malou knížečku s vyobrazeními jejich obrazů.

Tak dobře si vzpomínám na to jak mě vzala Gertruda Steinová poprvé k Apollinairovi. Byl to maličký mládenecký byt v ulici des Martyrs. Pokoj byl přeplněn množstvím malých mladých mužů. Ptala jsem se Fernandy kdo jsou tito všichni drobní lidé. To jsou básníci, odpověděla Fernanda. To bylo pro mne překvapení. Nikdy předtím jsem neviděla básníky, jednoho básníka ano, ale ne básníky. Toho večera se také stalo že Picasso, zrovna trochu opilý, trval k Fernandinu velkému rozhořčení na tom že si sedne vedle mne a vyhledá mi ve španělském albu fotografií přesné místo kde se narodil. Domů jsem šla s dost nejasnou představou o tom kde to vlastně bylo.

Derain a Braque se stali následovníky Picassa asi šest měsíců poté co se Picasso setkal prostřednictvím Gertrudy Steinové a jejího bratra s Matissem. Matisse seznámil zatím Picassa s černošskou plastikou.

Tehdy znali dobře černošskou plastiku sběratelé kuriozit ale nikoli umělci. Rozhodně nevím kdo první rozeznal její možnou hodnotu pro moderního umělce. Snad to byl Maillol který pocházel z perpignanského kraje a poznal na jihu Matisse a upozornil ho na ni. Traduje se také že to byl Derain. Je také velice možné že si jí všiml Matisse sám, protože v ulici de Rennes byl po mnoho let obchodník s kuriozitami který měl vždycky hodně takových věcí za výkladem a Matisse často chodil ulicí de Rennes na večerní akt.

Rozhodně Matisse byl první ovlivněn africkými plastikami, ne tolik ve svých obrazech jako ve svých sochách, a Matisse na ně upozornil Picassa hned potom co Picasso dokončil portrét Gertrudy Steinové.

Toto černošské umění mělo na Matisse docela jiný vliv než na Picassa. U Matisse zapůsobilo víc na jeho představivost než na jeho vidění. U Picassa víc na jeho vidění než na jeho představivost. Je dosti zvláštní že teprve mnohem později v jeho životě zapůsobilo černošské umění na jeho představivost a může to být tím že jej podnítil orientalismus Rusů když se prostřednictvím Ďagileva a ruského baletu dostal s ním do styku.

V těchto časných dobách kdy vytvořil kubismus, africké umění mělo vliv pouze na jeho vidění a způsob vytváření, jeho představivost zůstávala čistě španělská. Španělskost rituálu a abstrakce byla ovšem v něm povzbuzena jeho prací na portrétu Gertrudy Steinové. Ji to tehdy jako vždycky táhlo k elementární abstrakci. Nikdy se nezajímala o africkou plastiku. Vždycky říká že ji měla dost ráda ale že nemá co dělat s evropskou, že jí chybí naivita, že je velice starobylá, velice úzká, velice intelektualistická, že jí chybí půvabnost plastiky egyptské z níž pochází. Říká že jako Američanka má raději když primitivní věci jsou divočejší.

Matisse a Picasso které Gertruda Steinová a její bratr navzájem seznámili se stali přáteli ale byli nepřáteli. Teď nejsou ani přáteli ani nepřáteli. Tehdy byli obojím.

Vyměnili si obrazy jak bylo tehdy zvykem. Každý malíř si vybral jeden obraz u toho druhého který jej nejspíše nejvíc zajímal. Matisse a Picasso si každý vybrali u toho druhého obraz který byl nepochybně nejméně zajímavý ze všech co udělal. Později oba užívali toho obrazu jako příkladu slabosti toho druhého. Na obou těch obrazech opravdu nebylo silné stránky těchto malířů příliš znát.

Vztahy mezi picassovci a matissovci zatrpkly. A vidíte, tak se dostáváme k té výstavě Nezávislých kde jsem seděla se svou přítelkyní aniž jsem si toho byla vědoma pod dvěma obrazy které poprvé veřejně ukazovaly že Derain a Braque se stali picassovci a definitivně už nebyli matissovci.

Mezitím se toho ovšem ještě mnoho událo.

Matisse vystavoval na každém Podzimním salóně a na každém Salóně nezávislých. Začal mít hodně následovníků. Picasso naopak nikdy za celý svůj život na žádném salóně nevystavoval. Jeho obrazy jste tehdy mohli opravdu vidět jen v ulici de Fleurus 27. Dalo by se říci že poprvé vystavoval veřejně tehdy, když Derain a Braque vystavili své obrazy úplně ovlivněné jeho nedávným dílem. Potom jej začalo následovat mnoho malířů.

Rostoucí přátelství mezi Picassem a Gertrudou Steinovou Matisse zneklidňovalo. Slečna Gertruda, vysvětloval, má ráda lokální barvu a dekorativní hodnoty. Je prý nemožné aby někdo její úrovně se doopravdy přátelil s někým jako je Picasso. Matisse chodil stále často do ulice de Fleurus, ale už tu nebylo té upřímné otevřenosti jako dříve. Přibližně v této době Gertruda Steinová a její bratr uspořádali oběd pro všechny malíře jejichž obrazy visely u nich na zdech. S výjimkou ovšem mrtvých nebo starých. Jak jsem již vyprávěla byli při tomto obědě všichni šťastní a úspěch oběda spočíval v tom že posadila každého malíře tak že se díval na svůj vlastní obraz. Nikdo si toho nevšiml, jenom všichni měli pořád radost, až teprve když odcházeli zjistil najednou Matisse když stál zády ke dveřím a hleděl do pokoje, jak to bylo uspořádáno.

Matisse naznačil že se Gertruda Steinová přestala zajímat o jeho dílo. Odpověděla mu, vy nemáte v sobě nic co by bojovalo samo proti sobě a tak jste až dosud instinktivně vyvolával antagonismus v ostatních a pak jste na ně proto útočil. Ale teď jdou za vámi.

Tak skončil ten rozhovor, ale začala tím důležitá část knihy Jak se utvářeli Američané. Na této myšlence založila Gertruda Steinová některé ze svých nejstálejších rozlišování typů lidí.

V téže přibližně době začal Matisse vyučovat. Přestěhoval se teď z nábřeží Saint-Michel, kde žil co se oženil, na bulvár des Invalides. Ve Francii právě došlo k rozluce církve od státu a na francouzskou vládu přešlo hodně klášterních škol a jiného církevního majetku. Mnoho těchto klášterů přestalo existovat a hodně budov bylo tedy prázdných. Mezi jinými nádherná budova na bulváru des Invalides.

Tyto budovy se pronajímaly velice levně, neuzavíraly se totiž žádné nájemní smlouvy, aby vláda mohla vystěhovat nájemníky bez výpovědi jakmile se rozhodne jak těch budov natrvalo užít. Bylo to tudíž ideální místo pro umělce, byly tam zahrady a velké místnosti a tak se mohli snadno vypořádat se svými bytovými nesnázemi. Matissovi se tam tedy nastěhovali a Matisse měl místo malého pokoje na práci obrovský pokoj a oba chlapci se vrátili domů a byli všichni velice šťastní. Potom mnozí z těch kteří byli jeho následovníky jej požádali, zda by je nevyučoval kdyby v téže budově kde bydlí zorganizovali školu. Souhlasil a tak začal Matissův ateliér.

Uchazeči byli všech národností a Matisse se zpočátku poděsil kolik jich bylo a jak byli různí. Vyprávěl velice pobaven stejně jako překvapen že když se ptal drobné ženy v přední řadě, co má zvláště na mysli při malování, oč usiluje, odpověděla, Monsieur je cherche le neuf. Divíval se, jak se všichni hleděli naučit francouzsky když on neznal žádnou z řečí kterými mluvili oni. Někdo se o tom dověděl a v jednom francouzském týdeníku si ze školy udělal legraci. To Matisse hrozně zranilo. V článku se říkalo a odkud pocházejí tito lidé? A odpověď byla, z Massachusetts. Matisse byl velice nešťastný.

Ale škola přes to všechno i přes mnohé neshody vzkvétala. Vyskytly se také potíže. Jeden Maďar si chtěl vydělávat na živobytí tím že by stál třídě modelem a v čase kdy by stál někdo jiný že by zase maloval. Řada mladých žen protestovala, nahý model na stupínku je jedna věc ale aby ten model byl spolužákem to je jiná věc. Jednou zjistili že jiný Maďar rozžvýkával chleba aby vymazal tužkové kresby které nechali jiní studenti na kreslicích stolech a když Američané viděli takovou velkou chudobu a takový nedostatek hygieny velice se to dotklo jejich citlivosti. Američanů tam bylo dost. Jeden z nich předstíral že je chudý a měl vyučování zadarmo a pak se objevilo že si koupil maličkého Matisse a maličkého Picassa a maličkého Seurata. Bylo to nejen nečestné, protože mnozí ostatní chtěli taky mít mistrův obraz ale nemohli si to dopřát a platili si vyučování, ale on si koupil také Picassa a to byla zrada. A pak každou chvíli někdo řekl Matissovi něco tak špatnou francouzštinou, že to znělo jako něco velice odlišného od toho co to mělo být a Matisse se vždy velice rozhněval a ten nešťastník musel být poučen jak se správně omluvit. Všichni studenti pracovali v takovém stavu napětí že často docházelo k výbuchům. Obviňovali se navzájem že se nechávají příliš ovlivňovat svým učitelem a pak z toho byly dlouhé a složité scény v nichž se obvykle někdo musel omlouvat. Bylo to všechno velice nesnadné protože oni organizovali sami sebe.

Všechny ty komplikace Gertrudu Steinovou nesmírně bavily. Matisse uměl výborně vykládat klepy a ona také a tak si tehdy s velkou zálibou vyprávěli navzájem různé historky.

Začala tehdy říkat Matissovi C. M. nebo cher maître. Vyprávěla mu oblíbené historky z Divokého západu, prosím pánové, jenom žádné krveprolití. Matisse chodil do ulice de Fleurus dosti často. Tehdy právě mu ovšem Helena dělala místo omelety ta smažená vejce.

Tři životy byly opsány na stroji a teď tedy musely být nabídnuty nakladateli. Někdo dal Gertrudě Steinové jména nějakého agenta v New Yorku a ona to s ním zkusila. Nikam to nevedlo. Pak to zkusila s nakladateli přímo. Jediný kdo měl vůbec zájem bylo nakladatelství Bobbs-Merrill a tam řekli že se to neodvažují podniknout. Pokusy najít nakladatele trvaly nějakou dobu ale Gertruda Steinová se nedala odradit a rozhodla se nakonec že to dá vytisknout na vlastní náklad. Nebylo to nijak nezvyklé, v Paříži se to často tak dělalo. Někdo jí řekl o nakladatelství Grafton Press v New Yorku, úctyhodné firmě která tiskla odborná historická díla jež autoři chtěli mít vytištěna. Všechno bylo dohodnuto, měli vysázet Tři životy a poslat korektury.

Jednoho dne někdo zaklepal na dveře a velice milý a velice americký mladík se ptal může-li mluvit se slečnou Steinovou. Ona řekla ano pojďte dál. Řekl že ho posílá Grafton Press. Dobře, řekla. Víte, řekl váhavě, ředitel Grafton Pressu má dojem že snad vaše znalost angličtiny. Ale já jsem Američanka, řekla Gertruda Steinová uraženě. Ano ano teď to dokonale chápu, řekl, ale snad nemáte tolik zkušenosti jak se píše. Máte asi dojem, řekla se smíchem, že mi chybí vzdělání. Začervenal se a řekl, no ne ale nemáte asi dost zkušenosti jak se píše. Ale mám, řekla, ale mám. Tak je všechno v pořádku. Napíšu řediteli a vy byste mu měl taky říci že všechno co je napsáno v rukopise je tam tak napsáno proto aby to tak bylo a že to má jenom vytisknout a že já beru odpovědnost na sebe. A mladík se vypoklonkoval.

Později když si knihy všimli spisovatelé a novináři které ty věci zajímaly, napsal ředitel Grafton Pressu Gertrudě Steinové velice prostý dopis v němž přiznal že ho překvapilo jak byla kniha přijata a že by rád dodal když teď viděl výsledek že ho velice těší že jeho firma tu knihu vytiskla. Ale to se stalo až potom co jsem přibyla do Paříže.

4

Gertruda Steinová než přišla do Paříže

Přijela jsem podruhé do Paříže a stala se jedním ze stálých návštěvníků ulice de Fleurus. Gertruda Steinová psala Jak se utvářeli Američané a začala zrovna dělat korekturu Tří životů. Pomáhala jsem jí při korekturách.

Gertruda Steinová se narodila v Allegheny v Pennsylvanii. Já jsem vášnivá Kaliforňanka a ona tam prožila své mládí a tak jsem ji často prosila aby byla narozena v Kalifornii, ale ona vždycky zůstala neoblomně narozená v Allegheny v Pennsylvanii. Opustila Allegheny když jí bylo šest měsíců a nikdy už je nespatřila a teď už to Allegheny neexistuje, poněvadž se se vším všudy stalo Pittsburghem. Těšívala se však později za války z toho že se narodila v Allegheny v Pennsylvanii, když jsme kvůli válečné činnosti musely mít průkazy se všemi údaji a úředníci vždycky hned chtěli vědět místo narození. A ona říkávala, kdyby se byla opravdu narodila v Kalifornii jak jsem to já chtěla, nikdy by neměla potěšení z toho vidět různé francouzské úředníky jak se pokoušejí napsat Allegheny v Pennsylvanii.

Když jsem poznala Gertrudu Steinovou v Paříži překvapilo mě že jsem na jejím stole nikdy neviděla francouzskou knihu, byla tam vždycky spousta knih anglických ale dokonce ani francouzské noviny tam nebyly. A nečteš nikdy francouzsky? ptala jsem se jí stejně jako se jí to ptalo mnoho jiných lidí. Ne, odpověděla, vnímám očima takže je mi jedno jaký jazyk slyším, já neslyším jazyk, já slyším jen tóny hlasu a rytmus, ale slova a věty vidím očima a jediný jazyk který pro mne existuje je angličtina. Po všechna ta léta jsem byla ráda že mě obklopovali lidé kteří neznají anglicky. Zůstávala jsem mnohem intenzivnější sama se svýma očima a svou angličtinou. Nevím jestli by se mi byla mohla jinak angličtina stát něčím tak důležitým. A nikdo z těch lidí by nebyl mohl přečíst ani slovo z toho co jsem psala, většina z nich dokonce ani nevěděla že píšu. Líbí se mi žít mezi velice mnoha lidmi a být přitom se svou angličtinou a se sebou úplně sama.

Jedna z jejích kapitol v knize Jak se utvářeli Američané začíná: píšu pro sebe a pro cizí lidi.

Narodila se v Allegheny v Pennsylvanii ve velice úctyhodné rodině střední třídy. Vždycky říká že je velice vděčná za to že se nenarodila v intelektuální rodině, má hrůzu z toho čemu říká intelektuálové. Je to vždycky dosti směšné že zrovna ji, která dovede být dobrou přítelkyní s kdekým a může se s kdekým znát a kdekdo se může znát s ní, že zrovna ji vždycky obdivují preciózní lidi. Ale ona vždycky říká, jednou všichni přijdou na to že pro ně bude zajímavá, ona sama i její psaní. A vždycky se utěšuje tím že novináři mají o ni vždycky zájem. Vždycky říkají, říkává, že co píšu je děsné ale vždycky to citují a co víc, citují to správně a ty o kterých říkají že je obdivují, ty necitují. Tím se utěšovala v některých svých nejtrpčích okamžicích. Často říká, mé věty se jim zadírají pod kůži, jenže oni si to neuvědomují.

Narodila se v Allegheny v Pennsylvanii v dvojdomku. Její rodina žila v jednom domku a rodina bratra jejího otce v druhém. To jsou ty dvě rodiny které popisuje v knize Jak se utvářeli Američané. Když se narodila Gertruda Steinová žili v těchto domcích už asi osm let. Obě švagrové spolu nikdy příliš dobře nevycházely, ale rok před jejím narozením přestaly spolu mluvit vůbec.

Matka Gertrudy Steinové, jak ji popisuje v knize Jak se utvářeli Američané, ta jemná milá drobná žena vznětlivé povahy, rovnou odmítla setkat se opět se svou švagrovou. Nevím vlastně co se stalo, ale něco se stalo. Oba bratři, kteří byli velice úspěšní obchodní společníci, přerušili své společnictví, jeden bratr šel do New Yorku kde velmi zbohatl a po něm pak celá rodina, a druhý bratr, otec Gertrudy Steinové, odejel se svou rodinou do Evropy. Nejprve jeli do Vídně a zůstali tam až měla Gertruda Steinová tři roky. Vzpomíná si z té doby jen jak jednou vychovatel jejího bratra, když směla být na hodině se svými bratry, popisoval tygří zavrčení a jak se jí to líbilo a jak se přitom bála. A taky jak v obrázkové knize, kterou jí jeden z bratrů často ukazoval byl příběh o bloudění Odyssea který na těch obrázcích sedal na ohýbaných židlích z jídelny. A ještě si vzpomíná jak si hrávali v parku a že se po tom parku často procházel starý Kaiser Franz Josef a kapela někdy hrávala rakouskou hymnu a ta se jí líbila. Mnoho let si myslela že pravé jméno Franze Josefa je Kaiser, a nikdy nemohla připustit že by ten název mohl patřit ještě někomu jinému.

Ve Vídni žili tři roky, otec se mezitím vrátil do Ameriky za obchodem a oni se pak přestěhovali do Paříže. Na Paříž má Gertruda Steinová živější vzpomínky. Vzpomíná si jak chodila se svou starší sestrou do školy a jak tam v koutě školního dvora stála malá holčička a jak jiná holčička jí říkala aby k ní nechodila blíž, že škrábe. Vzpomíná si také že k snídani byla mísa polévky a francouzský chléb a ještě si vzpomíná že na oběd měli skopové a špenát a protože ona měla velice ráda špenát a neměla ráda skopové že si vyměnila skopové za špenát s holčičkou naproti. A ještě si vzpomíná že všichni tři její starší bratři přicházeli se za nimi podívat do školy a že přijížděli na koni. Taky si vzpomíná, jak ze střechy jejich domku v Passy skočila černá kočka a poškrábala její matku a ještě nějakého cizího člověka který jí přišel na pomoc.

Rodina zůstala v Paříži rok a pak se vrátili do Ameriky. Starší bratr Gertrudy Steinové popisuje kouzelně poslední dny, šel s matkou nakupovat a koupili všechno co se jim zalíbilo, tulení kožešinové kabáty a čapky a rukávníky pro celou rodinu od matky počínaje až po malou sestřičku Gertrudy Steinové, rukavice, tucty rukavic, úžasné klobouky, jezdecké úbory a nakonec mikroskop a celý soubor slavného francouzského živočichopisu. A potom odpluli do Ameriky.

Tato návštěva Paříže zanechala v Gertrudě Steinové velký dojem. Když jsme před počátkem války byly spolu v Anglii a tam nás zastihlo vypovězení války a když jsme se pak teprve v říjnu vrátily do Paříže, ten první den co jsme vyšly na procházku řekla Gertruda Steinová, je to divné, Paříž je teď tak jiná ale tak útulná. A pak se zamyslela a řekla, já vím v čem to je, není tu nikdo než Francouzi (nebyli tam ještě žádní vojáci ani spojenečtí), můžete vidět děti v těch černých zástěrách, můžete si prohlížet ulice protože tu nejsou lidi, je to zrovna takové jako si vzpomínám na Paříž když mi byly tři roky. Dlažba je cítit jako kdysi (zase začala jezdit koňská spřežení), je to ta vůně francouzských ulic a francouzských parků jak si na ni tak dobře vzpomínám.

Vrátili se tedy do Ameriky a do New Yorku, newyorská rodina se pokoušela usmířit matku Gertrudy Steinové s její švagrovou, ale ona byla zatvrzelá.

Tento příběh mi připomíná slečnu Ettu Conovou, tu vzdálenou příbuznou Gertrudy Steinové co opisovala na stroji Tři životy. Když jsem ji ve Florencii poprvé poznala svěřila se mi, že může odpustit ale nikdy zapomenout. Já jsem dodala že pokud jde o mne, mohu zapomenout ale ne odpustit. Matka Gertrudy Steinové nebyla v tomto případě schopna ani zapomenout ani odpustit.

Po krátkém pobytu v Baltimoru celá rodina odjela na západ do Kalifornie. V Baltimoru bydleli v domě jejího dědečka, nábožného starého člověka kterého popisuje Gertruda Steinová v knize Jak se utvářeli Američané. Žil ve starém domě v Baltimoru s velkým počtem veselých milých lidiček, jejích strýců a tet.

Gertruda Steinová nikdy nepřestala být vděčná své matce že ani nezapomenula ani neodpustila. Představ si, řekla mi, kdyby má matka byla odpustila své švagrové a můj otec se stal zase společníkem mého strýce a my byli žili a byli vychováni v New Yorku, představ si tu hrůzu. Byli bychom sice bohatí zatímco jsme takhle byli celkem chudí, ale představ si jak je to hrozné vyrůst v New Yorku.

Já jako Kaliforňanka mohu s tím jen naprosto souhlasit.

A tak odjeli vlakem do Kalifornie. Gertruda Steinová si vzpomíná z této cesty na jedinou věc: ona i její sestra měly krásné velké rakouské červené plstěné klobouky ozdobené krásným pštrosím peřím a kdesi po cestě se její sestra nahnula z okna a ten klobouk jí uletěl. Otec zazvonil na záchranný zvonec, zastavil vlak a k údivu a úděsu cestujících a průvodčího klobouk sebral. A dál si vzpomíná už jen na to jak měli s sebou úžasný koš jídla který jim daly tety v Baltimoru a že v něm byl nádherný krocan. A že jak potom v něm jídla ubývalo tak je celou cestu jakmile někde zůstali stát doplňovali a to že bylo vždycky vzrušující. A taky že někde na poušti uviděli rudé indiány a že někde jinde na poušti dostali velice nezvykle chutnající broskve.

Když přijeli do Kalifornie šli do pomerančového háje, nevzpomíná si na pomeranče ale vzpomíná si že naplnili otcovy krabice na cigára drobnými citróny které byly úžasné.

Dostali se postupně až do San Franciska a usadili se v Oaklandu. Vzpomíná si tam na eukalypty které se jí zdály tak vysoké a štíhlé a divoké a na velice nespoutaný život zvířat. Ale to všechno a mnohem víc, jak se tehdy dělo, popsala v životě Herslandovy rodiny v knize Jak se utvářeli Američané. Ale teď je důležité povědět něco o její výchově.

Její otec, který předtím vzal děti do Evropy proto aby získaly evropskou výchovu, trval teď na tom že mají zapomenout francouzsky a německy aby jejich americká angličtina byla čistá. Gertruda Steinová žvatlala německy a potom francouzsky ale ještě nečetla až teď začala číst už anglicky. Jak říká, oči byly pro ni důležitější než uši a tak se tehdy a provždy angličtina stala jejím jediným jazykem.

Tehdy začal její knižní život. Četla cokoli co bylo vytištěno a co jí přišlo do ruky a toho bylo hodně. Doma bylo několik odložených románů, několik cestopisů, krásně vázané knihy co dostala její matka, Wordsworth, Scott a jiní básníci, Bunyanova Cesta poutníkova; komentované vydání Shakespeara, Burns, Encyklopedie kongresových zápisů a tak dál. Přečetla to všechno a mnohokrát. Se svými bratry začala si opatřovat jiné knihy. Byla tam také místní bezplatná půjčovna a později v San Francisku byly soukromé a technické knihovny které měly výtečné soubory autorů osmnáctého a devatenáctého století. Od svého osmého roku, kdy spolykala Shakespeara, až do svého patnáctého roku, když přečetla Clarissu Harlowovou, Fieldinga, Smolletta a tak dál a trápívala se strachem že několik ještě let a přečte všechno a nezbude nic nečteného ke čtení, celou tu dobu žila neustále s anglickým jazykem. Přečetla obrovské množství historické literatury, často se směje a říká že je jedním z mála lidí své generace který přečetl celého Carlylova Bedřicha Velkého i Leckyho Konstituční historii Anglie stejně jako Charlese Grandisona a Wordsworthovy delší básně. Opravdu četla vždycky a dosud stále čte. Čte cokoli a všechno a ani teď nesnáší aby ji někdo při tom vyrušil a nadto, ať jakkoli často nějakou knihu čte a ať jakkoli hloupá je ta kniha, nikdo si z žádné knihy nesmí před ní tropit žerty nebo jí říci jak to bude dál. Co čte vždycky pro ni bylo a pořád je skutečné.

O divadlo měla vždycky zájem menší. Říká že divadlo je příliš rychlé, míchá se tam co se má vidět a co se má slyšet a to ji obtěžuje a nemůže s tím udržet krok. O hudbu měla zájem jen za dospívání. Dělá jí to potíže hudbě naslouchat, nedokáže se soustředit. To všechno se ovšem může zdát podivné když se tak často říká že její dílo působí na sluch a na podvědomí. Ve skutečnosti jsou to její oči a mysl které jsou činné a důležité a na nich záleží co si vybírá.

Život v Kalifornii skončil když bylo Gertrudě Steinové asi sedmnáct let. Posledních několik let prožila osaměle a uplynuly v zápase dospívání. Po smrti nejprve matčině a pak otcově odešla ona a její sestra a jeden její bratr z Kalifornie na Východ. Přijeli do Baltimoru a zůstali u rodiny její matky. Tam se počala zbavovat své osamělosti. Často mi popisovala jak to bylo pro ni divné přejít z dosti zoufalého vnitřního života jaký žila posledních několik let do veselého života všech těch jejích tet a strýců. Když později přišla do Radcliffu, popsala tuto zkušenost v první věci kterou kdy napsala. Nebyla to vlastně docela první věc kterou kdy napsala. Vzpomíná si že předtím psala dvě věci. Když jí bylo asi osm pokoušela se napsat shakespearovské drama, uvedla pokyny pro herce měla tam dvořany co měli dělat vtipné poznámky. Ale pak si nemohla vymyslit žádné vtipné poznámky a nechala toho.

Jediný další pokus na který si vzpomíná musel se uskutečnit asi v témže věku. Řekli dětem ve škole aby napsaly nějaký popis. Vzpomíná si že popsala západ slunce, jak slunce zachází do jeskyně mraků. Byla to jedna z půl tuctu prací co ve škole vybrali a měla ji přepsat na krásný pergamenový papír. Dvakrát se to pokusila přepsat, ale rukopis byl horší a horší, až to musela dát přepsat někomu jinému. To považoval její učitel za hanbu.

Je pravda že její rukopis byl vždycky nečitelný a já jej dovedu velice často přečíst když ona to nesvede.

Nikdy nebyla schopna nebo netoužila po tom aby něco dělala v jiném druhu umění. Nikdy si nedovedla představit jak něco bude vypadat dokud to nebylo hotové, třeba úprava pokoje, zahrady, šaty nebo cokoli jiného. Nedovede nic nakreslit. Necítí vztah mezi předmětem a plochou papíru. Když měla na lékařské fakultě kreslit anatomické předměty, nikdy nepřišla na to, jak udělat něco vypouklé nebo vyduté. Vzpomíná si že když byla velice malá měla se učit kreslit a poslali ji proto do školy kreslení. Tam dětem řekli aby si doma postavily šálek s talířkem a nakreslily jej a že nejlepší kresba bude odměněna raženým koženým odznakem a příští týden že dostane tentýž odznak zase nejlepší kresba. Gertruda Steinová přišla domů, řekla to svým bratrům a ti postavili před ní hezký šálek s talířkem a vysvětlili jí jak jej nakreslit. Ale Gertruda Steinová nic. Nakonec jeden z nich jí jej nakreslil sám. Přinesla kresbu do školy a získala kožený odznak. A cestou domů při nějaké hře ten kožený odznak ztratila. Tím skončilo vyučování v kreslení.

Říká že je dobré nechápat jak jsou udělány věci které vás těší. Máte mít jedno zaměstnání které vás absorbuje, a abyste se plně těšili ostatními věcmi v životě máte nad nimi přemítat když jsou hotové. Tak nad nimi prožijete víc než ti kteří vědí něco o tom jak se dělají.

Věnuje se vášnivě tomu co Francouzi nazývají métier a tvrdí, že každý může mít jen jedno métier jako každý může mít jen jeden jazyk. Jejím métier je psaní a jejím jazykem je angličtina.

Pozorování a konstrukce utvářejí obrazivost, to znamená jsou zárukou obrazivosti, a to také Gertruda Steinová říkala mnoha mladým spisovatelům. Když jednou Hemingway napsal v jedné povídce že Gertruda Steinová vždycky postřehla co je dobré v Cézannovi, podívala se na něho a řekla, Hemingwayi, postřehnout něco to ještě není literatura.

Když se mladí lidé naučí všemu čemu se mohli naučit, často ji pak obviňují že je příliš pyšná. Ona říká ano, ovšem. Konstatuje že v anglické literatuře své doby je ona jediná. Vždycky to věděla a teď to říká.

Velice dobře chápe v čem spočívá podstata tvoření a proto je její rada a kritika pro všechny její přátele nedocenitelná. Jak často jsem slyšela Picassa říkat jí když něco řekla o jeho obraze a pak to objasnila něčím co se sama pokoušela udělat, racontez-moi cela. Čili vyprávějte mně o tom. Ti dva mají i dnes dlouhé samotářské rozhovory. Sedí na dvou nízkých židličkách nahoře v jeho ateliéru, kolena u kolen, a Picasso říká, expliquez-moi cela. A vysvětlují si to navzájem. Hovoří o všem, o obrazech, o psech, o smrti, o neštěstí. Poněvadž Picasso je Španěl a život je tragický a trpký a nešťastný. Gertruda Steinová často přijde za mnou dolů a říká, Pablo mě přesvědčoval že jsem tak nešťastná jako on. Tvrdí že jsem nešťastná a z mnoha důvodů. A jsi nešťastná? ptám se jí. No, nemyslím že vypadám nešťastná, nebo vypadám nešťastná? a směje se. On říká, že já nevypadám nešťastná, protože mám víc odvahy, ale já myslím že nejsem nešťastná, říká ne, myslím že nejsem nešťastná.

A tak Gertruda Steinová byla přes zimu v Baltimoru a začala mít víc ráda lidi a nebyla už tolik pubertální a osamělá a potom přišla do Radcliffu. Tam se měla velice dobře.

Patřila ke skupině harvardských mladíků a radcliffských dívek, kteří žili v těsné pospolitosti a velice zajímavě. Jeden z nich, mladý filozof a matematik který dělal výzkumnou práci v psychologii, zanechal nesmazatelnou stopu v jejím životě. Vypracovali spolu řadu experimentů s automatickými texty podle Münsterberga. Výsledky svých vlastních experimentů Gertruda Steinová popsala a vyšly v Harvard Psychological Review. To bylo první co napsala a co bylo vytištěno. Je to velice zajímavé číst, protože se tam již projevuje ta metoda psaní kterou potom rozvinula v knihách Tři životy a Jak se utvářeli Američané.

Důležitou osobou v radcliffském životě Gertrudy Steinové byl William James.

Je to dosti divné že se tehdy vůbec nezajímala o dílo Henryho Jamese kterého teď velice obdivuje a kterého považuje rozhodně za svého předchůdce, protože to je jediný spisovatel devatenáctého století který byl Američan a cítil tedy metodu dvacátého století. Gertruda Steinová vždycky mluví o Americe jako o nejstarší zemi na světě, protože občanskou válkou a obchodními koncepcemi které ji následovaly stvořila Amerika dvacáté století, a ježto všechny jiné země teď buď žijí nebo začínají žít život dvacátého století, Amerika která začala tvořit dvacáté století už v šedesátých letech devatenáctého století je teď nejstarší zemí na světě.

Stejně tvrdí že Henry James byl první spisovatel který dokázal objevit cestu k literárním metodám dvacátého století. Ale v době kdy si utvářela své názory ho kupodivu nečetla a nezajímala se o něho. Ale jak často říká, člověk je vždycky přirozeně proti svým rodičům a pro své prarodiče. Rodiče jsou vám příliš blízko, překážejí vám, člověk musí být sám. To snad je taky důvod proč Gertruda Steinová četla Henryho Jamese teprve velice pozdě.

Williama Jamese měla ráda. Jeho osobnost i jeho vyučování i způsob jak bavil sám sebe i své studenty, to vše se jí líbilo. Buďte otevřeni všem názorům, říkával, a když jednou někdo namítl, ale pane profesore, vždyť co říkám je pravdivé, ano, řekl James, je to ohavně pravdivé.

Gertruda Steinová neměla nikdy podvědomé reakce ani se nehodila k pokusům s automatickými texty. Jeden student v psychologickém semináři jehož členkou se Gertruda Steinová stala na zvláštní přání Williama Jamese ačkoli ještě neměla potřebné zkoušky, pracoval na řadě pokusů které se týkaly podvědomí. Když pak četl práci o výsledku těchto pokusů, začal vysvětlováním že od jedné z pokusných osob neměl vůbec žádné výsledky, a poněvadž to hodně snižovalo průměr a falšovalo závěr jeho experimentů, žádal aby mu bylo dovoleno tento protokol pominout. Čí je to protokol, řekl James. Slečny Steinové, odpověděl student. Á, řekl James, když slečna Steinová nereagovala řekl bych že je stejně normální nereagovat jako reagovat a ten protokol rozhodně se nesmí pominout.

Byl to velice krásný jarní den, Gertruda Steinová chodila každý večer do opery a chodila do opery také odpoledne a všelicos jiného ji upoutávalo a bylo to údobí závěrečných zkoušek a byla také zkouška u Williama Jamese. Posadila se zkušební list před sebou a zrovna jí to nešlo. Vážený pane profesore, napsala nahoru na papír. Lituji ale opravdu dnes necítím nic co by mělo jen trochu blízko k písemce z filozofie a šla pryč.

Druhý den dostala korespondenční lístek od Williama Jamese a na něm bylo, Drahá slečno Steinová, naprosto chápu jak se cítíte mně je často také tak. A dal její práci nejlepší známku ze všech.

Když Gertruda Steinová končila poslední rok v Radcliffu William James se jí jednoho dne optal co míní dělat. Řekla že nemá ponětí. Měla byste dělat filozofii nebo psychologii, řekl. Pro filozofii musíte mít vyšší matematiku a ta vás myslím nikdy nezajímala. Pro psychologii musíte mít lékařské vzdělání, lékařské vzdělání otvírá všechny dveře, tak mi to říkal Oliver Wendell Holmes a teď to říkám já vám. Gertruda Steinová se zajímala i o biologii i o chemii a tak jít na lékařskou fakultu pro ni nebylo nijak nesnadné.

Nebylo to nijak nesnadné až na to že se nikdy nedostala přes polovinu zkoušek na radcliffské univerzitě protože nikdy neměla v úmyslu získat diplom. Avšak se značným úsilím a s pomocí mnoha soukromých učitelů přece diplom dostala a byla přijata na Lékařskou fakultu Johnse Hopkinse.

Po několika letech, zrovna když Gertruda Steinová a její bratr se začali znát s Matissem a Picassem, přijel do Paříže William James. Přišla jej navštívit do hotelu. Zajímal se nesmírně o to co dělá, o její psaní i o obrazy o nichž mu vyprávěla. Šel s ní domů aby se na ně podíval. Podíval se a zajíkl se. Já vám říkal, povídal pak, vždycky jsem vám říkal že máte být otevřeni všem názorům.

Není tomu ani snad dva roky co se stalo něco velice podivného. Gertruda Steinová dostala dopis od nějakého člověka z Bostonu. Ze záhlaví dopisu bylo zřejmé že je to nějaký advokát. Psal že přednedávnem něco četl v harvardské knihovně a přitom objevil že knihovnu Williama Jamese získala darem harvardská knihovna. Mezi těmi knihami byl také výtisk Tří životů s věnováním který Gertruda Steinová kdysi poslala Jamesovi. Na okrajích stránek byly poznámky které si William James zřejmě dělal když knihu četl. Ten člověk pak dále psal že Gertruda Steinová se bude pravděpodobně zajímat o tyto poznámky a nabídl se, že jestli si to přeje že je pro ni opíše poněvadž tu knihu má, jinými slovy vzal si ji a považuje ji za svou. Byly jsme na rozpacích co s tím dělat. Nakonec Gertruda Steinová napsala že by ráda měla opis těch poznámek Williama Jamese. Jako odpověď přišel rukopis který ten člověk sám napsal a chtěl aby mu Gertruda Steinová řekla svůj názor. Gertruda Steinová nevěděla co si s tím počít a tak to nechala být.

Gertruda Steinová udělala přijímací zkoušky a usadila se v Baltimoru a chodila na lékařskou fakultu. Měla služebnou která se jmenovala Lena a je to její příběh co potom vyprávěla v první povídce Tří životů.

První dva roky na medicíně šly dobře. Byla to čistě laboratorní práce a Gertruda Steinová se pod vedením Llewelyse Barkera dala ihned do vědecké práce. Začala studiem všech mozkových drah, to byl začátek srovnávacího studia. To všechno později se stalo částí knihy Llewelyse Barkera. Měla ráda doktora Malla, profesora anatomie který vedl její práci. Gertruda Steinová vždycky cituje jeho odpověď kterémusi studentovi který se jemu nebo jí za něco omlouval. Podíval se zamyšleně a řekl, to je zrovna jako naše kuchařka. Nějaký důvod si vždycky najde. Nikdy nepřinese jídlo na stůl teplé. V létě samozřejmě nemůže protože je příliš horko, v zimě samozřejmě nemůže protože je příliš zima, a tak se vždycky najde důvod. Doktor Mall věřil že každý si vytváří svou vlastní techniku. Poznamenal také že nikdo nikoho nic nenaučí, nejprve je skalpel každého studenta tupý a později je skalpel každého studenta ostrý, a nikdo se tomu od nikoho nenaučí.

Ty první dva roky na medicíně se Gertrudě Steinové líbily. Vždycky byla ráda když toho hodně věděla o lidech a ráda se zaplétala do mnoha historek a to co dělala ji nijak hrozně nezajímalo ale ani zvlášť nenudilo a mimoto měla v Baltimoru spoustu milých příbuzných a to se jí líbilo. Poslední dva roky se však na medicíně nudila, zcela nezakrytě se tam nudila. Mezi studenty bylo hodně intrikaření a bojů, to měla ráda, ale praxe a teorie medicíny ji vůbec nezajímaly. Její učitelé dobře věděli že ji to nudí, ale protože její první dva roky vědecké práce jí získaly uznání, každý jí poskytl nutný úvěr a tak se blížil konec jejího posledního roku. To byla na ní řada při porodech a tehdy si všimla černošek a míst které se pak objevují ve druhé povídce ze Tří životů, Melanktě Herbertové, té povídce, kterou začalo její revoluční dílo.

Vždycky o sobě říká že má hodně setrvačnosti a co jednou začne že v tom pokračuje, dokud nezačne někde jinde.

Jak se blížily závěrečné zkoušky někteří její profesoři se začínali hněvat. Velcí mužové jako Halstead, Osler a tak dále, kteří znali jaké uznání si dobyla svou původní vědeckou prací, udělali ze závěrečných zkoušek pouze formální záležitost a nechali ji projít. Ale jiní nebyli tak přátelští. Gertruda Steinová se vždycky smála a říkala, to bylo pak těžké. Kladli jí otázky ačkoli bylo to od nich nerozumné, říkala svým přátelům, zrovna jí se ptát když tu bylo tolik těch co byli netrpěliví a dychtiví jim odpovídat. Přesto se jí čas od času na něco ptali, ale co mohla dělat, odpovědi neznala a oni nevěřili že je nezná a mysleli si že neodpovídá protože nepovažuje profesory za hodné odpovědi. Byla to těžká situace, říkala, nebylo možné omlouvat se a vysvětlovat jim že ji to tak nudí že si nemůže vzpomenout ani na to co samozřejmě nemůže nevědět nejhloupější student medicíny. Jeden z profesorů řekl že třeba všichni velcí mužové byli ochotni nechat ji projít, on si myslí že má dostat za vyučenou a odmítl dát jí známku aby mohla projít a tak nemohla dostat diplom. Na lékařské fakultě byl z toho velký rozruch. Její důvěrná přítelkyně Marion Walkerová ji zapřísahala, ale Gertrudo Gertrudo uvědom si tady jde o ženskou otázku, a Gertruda Steinová řekla, ty nevíš co to je když něco člověka nudí.

Ten profesor co ji nechal propadnout ji pozval aby k němu přišla. Přišla k němu a on jí řekl, slečno Steinová postačí když projdete letním během a na podzim samozřejmě dostanete diplom. Ale kdepak, řekla Gertruda Steinová, nemáte ponětí jak jsem vám vděčna. Ve mně je tolik setrvačnosti a tak málo iniciativy že kdybyste mi nebyl zadržel diplom, tak bych sice asi nikdy neprovozovala lékařskou praxi ale rozhodně bych dělala patologickou psychologii a vy nemáte ponětí jak málo mám ráda patologickou psychologii a jak mě všechna medicína nudí. Profesor byl úplně přiveden z míry a tak skončila medicínská studia Gertrudy Steinové.

Vždycky říká že nemá ráda abnormální na něm že je všecko tak jasné. Říká že normální je daleko složitější a zajímavější.

Je tomu jen pár let co přišla na návštěvu do Biligninu, kde jsme trávily léto, ta stará přítelkyně Gertrudy Steinové, Marion Walkerová. Nesetkaly se spolu od těch dávných dob ani si spolu nedopisovaly ale měly se pořád stejně rády a pořád stejně prudce spolu nesouhlasily v té ženské otázce. Gertruda Steinová vysvětlila Marion Walkerové, že ví jak je důležitá ženská otázka i jiné takové otázky, ale že asi nejsou její věcí.

V těch letech co studovala v Radcliffu a na Univerzitě Johnse Hopkinse, trávila často léto v Evropě. Poslední dva roky se její bratr usídlil ve Florencii, a když to teď s medicínou všechno skončilo přijela tam za ním a na zimu se pak usídlili v Londýně.

V Londýně si pronajali byt a žili docela pohodlně. Prostřednictvím Berensonových se seznámili s řadou lidí, s Bertrandem Russellem, Zangwillovými, pak tu byl Willard (Josiah Flynt) co napsal Trampování s trampy a který se dokonale vyznal v londýnských putykách, ale Gertruda Steinová se v Londýně mnoho nebavila. Začala trávit celé dny v Britském muzeu a četla alžbětince. Vrátila se ke své první lásce, k Shakespearovi a alžbětincům a zabrala se do alžbětinské prózy, zvláště do prózy Greenovy. Její malé zápisníky byly plné vět které se jí líbily jako se jí líbívaly když ještě byla dítětem. Ve zbývajícím čase se toulala po londýnských ulicích. Byly pro ni nekonečně skličující a zasmušilé. Nikdy nemohla překonat tuto vzpomínku na Londýn a nikdy se tam nechtěla vrátit, ale v roce devatenáct set dvanáct přijela navštívit nakladatele Johna Lana a když pak tam žila velice příjemně a navštěvovala velice veselé a milé lidi, tak zapomněla na starou vzpomínku a byla Londýnem nadšená.

Vždycky říkala že ta první návštěva v Londýně na ni působila jako Dickens a Dickens ji vždycky děsil. A říká že ji všecko může poděsit a Londýn který byl jako Dickens ten že ji opravdu poděsil.

Našla trochu odškodnění v Greenových prózách a tehdy také objevila romány Anthonyho Trollopa, pro ni to byl největší viktorián. Shromáždila pak jeho úplné dílo, něco z něho se těžko shánělo a bylo k dostání jen v Tauchnitzově edici, a o tomto souboru mluví Robert Coates když vypráví jak Gertruda Steinová půjčovala knihy mladým spisovatelům. Koupila také spoustu memoárové literatury z osmnáctého století, mezi nimi Creevyho spisy a Walpola a ty půjčila Bravigovi Imbsovi, když psal ten životopis Chattertonův který ona pokládá za obdivuhodný. Gertruda Steinová knihy čte, ale jinak se jimi nijak zbytečně nezabývá, nestará se ani jaké je to vydání ani jak je kniha vypravena, jen když tisk není příliš špatný ale ani to jí mnoho nevadí. Tehdy také, říká, přestala mít strach že přijde čas kdy nebude mít co číst, cítí prý že vždycky dokáže nějak něco najít.

Ale truchlivost Londýna a opilé ženy a děti a sklíčenost a osamělost jí vyvolaly zpět všechnu melancholii času jejího dospívání a jednoho dne řekla že odjede do Ameriky a odjela. Zbytek zimy zůstala v Americe. Zatím odjel z Londýna také její bratr a jel do Paříže a ona tam za ním později přijela. Ihned začala psát. Napsala krátký román.

S tím románem se stala směšná věc, na mnoho let na něj úplně zapomněla. Pamatovala si že začala o něco později psát Tři životy, ale to první co napsala padlo úplně v zapomenutí, nikdy se mi o tom románu nezmínila, ani v prvních dobách co jsem ji poznala. Musela na něj zapomenout téměř hned. Letos na jaře, zrovna dva dny předtím než jsme odjely na venkov, hledala nějaký rukopis z knihy Jak se utvářeli Američané který chtěla ukázat Bernardovi Faÿovi, a narazila na ty dva pečlivě napsané svazky toho úplně zapomenutého prvního románu. Byla z toho celá nesvá a nevěděla co s tím a nechtěla to ani číst. Toho večera byl u ní Louis Bromfield tak mu ten rukopis dala a řekla mu, přečtěte to vy.

5

1907–1914

A tak začal život v Paříži, a poněvadž všechny cesty vedou do Paříže jsme tady teď všichni a já mohu začít vyprávět, co se stalo, když jsem k tomu všemu už já patřila taky. Když jsem přišla poprvé do Paříže bydlela jsem s přítelkyní v malém hotelu na bulváru Saint-Michel, pak jsme si najaly malý byt v ulici Notre-Dame-des-Champs a pak se má přítelkyně vrátila do Kalifornie a já jsem se připojila ke Gertrudě Steinové v ulici de Fleurus.

Byla jsem v ulici de Fleurus každou sobotu večer a byla jsem tam hodně i mimo to. Pomáhala jsem Gertrudě Steinové s korekturami Tří životů a pak jsem začala přepisovat na stroji Jak se utvářeli Američané. Ten malý špatný francouzský kufříkový psací stroj nestačil na opisování této tlusté knihy a tak jsme koupily velký a impozantní Smith Premier který nejprve vypadal jako by do té pracovny nepatřil, ale brzo jsme si všichni na něj zvykli a zůstal nám tak dlouho až jsem získala americký kufříkový psací stroj, totiž až do poválečné doby.

Jak jsem už řekla, Fernanda byla první žena géniova s kterou jsem seděla. Přicházeli géniové, hovořili s Gertrudou Steinovou, a ženy sedávaly se mnou. Jak se jejich podoby přede mnou odvíjejí, je to daleký průhled mnoha roky. Začala jsem s Fernandou a pak tu byla paní Matissová a Marcelle Braquová a Josette Grisová a Eva Picassová a Bridget Gibbová a Marjory Gibbová a Hadley a Pauline Hemingwayová a paní Sherwooda Andersona a Braviga Imbse a Forda Madoxe Forda a nekonečně dalších, géniové, téměř géniové i rádoby géniové, všichni mají ženy a já jsem s nimi všemi sedala a povídala si s nimi všemi, se samými ženami a později, ano a později taky jsem sedala a povídala si s nimi všemi. Ale začala jsem Fernandou.

Odjela jsem do Casa Rici ve Fiesole s Gertrudou Steinovou a s jejím bratrem. Jak dobře si vzpomínám na to první léto co jsem byla s nimi. Podnikaly jsme kouzelné věci. Najaly jsme si s Gertrudou Steinovou fiesolskou drožku, myslím že to byla v celém Fiesole jediná, a jely jsme v té staré drožce celou cestu až do Sieny. Gertruda Steinová to jednou ušla s jedním přítelem pěšky, ale v těch horkých italských dnech jsem dala přednost drožce. Byl to kouzelný výlet. Jindy jsme se vypravily do Říma a přivezly jsme si krásný černý renesanční talíř. Jednou ráno přišla do ložnice Gertrudy Steinové stará italská služka Maddalena s vodou na mytí. Gertruda Steinová měla škytavku. A nemůže ji signora zastavit? ptala se úzkostně Maddalena. Ne, řekla Gertruda Steinová mezi dvojím škytnutím. Maddalena potřásla smutně hlavou a odešla. Za okamžik něco hrozně třesklo. Maddalena přiběhla nahoru a volala, ach signora signora, byla jsem tak rozčilená že signora má škytavku že jsem rozbila ten černý talíř který signora s takovou opatrností přivezla z Říma. Gertruda Steinová začala klít, má trestuhodný zvyk klít když se stane něco nečekaného a vždycky mi říká že se to naučila v mládí v Kalifornii, a jako loajální Kaliforňanka tak nemohu nic říkat. Klela a škytavka přestala. Maddalena se začala usmívat. Ach, signorina přestala škytat, řekla. Ale ne, já ten krásný talíř nerozbila, jen jsem ztropila rámus jako bych ho rozbila a pak jsem řekla že jsem jej rozbila aby signorina přestala škytat.

Gertruda Steinová to hrozně trpělivě snáší když se rozbije třeba i něco z jejích nejmilejších věcí, a musím bohužel přiznat že jsem to obvykle já kdo to rozbije. Neudělá to ani ona ani služka ani pes, služka se těch věcí nikdy nedotýká, to já je oprašuju a někdy je bohužel náhodou rozbiju. Vždycky ji prosím, ještě než jí řeknu co jsem rozbila, aby mi dovolila to dát spravit u odborníka, a ona vždycky odpoví že nemá z těch věcí žádnou radost když jsou spravované, ale dobrá ať to dám tedy spravit a tak se to spraví a ona to odloží. Má ráda věci které se rozbíjejí, laciné i drahé, kuře koupené v nějakém krámečku nebo holuba kterého koupí na trhu, jednu takovou věc rozbila zrovna dnes ráno, tentokrát jsem to nebyla já, má ty všechny věci ráda a vzpomíná si na ně na všechny ale ví že dříve nebo později se rozbijí a říká že jsou jako knížky, vždycky se najdou další. Pro mne to však není útěcha. Říká že má ráda co má a že má taky ráda dobrodružství něčeho nového. To vždycky říká o mladých malířích, o čemkoli, když pak každý ví že jsou dobří je po dobrodružství. A Picasso k tomu dodává s povzdechem, a když pak každý ví že jsou dobří už je lidé nemají tak opravdově rádi jako když jich vědělo jen několik, že jsou dobří.

Toho léta jsem musela podniknout jednu pernou cestu. Gertruda Steinová trvala na tom že nikdo nemůže jít do Assisi jinak než pěšky. Má tři oblíbené svaté, svatého Ignáce Loyolu, svatou Terezii z Ávily a svatého Františka. Já mám jen jednoho oblíbeného svatého, svatého Antonína Paduánského, protože ten nalézá ztracené předměty a jak o mně jednou řekl starší bratr Gertrudy Steinové, kdybych byla generálem nikdy bych neprohrála bitvu, já bych ji jenom někam založila. Svatý Antonín mi pomáhá. Dám vždycky značnou částku do jeho schránky v každém kostele který navštívím. Gertruda Steinová byla napřed proti této výstřednosti ale teď už ví že je nutná, a když s ní nejsem myslí na svatého Antonína místo mne.

Byl to velice horký italský den a vyrazily jsme jako obvykle kolem poledne, to je oblíbená doba Gertrudy Steinové pro vycházky protože to je největší horko a mimoto svatý František pravděpodobně chodil v tu dobu tou cestou nejčastěji jako jí vůbec chodil kdykoli. Vyšly jsme z Perugie horkým údolím. Postupně jsem se svlékala, tehdy se nosilo mnohem víc šatů než dnes a dokonce jsem si sundala punčochy, což bylo tehdy nanejvýš neobvyklé, ale i tak jsem uronila pár slz než jsme došly ale došly jsme. Gertrudě Steinové se velice líbilo Assisi a to ze dvou důvodů, jednak pro svatého Františka a pro krásu jeho města, jednak že stařeny tu vodívaly nahoru a dolů po assiských kopečcích místo koz vepříky. Černý vepřík byl vždycky ozdoben červenou stuhou. Gertruda Steinová měla vždycky ráda vepříky a vždycky říkala že až bude stará, doufá že bude chodit s černým vepříkem nahoru a dolů po assiských kopečcích. Teď chodí po ainských kopcích s jedním velkým bílým psem a s jedním malým černým a domnívám se že se jí to líbí stejně.

Měla vždycky ráda vepře a Picasso proto udělal několik půvabných kreseb marnotratného syna mezi vepři a dal jí je. A taky jednu rozkošnou studii vepřů samotných. Tehdy také namaloval pro ni maličkou dekoraci na strop na malé dřevěné desce, jakousi hommage à Gertrude s ženami a anděly nesoucími ovoce a dujícími do trub. Dlouhá léta to měla připevněné na stropě nad postelí. Teprve po válce to pověsila na stěnu.

Ale abychom se vrátili k počátkům mého života v Paříži. Opíral se o ulici de Fleurus a o sobotní večery a byl jako pomalu se otáčející kaleidoskop.

Co se všechno stalo v těch prvních rocích? Hodně.

Jak jsem řekla, když jsem se stala pravidelnou návštěvnicí v ulici de Fleurus byli Picassovi, Pablo a Fernanda, už zase spolu. Toho léta jeli zase do Španělska a on se vrátil s několika španělskými krajinami a může se říci že tyto krajiny z nichž dvě jsou stále v ulici de Fleurus a další jedna v Moskvě ve sbírce kterou založil Ščukin a která je teď státním majetkem, byly počátkem kubismu. Nebyl na nich žádný vliv africké plastiky. Byly zřejmě silně ovlivněny Cézannem, zvláště pozdními Cézannovými akvarely, obloha tam nebyla rozřezávána do krychlí ale do prostorů.

Ale to podstatné, totiž jak zacházel s domy, to bylo podstatně španělské a proto podstatně Picassovo. Na těchto obrazech poprvé zdůraznil způsob jak se staví španělská vesnice, linie domů tam nesleduje krajinu ale rozřezává ji napříč a proniká do krajiny, stává se nerozlišitelná v krajině tím že ji rozřezává napříč. To byla zásada kamufláže pušek i lodí ve válce. V prvním roce války jsme šli za jednoho studeného zimního večera Picasso, Eva, s kterou tehdy žil, Gertruda Steinová a já po bulváru Raspail. Není na světě nic studenějšího než bulvár Raspail za studeného zimního večera, říkávali jsme tomu ústup od Moskvy. Najednou přijíždělo po ulici několik ohromných děl, první, která jsme viděli pomalovaná, to je kamuflovaná. Pablo se zastavil, byl okouzlen. C’est nous qui avons fait ça, řekl, to jsme vytvořili my, řekl. A měl pravdu, vytvořil to on. Dostali se k tomu od Cézanna přes něho. Viděl správně dopředu.

Ale abychom se vrátili k těm třem krajinám. Když byly poprvé pověšeny na stěnu, měl každý přirozeně námitky. Picasso s Fernandou udělali náhodou několik fotografií vesnic které maloval a kopie těchto fotografií Picasso dal Gertrudě Steinové. Když lidé říkali že těch několik krychlí v krajinách vypadá prostě jenom jako krychle, Gertruda Steinová se smávala a říkala, kdybyste namítali že ty krajiny jsou příliš realistické, něco by na tom bylo. A ukazovala jim ty fotografie a skutečně ty obrazy, jak správně říkala, se mohly prohlásit za příliš fotografickou kopii přírody. Po letech reprodukoval Elliot Paul na podnět Gertrudy Steinové fotografii Picassova obrazu a fotografie vesnic na téže stránce časopisu transition a bylo to velice zajímavé. Tak tedy kubismus tehdy opravdu začínal. Také barva byla příznačně španělská, bledá stříbrná žluť s docela matným nádechem zeleně, ta barva dobře známá později z Picassových kubistických obrazů, stejně jako z obrazů jeho epigonů.

Gertruda Steinová vždycky říká že kubismus se zakládá na čistě španělském pojetí a že jen Španělé mohou být kubisté a že jediný opravdový kubismus je kubismus Picassa a Juana Grise. Picasso jej vytvořil a Juan Gris vložil do něho svou jasnost a svoje nadšení. Chcete-li tomu porozumět, přečtěte si Život a smrt Juana Grise který Gertruda Steinová napsala po smrti jednoho z těchto dvou jejích nejdražších přátel a obou Španělů, Picassa a Juana Grise.

Vždycky říká že Američané mohou Španělům rozumět. To že jsou jediné dva západní národy které dovedou pochopit abstrakci. U Američanů že se vyjadřuje odtělesněním, a to v literatuře i ve strojích, ve Španělsku obřadem tak abstraktním že nesouvisí s ničím než zase s obřadem.

Vždycky si vzpomínám co Picasso řekl rozhořčeně o nějakých Němcích kteří říkali že mají rádi býčí zápasy, no to mají, řekl hněvivě, mají rádi krveprolití. Pro Španěla to není krveprolití, pro něj to je obřad.

Američané, říká Gertruda Steinová, jsou jako Španělé, jsou abstraktní a krutí. Ne brutální, ale krutí. Nemají blízký vztah k zemi jako má většina Evropanů. Jejich materialismus není materialismem existence, majetku, je to materialismus činnosti a abstrakce. A tak je kubismus španělský.

Když jsem přijela poprvé s Gertrudou Steinovou do Španělska, což bylo asi rok nebo tak nějak po začátku kubismu, byly jsme velice překvapeny když jsme viděly jak je kubismus ve Španělsku přirozený. V obchodech v Barceloně měli místo pohlednic čtverhranné rámečky a v nich byl doutník, opravdový doutník, dýmka, kus kapesníku a tak dále, bylo to úplně tak jako v mnoha kubistických obrazech a ještě k tomu tam byl vystříhávaný papír se znázorněním jiných předmětů. Tato modernost ve Španělsku trvá už po staletí.

Picasso používal ve svých časných kubistických obrazech tištěných písmen stejně jako Juan Gris proto aby se malovaná plocha musela měřit s něčím přísným, a tou přísnou věcí byla ta tištěná písmena. Postupně místo aby používali tištěných písmen malovali ta písmena a všechno bylo pryč, jenom Juan Gris dovedl namalovat tištěné písmeno s takovou intenzitou že to stále tvořilo přísný kontrast. A tak kubismus znenáhla přicházel, až tu byl.

Přátelství mezi Braquem a Picassem bylo tehdy stále důvěrnější. Tehdy také přišel z Madridu do Paříže Juan Gris, nezkušený a dosti výbušný mladík a začal říkat Picassovi k jeho velké mrzutosti cher maître. V důsledku toho začal Picasso oslovovat Braqua cher maître. Dával jen dál tento žert a musím s lítostí říci že někteří pošetilci si ten žert vyložili tak jako by znamenal že Picasso vzhlíží k Braquovi jako k mistru.

Ale ještě jednou se vrátím na začátek k těm časným pařížským dnům kdy jsem poznala Fernandu a Pabla.

Tehdy byly hotovy jen ty tři krajiny a Picasso začal malovat pár hlav které vypadaly jako vyřezané v plochách a také dlouhé šišky chleba.

Matisse tehdy dále působil ve své škole a začínal být docela dobře znám až nakonec k velikému překvapení všech mu nabídl smlouvu Bernheim mladší, což byl ovšem podnik s obecenstvem patřícím výrazně k střední vrstvě. Měl mu odebírat všechna jeho díla a za velmi dobrou cenu. Byla to vzrušující chvíle.

Stalo se to díky vlivu muže, který se jmenoval Fénéon. Il est très fin, říkal Matisse na kterého Fénéon dělal velký dojem. Fénéon byl novinář, francouzský novinář, a vynalezl to co dostalo název feuilleton en deux lignes, to jest byl první kdo dokázal zachytit denní zprávy do dvou řádků. Vypadal jako karikatura pofrancouzštělého Strýčka Sama a Toulouse-Lautrec ho namaloval v jednom svém cirkusovém obraze jak stojí před oponou.

A Bernheimové, nevím jak a proč, vzali Fénéona do svých služeb a začali navazovat styky s novou generací malířů.

Ale něco se přihodilo a ta smlouva tudíž neměla dlouhého trvání ale přesto změnila Matissovy osudy. Teď měl pevné postavení. Koupil si dům s pozemkem v Clamartu a začal se tam stěhovat. Popíšu vám ten dům jak jsem jej poznala.

Ten dům v Clamartu byl velice pohodlný a koupelna, kterou Matissovi z dlouhého styku s Američany velice oceňovali, ačkoli se musí říci že Matissovi vždycky byli a jsou úzkostlivě upraveni a čistí, ta koupelna byla v přízemí vedle jídelny. Ale ve francouzských domech to tak bylo v pořádku protože tak to je a vždycky bylo francouzským zvykem. Cítili se v koupelně víc doma když ji měli v přízemí. Není to tak dlouho co si pořizoval nový dům Braque a dal si postavit koupelnu zase dole, tentokráte pod jídelnou. Když jsme se ptali proč řekli nám, že je to blíže kotelny a že tam bude tepleji.

Pozemek v Clamartu byl rozsáhlý a Matisse nazýval zahradu chvíli v pýše a chvíli s lítostí malou Lucemburskou zahradou. Bylo tam také skleněné pařeniště pro květiny. Později v něm měli begonie které rostly pořád menší a menší. Za tím byly šeříky a ještě za tím byl velký demontovatelný ateliér. Hrozně se jim tam líbilo. Paní Matissová se tam každý den s prostou bezstarostností jezdila podívat a natrhat si květin a drožku nechávala čekat. Tehdy jen milionáři nechávali čekat drožku, a i to jen zcela výjimečně.

Nastěhovali se tam a měli to tam velmi pohodlné a obrovský ateliér byl brzo plný obrovských soch a obrovských obrazů. Matisse měl tehdy takové údobí. I on brzo objevil že Clamart je tak krásný že se nemůže vracet do pařížského bytu, to znamená když chodil do Paříže na svou hodinu kreslení aktu podle modelu, jak to dělával každé odpoledne po celý svůj život od té doby co začal malovat, že se každé odpoledne vracel do Clamartu. Škola už neexistovala, vláda převzala starý klášter a udělala z něho lyceum a tak škola skončila.

Tehdy se začalo Matissovým vést velice dobře. Jeli do Alžíru a jeli do Tangeru a oddaní němečtí žáci jim dali rýnské víno a velice krásného černého policejního psa, prvního té rasy kterého jsme viděli.

A pak měl Matisse velkou výstavu svých obrazů v Berlíně. Vzpomínám si velice dobře na jeden jarní den, byl to krásný den a obědvaly jsme s Matissovými v Clamartu. Když jsme přišly, všichni stáli kolem ohromné bedny z níž bylo už sundáno víko. Přistoupily jsme k nim a v krabici byl největší vavřínový věnec jaký kdy byl uvit a kolem něho byla uvázána krásná červená stuha. Matisse ukázal Gertrudě Steinové lístek který tam byl vložen. Stálo na něm, Henrymu Matissovi, triumfátoru na berlínském bojišti, a pod tím podpis Thomas Whittemore. Thomas Whittemore byl bostonský archeolog a profesor na tuftské koleji, velký Matissův obdivovatel, a to byla jeho pocta. Matisse řekl, stále více rozlítostněn, ale vždyť nejsem ještě mrtvý. Když přešel první otřes, řekla paní Matissová, ale Henri podívej se, a sehnula se a utrhla jeden lístek a ochutnala jej, je to pravý bobkový list, představ si jak bude dobrý v polévce. A pak řekla, ještě víc rozzářená, a ta stuha bude úžasná v Margotiných vlasech a dlouho vydrží.

Matissovi zůstávali v Clamartu víceméně až do války. Během té doby se vídávali s Gertrudou Steinovou méně a méně. Pak když vypukla válka chodili k ní hodně. Byli osamělí a utrápení, Matissova rodina byla na severu v Saint-Quentinu, ocitla se za německou frontou a jeho bratra vzali jako rukojmí. Byla to paní Matissová kdo mě naučil plést vlněné rukavice. Pletla je báječně čistě a rychle a já jsem se to od ní naučila také tak. Pak se Matissovi odstěhovali do Nice, a ač zůstali naprosto dobrými přáteli nikdy se už s Gertrudou Steinovou neviděli.

V těch časných dnech navštěvovalo sobotní večery hodně Maďarů, hezká řada Němců, docela málo pomíchaných národností, tu a tam nějaký Američan a takřka žádný Angličan. Ti začali chodit později a s nimi přišla aristokracie ze všech zemí a dokonce pár členů královské rodiny.

Mezi Němci, kteří přicházívali za těch časných dnů, byl Pascin. Byla to tehdy štíhlá skvěle vypadající bytost, získal již značné uznání jako autor dovedných malých karikatur v Simplicissimu, nejoblíbenějším německém humoristickém časopise. Ostatní Němci o něm vyprávěli podivné historky. Že byl vychován v nevěstinci a že je neznámého a pravděpodobně královského původu a tak dále.

Od těch dávných dnů se s ním Gertruda Steinová nesetkala, až před několika lety se uviděli na vernisáži mladého holandského malíře Kristiana Tonyho který byl žákem Pascinovým a o jehož dílo se Gertruda Steinová tehdy zajímala. Měli radost že se setkali a dlouho spolu hovořili.

Pascin byl daleko nejzábavnější z Němců, ale bezpečně to tvrdit nemohu protože tu byl ještě Uhde.

Uhde byl jistě z dobré rodiny, nebyl to světlovlasý Němec nýbrž štíhlý útlý tmavovlasý člověk s vysokým čelem a s vynikajícím bystrým vtipem. Když přišel poprvé do Paříže prošel všechny obchody se starožitnostmi a s všelijakým haraburdím aby se podíval co by se tak dalo najít. Mnoho toho nenašel, objevil obraz který mohl být Ingres, objevil pár málo velice raných Picassů, ale našel možná všelicos jiného. Rozhodně když pak vypukla válka vzniklo podezření že byl jedním z hlavních vyzvědačů a že patřil k německému štábu.

Říkalo se o něm že prý byl viděn po vyhlášení války blízko francouzského ministerstva války a docela jistě byl se svou přítelkyní na letním bytě velice blízko oněch míst kde potom byla Hindenburgova linie. Nu ale v každém případě byl velice milý a zábavný. On to byl kdo první dal obchodní hodnotu obrazům Celníka Rousseaua. Měl jakýsi soukromý umělecký obchod. Tam jej také navštívili Braque a Picasso ve svých nejnovějších a nejhrubších šatech podle módy cirkusu Médrano a zuřivě se hádali kdo koho má představit a jeden chtěl pořád na druhém aby ho představil ten druhý.

Uhde často chodil na sobotní večery v doprovodu velice dlouhých světlovlasých dobře vypadajících mladíků kteří cvakali podpatky a uklonili se a pak stáli celý večer slavnostně v pozoru. Tvořili velice působivé pozadí ke všem ostatním co tam chodili. Vzpomínám si na jeden večer kdy syn velkého učence Bréala a jeho velice zábavná chytrá žena přivedli španělského kytaristu který nám chtěl zahrát. Uhde a jeho tělesná stráž tvořili pozadí a vyšel z toho hezký večer, kytarista hrál a byl tam taky Manolo. Bylo to jedinkrát co jsem kdy viděla sochaře Manola, byl tehdy v Paříži legendární postavou. Picasso zatančil velice živě jihošpanělský ne příliš vynikající tanec, bratr Gertrudy Steinové předvedl Isadořinu umírající labuť, bylo to velice hezké, Fernanda s Pablem se dostali do sporu o Fréderika z Lapin Agile a o apače. Fernanda tvrdila že apači jsou lepší než umělci a vztyčila ukazováček. Picasso řekl, ale ovšem apači mají vysoké školy ale umělci ne. Fernanda se rozhněvala a cloumala s ním a řekla, ty si myslíš že jsi vtipný ale zatím jsi jenom hloupý. Lítostně jí ukázal že mu utrhla knoflík a ona s velkou zlostí mu řekla, a jediné čím se můžeš vytahovat je že jsi předčasně dospělé dítě. Tehdy to mezi nimi vůbec nebylo příliš dobré, právě se stěhovali z ulice Ravignan na bulvár Clichy kde měli pak mít služku a dobře si žít.

Ale abychom se vrátili k Uhdemu a nejprve k Manolovi. Manolo byl snad nejstarší Picassův přítel. Byl to divný Španěl. Říkalo se o něm že je bratrem jednoho z největších kapsářů v Madridě. Manolo sám byl milý a obdivuhodný. Byl jediným člověkem v Paříži s kým Picasso mluvil španělsky. Všichni ostatní Španělé si vzali za ženy Francouzky nebo měli francouzské milenky a zvykli si přitom tolik mluvit francouzsky že pak mluvili francouzsky i mezi sebou. To se mi vždycky zdálo velice divné. Avšak Picasso a Manolo vždycky mezi sebou mluvili španělsky.

O Manolovi se vyprávělo mnoho historek, měl rád svaté a žil stále pod jejich ochranou. Když přišel poprvé do Paříže vešel prý do prvního kostela který viděl a spatřil tam ženu která nesla někomu židli a dostala za to peníze. A tak to Manolo dělal také, chodil do různých kostelů a vždycky podal někomu židli a vždycky dostal peníze, až jednou jej chytila ta žena která se tím živila a jejíž židle to byly a měl pak z toho nesnáze.

Jednou byl bez peněz a navrhl svým přátelům že udělá loterii na jednu svou sochu, všichni souhlasili a koupili si lístky a když se pak potkali zjistili, že všichni mají totéž číslo. Když mu to vytýkali vysvětlil že to udělal proto že věděl že by jeho přátele mrzelo kdyby všichni nedostali totéž číslo. Říkalo se o něm že utekl ze Španělska když byl na vojně, byl prý u jízdy a přejel hranici prodal koně a výstroj a tak získal dost peněz na to aby šel do Paříže a stal se sochařem. Jednou zůstal několik dní v domě jednoho Gauguinova přítele. Když se pán domu vrátil byly všechny jeho upomínky na Gauguina a všechny Gauguinovy kresby pryč. Manolo je prodal Vollardovi a Vollard je teď musel vrátit. Nikdo to Manolovi nevytýkal. Manolo byl jako milý blouznivý nábožensky zanícený španělský žebrák a každý jej měl rád. Řecký básník Moréas který byl tehdy v Paříži velice známou postavou, jej měl velice rád a brával ho s sebou kdykoli měl co dělat v městě. Manolo vždycky šel doufaje že dostane najíst, ale zvykl si že když se Moréas šel najíst, musí čekat venku. Manolo byl vždycky trpělivý a nikdy neztrácel naději ačkoli o Moréasovi se tehdy stejně dobře vědělo jako později o Guillaumu Apollinairovi že zřídka za někoho zaplatil či spíše vůbec nikdy.

Manolo dělával za jídlo a pití sochy pro hospody na Montmartru, až o něm uslyšel Alfred Stieglitz, vystavil jeho věci v New Yorku a nějaké prodal a pak se vrátil Manolo na francouzské hranice, do Céretu, a tam pak žil, dělaje si z noci den, i se svou katalánskou ženou.

Ale tedy ten Uhde. Uhde představil jednou v sobotu večer Gertrudě Steinové svou snoubenku. Uhdeho morálka nebyla vůbec taková jaká by měla být a ježto jeho snoubenka vypadala jako velice spořádaná a velice konvenční mladá žena byli jsme všichni překvapeni. Ale ukázalo se že to byl sňatek jen naoko. Uhde si přál získat úctyhodné postavení a ona chtěla nabýt dědictví ke kterému se mohla dostat jen sňatkem. Krátce nato si Uhdeho vzala a krátce nato se rozvedli. Pak si vzala malíře Delaunaye který se právě tehdy dostával do popředí. Byl zakladatelem první z mnoha vulgarizací kubistické myšlenky, totiž malby křivě stojících domů, tehdy se tomu říkalo katastrofická škola.

Delaunay byl statný světlovlasý Francouz. Měl živou drobnou matku. Chodívala do ulice de Fleurus se starými vikomty kteří vypadali přesně tak jako si člověk v mládí představoval jak má takový starý francouzský markýz vypadat. Nechali tu vždycky své vizitky a pak napsali dopis s obřadným poděkováním a nikdy nedali najevo jak velice nesví se tu museli cítit. Delaunay sám byl zábavný člověk. Byl dosti schopný a mimořádně ctižádostivý. Vždycky se ptal jak byl Picasso starý když maloval ten či onen obraz. Když se to dověděl vždycky říkal, já ještě nejsem tak starý. Až budu tak starý dokážu to taky.

A vskutku šel velice rychle dopředu. Do ulice de Fleurus chodíval hodně. Gertruda Steinová se s ním ráda stýkala. Byl veselý a namaloval jeden dosti hezký obraz, tři Grácie a v pozadí Paříž, ohromný obraz v němž zkombinoval myšlenky kdekoho a ze sebe přidal určitou francouzskou jasnost a svěžest. Obraz měl dosti osobitou atmosféru a měl velký úspěch. Potom jeho obrazy pozbyly všechnu hodnotu a byly už jen velké a prázdné nebo malé a prázdné. Vzpomínám si jak k nám přinesl jeden z těch malých obrazů a řekl, podívejte se, nesu vám malý obraz, klenot. Malý je, řekla Gertruda Steinová, ale jestli to je klenot?

Delaunay si vzal tu bývalou ženu Uhdeho a zařídil si úplné sídlo. Ubytovali u sebe Guillauma Apollinaira a ten je naučil jak vařit a jak žít. Guillaume byl výjimečný člověk. Jedině Guillaume a to bylo v něm italské, a pak ještě newyorský malíř Stella když byl ještě mlád a žil v Paříži, si mohli na návštěvě dělat legraci z hostitelů a dělat si legraci z hostů a dělat si legraci z jídla a nutit je tím aby se snažili pořád o víc.

Byla to také první Guillaumova příležitost cestovat, jel do Německa s Delaunayem a měl z toho dokonalou radost.

Uhde s potěšením vyprávěl, jak jeho dřívější žena přišla jednou k němu a zeširoka vykládala jakou kariéru Delaunay udělá a že se Uhde má zříci minulosti to je Picassa a Braqua a oddat se Delaunayovi čili budoucnosti. Musím připomenout že Picassovi a Braquovi nebylo tehdy ještě třicet. Uhde vyprávěl každému tuto historku s mnoha vtipnými dodatky a vždycky dodával, říkám vám to všechno sans discrétion, čili vyprávějte to komu chcete.

Další Němec který k nám tehdy přišel, byl hloupý. Vím ovšem že je teď ve své zemi velice důležitým člověkem a že byl vždycky i za války oddaným přítelem Matissovým. Byl baštou Matissovy školy. Matisse nebyl k němu vždycky ba ani často příliš laskavý. Říkalo se že ho milují všechny ženy. Byl to podsaditý don Juan. Vzpomínám si na jednu statnou Skandinávku která ho milovala a která nikdy nechtěla o sobotních večerech vejít dovnitř, stála na dvoře a kdykoli někdo otevřel dveře aby někoho vpustil nebo vypustil vždycky mohl zahlédnout jak se tam ve tmě na dvoře usmívá jako cheshirská kočka v Alici v zemi divů. Gertruda Steinová ho vždycky trápila. Dělala a kupovala takové podivné věci. Nikdy se jí neodvážil nic kritizovat ale mně říkával a ukazoval na nějakou věc kterou opovrhoval, a vám se to slečno zdá krásné?

Jednou, když jsme byly ve Španělsku, bylo to vlastně poprvé co jsme byly ve Španělsku, Gertruda Steinová nedala jinak než že si v Cuence koupí zbrusu novou ohromnou želvu z napodobených drahokamů. Měla velice krásné staré šperky, ale tuto želvu s velkým uspokojením nosila jako brož. Purrmana to tehdy ohromilo. Vzal si mě stranou a řekl, ten šperk, co slečna Steinová nosí, ten je z pravých kamenů?

Když mluvím o Španělsku připomíná mi to taky jak jsme jednou byly v restauraci kde bylo plno lidí. Pojednou se zvedla na konci místnosti vysoká postava a jakýsi muž se obřadně uklonil Gertrudě Steinové která stejně obřadně odpověděla. Byl to jistě nějaký zatoulaný Maďar ze sobotních večerů.

Chodíval tam ještě jiný Němec, kterého musím připustit jsme měly obě rády. To bylo mnohem později, kolem devatenáct set dvanáct. Byl to také vysoký štíhlý černovlasý Němec. Mluvil anglicky, byl přítelem Marsdena Hartleyho kterého jsme měly velice rády a také jeho německého přítele jsme měly rády, to nemohu popřít.

Sám o sobě říkal že je bohatým synem ne tak bohatého otce. Jinými slovy dostával veliké kapesné od mírně chudého otce, který byl univerzitním profesorem. Rönnebeck byl okouzlující a vždycky jsme ho pozvaly na večeři. Jednou přišel na večeři když tam byl Berenson, slavný historik italského umění. Rönnebeck přinesl s sebou nějaké fotografie Rousseauových obrazů. Nechal je v pracovně a my všichni byli v jídelně. Začalo se mluvit o Rousseauovi. Berenson byl zmaten, ale Rousseau, Rousseau, říkal, Rousseau byl úctyhodný malíř ale nač takový rozruch. Ach, povzdechl si, módy se mění, to vím, ale opravdu jsem nikdy nemyslel že by se Rousseau stal módou mladých. Berenson měl sklon k tomu být nafoukaný a tak ho všichni nechali pokračovat. Nakonec Rönnebeck řekl mile, ale pane Berensone, snad jste nikdy neslyšel o velkém Rousseauovi, Celníku Rousseauovi. Ne, přiznal Berenson, neslyšel, a když pak uviděl ty fotografie chápal to ještě méně a byl z toho docela zmatený. Mabel Dodgeová která u toho taky byla mu řekla, ale Berensone musíte si uvědomit že umění je něco před čím se nedá utéci. Vy to chápete, řekl Berenson a trochu se vzpamatovával, vy sama jste une femme fatale.

Rönnebecka jsme měly rády a mimoto když k nám poprvé přišel citoval Gertrudě Steinové něco z jejího nedávného díla. Půjčila nějaký rukopis Marsdenu Hartleymu. Bylo to poprvé, co někdo citoval z jejího díla a přirozeně měla radost. Přeložil také do němčiny některé portréty které tehdy napsala, a to jí přineslo první mezinárodní uznání. Není to však tak zcela pravda, Roché, ten věrný Roché zasvětil nějaké mladé Němce do Tří životů a ti tím byli nadšení. Ale Rönnebeck stejně byl okouzlující a my jsme ho měly rády.

Rönnebeck byl sochař, dělal malé portréty v celé postavě a dělal je velice dobře. Byl zamilován do americké dívky která studovala hudbu. Měl rád Francii a všechno francouzské a nás si velice oblíbil. Jako obvykle, na léto jsme se všichni rozešli. Říkal že má před sebou velice zábavné léto. Měl objednávku udělat portrét nějaké hraběnky a jejích dvou synů, malých hrabátek, a měl při té práci strávit léto v domě té hraběnky který byl nádherně umístěn na březích Baltu.

Když jsme se na zimu všichni vrátili, Rönnebeck byl změněný. Především si přivezl spoustu fotografií lodí německého námořnictva a nedal jinak než že nám je ukáže. Nezajímaly nás. Gertruda Steinová říkala, samozřejmě Rönnebecku, vy máte loďstvo a samozřejmě my Američané máme také loďstvo a každý má loďstvo, ale vždycky to je jen loďstvo, jeden obrněný křižník se skoro neliší od jiného, nebuďte pošetilý. Ale přesto byl změněný. Měl krásné časy. Ukazoval fotografie na nichž byl se všemi hrabaty a na jedné byl taky s německým korunním princem který byl velkým hraběnčiným přítelem. Zima, byla to zima roku 1913 až 1914 pomalu míjela. Všechno bylo jako obvykle a my jsme pořádaly jako obvykle večeře. Nevím už k jaké příležitosti jsme jednu takovou večeři pořádaly, ale myslely jsme si že Rönnebeck by se ten večer výtečně hodil. Pozvaly jsme ho. Poslal omluvu že musí jet na dva dny do Mnichova ale že pojede přes noc aby byl na tu večeři zpátky. Dodržel slovo a byl rozkošný jako vždycky.

Brzo nato odejel na výlet do severní Francie aby navštívil města kde jsou katedrály. Když se vrátil přinesl nám řadu fotografií všech těch severních měst z ptačí perspektivy. Co je to? ptala se Gertruda Steinová. Myslel jsem že vás to bude zajímat, řekl, jsou to snímky všech měst kde jsou katedrály. Fotografoval jsem je ze špiček věží a myslel jsem že vás to bude zajímat, vypadají přesně jako obrazy Delaunayových následníků, to čemu říkáte malba zemětřesení, řekl a obrátil se na mne. Poděkovaly jsme mu a dál jsme na to nemyslely. Když jsem je pak za války našla, ve vzteku jsem je roztrhala.

Pak jsme všichni začali mluvit o svých letních plánech. Gertruda Steinová chtěla jet v červenci do Londýna navštívit nakladatele Johna Lana a podepsat smlouvu na Tři životy. Rönnebeck řekl, proč místo toho nepřijedete do Německa či spíše předtím nebo hned potom. Protože, řekla Gertruda Steinová, jak víte nemám ráda Němce. Vím to, odpověděl Rönnebeck, vím to, ale máte ráda mne a měly byste se úžasně. Měli by o vás takový zájem a tolik by to pro ně znamenalo, přijeďte, řekl. Ne, řekla Gertruda Steinová, vás ráda mám, ale Němce ne.

Jely jsme do Anglie v červenci a když jsme tam přijely dostala Gertruda Steinová dopis od Rönnebecka v kterém psal že pořád strašně touží abychom přijely do Německa, ale když nechceme jestli by pro nás nebylo lepší strávit léto v Anglii nebo snad ve Španělsku než abychom se vracely do Paříže jak jsme chtěly. To byl přirozeně konec. Vyprávím to i když to nemá asi velký význam.

Když jsem přišla poprvé do Paříže, chodila na sobotní večery hrstka Američanů, ta hrstka se postupně zvětšovala, ale než budu vyprávět o těch Američanech musím povědět všechno o hostině na Rousseauovu počest.

Jak jsem již řekla, v počátcích svého pobytu v Paříži jsem bydlela se svou přítelkyní v malém bytě v ulici Notre-Dame-des-Champs. Nechodila jsem už na francouzské hodiny k Fernandě poněvadž ta žila zase s Picassem, ale Fernanda mě často navštěvovala. Přišel podzim a velice dobře si na něj vzpomínám protože jsem si tehdy koupila svůj první zimní pařížský klobouk. Byl to velice krásný klobouk z černého sametu, velký klobouk se zářivě žlutou ozdobou. Dokonce i Fernanda ho schválila.

Fernanda byla u nás jednou na obědě a říkala že se chystá hostina na Rousseauovu počest a ona že ji pořádá. Vypočítala koho všecko pozvala. Mezi pozvanými jsme byly také my. Kdo byl Rousseau? Nevěděla jsem to ale na tom nezáleželo protože měla být hostina a kdekdo měl přijít a my jsme byly pozvány taky.

Příští sobotu večer všichni v ulici de Fleurus hovořili o hostině na Rousseauovu počest a tak jsem zjistila že Rousseau je malíř jehož obraz jsem viděla na té první výstavě Nezávislých. Ukázalo se že Picasso objevil nedávno na Montmartru veliký portrét ženy od Rousseaua, že jej koupil a tato slavnost měla být na počest této koupě i autora obrazu. Zdálo se že to bude úžasné.

Fernanda mi mnoho vyprávěla o tom co se bude podávat. Bude rýže à la valenciennes, Fernanda se ji naučila dělat na svém posledním výletě do Španělska, a pak objednala, už jsem zapomněla co to objednala, ale bylo toho hodně a objednala to u Félixe Potina, což byl podnik který měl všude filiálky a kde se dostala hotová jídla. Všichni byli napjati. Byl to Guillaume Apollinaire, vzpomínám si, který znal Rousseaua velice dobře a kdo ho přemluvil že slíbil přijít a on ho měl také přivést a všichni museli napsat verše a písně a mělo to být velice rigolo, což je oblíbené montmartrovské slovo a znamená něco žertovného a zábavného. Měli jsme se všichni sejít v kavárně na dolním konci ulice Ravignan a měli jsme si dát aperitiv a pak jít nahoru do Picassova ateliéru na večeři. Nasadila jsem si ten nový klobouk a šli jsme všichni na Montmartre a setkali se všichni v kavárně.

Když jsem přišla s Gertrudou Steinovou do kavárny bylo tam už hodně lidí a vprostřed stála vysoká štíhlá dívka, dlouhé štíhlé paže měla rozpřaženy a kolébala se dopředu a dozadu. Nevěděla jsem co to dělá, zřejmě to nebyl tělocvik, člověk nevěděl co to má znamenat ale ona sama působila velice přitažlivě. Co je to? zašeptala jsem Gertrudě Steinové. Ach to je Marie Laurencinová, obávám se, že začala s příliš mnoha aperitivy. To je ta stará dáma o níž mi vyprávěla Fernanda že vydává zvuky jako zvíře a obtěžuje Pabla? Pabla obtěžuje, to ano, ale je to velice mladá dáma a už toho má v sobě příliš mnoho, řekla Gertruda Steinová která zrovna vcházela. V témže okamžiku vznikl u dveří kavárny velký hluk a objevila se Fernanda, velice důležitá velice vzrušená a velice rozhněvaná. Félix Potin neposlal večeři, řekla. Všichni se zdáli být tou hroznou zvěstí zničeni, ale já jsem se svými americkými způsoby řekla Fernandě, honem, zatelefonujeme. Tehdy v Paříži ještě nikdo nepoužíval telefonu a dokonce už netelefonoval do obchodu s potravinami. Ale Fernanda souhlasila a šly jsme ven. Ale kamkoli jsme přišly buď tam telefon neměli nebo nefungoval, konečně jsme našly jeden který fungoval, ale Félix Potin měl už zavřeno nebo zrovna zavíral a nikdo se nehlásil. Fernanda byla úplně bez sebe ale nakonec jsem z ní dostala co jsme měly dostat od Félixe Potina a potom jsme šly po obchůdcích na Montmartru a sehnaly náhradu. Fernanda nakonec prohlásila že udělala tolik rýže à la valenciennes že to bude stačit místo všeho a taky to stačilo.

Když jsem se vrátila do kavárny byli ti co tam předtím byli už téměř všichni pryč a přišli někteří noví a Fernanda jim všem řekla aby šli s ní. Jak jsme se pachtily do kopce uviděly jsme před sebou celý zástup. Uprostřed byla Marie Laurencinová, z jedné strany ji podpírala Gertruda Steinová a z druhé bratr Gertrudy Steinové a ona padala střídavě do náručí jednomu a pak druhému a měla stále svůj vysoký a milý hlas a dlouhé štíhlé půvabné paže. Guillaume tam ovšem nebyl, měl přivést Rousseaua až všichni už budou u stolu.

Fernanda předešla toto pomalu se pohybující procesí, já za ní a přišly jsme do ateliéru. Vypadalo to tam dost působivě. Sehnali kozy, tesařské kozy, a na ně položili prkna a kolem dokola těch prken postavili lavice. V čele stolu byla ta nová koupě, Rousseauův obraz, ozdobený vlajkami a věnci a po stranách veliké sochy, nevzpomínám si už jaké. Bylo to velkolepé a velice slavnostní. Rýže à la valenciennes byla připravena pravděpodobně dole v ateliéru Maxe Jacoba. Max nebyl zadobře s Picassem takže se nezúčastnil ale jeho ateliéru použili pro přípravu rýže a pro svrchníky pánů. Dámy měly odložit pláště v předním ateliéru, který byl Van Dongena v jeho špenátových dobách a teď patřil Francouzovi který se jmenoval Vaillant. Později měl ten ateliér Juan Gris.

Měla jsem zrovna jen čas odložit klobouk a podivit se uspořádání, zatímco Fernanda pořád zuřivě nadávala na Marii Laurencinovou, když zástup došel. Fernanda důležitá a impozantní se jí postavila v cestu, že si nedá Marií Laurencinovou pokazit večírek. Tohle byla vážná společnost, vážná hostina na Rousseauovu počest a ani ona ani Pablo takové chování nemohou strpět. Pablo byl samozřejmě celou dobu schovaný vzadu. Gertruda Steinová protestovala, řekla polo anglicky a polo francouzsky, že ať visí kdyby celé to pachtění s Marií Laurencinovou do toho strašného kopce mělo teď být zbytečné. To tedy ne a mimoto připomněla Fernandě že Guillaume a Rousseau tu budou co nevidět a že je nutné aby do té doby už každý slušně seděl. To už se taky Pablo protlačil dopředu a přidal se a říkal, ovšem ovšem, a Fernanda ustoupila. Vždycky se trochu bála Guillauma Apollinaira, jeho důstojnosti a jeho vtipu a všichni tedy vešli a usadili se.

Usadili se a začali jíst rýži a ostatní jídla, totiž jakmile přišli Guillaume Apollinaire a Rousseau, což bylo zakrátko. Dobře si vzpomínám na to jak přišli. Rousseau, drobný malý bezbarvý Francouz s krátkým vousem, podobný Francouzům jaké bylo vidět všude. Guillaume Apollinaire s jemně řezaným svěžím obličejem, temnými vlasy a krásnou pletí. Všichni si byli představeni a všichni si zase sedli. Guillaume vklouzl na místo vedle Marie Laurencinové. Marie se poměrně uklidnila když seděla vedle Gertrudy Steinové, ale jak uviděla Guillauma začala vykřikovat a prudce gestikulovat. Guillaume ji vyvedl ze dveří a dolů ze schodů a po slušné chvíli se vrátili, Marie byla trochu potlučená ale střízlivá. To už všichni všechno snědli a na pořad přišla poezie. Abych nezapomněla, předtím vpadli dovnitř Fréderic z Lapin Agile a z Univerzity apačů se svým obvyklým druhem, oslem, dostal napít a zase vypadl. Potom o něco později přišli nějací italští pouliční zpěváci kteří se doslechli o večírku. Fernanda na konci stolu se zvedla a zrudla a ukazováček se vztyčil a řekla takový večírek že to není a rychle je vyhnala.

Kdo všechno tam byl? Byly jsme tam my a Salmon, André Salmon, tehdy začínající mladý básník a novinář, Pichot a Germaine Pichotová, Braque a asi Marcelle Braquová ale to si už nevzpomínám, vím jen že se tehdy o ní mluvilo, Raynalovi, Agerovi, ten falešný Greco se ženou a několik jiných dvojic, které jsem neznala a na něž si nevzpomínám a Vaillant, velice roztomilý obyčejný mladý Francouz který měl přední ateliér.

Začaly slavnostní obřady. Guillaume Apollinaire povstal a pronesl slavnostní chvalořeč, nevzpomínám si už vůbec co říkal ale skončil básní kterou napsal, zpola ji zpíval a každý se připojil v refrénu, La peinture de ce Rousseau. Potom někdo jiný, snad Raynal, nevzpomínám si už, vstal a připíjelo se a potom André Salmon, který seděl vedle mé přítelkyně a důstojně rozmlouval o literatuře a o cestách, najednou vyskočil na stůl který naprosto nestál pevně a vychrlil improvizovanou chvalořeč a báseň. Nakonec uchopil velkou sklenici a vypil ji do dna, potom okamžitě ztratil kontrolu protože byl úplně opilý a začal se rvát. Napadl všechny muže kolem sebe, sochy se kymácely, Braque, mohutný chlap, objal každou paží jednu a držel je, zatím co bratr Gertrudy Steinové, taky silný chlap, chránil malého Rousseaua a jeho housle. Ostatní s Picassem v čele, protože Picasso ačkoli je malý je velice silný, odtáhli Salmona do předního ateliéru a zamkli ho tam. Všichni se vrátili a posadili se.

Potom byl večer už klidný. Marie Laurencinová zazpívala tenkým hlasem několik kouzelných starých normandských písní. Agerova žena zazpívala několik kouzelných starých písní limousinských, Pichot zatančil podivuhodný náboženský španělský tanec a nakonec zůstal ležet v pozici ukřižovaného Krista na podlaze. Guillaume Apollinaire slavnostně přistoupil ke mně a k mé přítelkyni a požádal nás, abychom zazpívaly nějaké domorodé písně rudých indiánů. K velké lítosti Guillaumově a celé společnosti se žádná z nás na to necítila. Rousseau, blažený a milý, hrál na housle a vyprávěl nám o hrách které napsal a své vzpomínky na Mexiko. Bylo to všechno velice klidné a asi ve tři hodiny ráno jsme šli všichni do ateliéru kam uložili Salmona a kde jsme si nechali klobouky a pláště abychom si je vzali a šli domů. Salmon tam ležel na pohovce, klidně spal a vedle něho ležela krabička zápalek, nějaká malá modrá ozdoba a moje žlutá z klobouku, všechno zpola rozžvýkané. Představte si mé pocity i když už byly tři hodiny ráno. Salmon se však vzbudil velice okouzlující a velice zdvořilý a všichni jsme vyšli společně na ulici. Tam Salmon se najednou s divokým jekem rozehnal dolů z kopce.

Gertruda Steinová a její bratr, má přítelkyně a já jsme si najali drožku a odvezli Rousseaua domů.

Asi měsíc později jsem jednoho temného pařížského zimního odpoledne spěchala domů a cítila jsem že někdo jde za mnou. Spěchala jsem a spěchala pořád víc a ty kroky se pořád blížily až jsem uslyšela mademoiselle, mademoiselle. Obrátila jsem se. Byl to Rousseau. Ale mademoiselle, řekl, nemáte chodit po setmění venku sama, mohu vás doprovodit domů? A šel se mnou.

Nedlouho potom přišel do Paříže Kahnweiler. Kahnweiler byl Němec který si vzal Francouzku a mnoho let žili v Anglii. Kahnweiler v Anglii podnikal a šetřil aby mohl uskutečnit svůj sen a otevřít si v Paříži obchod s obrazy. Konečně k tomu došlo a on si otevřel hezkou malou galerii v ulici Vignon. Cítil trochu kudy má jít a potom se spojil na život a na smrt s kubistickou skupinou. Nejprve měl nesnáze, Picasso který byl vždycky podezřívavý nechtěl se na něj příliš vázat. Fernanda udělala s Kahnweilerem omezenou dohodu ale nakonec všichni zjistili že jeho zájem je poctivý a že v ně věří a že je chce a může obchodně zastupovat. Všichni s ním uzavřeli smlouvy a až do války dělal pro ně co se dalo. Když odpoledne přicházeli na chvíli do jeho krámu bylo to pro Kahnweilera jako by četl Vasariho. Věřil v ně a v jejich budoucí velikost. Teprve rok před válkou přibral Juana Grise. Bylo to právě dva měsíce před vypuknutím války, Gertruda Steinová uviděla u Kahnweilera první obrazy Juana Grise a tři koupila.

Picasso vždycky říká že nabádával tehdy Kahnweilera aby se stal francouzským občanem, že by mohla přijít válka a že by to mohlo dopadnout zatraceně. Kahnweiler vždycky říkal že to udělá jakmile mu mine věk kdy by musel jít na vojnu, protože by přirozeně nechtěl dělat vojenskou službu podruhé. Přišla válka, Kahnweiler byl se svou rodinou na prázdninách ve Švýcarsku a nemohl se vrátit. Všechen jeho majetek byl zabaven.

Dražba Kahnweilerových obrazů, kterou uspořádal francouzský stát a kde se objevily prakticky všechny kubistické obrazy z posledních tří let před válkou, to byla po válce první příležitost kde se všichni staří přátelé zase potkali. Teď, když bylo po válce všichni starší obchodníci se tady pokusili zcela záměrně kubismus zabít. Prodejním expertem byl velmi dobře známý obchodník s obrazy a s tímto záměrem se vůbec netajil. Chtěl držet ceny co možná nejníže a odradit co možná nejvíce lidí. Jak mohli umělci sami sebe bránit?

Náhodou jsme byli den či dva před výstavou prodávaných obrazů s Braquovými a Marcelle Braquová, Braquova žena, nám řekla, že se už rozhodlo. Picasso a Juan Gris nemohou dělat nic, jsou Španělé a to je prodej francouzského státu. Marie Laurencinová je úředně Němka, Lipchitz je Rus a to v té době nebylo populární. Braque je Francouz, dostal válečný kříž, byl povýšen na důstojníka, dostal Čestnou legii, byl ošklivě zraněn na hlavě a tak mohl dělat jak se mu zlíbilo. Měl také oficiální důvod aby začal hádku s expertem. Zaslal seznam lidí kteří by mohli koupit jeho obrazy, malíř jehož obrazy se měly vydražit měl na to vždycky právo, ale tito lidé nedostali katalog. Když jsme přišli, Braque už svou povinnost vykonal. Přišli jsme právě na konci bitky. Byl tam velký rozruch.

Braque přistoupil k expertovi a řekl mu že zanedbal své nepochybné povinnosti. Expert mu odpověděl že udělal a udělá co se mu líbí a nazval Braqua normandským prasetem. Braque ho udeřil. Braque je velký a expert nebyl velký a Braque ho nechtěl příliš udeřit ale přesto expert spadl na zem. Přišla policie a odvedla je na komisařství. Tam vyprávěli co se stalo. S Braquem jako s válečným hrdinou zacházeli samozřejmě se vší patřičnou úctou, a když mluvili s expertem a používali běžného ty, expert ztratil úplně rozvahu i odvahu a policejní úředník jej veřejně pokáral. Zrovna když to skončilo přišel Matisse a chtěl vědět co se dělo a děje a Gertruda Steinová mu to řekla. Matisse řekl a bylo to velice matissovské, Braque a raison, celui-là a volé la France, et on sait bien ce que c’est que voler la France. Ale výsledek byl že kupující byli odstrašeni a všechny obrazy až na Derainovy skončily nízko. Chudák Juan Gris, jehož obrazy dosáhly jen velice nízkých cen, pokoušel se být vážný. Celkem vzato byly prodány za slušné ceny, řekl Gertrudě Steinové, ale byl smutný.

Kahnweiler, který nebojoval proti Francii, se naštěstí směl příští rok vrátit. Ti ostatní ho už nepotřebovali ale Juan jej zoufale potřeboval a Kahnweilerova oddanost a velkomyslnost k Juanu Grisovi po všechna ta těžká léta mohla soupeřit jen s Juanovou oddaností a velkomyslností když nakonec těsně před smrtí se stal slavným a ostatní obchodníci mu dělali lákavé nabídky.

Když se Kahnweiler vrátil do Paříže a vzal si obchodně věc kubistů za svou, nastaly pro ně nové časy. Jejich přítomnost i budoucnost byla zajištěna.

Picassovi se přestěhovali ze starého ateliéru v ulici Ravignan do bytu na bulváru Clichy. Fernanda začala kupovat nábytek, měla služku a služka dělala samozřejmě nákypy. Byl to hezký byt zalitý sluncem. Ale celkem vzato Fernanda nebyla už tak docela šťastná jak bývala. Chodilo tam hodně lidí a dávali i odpolední čaje. Chodil tam hodně Braque, důvěrné přátelství mezi Braquem a Picassem bylo tehdy na vrcholu, tehdy začali také vkládat do obrazů hudební nástroje. Byl to také počátek Picassových konstrukcí. Dělal zátiší z předmětů a fotografoval je. Později dělal konstrukce z papíru a jednu dal Gertrudě Steinové. Je to možná jediná co se zachovala.

V té době jsem také poprvé slyšela o Poiretovi. Měl na Seině hausbót a pořádal na něm večírky a pozval Pabla a Fernandu. Dal Fernandě hezký růžový šátek se zlatým třepením a dal jí také stočenou skleněnou ozdobu na klobouk, tehdy to bylo úplně něco nového. Fernanda mi ji dala a já jsem ji nosila potom léta na malé slaměné špičaté čapce. Možná ji mám někde ještě pořád.

Pak tam byl nejmladší kubista. Nikdy jsem nevěděla jak se jmenuje. Byl zrovna na vojně a měl jít do diplomatické služby. Jak se sem dostal a jestli vůbec maloval nevím. Vím jen že byl znám jako nejmladší kubista.

Fernanda měla tehdy novou přítelkyni o níž mi často vyprávěla. Byla to Eva která žila s Marcoussisem. A jednou večer přišli všichni čtyři do ulice de Fleurus, Pablo, Fernanda, Marcoussis a Eva. Bylo to jedinkrát co jsme tehdy viděly Marcoussise, potom až mnoho let později.

Docela dobře chápu proč se Fernandě Eva líbila. Jak jsem už řekla, Fernandinou velkou hrdinkou byla Evelyn Thawová, malá a dokonalá.

Nedlouho potom přišel jednoho dne Picasso a řekl, Gertrudě Steinové, že se rozhodl najmout si ateliér v ulici Ravignan. Prý se mu tam bude lépe pracovat. Nemohl dostat ten co míval ale dostal ten v nižším patře. Jednou jsme jej tam šly navštívit. Nebyl doma a Gertruda Steinová mu tam nechala ze žertu navštívenku. Za několik dní jsme přišly zase a Picasso pracoval na obraze na němž bylo napsáno ma jolie a v dolením rohu byla namalována navštívenka Gertrudy Steinové. Když jsme odešly, Gertruda Steinová řekla Fernanda určitě není ma jolie, ráda bych věděla kdo to je. Za několik dní jsme se to dověděly. Pablo odešel s Evou.

To bylo na jaře. Všichni měli ve zvyku jezdit na léto do Céretu blízko Perpignanu, pravděpodobně kvůli Manolovi, a všichni i když se jim to nehodilo tam letos jeli zase. Fernanda tam byla s Pichotovými a Eva s Pablem. Došlo tam k několika strašným střetnutím a pak se všichni vrátili do Paříže.

Jednou večer, to už jsme se také vrátily, přišel Picasso. Dlouho hovořil s Gertrudou Steinovou o samotě. To byl Pablo, řekla Gertruda Steinová když se s ním rozloučila a vrátila se, říkal podivuhodnou věc o Fernandě, říkal že ho vždycky držela její krása ale že nemohl vystát některé z jejích manýr. Dodala že Pablo a Eva se teď usídlili na bulváru Raspail a že k nim zítra půjdeme.

Mezitím dostala Gertruda Steinová dopis od Fernandy, velice důstojný dopis, napsaný se zdrženlivostí Francouzky. Psala že by ráda Gertrudě Steinové řekla že úplně chápe že přátelství bylo mezi ní a Pablem, a že ačkoli Gertruda jí vždycky dávala najevo přízeň a náklonnost tak že teď, když se rozešla s Pablem, je přirozeně nemožné aby se ještě nějak stýkaly, to přátelství bylo mezi ní a Pablem takže samozřejmě se ani nedá mluvit o tom koho z nich si Gertruda Steinová vybere. Ona že bude vždycky vzpomínat s radostí na to jak se spolu stýkaly, a bude-li toho někdy potřebovat že si dovolí spolehnout se na Gertrudinu šlechetnost.

A tak Picasso opustil Montmartre a nikdy se tam už nevrátil.

Když jsem poprvé přišla do ulice de Fleurus, Gertruda Steinová dělala korektury Tří životů. Pomáhala jsem jí s tím a zanedlouho kniha vyšla. Požádala jsem ji aby mi dovolila předplatit Romeikovu výstřižkovou kancelář, Romeikovy inzeráty v sanfranciském Argonautu zůstaly ve mně jako dětská vzpomínka. Výstřižky začaly chodit zakrátko.

Dost mě udivilo, kolik novin si všimlo této knížky jež vyšla soukromým nákladem docela neznámé osoby. Ze všech nejvíce potěšila Gertrudu Steinovou zpráva v Kansas City Star. Často se tehdy i později vyptávala kdo to asi mohl psát, ale nikdy se to nedověděla. Byla to velmi sympatická recenze a plná pochopení. Později když bývala skleslá z toho co psali ostatní, vracívala se k ní že jí tehdy poskytla velkou posilu.

V přednášce Kompozice jako vysvětlení říká, když něco píšete je to úplně jasné a pak o tom začnete pochybovat, ale pak to přečtete znova a zase se v tom ztratíte jako když jste to psali.

Druhé co ji potěšilo, když vydala tu knihu, byl velice nadšený článek H. G. Wellse. Schovávala si jej po léta, tolik pro ni znamenal. Napsala mu tehdy a chtěli se často sejít, ale jak se to stává nesešli se nikdy. A pravděpodobně se nesejdou ani teď.

Gertruda Steinová tehdy psala Jak se utvářeli Američané. Měla to být historie rodiny ale změnilo se to v historii všech lidí které ta rodina znala a pak se to stalo historií všech možných druhů lidí a všech možných individuálních bytostí. Ale přes to všechno byla tam ústřední postava a ta musela zemřít. V den kdy zemřela jsem potkala Gertrudu Steinovou v bytě Mildred Aldrichové. Mildred měla velice ráda Gertrudu Steinovou a velice se zajímala jak kniha skončí. Měla přes tisíc stránek a já jsem ji přepisovala na stroji.

Vždycky říkám že nemůžete říci jaký je opravdu obraz nebo jaký je který předmět dokud na něm den co den neotíráte prach a stejně nemůžete říci jaká je která kniha dokud ji nepřepisujete na stroji nebo neděláte korektury. Pak vám dá něco co vám pouhé čtení dát nemůže. O mnoho let později říkala Jane Heapová že nikdy nemohla ocenit dílo Gertrudy Steinové dokud nedělala korektury jejích knih.

Když Gertruda Steinová skončila Jak se utvářeli Američané, začala jinou knihu která také měla být dlouhá a kterou nazvala Dlouhá veselá kniha, ale ukázalo se že nebude dlouhá, a že dlouhá nebude ani další kniha Mnoho mnoho žen kterou začala v téže době, protože obou těch knih nechala a dala se do psaní portrétů.

Helena zůstávala doma se svým manželem v neděli večer, totiž byla vždycky ochotna přijít ale my jsme jí obvykle řekly aby si dala pokoj. Já ráda vařím, dělám zvláště výtečné minutky, a mimoto Gertruda Steinová byla ráda když jsem jí čas od času udělala nějaké americké jídlo. Jednou v neděli večer jsem taky vařila, dalo mi to plno práce, pak jsem zavolala Gertrudu Steinovou aby přišla z pracovny k večeři. Přišla velice rozrušená a nechtěla si sednout ke stolu. Tady ti chci něco ukázat, řekla. Ne, odpověděla jsem, musí se to jíst horké. Ne, řekla, musíš si to nejprve přečíst. Gertruda Steinová nikdy nemá ráda když je jídlo horké a já zase ráda horké, nikdy se v tom nemůžeme shodnout. Připouští že člověk může počkat až jídlo vychladne, ale když už je jednou na talíři nemůže se ohřát, a tak jsme se dohodly že je mohu dávat na stůl tak horké jak chci. Protestovala jsem a jídlo chladlo ale musela jsem číst. Dosud vidím ty drobné stránky v zápisníku popsaném z jedné i z druhé strany. Byl to portrét který se jmenuje Ada, je teď první v knize Zeměpis a hry. Začala jsem to číst a myslela jsem si že si dělá ze mne žerty a protestovala jsem, řekla mi na to že teď protestuju proti své vlastní autobiografii. Nakonec jsem to přečetla celé a strašně mě to potěšilo. A pak jsme snědly tu večeři.

To byl počátek dlouhé řady portrétů. Napsala prakticky portréty všech lidí které kdy znala a psala je všemi způsoby a ve všech stylech.

Po Adě následovaly portréty Matisse a Picassa, a Stiglitz kterého zajímaly ty portréty i Gertruda Steinová sama, otiskl je ve zvláštním čísle svého časopisu Camera Work.

Potom začala dělat krátké portréty každého kdo prošel jejím bytem. Udělala portrét Arthura Frosta, syna amerického ilustrátora A. B. Frosta. Frost byl žák Matissův a svého otce a měli byste slyšet jak se vychloubal když přečetl svůj portrét a zjistil že je o celé tři stránky delší než portrét Matissův i než portrét Picassův.

A. B. Frost si stěžoval Patu Bruceovi který přivedl Frosta k Matissovi že je to škoda že Arthur nemůže přijít na to jak se stát konvenčním umělcem a tak získat slávu i peníze. Můžete přivést koně k vodě ale nemůžete jej přinutit aby se napil, řekl Pat Bruce. Většina koní se napije, pane Bruci, řekl A. B. Frost.

Bruce, Patrick Henry Bruce, byl jeden z prvních a nejzanícenějších Matissových žáků a brzo dělal malé matissy, ale nebyl šťastný. Vykládal o svém neštěstí Gertrudě Steinové a hovořili pak spolu o strastech velkých umělců, o tom jak jsou tragicky nešťastní, ale koneckonců jsou velkými umělci. Malý umělec je stejně tragicky nešťastný a má stejné strasti jako velký umělec, jenže není velkým umělcem.

Gertruda Steinová napsala portrét Nadelmanův, pak také portréty chráněnců sochařky Whitneyové, Leeho a Rusella, a také jejího prvního a nejlepšího anglického přítele Harryho Phelana Gibba. Napsala portréty Manguina a Rochého a Purrmanna a Davida Edstroma, tlustého švédského sochaře který si vzal pařížskou představenou sekty Christian Science Church a zničil ji. A pak udělala Brennera, toho sochaře který nikdy nic nedodělal. Měl úžasnou techniku, ale mnoho obsesí mu zabraňovalo v práci. Gertruda Steinová ho měla a pořád má velice ráda. Kdysi mu týdny seděla modelem a udělal kus jejího portrétu který je velice hezký. On a Cody vydali později pár čísel avantgardní revue která se jmenovala Soil a byli mezi nejprvnějšími kteří uveřejnili něco od Gertrudy Steinové. Jediný avantgardní časopis který je předešel se nazýval Rogue, vydával jej Allan Norton a ten otiskl její popis Galerie Lafayette. To bylo ovšem všechno mnohem později a došlo k tomu díky Carlu Van Vechtenovi.

Napsala také portréty slečny Etty Conové a její sestry doktorky Claribel Conové. Pak také napsala portréty slečny Marsové a slečny Squiresové pod jmény slečna Furrová a slečna Skeenová. Dále portréty Mildred Aldrichové a její sestry. Každému dala jeho portrét aby si jej přečtl a všichni měli radost a bylo to všechno velice zábavné. To zabralo větší část zimy a pak jsme jely do Španělska.

Ve Španělsku začala psát Gertruda Steinová věci které ji přivedly k Útlým pupenům.

Měla jsem nesmírně ráda Španělsko. Jely jsme několikrát do Španělska a vždycky jsem je měla raději a raději. Gertruda Steinová říká že jsem ve všem objektivní až na Španělsko a Španěly.

Jely jsme rovnou do Ávily a já jsem se do Ávily hned zamilovala a chtěla jsem rozhodně zůstat v Ávile navždycky. Gertruda Steinová byla z toho velice rozčilená, Ávila je krásná, ale ona rozhodně potřebovala Paříž. Já zase cítila že nepotřebuju nic než Ávilu. Zuřivě jsme se o to přely. Přesto jsme tam zůstaly deset dní, a ježto svatá Terezie byla láskou mládí Gertrudy Steinové, velice se nám tam líbilo. V opeře Čtyři svatí kterou napsala před několika lety popisuje onu krajinu která tam na mne tak hluboce zapůsobila.

Dál jsme jely do Madridu a tam jsme se setkaly s Georgianou Kingovou z Bryn Mawru starou přítelkyní Gertrudy Steinové z baltimorských dob. Georgiana Kingová napsala jednu z nejzajímavějších prvních úvah o Třech životech. Vydávala tehdy znova svou knihu Ulice o španělských katedrálách a cestovala po celém Španělsku. Dala nám hodně velice dobrých rad.

Gertruda Steinová tehdy nosila hnědý manšestrový oblek, kabátek a sukni, malou slaměnou čapku, kterou jí dělala vždycky jedna žena ve Fiesole, sandály a často hůl. Tehdy v létě měla hůl s jantarovým držadlem. Je to víceméně toto oblečení bez čapky a bez hole, v čem ji maloval Picasso. Tento kostým byl ideální pro Španělsko, všichni si tam mysleli že patří k nějakému náboženskému řádu a zacházeli s námi vždycky s největší možnou úctou. Vzpomínám si jak nám jednou ukazovala jeptiška chrámový poklad v jednom klášteře v Toledu. Byla jsem blízko stupňů k oltáři. Najednou něco třesklo, Gertruda Steinová upustila hůl. Jeptiška zbledla, věřící se vyděsili. Gertruda Steinová zdvihla hůl obrátila se k polekané jeptišce a řekla jí uklidňujícím tónem, ne nepřerazila se.

Když jsme cestovaly po Španělsku nosívala jsem to čemu říkám mé španělské převlečení. Nosila jsem stále černý hedvábný plášť černé rukavice a černý klobouk, jediné potěšení které jsem si dovolila byly krásné umělé květiny na klobouku. O ty se nesmírně zajímaly venkovanky a žádávaly mě velice zdvořile abych jim dovolila se jich dotknout, aby se mohly přesvědčit že jsou umělé.

Toho léta jsme jely do Cuency, řekl nám o ní anglický malíř Harry Gibb. Harry Gibb je podivný případ člověka který ví všechno napřed. Byl v mládí v Anglii úspěšným malířem zvířat, pocházel ze severní Anglie oženil se a odešel do Německa, tam začal být nespokojený s tím co dělá a doslechl se o nové malbě v Paříži. Přišel do Paříže a ihned jej ovlivnil Matisse. Pak se začal zajímat o Picassa a namaloval několik velice pozoruhodných obrazů pod vlivem jich obou. Potom jej to všechno dohromady vrhlo do něčeho jiného do něčeho kde se dostal tam kam se pokoušeli dostat po válce surrealisté. Chybělo mu jenom to čemu Francouzi říkají saveur a co možno přeložit jako malířský půvab. Pro tento nedostatek nemohl najít francouzské publikum. Anglické publikum tehdy ovšem neexistovalo. Na Harryho Gibba přišly zlé časy. Na něj vždycky přicházely zlé časy. Byl plný odvahy a stejně jeho žena Bridget, jedna z nejrozkošnějších žen géniů s jakou jsem kdy seděla, čelili všemu obdivuhodně ale pořád měli jen velice těžké časy. A pak se to trochu zlepšilo. Našel pár příznivců kteří v něho věřili a tehdy také, bylo to v letech 1912–1913, odejel do Dublinu a uspořádal tam výstavu svých obrazů která byla téměř událostí. Vzal s sebou tehdy několik výtisků Portrétu Mabel Dodgeové ve vile Curonia, Mabel Dodgeová jej nechala vytisknout ve Florencii, a tehdy také dublinští spisovatelé slyšeli v kavárnách předčítat nahlas práci Gertrudy Steinové. Doktor Gogarty, hostitel a obdivovatel Harryho Gibba, ji sám rád četl nahlas a měl k tomu i ostatní.

Potom přišla válka, Harry se ztratil z pozornosti a tím začal pro něho dlouhý smutný zápas. Chvílemi se dostával nahoru a chvílemi dolů ale častěji dolů než nahoru, teprve nedávno se kolo osudu znovu otočilo. Gertruda Steinová která měla oba vždy velice ráda byla vždy přesvědčena že existují dva malíři její generace předurčení k tragickému životu a kteří budou objeveni teprve po smrti, totiž Juan Gris a Harry Gibb. Juan Gris je mrtev a začíná v posledních pěti letech získávat uznání. Harry Gibb dosud žije a je dosud neznámý. Gertruda Steinová a Harry Gibb byli vždycky velice oddaní a velice věrní přátelé. Jeden z jejích nejlepších časných portrétů které napsala byl jeho portrét a byl vytištěn v Oxford Review a pak v její knížce Zeměpis a hry.

Harry Gibb nám tedy řekl o Cuence a přijely jsme tam po trati která se pořád točila a končila uprostřed ničeho a to byla Cuenca.

Měly jsme rády Cuencu a obyvatelstvo Cuency mělo rádo nás. Měli nás tolik rádi že se to stávalo až nepohodlné. Potom najednou jednoho dne když jsme se šly projít drželo se obyvatelstvo, hlavně děti, opodál od nás. Nato přišel uniformovaný muž a pozdravil nás a řekl, že je městský strážník a že guvernér provincie ho pověřil zvláštní službou aby když budeme venku pořád zůstával blízko nás aby nás obyvatelstvo neobtěžovalo, a že doufá že nám to nebude nevhod. Nebylo nám to nevhod, byl milý a dovedl nás na krásná místa v kraji kam bychom se samy nebyly dostaly. Takové tehdy bývalo Španělsko.

Nakonec jsme se vrátily zase do Madridu a tam jsme objevily tanečnici Argentinu a býčí zápasy. Argentinu tehdy právě objevili mladí madridští novináři. My jsme náhodou na ni padly v music-hallu, šly jsme se podívat na španělské tance a když jsme ji uviděly chodily jsme tam pak každé odpoledne a každý večer. Chodily jsme také na býčí zápasy. Nejprve mě rozčilovaly a Gertruda Steinová mi říkala, teď se dívej, teď se nedívej, až nakonec jsem se mohla dívat pořád.

Posléze jsme přijely do Granady, zůstaly jsme tam nějakou dobu a Gertruda Steinová tam zuřivě pracovala. Granadu měla vždycky velice ráda. Znamenala pro ni první setkání se Španělskem když byla ještě studentkou a těsně po španělsko-americké válce cestovala se svým bratrem po Španělsku. Prožili tam krásný čas a Gertruda Steinová vždycky vypráví jak jednou seděli v jídelně a hovořili s nějakým Bostoňanem a jeho dcerou když tu najednou zazněl hrozný zvuk, totiž zahýkal osel. Co je to? řekla ta mladá Bostoňanka a celá se třásla. Ale, řekl otec, to byl poslední vzdech Moorův.

V Granadě se nám líbilo, potkaly jsme tam hodně zábavných lidí Angličanů a Španělů a tehdy a tam se také začal měnit způsob psaní Gertrudy Steinové. Říká že do té doby se zajímala jen o vnitřní stránku lidí, o jejich povahy a co se dál v nich dělo, ale že teprve toho léta pocítila poprvé touhu vyjádřit rytmus viditelného světa.

Byl to dlouhý mučivý proces, dívala se, naslouchala a popisovala. Vždycky ji mučil a vždycky ji mučí problém vnějšího a vnitřního. Jedno co jí vždycky vadí na malování je nesnáz kvůli které musí malíř dělat zátiší, totiž že se lidská bytost vlastně nedá malovat. Několikrát už se jí zdálo a znova docela nedávno že některý malíř se blíží k řešení tohoto problému. Zajímá se o Picabiu o něhož se dosud nikdy nezajímala, protože ten přinejmenším ví že jestli malíř nerozřeší svůj malířský problém tím že bude malovat lidi, tak jej nerozřeší vůbec. Existuje také jeden následovník Picabiův který stojí před tímto problémem, ale rozřeší jej? Asi ne. O tomhle vždycky hovoří a teď musela sama s tím zápasit.

Tehdy psala Susie Asado a Preciosilla a Cikánky ve Španělsku. Experimentovala se vším tím že se to pokoušela popsat. Chvíli se pokoušela vynalézat nová slova ale brzo toho nechala. Jejím prostředkem je angličtina a v angličtině se musela zbýt svého úkolu a problém rozřešit. Použití uměle vytvořených slov jí bylo protivné, byl to únik do imitativního emocionalismu.

Ale zůstala u toho co si předsevzala a i když po návratu do Paříže popisovala předměty, popisovala místnosti a předměty, přece to bylo pokračování jejích prvních experimentů ve Španělsku a tak vznikla knížka Útlé pupeny.

Vždycky však studovala hlavně lidi a odtud její nikdy nekončící série portrétů.

Vrátily jsme se jako obvykle do ulice de Fleurus.

Když jsem přišla poprvé do ulice de Fleurus největší dojem ze všech na mne udělala Mildred Aldrichová.

Mildred Aldrichové nebylo tehdy ještě padesát, byla to statná rázná žena s tváří George Washingtona a s bílými vlasy a byla obdivuhodně mladistvě oblečená. V té směsi různých národností byla velice nápadnou postavou a snadno si každého získala. Byla jedna z těch o níž Picasso mohl říci a vskutku říkal, c’est elle qui fera la gloire de l’Amérique. Získala každého pro zemi která ji zplodila.

Její sestra odjela do Ameriky a ona bydlela pak sama v hořením patře domu na rohu bulváru Raspail a slepé ulice Boissonade. U okna měla obrovskou klec plnou kanárků. Vždycky jsme si mysleli že má kanárky tak ráda. Ale nebylo to vůbec proto. Nějaká přítelkyně jí jednou nechala klec s kanárkem aby se o kanárka postarala zatímco bude pryč. Mildred se postarala o kanárka tak výtečně jak výtečně dělala vůbec všecko. Když to viděli jiní přátelé přirozeně z toho usoudili že Mildred má ráda kanárky a dali jí dalšího kanárka. Mildred se samozřejmě starala výtečně o oba kanárky a tak kanárků přibývalo a klec byla pořád větší a větší až se roku 1914 přestěhovala na svůj Vršek v Huiry na Marně a kanárky dala pryč. Měla pro to výmluvu že kočky na venkově žerou kanárky. Ale pravý důvod byl jak mi jednou řekla že kanárky opravdu nemohla vystát.

Mildred byla výtečná hospodyně. Byla jsem velice překvapena, měla jsem o ní docela jinou představu, ale když jsem ji jednou odpoledne navštívila zašívala prádlo a dělala to moc pěkně.

Mildred zbožňovala kabelogramy, zbožňovala být v peněžní tísni či spíše zbožňovala utrácet peníze a poněvadž její výdělečné schopnosti jakkoli byly velké přece byly omezené, Mildred byla v peněžní tísni chronicky. Tehdy právě uzavírala smlouvy aby uvedla Maeterlinckova Modrého ptáka na americké jeviště. Jednání vyžadovalo nekonečné kabelogramy a jedna z mých časných vzpomínek na Mildred je jak přišla do našeho malého bytu v ulici Notre-Dame-des-Champs pozdě večer a požádala mě o peníze na dlouhý kabelogram. Za několik dní vrátila peníze s pěknou azalkou která měla pětkrát větší cenu než ty peníze. Není divu že byla vždycky v peněžní tísni. Ale každý rád poslouchal její vyprávění. Nikdo na světě nedovedl tak vyprávět jako Mildred. Stále ji vidím v ulici de Fleurus jak sedí v jednom z velkých křesel a vypráví a kolem ní pořád přibývá posluchačstva.

Měla velice ráda Gertrudu Steinovou, měla velký zájem o její dílo, Třemi životy byla nadšena, knihou Jak se utvářeli Američané byla hluboce dojata ale poněkud znepokojena, z Útlých pupenů byla docela zmatená, ale vždycky byla Gertrudě Steinové oddána a přesvědčena že když je něco od Gertrudy Steinové musí v tom něco být za co to stojí.

Dojemná byla její radost a pýcha když roku 1926 Gertruda Steinová přednášela na univerzitách v Cambridgi a Oxfordu. Říkala že Gertruda Steinová musí přijít a přečíst jí to než odjede. Gertruda Steinová jí to přečetla a obě z toho měly radost.

Mildred Aldrichová měla ráda Picassa a měla ráda i Matisse, totiž měla je ráda osobně ale jinak jí bylo proti mysli co dělali. Jednou mi řekla, Alice povězte mi, je to v pořádku co dělají, já vím že Gertruda Steinová si to myslí a Gertruda tomu rozumí, ale není to všechno jen fumisterie, není to všechno podvod?

Přes tyto příležitostné pochyby Mildred Aldrichová měla to všechno ráda. Sama k nám ráda chodila a ráda přiváděla další lidi. A přivedla jich hodně. Přivedla také Henryho McBridea který psal tehdy do New York Sun. Byl to Henry McBride kdo připomínal po všechna ta léta plná trápení veřejnosti jméno Gertrudy Steinové. Smějte se když se vám to líbí, říkával těm kteří ji kritizovali, ale smějte se s ní a ne jí, pak to všechno pochopíte mnohem lépe a víc se vám to bude líbit.

Henry McBride nevěřil ve světský úspěch. Zkazí vás to, zkazí vás to, říkával. Ale Henry, odpovídala Gertruda Steinová zarmouceně, vy myslíte že opravdu budu mít kdy nějaký úspěch? To víte, trošku úspěchu bych ráda měla. Pomyslete co mám netištěných rukopisů. Ale Henry McBride se nedal zviklat. Nejlepší co vám mohu přát, říkal vždycky, je nemít žádný úspěch. To je jedině dobré. V tom se nedal zviklat.

Měl však nesmírnou radost když Mildred měla úspěch a teď říká že myslí že přišel čas kdy si Gertruda Steinová může dopřát malý úspěch. Míní že by jí to teď už nemohlo ublížit.

V témže asi čase přišel poprvé Roger Fry. Přivedl Cliva Bella a jeho paní a později mnoho jiných. Tehdy chodíval Clive Bell ještě s dvěma. Dost si stěžoval že jeho žena a Roger Fry se příliš zajímají o velká umělecká díla. Byl v tom docela legrační. Byl velice zábavný, když se později stal opravdovým uměleckým kritikem byl už zábavný méně.

Roger Fry byl vždycky okouzlující, byl okouzlujícím hostem i okouzlujícím hostitelem; když jsme později přijely do Londýna strávily jsme s ním den na venkově.

Picassův portrét Gertrudy Steinové na něj nesmírně působil. Napsal o něm článek do Burlington Review a reprodukoval dvě fotografie vedle sebe, fotografii toho portrétu a fotografii portrétu od Raffaela. Tvrdil že oba ty obrazy mají stejnou hodnotu. Přivedl nekonečně lidí k nám do domu. Velice brzo se objevily zástupy Angličanů, Augustus John a Lamb, Augustus John se svým užaslým vzhledem a nikdy příliš střízlivý a Lamb dosti podivný a poutavý člověk.

Tehdy měl Roger Fry mnoho mladých žáků. Byl mezi nimi Wyndham Lewis, vysoký a štíhlý Wyndham Lewis, vypadal spíš jako mladý Francouz který se vzmáhá, snad že měl velice francouzské nohy či alespoň boty. Vždycky přišel, posadil se a začal měřit obrazy. Ne že by je opravdu měřil měřičskou tyčí ale vypadal úplně tak jako by opravdu měřil pečlivě plátna, linie na plátnech a všechno co by mu mohlo být k užitku. Gertruda Steinová ho měla dost ráda. Zvláště jednou když přišel a vyprávěl podrobně o hádce kterou měl s Rogerem Fryem. Roger Fry přišel pár dnů předtím a taky o tom podrobně vyprávěl. Oba vyprávěli přesně tentýž příběh jenže byl jiný, velice jiný.

V té přibližně době začal přicházet taky Prichard z bostonského Muzea umění, později byl v Kensingtonském muzeu. Prichard přivedl hodně mladých lidí z Oxfordu. Vyjímali se v místnosti velice hezky a Picassa považovali za úžasného. Zdálo se jim, a opravdu v jistém smyslu to byla pravda, že má svatozář. S těmito oxfordskými mladíky přišel Thomas Whittemore z tuftské koleje. Byl mladý svěží a zajímavý a jednou později k velké radosti Gertrudy Steinové řekl, všechno co je modré je drahocenné.

Každý někoho přivedl. Jak jsem řekla, charakter sobotních večerů se postupně měnil, to jest měnil se druh lidí kteří tam chodili. Někdo přivedl infantku Eulalii a přišel s ní ještě několikrát. Líbilo se jí tu a s lichotivou pamětí lidí královského rodu si i po několika letech, když jsme se náhodou potkaly na náměstí Vendôme, vzpomněla jak se jmenuji. Když přišla poprvé byla trochu poděšená. Zdálo se jí to tam divné ale postupně se jí tam velice zalíbilo.

Lady Cunardová přivedla svou dceru Nancy, tehdy ještě malou dívku, a velice slavnostně ji nabádala aby na tu návštěvu nikdy nezapomněla.

Kdo ještě tam chodil? Bylo jich tolik. Jeden bavorský ministr přivedl množství lidí. Jacques-Emile Blanche přivedl roztomilé lidi, stejně tak Alphonse Kann. Bývala tam lady Otoline Morrellová která vypadala jako podivuhodná ženská verze Disraeliho, vysoká, se zvláštní plachostí váhající u dveří. Byla tam členka královské holandské rodiny, vypadala velice poděšeně když ji její průvodce na chvíli opustil aby našel drožku.

Byla tam rumunská princezna a v drožkáři který na ni čekal rostla netrpělivost. Helena vešla a zhurta oznámila že drožkář nebude čekat. Potom někdo rázně zaklepal a drožkář sám oznámil že už dál nečeká.

Bývalo tam nekonečně různých lidí. A každý mohl přijít a nezáleželo na tom kdo to je. Gertruda Steinová seděla poklidně na židli a kdo měl místo seděl také, ostatní stáli. Byli tam přátelé kteří se sesedli kolem kamen a povídali si a bylo tam bez počtu cizinců kteří přicházeli a odcházeli. Velice živě si na to pamatuju.

Jak říkám, každý někoho přivedl. William Cook přivedl hodně lidí z Chicaga, velice zámožné tlusté dámy a stejně zámožné vysoké dobře vypadající štíhlé. Tehdy v létě jsme objevily na mapě Baleárské ostrovy, přijely jsme na ostrov Mallorku a na malé bárce s kterou jsme se tam plavily potkaly jsme Cooka. Také našel ten ostrov na mapě. Zdržely jsme se jen chvíli ale on se tam usídlil na celé léto a později se tam zase vrátil a byl první sám z celého velkého zástupu Američanů kteří potom objevili Palmu. Všichni jsme se tam vrátili zase za války.

Tehdy v létě nám dal Picasso dopis pro přítele z mládí, nějakého Raventose v Barceloně. Ale umí francouzsky? ptala se Gertruda Steinová, Pablo se zasmál, lépe než vy Gertrudo.

S Raventosem jsme se měly dobře, vyvezl nás s jedním potomkem de Sotovým ven na dva dlouhé dny, byly to dlouhé dny protože větší část z nich byla noc. Měli auto, dokonce už za těch dávných časů, a zavezli nás do hor aby nám ukázali staré kostely. Uháněli jsme do kopce a potom šťastně jsme trochu pomaleji sjížděli a přibližně každé dvě hodiny jsme jedli. Když jsme se konečně vrátili do Barcelony asi v deset hodin večer řekli, tak teď si dáme aperitiv a potom večeři. Vyčerpávalo nás to tolikrát večeřet, ale líbilo se nám to.

Později, mnohem později, vlastně teprve před několika lety představil nás Picasso jinému příteli z mládí.

Znali se se Sabartesem od svých patnácti let, ale protože Sabartes zmizel do Jižní Ameriky, do Montevidea v Uruguayi dříve než se Gertruda Steinová setkala s Picassem, nikdy o něm neslyšela. Jednou před několika lety Picasso vzkázal že přivede Sabartese. Sabartes četl v Uruguayi něco od Gertrudy Steinové v časopisech a pojal velký obdiv k jejímu dílu. Nikdy mu nenapadlo že by ji Picasso mohl znát. Když přijel poprvé za všechna ta léta do Paříže, navštívil Picassa a zmínil se mu o té Gertrudě Steinové. Ale to je má jediná přítelkyně, řekl Picasso, a také nikam nechodím než k ní. Vezmi mě tam, řekl Sabartes, a tak přišli.

Gertruda Steinová a Španělé jsou od přírody přáteli a tentokrát zase vzniklo nové přátelství.

Tehdy přibližně uspořádali v Paříži velkou výstavu futuristé, italští futuristé a bylo z toho mnoho povyku. Všichni byli vzrušeni a protože výstava byla ve velice známé galerii přišli všichni. Jacques-Emile Blanche byl z toho strašně rozrušený. Potkali jsme ho jak chodil celý rozechvěný v zahradě Tuilerií a říkal, vypadá to dobře ale je to dobré? Ne není, řekla Gertruda Steinová. Dáváte mi za pravdu, řekl Jacques-Emile Blanche.

Všichni futuristé se pod vedením Severiniho shromáždili kolem Picassa. Pozval je všechny domů. Marinetti vzpomínám si přišel později sám. Ale všem připadali futuristé velmi hloupí.

Jednou večer přišel do ulice de Fleurus sochař Epstein. Když Gertruda Steinová přijela roku devatenáct set čtyři poprvé do Paříže, Epstein byl štíhlý dosti hezký dosti melancholický mladík který proklouzával jako stín sem a tam mezi Rodinovými sochami v Lucemburském muzeu. Ilustroval studie ghetta od Hutchinse Hapgooda a s ušetřenými penězi přišel do Paříže a byl velice chudý. Když jsem ho poprvé viděla já, přijel do Paříže aby umístil svou sfingovitou sochu na hrob Oscara Wildea. Teď to byl statný dosti silný člověk, ne nepůsobivý ale ne krásný. Měl za ženu Angličanku která měla úžasné hnědé oči takového odstínu hnědi jaký jsem předtím u nikoho neviděla.

Doktorka Claribel Conová z Baltimoru přicházela i odcházela majestátně. Ráda četla práce Gertrudy Steinové nahlas a to mimořádně dobře. Měla ráda pohodlí a půvab a komfort. Jednou cestovala se svou sestrou Ettou Conovou. Jediný pokoj který v hotelu dostaly nebyl pohodlný. Etta prosila svou sestru aby to vzala jak to je, že je to stejně jen na jednu noc. Etto, řekla jí na to doktorka Claribel, jedna noc v mém životě je stejně důležitá jako kterákoli jiná noc a já musím mít pohodlí. Když vypukla válka byla náhodou v Mnichově zabrána do vědecké práce. Nemohla nikdy odnikud odejet protože cestovat nebylo nikdy pohodlné. Všichni měli doktorku Claribel rádi. Picasso ji pak později nakreslil.

Přišla Emilie Chadbournová a ta přivedla lady Otolinu Morellovou a také mnoho Bostoňanů.

Mildred Aldrichová přivedla výjimečnou osobu, Myru Edgerlyovou. Vzpomínám si velice dobře že jednou když jsem byla docela mladá, šla jsem v San Francisku na maškarní ples, Mardi Gras bal, a viděla jsem tam velice vysokou a velice krásnou a velice skvělou ženu. To byla Myra Edgerlyová zamlada. Známý fotograf Genthe ji nesčetněkrát fotografoval, ponejvíce s kočkou. Pak přišla do Londýna jako malířka miniatur a měla úžasný úspěch jaký mívají Američané v Evropě. Dělala miniatury kdekomu i královské rodině a uchovávala si stále svou vřelou veselou bezstarostnou otevřenou sanfranciskou povahu. Teď přijela do Paříže trochu studovat. Setkala se s Mildred Aldrichovou a byla jí velice oddaná. Když výdělečné možnosti Mildrediny se rychle menšily, Myra jí v roce devatenáct set třináct zajistila rentu a umožnila jí odstěhovat se na Vršek na Marně.

Myra Edgerlyová měla upřímnou starost o to aby dílo Gertrudy Steinové se stalo známější. Když Mildred jí vyprávěla o všech těch nepublikovaných rukopisech, Myra řekla tady se musí něco udělat. A samozřejmě něco se udělalo.

Znala trochu Johna Lanea a řekla že Gertruda Steinová a já musíme jet do Londýna. Ale nejprve že musí poslat kdekomu dopisy doporučující Gertrudu Steinovou a pak že musím já poslat podobné dopisy. Řekla mi jaké formulky musím použít. Vzpomínám si že to začínalo, slečna Gertruda Steinová, jak asi víte či nevíte, je, a pak se dál už mohlo napsat všechno co bylo potřeba.

Na Myrino houževnaté naléhání jsme pak odejely v zimě devatenáct set dvanáct a devatenáct set třináct na několik týdnů do Londýna. Měly jsme se tam báječně dobře.

Myra nás vzala s sebou a byly jsme hosty u plukovníka Rogerse a jeho paní na Riverhillu v Surrey. Bylo to v sousedství Knole a Ightham Mote kde byly krásné domy a krásné parky. Tehdy jsem poprvé poznala v Anglii venkovský dům protože jako dítě jsem tam byla jen ve školce. Každý okamžik mi tam byl radostí. Pohodlí, krby, štíhlé služebné které byly jako andělé zvěstování, krásné zahrady, děti, pohoda toho všeho. A množství předmětů a krásných věcí. Co je tohle? ptávala jsem se paní Rogersové, ach tohle, nic o tom nevím, bylo to tady už když jsem sem přišla. Měla jsem pocit že v takovém domě bylo už mnoho krásných nevěst které když přicházely, vždy tam už nacházely všechny ty věci.

Gertruda Steinová neměla pobyty ve venkovských domech tak ráda jako já. Stálý pomalý proud přívětivého hovoru, neustávající znění lidského hlasu mluvícího anglicky ji obtěžovaly.

Při naší příští návštěvě Londýna nás tam zastihla válka a musely jsme dlouho zůstat u našich přátel ve venkovských domech. Gertruda Steinová si to zařídila tak že na velkou část dne vždy zůstávala v pokoji a alespoň na jedno ze tří nebo čtyř jídel nechodila. Pak byla spokojenější.

V Anglii jsme měly krásné časy. Gertruda Steinová zapomněla úplně na svou dřívější zasmušilou vzpomínku na Londýn a od té doby tam velice ráda jezdila.

Navštívily jsme Rogera Frye v jeho venkovském domě a tam se o nás kouzelně starala jeho kvakerská sestra. Zašly jsme k lady Otoline Morrellové a setkaly jsme se u ní s kdekým. Zašly jsme k Bellovým. Chodily jsme stále po městě, chodily jsme nakupovat a všelicos zařizovat. Mám ještě pořád odtamtud tašku a krabičku na šperky. Měly jsme tam výjimečně krásné časy. A velice často jsme chodily k Johnu Laneovi. Byly jsme k němu zvány v neděli odpoledne na čaj a Gertruda Steinová měla s ním v jeho nakladatelství několik rozhovorů. Jak dobře jsem znala všechny výklady blízko Bodley Headu, poněvadž zatímco Gertruda Steinová byla uvnitř s Johnem Lanem a k ničemu to nevedlo a konečně to přece k něčemu vedlo, já čekala venku a všechno si prohlížela.

Nedělní odpoledne u Johna Lanea byla velmi zábavná. Vzpomínám si že jsme tam byly za toho prvního pobytu v Londýně dvakrát.

John Lane se o nás velice zajímal. Paní John Laneová byla z Bostonu a byla velice laskavá.

Nedělní odpolední čaje u Johna Lanea byly pro nás zážitek. John Lane měl výtisky Tří životů a Portrétu Mabel Dodgeové. Nevím proč je lidem ukazoval. Nikomu nedal jednu ani druhou knihu přečíst. Jenom jim je dal do rukou a zase jim je vzal a neslušně sdělil že Gertruda Steinová je tady. Nikoho nikomu nepředstavil. Chvílemi odešel John Lane s Gertrudou Steinovou do jiných pokojů a ukazoval jí své obrazy, nezvyklé obrazy anglických malířů všech údobí, některé z nich byly velice hezké. Někdy jí vyprávěl jak ke kterému obrazu přišel. Nic jiného o žádném obraze nikdy neřekl. Ukázal jí také hodně kreseb Beardsleyho a hovořili o Paříži.

Další neděli ji pozval zase do Bodley Headu. Měl tam pak dlouhý rozhovor. Řekl že paní Laneová přečetla Tři životy a že je velmi vysoce cení a on že dá velice na její úsudek. Ptal se Gertrudy Steinové kdy zase přijede do Londýna. Řekla že se asi do Londýna nevrátí. Kdybyste přijela v červenci, řekl, myslím že bychom mohli něco udělat. A snad, dodal, mohl bych se s vámi setkat brzo na jaře v Paříži.

A tak jsme odjely z Londýna. Celkem jsme byly velice spokojeny. Měly jsme se velice dobře a bylo to poprvé co Gertruda Steinová měla kdy rozhovor s nakladatelem.

Mildred Aldrichová často přivedla v sobotu večer velkou skupinu lidí. Jednou večer s ní přišla řada lidí a mezi nimi byla Mabel Dodgeová. Vzpomínám si velice dobře jaký na mne udělala dojem.

Byla to obtloustlejší žena s nepoddajnou kučerou těžkých vlasů nad čelem, s těžkými dlouhými řasami, velice krásnýma očima a staromódní koketerií. Měla milý hlas. Připomínala mi hrdinku mého mládí, herečku Georgianu Cayvanovou. Pozvala nás abychom přijely za ní do Florencie. Chystaly jsme se strávit léto jako obvykle ve Španělsku ale chtěly jsme být na podzim zase v Paříži a snad bychom pak se mohly za ní podívat. Když jsme se vrátily našly jsme několik spěšných telegramů od Mabel Dodgeové v nichž nás zvala abychom přijely do vily Curonia a tak jsme jely.

Velice jsme se bavily. Líbil se nám Edwin Dodge i Mabel Dodgeová ale obzvláště se nám líbila Konstance Fletcherová se kterou jsme se tam setkaly.

Konstance Fletcherová přijela den nebo tak nějak po nás a já jsem jí šla na nádraží naproti. Mabel Dodgeová mi ji popsala jako velice tlustou ženu která nosí purpurové šaty a je němá. Ve skutečnosti však byla oblečena v zelených a nebyla němá zato velice krátkozraká, a byla roztomilá.

Její otec i matka pocházeli z Newburyportu v Massachusetts a tam také bydleli. Rodina Edwina Dodge pocházela z téhož města a to bylo pouto které je spojovalo. Když bylo Konstanci dvanáct, zamilovala se její matka do anglického vychovatele jejího mladšího bratra. Konstance věděla že matka chce odejít z domova. Týden zůstala v posteli a plakala a pak odjela se svou matkou a budoucím otčímem do Itálie. Její otčím byl Angličan a Konstance se stala vášnivou Angličankou. Otčím byl malíř a mezi anglickými usídlenci v Itálii získal místní proslulost.

Když bylo Konstanci Fletcherové osmnáct let napsala bestseller nazvaný Kismet a byla zasnoubena s potomkem Byronovým, lordem Lovelancem.

Neprovdala se za něho a žila potom stále v Itálii. Nakonec se usadila natrvalo v Benátkách. To bylo po smrti její matky a otce. Mně jako Kaliforňance se vždycky líbilo jak popsala mladou Joaquin Millerovou v Římě.

Teď už byla poměrně stará a přece stále přitahovala a působila. Mám velice ráda výšivky a okouzlilo mě jak vyšívala věnce květin. Neměla na plátně nic nakresleno, držela je prostě jen v rukou, občas je zdvihla blízko k jednomu oku a nakonec tam byl věnec. Měla velice ráda duchy. Dva z nich měla ve vile Curonii a Mabel jimi velice ráda děsila Američany kteří přišli na návštěvu a při jejím sugestivním způsobu se jí to velmi dařilo. Jednou přivezla společnost v níž byli Jo a Yvonna Davidsonovi, Florence Bradleyová, Mary Footová a řada jiných kteří byli úplně bez sebe strachem. A ještě ke všemu navíc tam měla místního kněze aby vymítal duchy. Dovedete si představit duševní stav jejích hostů. Ale Konstance Fletcherová měla ráda duchy a zvláště byla oddána tomu poslednímu, melancholickému duchu anglické vychovatelky která v tom domě spáchala sebevraždu.

Jednou ráno jsem šla za Konstancí Fletcherovou do ložnice abych se jí optala jak se jí vede, minulý večer jí nebylo dobře.

Vstoupila jsem a zavřela dveře. Konstance Fletcherová, velice tlustá a velice bílá ležela na jedné z širokých renesančních postelí jakými byla vila zařízena. Blízko dveří byl velký renesanční příborník. Měla jsem rozkošnou noc, řekla, celou noc jsem měla na návštěvě milého ducha, teprve teď zmizel. Mám dojem že je stále v příborníku, prosím vás otevřte jej. Otevřela jsem příborník. Je tam? ptala se Konstance. Řekla jsem že nic nevidím. Ach jo, řekla Konstance Fletcherová.

Měla jsem krásné časy a Gertruda Steinová napsala tehdy Portrét Mabel Dodgeové. Napsala také portrét Konstance Fletcherové který později zařadila do Zeměpisu a her. Mnoho let později, vlastně až po válce, setkala jsem se v Londýně na večírku, který uspořádala Edith Sitwellová na počest Gertrudy Steinové, se Siegfriedem Sassoonem. Hovořil o jejím Portrétu Konstance Fletcherové který četl v Zeměpise a hrách a řekl že se o dílo Gertrudy Steinové začal zajímat právě pro tento portrét. A dodal, a znáte ji? A jestli ji znáte můžete mi říci jaký má úžasný hlas? Řekla jsem s velkým zájmem, tak vy ji neznáte? Ne, odpověděl, nikdy jsem ji neviděl ale zničila mi život. Jak to? tázala jsem se vzrušeně. Protože, odpověděl, můj otec se kvůli ní rozešel s mou matkou.

Konstance Fletcherová napsala jednu velice úspěšnou hru která se v Londýně dlouho hrála a jmenovala se Zelené punčochy, ale opravdový život byl pro ni v Itálii. Byla italštější než Ital. Obdivovala svého otčíma a proto byla Angličankou ale ve skutečnosti rozhodující u ní byla jemná italská ruka Machiavelliho. Dovedla kout intriky a kula je po italsku lépe než kterýkoli Ital a byla po mnoho let znepokojivým živlem v Benátkách nejen pro Angličany ale stejně i pro Italy.

Když jsme byly ve vile Curonia objevil se tam najednou André Gide. Byl to dosti nudný večer. Tehdy jsme také poprvé potkaly Muriel a Pavla Draperovy. Gertruda Steinová měla Pavla vždycky velice ráda. Těšil ji jeho americký entuziasmus a jak uměl vysvětlovat všechno hudební a lidské. Hodný kus života prožil na americkém Západě a to také je vzájemně poutalo. Když Paul Draper odejel do Londýna dostala Mabel Dodgeová telegram v němž bylo, postrádám perly podezřelý je ten druhý. Přišla velice rozrušená za Gertrudou Steinovou a ptala se co má dělat. Nebuďte mě, řekla Gertruda Steinová, a nic nedělejte. A pak se posadila a řekla, ale to je moc hezké říci podezřelý je ten druhý, to je kouzelné, ale kdo je ten druhý? Mabel vysvětlila že nedávno měli ve vile zloděje a policie řekla že nemohou nic dělat protože nikdo neměl na nikoho podezření a tentokrát Pavel aby se vyhnul této komplikaci má podezření na druhého sloužícího. Zatímco se to vysvětlovalo přišel další telegram, perly nalezeny. Ten druhý je uložil do krabice na klobouky.

Ve Florencii byl také Haweis se ženou, pozdější Minou Loyovou. Měli v domě řemeslníky takže byl vyklizený, ale dali to všechno do pořádku aby nás mohli pozvat na rozkošný oběd. Haweis a Mina byli mezi prvními kdo se zajímali o dílo Gertrudy Steinové. Haweis byl uchvácen rukopisem Jak se utvářeli Američané. Prosil však o čárky. Gertruda Steinová řekla že čárek není potřeba, smysl má být jasný sám sebou a nemá se vysvětlovat čárkami, a jinak jsou čárky jen znamením že čtenář má udělat přestávku a nabrat dech, ale kdy je potřebí udělat přestávku a nabrat dech má vědět čtenář sám. Ale poněvadž měla Haweise velice ráda a poněvadž jí udělal rozkošnou malbu na vějíř, tak pro něho udělala dvě čárky. Je nutno však dodat že když znovu přečítala rukopis zase ty čárky škrtla.

Minu Loyovou rukopis zajímal stejně ale rozuměla mu bez čárek. Dovedla vždycky vše chápat.

Když Gertruda Steinová napsala Portrét Mabel Dodgeové Mabel Dodgeová chtěla aby byl hned vytištěn. Dala vytisknout tři sta výtisků a dala je svázat do florentského tapetového papíru. Konstance Fletcherová udělala korekturu a měli jsme všichni strašnou radost. Hned nato Mabel Dodgeové napadlo že by Gertrudu Steinovou měli zvát postupně do jednotlivých venkovských sídel aby tam napsala portréty a nakonec že by měla napsat portréty amerických milionářů, což by byla velice zajímavá a výnosná kariéra. Gertruda Steinová se smála. O něco později jsme se vrátily do Paříže.

Během této zimy začala Gertruda Steinová psát hry. Začala jednou která se jmenovala Stala se hra. Bylo to o společnosti kterou pozvali na večeři Harry a Bridget Gibbovi. Potom napsala Hlasy žen. Psát hry ji pořád zajímá. Říká že krajina je tak přirozeně uspořádána pro bojiště či pro hru že člověk musí psát hry.

Florence Bradleyová, přítelkyně Mabel Dodgeové, strávila zimu v Paříži. Měla určitou zkušenost na jevišti a připravovala avantgardní divadlo. Měla živý zájem o to uvést tyto hry na jeviště. Tehdy byl v Paříži také Demuth. Zajímal se tehdy víc o literaturu než o malbu a obzvláště se zajímal o tyto hry. Často o nich s Florence Bradleyovou mluvil.

Potom Gertruda Steinová nikdy už Demutha neviděla. Když poprvé uslyšela že maluje měla o to velký zájem. Nikdy si nepsali ale často si po společných přátelích posílali vzkazy. Demuth vždycky vzkázal že až jednou namaluje malý obraz který jej úplně uspokojí, že jej pošle jí. A vskutku po všech těch letech, jsou tomu dva roky, nechal někdo v ulici de Fleurus za naší nepřítomnosti malý obrázek se vzkazem že to je ten co chtěl Demuth vždycky dát Gertrudě Steinové. Je to pozoruhodná malá krajina na níž jsou střechy a okna tak tajemná a živá jako střechy a okna u Hawthorna nebo Henryho Jamese.

Nedlouho potom odjela Mabel Dodgeová do Ameriky a to byla ta zima kdy se konala výstava ve slavné newyorské Zbrojnici, což bylo poprvé kdy obyčejné publikum mělo příležitost vidět některé tyto obrazy. Tam byl také vystaven Duchampův Akt sestupující po schodech.

Asi v tutéž dobu se setkala Gertruda Steinová s Picabiou. Vzpomínám si že jsme byly u Picabiů na večeři a byla to příjemná večeře, Gabriela Picabiová byla plná života a radosti. Picabia byl snědý a živý a Marcel Duchamp vypadal jako mladý normandský křižák.

Dovedla jsem vždycky dokonale pochopit nadšení které vyvolal Marcel Duchamp v New Yorku když tam přijel na počátku války. Jeden bratr mu zrovna zemřel na následky zranění, jeho druhý bratr byl stále na frontě a on sám nebyl schopen vojenské služby. Byl velice sklíčený a odjel do Ameriky. Každý ho tam měl rád. Až tolik že se v Paříži vykládal vtip, že jak přijede nějaký Američan do Paříže první co řekne je, a co je s Marcelem? Jednou, bylo to právě po válce, šla Gertruda Steinová k Braquovi a když přišla do ateliéru kde byli náhodou zrovna tři mladí Američané, řekla Braquovi, a co je s Marcelle? Ti tři mladí Američané k ní přistoupili sotva popadajíce dech a řekli, viděla jste Marcela? Rozesmála se a protože znala nezvratnou americkou víru že na světě existuje jen jeden Marcel, vysvětlila jim že Braquova žena se jmenuje Marcelle a že se ptala na Marcelle Braquovou.

Tehdy nebyli Gertruda Steinová a Picabia zvlášť dobrými přáteli. Obtěžovala ji jeho neodbytnost a to co nazývala vulgárností jeho opožděné puberty. Ale poslední rok se kupodivu začali mít velice rádi. Gertrudu Steinovou velice zajímají jeho kresby i obrazy. Začalo to jeho loňskou výstavou. Teď je přesvědčena že ačkoli není vlastně v pravém smyslu slova malířem že má myšlenku která bude mít nesmírnou cenu pro všechny časy. Nazývá ho Leonardem da Vinci nového umění. A je pravda že Picabia všemu rozumí a všechno vynalézá.

Jakmile skončila zima výstavy ve Zbrojnici, Mabel Dodgeová se vrátila do Evropy a přivezla s sebou, jak tomu říkal Jacques-Emile Blanche svou sbírku des jeunes gens assortis, svou vybranou směs mladých lidí. Byl mezi nimi Carl Van Vechten, Robert Jones a John Reed. Carl Van Vechten nepřišel do ulice de Fleurus s ní. Přišel sám později na jaře. Ti druzí dva přišli s ní. Vzpomínám si na ten večer. Byl tam tehdy také Picasso. Podíval se kriticky na Johna Reeda a řekl, le genre de Braque mais beaucoup moins rigolo, je to typ jako Braque ale mnohem méně legrační. Vzpomínám si také že mi Reed vyprávěl o své cestě po Španělsku. Vyprávěl mi že tam viděl mnoho podivných věcí, že viděl honit po ulicích Salamanky čarodějnice. Strávila jsem ve Španělsku měsíce a on jen týdny a tak se mi jeho historky nezamlouvaly a nevěřila jsem jim.

Na Roberta Jonese velmi působil vzhled Gertrudy Steinové. Říkal že by ji rád vystrojil do zlatých šatů a tak ji namaloval. Ale ona o to neměla zájem.

Mezi lidmi které jsme potkali u Johna Lanea v Londýně byla Gordona Cainová a její manžel. Gordona Cainová byla dívka z rodu Wellesleyových, hrála na harfu a vozila ji všude s sebou a vždycky úplně přestavěla nábytek v každém hotelovém pokoji, i když tam byla jen jednu noc. Byla vysoká, měla plavě rezavé vlasy a velice dobře vypadala. Její manžel byl dobře známý anglický humoristický spisovatel a vydával své knihy u Johna Lanea. Bavili nás v Londýně velice příjemně a pozvaly jsme je aby první večer v Paříži s námi povečeřeli. Nevím jak se to stalo ale Helena udělala velice špatnou večeři. Za tu celou dobu co byla u nás, zklamala nás Helena jenom dvakrát. Bylo to tenkrát a potom když se o dva týdny později nečekaně objevil Carl Van Vechten. Tehdy také udělala podivné věci, její večeře se skládala ze samých předkrmů. Ale o tom později.

Při večeři řekla paní Cainová že si dovolila říci své drahé přítelkyni spolužačce paní Van Vechtenové aby přišla po večeři, že velice touží setkat se s Gertrudou Steinovou ježto je velice sklíčená a nešťastná a Gertruda Steinová by mohla mít nepochybně na ni dobrý vliv. Gertruda Steinová řekla že se jí nějak nejasně vybavuje jméno Van Vechten ale nemůže si vzpomnět co s tím bylo. Má na jména špatnou paměť. Paní Van Vechtenová přišla. Byla to také vysoká žena, zdá se že v rodě Wellesleyových je mnoho vysokých lidí, a také vypadala dobře. Paní Van Vechtenová jí vyprávěla o tragédii svého manželství ale Gertrudu Steinovou to nijak zvláště nezaujalo.

Asi o týden později nás Florence Bradleyová pozvala abychom s ní šly na první reprízu Svěcení jara. Ruský balet měl za sebou premiéru která způsobila strašný rozruch. Celá Paříž byla vzhůru. Florence Bradleyová dostala tři lístky v lóži, lóže byla pro čtyři a pozvala nás abychom šli s ní. Zatím jsme dostaly dopis od Mabel Dodgeové v kterém nám doporučovala Carla Van Vechtena, mladého newyorského žurnalistu. Gertruda Steinová jej pozvala k večeři na příští sobotu večer.

Začaly jsme brzo chodit na ruský balet, byly to slavné začátky ruského baletu s velkým tanečníkem Nižinským. Byl to opravdu velký tanečník. Tanec mě strašně rozrušuje a hodně o něm vím. Poznala jsem tři velké tanečníky. Zdá se že u mne se géniové vždycky vyskytují ve třech, ale já za to nemůžu, prostě je tomu tak. Ti tři opravdu velcí tanečníci které jsem viděla jsou Argentina, Isadora Duncanová a Nižinskij. Jak to vždycky u mých géniů je, jsou taky každý jiné národnosti. Nižinskij ve Svěcení jara netančil ale vytvořil tance těch kteří tančili.

Přišly jsme do lóže, sedly si na tři přední sedadla a židle vzadu zůstala prázdná. Zrovna před námi v přízemí byl Guillaume Apollinaire. Měl frak a pilně líbal ruce různých důležitě vypadajících dam. Byl první ze svého kruhu kdo se dostal do velkého světa a nosil frak a líbal ruce. Velice nás bavilo a těšilo dívat se takhle na něho. Bylo to poprvé co jsme ho tak viděly. Po válce to takhle dělali všichni ale on jediný začal s tím už před válkou.

Těsně před představením obsadil někdo čtvrtou židli v naší lóži. Ohlédly jsme se a byl to vysoký dobře rostlý mladý muž, vypadal na Holanďana Skandinávce nebo Američana a měl jemnou večerní košili s náprsenkou plnou drobných plisé. Udělalo to na nás velký dojem, nikdy jsme ani neslyšely že se mohou nosit takové večerní košile. Když jsme ten večer přišly domů napsala Gertruda Steinová portrét neznámého, který nazvala Portrét kohosi.

Představení začalo. Zároveň vznikl rozruch. Tak dobře známá scéna se zářivě barevným pozadím dnes by už nebyla nijak pozoruhodná ale tehdy pařížské obecenstvo pobouřila. Jak začala hudba a tanec, už začali syčet. Obhájci začali tleskat. Nemohli jsme slyšet nic, opravdu nikdy jsem neslyšela hudbu Svěcení jara poněvadž jsem byla na něm jen jedinkrát a člověk po celé představení hudbu doslova nezaslechl. Tanec byl velice krásný a ten jsme mohly sledovat ačkoli naši pozornost rozptyloval stále člověk ve vedlejší lóži který mával nad hlavou holí, a nakonec v prudké hádce s nějakým nadšencem který seděl v další lóži srazil mu tou holí cylindr který si na výraz pohrdání právě nasadil. Bylo to všechno neuvěřitelně divoké.

Příští sobotu měl přijít k večeři Carl Van Vechten. Vskutku přišel a byl to ten mladý muž s jemnou hustě plisovanou náprsenkou a byla to tatáž náprsenka. Samozřejmě byl to také ten hrdina či zločinec tragického příběhu paní Van Vechtenové.

Jak jsem řekla Helena udělala podruhé ve svém životě výjimečně špatnou večeři. Z nějakého důvodu který ví jen ona sama, dala nám chod za chodem samé předkrmy a zakončila sladkou omeletou. Gertruda Steinová si začala dobírat Carla Van Vechtena tím že utrousila sem tam zmínku z níž bylo vidět že důvěrně zná jeho minulý život. Byl samozřejmě zaražený. Byl to podivný večer.

Gertruda Steinová a on se stali věrnými přáteli.

Vzbudil zájem o její dílo u Allana a Louisy Nortonových a přemluvil je aby otiskli v avantgardním časopise Rogue který založili první věc Gertrudy Steinové která kdy byla vytištěna v avantgardním časopise, totiž Galerii Lafayette. V dalším čísle tohoto teď vzácného časopisu otiskl malý esej o díle Gertrudy Steinové. On také v jedné ze svých prvních knih otiskl jako motto devízu kterou má Gertruda Steinová na svém dopisním papíře, Růže je růže je růže je růže. Zrovna nedávno dala pro něho udělat u našeho místního hrnčíře na úpatí kopce v Belley několik talířů ze žluté hlíny toho kraje a kolem okraje je Růže je růže je růže a ve středu je Carlovi.

Carl Van Vechten připomínal pořád znovu její jméno veřejnosti. Když začínal být dobře známý a ptali se ho co považuje za nejdůležitější knihu roku, odpověděl Tři životy Gertrudy Steinové. Jeho oddanost a jeho úsilí nikdy neochablo. Pokoušel se přimět Knopfa aby vydal Jak se utvářeli Američané a už to bylo na nejlepší cestě ale nakonec samozřejmě od toho ustoupili.

Když je řeč o heslu Růže je růže je růže, byla jsem to já která jsem je objevila v jednom rukopise Gertrudy Steinové a navrhla jsem že je dám na dopisní papíry, na stolní prádlo a všude kam mi dovolí abych je dala. Jsem velice šťastná, že jsem to udělala.

Carl Van Vechten po všechna léta zachovával roztomilý zvyk dávat doporučující dopisy lidem o nichž si myslel že by mohli Gertrudu Steinovou bavit. Vybíral přitom lidi tak dobře že Gertruda Steinová si je všechny oblíbila.

První a snad zrovna ten kterého si nejvíce oblíbila byl Avery Hopwood. Přátelství trvalo až do Averyho smrti před několika lety. Když Avery přijel do Paříže vždycky pozval Gertrudu Steinovou a mne na večeři. Ten zvyk začal v prvních dnech naší známosti. Gertruda Steinová není nijak nadšená když nemá večeřet doma, ale Averymu nikdy neodmítla. Měl stůl vždycky kouzelně vyzdobený květinami a menu co nejpečlivěji vybrané. Poslal nám vždy dlouhatánský petit bleu, malý telegram, že připravuje večeři a vždycky jsme se měly dobře. V těch dřívějších dobách nosil hlavu trochu nakloněnu na stranu měl vlasy jako konopí a tak vypadal jako jehně. Později mu někdy Gertruda Steinová říkala že se jehně přeměnilo ve vlka. Já vím že Gertruda Steinová tím chtěla říci, můj drahý Avery. Měli jsme se navzájem velice rádi. Jednou nedlouho před smrtí přišel a řekl, rád bych vám dal něco jiného než zrovna jen večeři, snad bych vám mohl dát obraz. Gertruda Steinová se smála a řekla mu, stačí, Avery, když občas přijdete na čaj. A potom v budoucnu posílal vedle petit bleu v němž nás zval na večeři ještě jiný petit bleu v němž oznamoval že přijde odpoledne na čaj. Jednou s sebou přivedl Gertrudu Athertonovou. Řekl mile, chci seznámit dvě Gertrudy které mám obě tak rád. Bylo to velice příjemné odpoledne. Všem se to líbilo a pro mne jako Kaliforňanku bývala Gertruda Athertonová v mládí modlou a tak jsem byla velice spokojená.

Naposled jsme viděli Averyho při jeho poslední návštěvě Paříže. Poslal své obvyklé pozvání na večeři a když se pro nás zastavil řekl Gertrudě Steinové že pozval ještě některé své přátele protože ji chce požádat aby něco pro něho udělala. Víte, řekl jí, nikdy jste se mnou nešla na Montmartre a velice toužím abyste tam se mnou šla dnes. Vím že to byl váš Montmartre dlouho předtím než se stal mým, ale pojďte se mnou. Smála se a řekla, samozřejmě Avery.

Po večeři jsme s ním jely nahoru na Montmartre. Zhlédli jsme mnoho podivných míst a Avery byl na to velice pyšný a spokojený. Jezdili jsme drožkou z místa na místo a Avery Hopwood a Gertruda Steinová šli spolu a měli dlouhé rozhovory a Avery musel mít nějaké tušení že je to naposled, protože nikdy nemluvil tak otevřeně a tak důvěrně. Nakonec jsme se rozloučili a on byl celý dojatý a posadil nás do drožky a řekl Gertrudě Steinové že to byl jeden z nejkrásnějších večerů v jeho životě. Odejel příští den na jih a my na venkov. Zanedlouho nato dostala Gertruda Steinová od něho lístek kde jí psal jak byl šťastný že ji opět viděl, a totéž ráno byla v Heraldu zpráva, že zemřel.

Bylo to asi roku devatenáct set dvanáct, kdy se v Paříži najednou objevil Alvin Langdon Coburn. Byl to zvláštní Američan a přivedl s sebou zvláštní Angličanku, svou adoptivní matku. Alvin Langdon Coburn dokončil právě řadu fotografií které dělal pro Henryho Jamese. Vydal knihu fotografií vynikajících mužů a chtěl teď udělat protějšek, knihu fotografií vynikajících žen. Myslím že to byl Roger Fry který mu řekl o Gertrudě Steinové. Rozhodně to byl první fotograf který ji přišel fotografovat jako slavnou osobu a to ji potěšilo. Udělal několik velice dobrých fotografií a dal jí je a potom se ztratil a ačkoli Gertruda Steinová se často na něho ptala zdá se že nikdo od té doby už o něm neslyšel.

A tím se dostáváme k jaru devatenáct set čtrnáct. Mezi lidmi kteří k nám během té zimy chodívali byla mladší nevlastní dcera Bernarda Berensona. Přišla s ní její mladší přítelkyně, Hope Mirleesová a Hope řekla že až pojedeme letos v létě do Anglie musíme zajet do Cambridge a pobýt u její rodiny. Slíbily jsme že přijedeme.

Během zimy se rozhodl bratr Gertrudy Steinové že se odstěhuje do Florencie. Rozdělili si mezi sebou obrazy které si společně koupili. Gertruda Steinová si nechala Cézanny a Picassy a její bratr Matissy a Renoiry až na Paní v klobouku.

Plánovaly jsme že spojíme malou chodbou ateliér a domek a protože se přitom musely vybourat a zasadit dveře rozhodly jsme se že ateliér vymalujeme dům znovu vytapetujeme a zavedeme elektriku. Postupně se to uskutečňovalo. Koncem června, ještě než to všechno bylo hotové a dům nebyl ještě v pořádku, dostala Gertruda Steinová dopis od Johna Lanea, že bude zítra v Paříži a přijde ji navštívit.

Pracovali jsme usilovně, to znamená já a domovník a Helena, a pokoj byl připraven pro jeho návštěvu.

Přinesl s sebou první výtisk knihy Blast Wyndhama Lewise a dal jej Gertrudě Steinové a chtěl vědět co si o ní myslí a zda by o ní napsala. Řekla že zatím neví.

John Lane se jí potom ptal přijde-li v červenci do Londýna, protože se téměř rozhodl vydat Tři životy a že by mohla s sebou vzít nějaký další rukopis. Řekla že by mohla něco přivézt a navrhla sbírku všech portrétů které do té doby napsala. Jak se utvářeli Američané nepřicházelo v úvahu protože to bylo příliš dlouhé. Když to bylo dojednáno John Lane odejel.

Picasso tehdy měl dosti smutný byt v ulici Schoelcher a chtěl se přestěhovat trochu dále do Montrouge. Nevedlo se mu tehdy zle, ale co se odstěhoval z Montmartru nebylo nikdy slyšet jeho ržavý španělský smích. Hodně jeho přátel přešlo za ním na Montparnasse ale už to nebylo jako dřív. Důvěrné přátelství s Braquem ochabovalo a ze svých starých přátel vídal pravidelně jen Guillauma Apollinaira a Gertrudu Steinovou. Tehdy začal užívat ripolinových barev místo obvyklých jakých malíři používají. Zrovna onehdy hovořil dlouho o ripolinových barvách. Říkal vážně že jsou la santé des couleurs, to znamená, že jsou základem dobrého zdraví pro barvy. Maloval tehdy ripolinovými barvami a dělá to pořád, stejně jako to dělá mnoho jeho mladých a starých epigonů.

Dělal tehdy také konstrukce z papíru, z plechu a ze všeho možného a to mu později umožnilo udělat slavnou divadelní výpravu pro Parade. Mildred Aldrichová se tehdy chystala uchýlit na Vršek na Marně. Ani ona nebyla nešťastná, ale spíše smutná. Chtěla často za těch jarních večerů abychom si vzaly drožku a podnikly co nazývala naší poslední společnou vyjížďkou. A když na nás volala dobrou noc z hořeního patra domu v ulici Boissonade ještě častěji než kdy jindy upouštěla svůj klíč od bytu středem schodiště.

Často jsme s ní vyjely na venkov abychom se podívaly na její dům. Nakonec se tam nastěhovala. Vyjely jsme si tam a strávily s ní den. Mildred nebyla nešťastná ale byla velice smutná. Záclony jsou pověšeny, knihy jsou v pořádku, všechno je čisté, co teď budu dělat, říkala Mildred. Povídala jsem jí že když jsem byla malá, matka říkala že jsem pořád říkávala, co teď budu dělat? A někdy, co mám dělat teď? Mildred říkala že nejhorší ze všeho je že pojedeme do Londýna a že nás neuvidí celé léto. Ujistily jsme ji že budeme pryč jen měsíc, opravdu jsme měly zpáteční jízdenky a měly jsme tam být jen měsíc, a jakmile se vrátíme domů že ji přijdeme navštívit. Ale přesto byla šťastná že Gertruda Steinová bude mít nakonec nakladatele který jí bude vydávat knihy. Ale dejte si pozor na Johna Lanea, je to lišák, říkala když jsme ji políbily a odcházely.

Helena opustila ulici de Fleurus 27, její manžel byl povýšen na vedoucího v dílně a nechtěl aby ještě někde pracovala ale že musí zůstat doma.

Zkrátka s jarem a počátkem léta devatenáct set čtrnáct starý život skončil.

6

Válka

Američané kteří žili v Evropě před válkou nikdy opravdu nevěřili že se chystá válka. Gertruda Steinová vždycky vypráví o malém domovníkově chlapci který si hrával na dvoře a který ji pravidelně ob rok tvrdil že tatínek půjde do války. V Paříži bydleli jednou nějací její bratranci a měli za služebnou venkovské děvče. Byla zrovna rusko-japonská válka a všichni mluvili o nejnovějších událostech. Vyděšena upustila talíř a křičela, a Němci jsou za vraty.

Otec Williama Cooka pocházel z Iowy a v létě devatenáct set čtrnáct, když mu bylo sedmdesát, podnikl první cestu do Evropy. Válka užuž se hrnula ale on tomu nechtěl věřit a vysvětloval že chápe že mohou mezi sebou bojovat rodiny, krátce občanskou válku, ale nikoli vážnou válku se sousedy.

Gertruda Steinová četla v roce 1913 a 1914 s velkým zájmem noviny. Zřídkakdy četla francouzské noviny, nikdy nečetla nic francouzsky, ale četla vždycky Herald. Tu zimu také Daily Mail. Ráda četla o sufražetkách a ráda četla o kampani lorda Robertse pro všeobecnou brannou povinnost v Anglii. Lord Roberts byl za mladších let jejím oblíbeným hrdinou. Často četla jeho knihu Jedenačtyřicet let v Indii a viděla lorda Robertse když se se svým bratrem dovolila z koleje aby se podívali na korunovační průvod Edwarda VII. Četla Daily Mail ale říkala že o Irsko se nezajímá.

Přijely jsme do Anglie pátého července a podle programu jsme jely v neděli odpoledne na návštěvu k Johnu Laneovi.

Byla tam řada lidí a mluvili o mnoha věcech ale někteří mluvili o válce. Jeden z nich, někdo mi řekl že to je úvodníkář jednoho z velkých londýnských deníků, naříkal že nebude moci jíst v srpnu v Provenci fíky jak je na to zvyklý. Proč? ptal se ho někdo. Protože bude válka, odpověděl. Někdo jiný, myslím že to byl Walpole nebo jeho bratr, řekl že není naděje na porážku Německa protože Němci mají tak výtečný systém že všechny nákladní vagóny mají očíslovány podle toho ke které lokomotivě patří a po kterých výhybkách mají jezdit. Ale, řekl ten co jedl rád ty fíky, to všechno je výtečné pokud ty vagóny zůstanou v Německu na svých tratích a výhybkách, ale v útočné válce dostanou se za německé hranice a pak, za to vám ručím, dojde k velikému očíslovanému zmatku.

To je vše nač si jasně vzpomínám z toho nedělního odpoledne v červenci.

Když jsme odcházeli řekl John Lane Gertrudě Steinové že odjíždí na týden z města a umluvil si s ní schůzku ve své kanceláři na konec července, aby podepsala smlouvu na Tři životy. Jak se dnes věci mají, řekl, začal bych s touto knihou raději než s něčím zcela novým. V tuto knihu důvěřuji. Moje žena je jí velice nadšená a stejně tak čtenáři.

Poněvadž jsme teď měly deset dní volných, rozhodly jsme se že přijmeme pozvání paní Mireleesové, matky Hope Mireleesové, a strávíme několik dní v Cambridgi. Jely jsme tam a byly jsme tam naprosto spokojeny.

Pro hosta to byl dům nanejvýš pohodlný. Gertrudě Steinové se tam líbilo, mohla zůstávat ve svém pokoji nebo v zahradě jak dlouho chtěla a nemusela tedy poslouchat příliš mnoho rozhovorů. Jídlo bylo výborné, skotské jídlo, lahodné a čerstvé, a bylo to velice zábavné setkávat se se všemi hodnostáři z cambridgské univerzity. Vodili nás do všech zahrad a zvali do mnoha domů. Bylo krásné počasí, všude množství růží, všichni studenti a dívky tančili lidové anglické tance a bylo to vůbec rozkošné. Byly jsme pozvány na oběd do Newhamu, slečna Jane Harrisonová, která byla modlou Hope Mireleesové, velice si přála setkat se s Gertrudou Steinovou. Posadily jsme se s členy profesorského sboru na vyvýšené pódium, což v nás vzbuzovalo posvátnou bázeň. Rozhovor však nebyl zvlášť zábavný. Slečna Harrisonová a Gertruda Steinová neshledávaly se navzájem zvlášť zajímavými.

Slyšely jsme toho hodně o doktoru Whiteheadovi a jeho paní. Nebydleli již v Cambridgi. Před rokem odešel doktor Whitehead z Cambridge na Londýnskou univerzitu. Měli přijet nakrátko do Cambridge a měli večeřet u Mireleesových. Přišli a já jsem se setkala se třetím géniem ve svém životě.

Byla to příjemná večeře. Seděla jsem vedle cambridgského básníka Housmana a hovořili jsme o rybách a Davidu Starru Jordanovi, ale mě celou dobu víc zajímalo pozorovat doktora Whiteheada. Později jsme šli do zahrady a doktor Whitehead se posadil vedle mne a hovořili jsme o obloze v Cambridgi.

Gertruda Steinová a doktor Whitehead a paní Whiteheadová se všichni o sebe navzájem zajímali. Paní Whiteheadová nás pozvala abychom povečeřely u nich v Londýně a pak s nimi strávily v jejich venkovském domku v Lockridgi blízko Salisbury Plain víkend, poslední červencový víkend. S radostí jsme pozvání přijaly.

Vrátily jsme se do Londýna a hodně jsme si užily. Objednaly jsme několik pohodlných židlí a pohodlný gauč potažený tenkým kartounem v náhradu několika kusů italského nábytku, který si odstěhoval bratr Gertrudy Steinové. Zabralo to hodně času. Musely jsme vyzkoušet jak se nám na těch židlích a na gauči sedí a vybrat kartoun který by šel k obrazům, což vše jsme vykonaly úspěšně. Ty židle a ten gauč, a jsou opravdu pohodlné, došly přestože byla válka, jednoho lednového dne 1915 do ulice de Fleurus. Uvítaly jsme je s největší radostí. Člověk potřeboval v těch časech trochu potěchy a trochu pohodlí. Večeřely jsme s Whiteheadovými a měly jsme je ještě raději než kdy jindy a oni nás měli také ještě raději než kdy jindy a byli k nám tak hodní že nám to řekli.

Gertruda Steinová měla schůzku s Johnem Lanem v Bodley Headu. Měli velice dlouhý rozhovor, tentokráte tak dlouhý že jsem zcela vyčerpala všechny výklady v tom obvodě na hezkou vzdálenost, ale nakonec Gertruda Steinová přišla se smlouvou. Bylo to uspokojivé vyvrcholení našeho londýnského pobytu.

Pak jsme nasedly na vlak do Lockridge abychom strávily víkend s Whiteheadovými. Měly jsme víkendový kufr, byly jsme velice pyšné že máme víkendový kufr, měly jsme jej už při první návštěvě a teď jsme jej vzaly s sebou zase. Jedna má přítelkyně mi později řekla, pozvali vás na víkend a vy jste tam zůstaly šest týdnů. Bylo to tak.

Když jsme přijely byla tam celá společnost, nějací lidé z Cambridge, nějací mladíci, mladší Whiteheadův syn Eric, tehdy patnáctiletý, ale velice vysoký a hoch jako květina, a dcera Jessie která se právě vrátila z Newhamu. Nikdo nemohl myslet vážně na válku protože všichni mluvili o nadcházející cestě Jessie Whiteheadové do Finska. Jessie se vždycky přátelila s cizinci z podivných zemí, měla vášnivě ráda zeměpis i slávu britské říše. Měla přítelkyni, Finku, která ji pozvala aby strávila léto u její rodiny ve Finsku a slíbila Jessii že možná dojde k povstání proti Rusku. Paní Whiteheadová váhala ale prakticky souhlasila. Měli ještě staršího syna Northa který tehdy nebyl doma.

Potom najednou, vzpomínám, měl lord Grey porady s ruským ministrem zahraničí jak zabránit válce. A pak než se mohlo cokoli dál podniknout, dostala Francie ultimátum. Gertruda Steinová a já jsme byly hluboce nešťastné stejně jako Evelyna Whiteheadová která měla francouzskou krev a byla vychována ve Francii a chovala k ní velké sympatie. Potom přišla invaze do Belgie a stále slyším ušlechtilý hlas doktora Whiteheada když četl nahlas noviny a pak všichni mluvili o zničení Lovaně a že se musí statečným malým Belgičanům pomoci. Gertruda Steinová zoufale nešťastná se mne ptala kde je Lovaň. Ty to nevíš? povídala jsem. Ne, řekla a nevadí mi to, ale kde to je?

Víkend skončil a řekly jsme paní Whiteheadové že musíme odejet. Ale teď se nemůžete vrátit do Paříže, povídala nám. To ne, řekly jsme, ale můžeme zůstat v Londýně. Ale ne, řekla, musíte zůstat u nás dokud se nebudete moci vrátit do Paříže. Byla velice laskavá a my jsme byly velice nešťastné a měly jsme je rády a oni měli rádi nás a tak jsme souhlasily že tam zůstaneme. A pak k naší nekonečné úlevě Anglie vstoupila do války.

Musely jsme jet do Londýna abychom si vzaly zavazadla, telegrafovaly rodinám do Ameriky a vybraly si peníze, a paní Whiteheadová chtěla jet také aby se podívala jestli by ona a její dcera mohly něco udělat pro Belgičany. Vzpomínám si velice dobře na tu cestu. Všude se zdálo že je mnoho lidí, vlak nebyl přeplněný, ale na všech stanicích, i na těch malých venkovských, bylo plno lidí, žádný zmatek ale bylo jich všude mnoho. Na stanici kde jsme musely přestupovat jsme potkaly lady Astleyovou, přítelkyni Myry Edgerlyové s kterou jsme se setkaly v Paříži. Jak se vám vede, řekla veselým hlasem, já jedu z Londýna abych se rozloučila se svým synem. Odjíždí, řekly jsme zdvořile. Ano, řekla, je v gardovém pluku, víte, a odplouvá dnes večer do Francie.

V Londýně byly se vším nesnáze. Akreditiv Gertrudy Steinové zněl na francouzskou banku ale můj naštěstí malý zněl na kalifornskou. Říkám naštěstí malý, protože banky by nebyly vyplatily velkou částku, ale můj akreditiv byl tak malý a téměř vyčerpaný že mi vyplatili bez váhání všechno co tam zbývalo.

Gertruda Steinová poslala kabelogram svému bratranci v Baltimoru aby jí poslal peníze, sbalily jsme kufry, sešly jsme se s Evelynou Whiteheadovou u vlaku a vrátily jsme se s ní do Lockridge. Byla to úleva, že jsme se mohly vrátit. Oceňovaly jsme její laskavost protože zůstat v hotelu v Londýně v tomhle okamžiku by bývalo hrozné.

Potom plynul den za dnem a je těžko si vzpomenout co se zrovna dělo. North Whitehead byl pryč a paní Whiteheadová měla velké obavy, že by se mohl nečekaně přihlásit do armády. Chtěla jej vidět. Telegrafovali mu aby hned přijel. Přijel. Uklidnilo ji to. Šel hned na nejbližší odvodní stanici aby se zapsal a naštěstí jich tam bylo tolik před ním že zavřeli než se dostal na řadu. Paní Whiteheadová odjela hned do Londýna za Kitchenerem. Bratr doktora Whiteheada byl biskupem v Indii a znal se s Kitchenerem z mladších let velice důvěrně. S tímto doporučením North dostal zvláštní pověření. Vrátila se domů s velkou úlevou. North měl nastoupit do tří dnů ale zatím se musel naučit řídit vůz. Tři dny utekly velice rychle a North byl pryč. Vzápětí odejel bez velkého instruování do Francie. A potom začalo čekání.

Evelyn Whiteheadová byla plně zaměstnána přípravami na válečnou činnost a pomáhala každému a já jsem jí pokud jsem to dokázala taky pomáhala. Gertruda Steinová a doktor Whitehead chodili nekonečně dlouho po kraji. Mluvili o filozofii a historii a Gertruda Steinová zjistila že to byl výlučně doktor Whitehead a nikoli Russell z jehož myšlenek vzešla Russellova a Whiteheadova společná velká kniha. Doktor Whitehead, nejlaskavější a nejušlechtilejší z lidských bytostí, nikdy nic nereklamoval pro sebe a nesmírně obdivoval každého oslnivého člověka a Russell byl nepochybně oslnivý.

Po návratu mi Gertruda Steinová vždy vyprávěla o těchto procházkách a o této krajině která je stále stejná jako za dob Chaucerových, se zelenými pěšinami dávných Bretonů z nichž je ještě dnes vidět dlouhé úseky, a o trojnásobných duhách v tomto podivném létě. Doktor Whitehead a Gertruda Steinová mívali dlouhé rozhovory s hajnými a s chytači krtků. Jeden chytač krtků řekl, ale pane doktore, Anglie nebyla nikdy ve válce ale vždycky vyhrála. Doktor Whitehead se obrátil na Gertrudu Steinovou s vlídným úsměvem. Myslím že se to dá tak říci, řekl. Ale poněvadž se zdálo, že doktor Whitehead má přece obavy, ten chytač krtků mu řekl, ale pane doktore, Anglie je vůdčí země, nebo ne? Doufám že je, ano doufám že je, odpověděl vlídně doktor Whitehead.

Němci se blížili víc a víc k Paříži. Jednoho dne řekl doktor Whitehead Gertrudě Steinové, zrovna šli nějakým malým divokým lesem a on jí pomáhal, máte s sebou nějaké kopie svých rukopisů nebo jsou všechny v Paříži? Všechny jsou v Paříži, řekla. Nerad se vás na to ptám, řekl doktor Whitehead, ale dělalo mi to starost.

Němci se blížili víc a víc k Paříži a naposled Gertruda Steinová ani nevyšla z pokoje, jen tam smutná seděla. Milovala Paříž, nemyslela na rukopisy ani na obrazy, myslela jen na Paříž a nebyla k utišení. Přišla jsem k ní do pokoje a volala jsem, je to dobré, Paříž je zachráněna, Němci ustupují. Odvrátila se a řekla, nepovídejte mi takové hlouposti. Ale je to pravda, řekla jsem, je to pravda. A pak jsme se obě rozplakaly.

První popis bitvy na Marně který co víme přišel do Anglie byl v dopise, který poslala Mildred Aldrichová Gertrudě Steinové. Byl to prakticky první dopis z její knihy Vršek na Marně. Měly jsme radost že jsme jej dostaly a dověděly se že Mildred je v bezpečí a co se tam dělo. Nechaly jsme jej kolovat a všichni sousedé jej četli.

Když jsme se později vrátily do Paříže dověděly jsme se dva další popisy bitvy na Marně. Měla jsem starou kalifornskou přítelkyni ze školy, Nellii Jacotovou, která bydlela v Boulougne-sur-Seine a měla jsem o ni velké obavy. Telegrafovala jsem jí a ona mi odpověděla charakteristickým telegramem Nullement en danger ne t’inquète pas, žádné nebezpečí neměj strach. Nellie říkala o Picassovi za starých dob že je jako dobře vypadající čistič bot a o Fernandě říkala, je výborná, ale nevím proč si s ní děláte hlavu. Nelly dokázala také že se Matisse začervenal když ho podrobila křížovému výslechu o různých způsobech jak se dívá na svou paní a jak mu připadá jako žena a jak mu připadá jako obraz a jak si ji může měnit z jedné v druhou. Nelly také vyprávěla příběh který Gertruda Steinová ráda citovala, totiž o mladém muži který jí jednou řekl, miluju vás Nelly, nebo vy se nejmenujete Nelly? Byla to také Nelly která když jsme se jednou vrátily z Anglie a říkaly jí že každý tam byl tak laskavý, řekla, ach jo, já znám tu laskavost.

Nelly nám tedy popsala bitvu na Marně. Víte, vyprávěla, vždycky jezdím jednou týdně do města nakupovat a vždycky beru s sebou služebnou. Jezdíme do města tramvají protože v Boulogni se těžko sežene taxi a domů se vracíme taxíkem. Přijely jsme tedy do města jako obvykle a nic jsme nepozorovaly a když jsme všecko nakoupily stavily jsme se na čaj a pak jsme se postavily na rohu a čekaly na taxi. Zastavily jsme jich několik, ale když jsme řekly kam chceme tak vždycky odjely. Vím že taxikáři někdy neradi jezdí do Boulogne a tak jsem řekla Marii, řekněte jim že jim dáme velké spropitné když nás tam dovezou. A zastavila tedy další taxi, byl tam starý řidič a já mu řekla, dám vám veliké spropitné když nás dovezete do Boulogne. Položil prst na špičku nosu a řekl, lituju madame není to možné, žádné taxi nesmí dnes opustit obvod města. Proč? ptala jsem se. Na odpověď jen zamrkal a odjel. Musely jsme se vrátit do Boulogne tramvají. Když jsme se pak dověděly že Galleni mobilizoval taxíky tak jsme to samozřejmě pochopily, řekla Nellie, a to byla bitva na Marně.

Jiný popis bitvy na Marně nám podal když jsme se vrátily do Paříže Alfy Maurer. Seděl jsem v kavárně, vyprávěl Alfy, a Paříž byla bledá, víte-li co tím míním, řekl Alfy, byla jako bledý absint. Tak jsem tam seděl a vtom jsem si všiml množství koňských spřežení, pomalu táhly mnoho velkých vozů, bylo na nich pár vojáků a na bednách bylo napsáno Banque de France. To bylo zlato které takhle před bitvou na Marně odváželi, řekl Alfy.

Za těch chmurných dnů co jsme čekaly v Anglii se toho samozřejmě hodně přihodilo. Hodně lidí přicházelo do Whiteheadova domu a samozřejmě se hodně diskutovalo. Především tam přicházel Lytton Strachey. Bydlel v malém domku nedaleko od Lockridge.

Jednou večer navštívil paní Whiteheadovou. Byl to štíhlý zažloutlý muž s hedvábnými vousy a slabým vysokým hlasem. Seznámily jsme se s ním před rokem když jsme byly pozvány na schůzku s Georgem Moorem v domě slečny Ethel Sandové. Gertruda Steinová a George Moore, který vypadal jako kypící dítě krmené Mellinovou moučkou, se o sebe navzájem nezajímali. Lytton Strachey hovořil se mnou o Picassovi a ruském baletu.

Přišel toho večera promluvit si s paní Whiteheadovou o tom jak zachránit svou sestru která se ztratila v Německu. Navrhla aby se obrátil na jednoho člověka který by mu mohl pomoci. Ale, řekl Lytton Strachey svým slabým hlasem, nikdy jsem se s ním neseznámil. Dobře, řekla paní Whiteheadová, ale můžete mu napsat a požádat jej o schůzku. To nemůžu, odpověděl Lytton Strachey nesměle, když jsem se s ním nikdy neseznámil.

Další kdo se znenadání ten týden objevil, byl Bertrand Russell. Přišel do Lockridge týž den co North Whitehead odešel na frontu. Byl pacifistou a byl svárlivý a ačkoli Whiteheadovi byli jeho dávní přátelé těžko snášeli když měli poslouchat jeho názory zrovna teď. Když přišel, Gertruda Steinová aby odvrátila myšlenky od té palčivé otázky války a míru nadhodila námět výchovy. Russell se toho chytil a vysvětloval všechny slabosti amerického systému výchovy, zvláště to že nedbají na studium řečtiny. Gertruda Steinová odpověděla že samozřejmě Anglie která je ostrovem potřebuje Řecko které je nebo mohlo by být ostrovem. Rozhodně řecká kultura byla v podstatě kulturou ostrovní zatímco Amerika potřebuje kulturu v podstatě kontinentální čili nutně kulturu latinskou. Tento argument roznítil pana Russella tak že se stal velice výmluvným. Gertruda Steinová pak velmi zvážněla a široce se rozhovořila o tom jaký význam má řečtina pro Anglii bez ohledu na to že je ostrovem, a že řecká kultura nemá význam pro Ameriku protože psychologie Američanů je hluboce odlišná od psychologie Angličanů. Velice výmluvně líčila odtělesněnou abstraktnost americké povahy a citovala příklady od automobilů k Emersonovi a tím vším dokazovala že Američané nepotřebují řečtinu, takže Russell se rozhorloval pořád víc a víc a všechny zaměstnával tímto tématem tak dlouho, až všichni šli spát.

Tehdy jsme hodně diskutovali. Bratr doktora Whiteheada, biskup, přišel se svou rodinou na oběd. Všichni hovořili stále o tom jak šla Anglie do války aby zachránila Belgii. Nakonec jsem to už nemohla vydržet a vybuchla jsem, proč to říkáte? Proč neříkáte že bojujete za Anglii? Nepovažuji to za hanbu bojovat za svou zemi.

Biskupova žena byla tehdy velice legrační. Řekla slavnostně Gertrudě Steinové, slečno Steinová vy jste jak vidím v Paříži důležitou osobou. Myslím že by bylo velice vhodné aby neutrál jako vy navrhl francouzské vládě aby nám dala Pondichéry. Bylo by pro nás velice užitečné. Gertruda Steinová zdvořile odpověděla že k její velké lítosti má význam jen mezi malíři a spisovateli a ne u politiků. Ale na tom nezáleží, řekla paní biskupová. Myslím že byste měla navrhnout francouzské vládě aby nám dala Pondichéry. Po obědě se mne Gertruda Steinová šeptem zeptala, kde je u čerta to Pondichéry?

Gertruda Steinová zuřívala když všichni Angličané hovořili o německé organizaci. Tvrdívala že Němci žádnou organizaci nemají, mají metodu ale ne organizaci. Což nechápete ten rozdíl? říkávala rozhněvaně, kteříkoli dva Američané, kterýchkoli dvacet Američanů, kterýkoli milion Američanů se může zorganizovat aby něco udělali, ale Němci se nemohou zorganizovat aby něco udělali, mohou formulovat metodu a této metody mohou použít ale to není organizace. Němci nejsou moderní, tvrdívala, je to zaostalý národ a udělali metodu z toho co je u nás organizace, což to nevidíte? Nemohou také za žádnou cenu vyhrát tuto válku, nejsou moderní.

Jiná věc která nás strašně trápívala bylo to, že Angličané tvrdili že Němci v Americe obrátí Ameriku proti Spojencům. Nebuďte pošetilí, říkávala Gertruda Steinová komukoli a všem, jestli si neuvědomíte že Amerika v zásadě sympatizuje s Francií a s Anglií a že nemůže nikdy sympatizovat se středověkou zemí jako je Německo, pak nemůžete nikdy Americe porozumět. My jsme republikáni, říkávala důrazně, jsme hluboce intenzivně a úplně republikou a republika může mít všechno společné s Francií a velice mnoho společného s Anglií ale nic společného s Německem ať je tam jakákoli forma vlády. Často jsem ji slyšela tehdy a později vysvětlovat že Američané jsou republikáni žijící v republice která je tolik republikou že nikdy nemůže být ničím jiným.

Dlouhé léto míjelo. Bylo tam krásné počasí a krásný kraj a doktor Whitehead a Gertruda Steinová pořád se tím krajem procházeli a hovořili spolu o všem možném.

Občas jsme zajely do Londýna. Chodily jsme pravidelně do Cookovy kanceláře zjistit kdy se budeme moci vrátit do Paříže, a vždycky nám odpověděli že ještě ne. Gertruda Steinová šla navštívit Johna Lanea. Byl strašně rozrušený. Byl vášnivým vlastencem. Řekl že samozřejmě teď může vydávat jen válečné knihy ale brzo velice brzo to bude jiné a snad bude po válce.

Bratranec Gertrudy Steinové a můj otec nám poslali peníze po křižníku Spojených států Tennessee. Šly jsme si je vyzdvihnout. Postavili nás každou na váhu a změřili nás jak jsme vysoké a potom nám vydali peníze. Jak je to možné, říkaly jsme si, že bratranec který tě deset let neviděl a otec který mě neviděl šest let, mohou vědět kolik měříme a kolik vážíme. Zůstalo nám to dlouho hádankou. Před čtyřmi lety přijel bratranec Gertrudy Steinové do Paříže a první co mu řekla bylo, Juliane jak jsi věděl kolik vážím a měřím když jsi mi posílal peníze po Tennessee? A já jsem to věděl? řekl. V každém případě měli to zapsáno, řekla, tak jsi to musel vědět. Nemohu si už vzpomenout jak to bylo, řekl, ale kdyby se mně teď někdo na to optal napsal bych samozřejmě do Washingtonu o kopii tvého pasu a to jsem asi udělal taky tehdy. A tak byla záhada rozřešena.

Musely jsme také jít na americké vyslanectví abychom dostaly pro návrat do Paříže provizorní pasy. Neměly jsme žádné dokumenty, nikdo tehdy neměl dokumenty. Jenom Gertruda Steinová měla to čemu říkali v Paříži papier de matriculation, potvrzení, že je Američankou bydlící v Paříži.

Na vyslanectví bylo plno lidí kteří nevypadali příliš americky a čekali až na ně přijde řada. Konečně jsme byly uvedeny k mladému Američanovi který vypadal velice unaveně. Gertruda Steinová poukázala na řadu čekajících kteří nevypadají nijak americky. Mladý Američan povzdechl. Ti to mají snazší, řekl, ti všichni mají dokumenty, jen rození Američané je nemají. A co s nimi děláte? ptala se Gertruda Steinová. Hádáme co jsou, řekl, a doufám že hádáme dobře. A teď, řekl, budete přísahat. Ach bože, řekl, tak často jsem opakoval formuli přísahy až jsem ji teď úplně zapomněl.

Patnáctého října řekli u Cooka že můžeme jet zpátky do Paříže. Paní Whiteheadová chtěla jet s námi. Její syn North odejel bez svrchníku a ona mu jej sehnala a obávala se že kdyby jej poslala obyčejnou cestou že by jej dostal příliš pozdě. Zařídila tedy že pojede do Paříže a sama mu jej dá nebo najde někoho kdo mu jej vezme. Měla dokumenty z ministerstva války a od Kitchenera a tak jsme se vydaly na cestu.

Na odjezd z Londýna si vzpomínám velice málo, nemohu si vzpomenout ani, byl-li den či ne, ale musel být den poněvadž když jsme jely lodí přes kanál byl den. Loď byla přecpaná. Bylo tam plno belgických vojáků a důstojníků kteří unikli z Antverp, všichni oči plné únavy. Tam jsme poprvé uviděly unavené ale bdělé oči vojáků. Konečně se nám podařilo získat místo k sedění pro paní Whiteheadovou které nebylo dobře a brzo jsme byly ve Francii. Papíry paní Whiteheadové byly přesvědčivé a všechno šlo rychle a brzo jsme nastoupily do vlaku a asi v deset hodin večer jsme byly v Paříži. Vzaly jsme taxi a jely do ulice de Fleurus krásnou a nedotčenou Paříží. Byly jsme zase jednou doma.

Všichni co nám připadali tak daleko, teď nás přišli navštívit. Alfy Maurer nám líčil že byl na Marně ve své oblíbené vesnici, jezdil na Marnu rybařit, a začala mobilizace lokomotiv a blížili se Němci a on byl z toho celý vyděšený, pokoušel se sehnat povoz a podařilo se mu to až po hrozném úsilí a tak se dostal zpátky do Paříže. Když odcházel Gertruda Steinová ho šla vyprovodit ke dveřím a vrátila se se smíchem. Paní Whiteheadová rozpačitě řekla, Gertrudo, vy jste vždycky mluvila tak hezky o Alfym Maurerovi, ale jak můžete mít ráda člověka který je v téhle době nejen sobecký ale zbabělý. Myslel jenom na to jak se zachránit a je koneckonců neutrál. Gertruda Steinová vypukla ve smích. Vy blázínku, řekla, nechápete? Alfy měl s sebou samozřejmě dívku a byl k smrti vyděšen že by se mohla dostat Němcům do rukou.

V Paříži nebylo tehdy zrovna mnoho lidí a líbilo se nám v ní a chodily jsme po Paříži a bylo to tak krásné zase tam být, úžasně krásné. Paní Whiteheadové se brzo podařilo poslat synovi kabát a vrátila se do Anglie a my jsme se zařídily na zimu.

Gertruda Steinová poslala kopie svých rukopisů přátelům do New Yorku aby jí je schovali. Doufaly jsme sice že nebezpečí už přešlo, ale přece se zdálo lépe je odeslat a mohly se ještě objevit zepelíny. Než jsme odjely byl Londýn v noci už úplně zatemněn. V Paříži svítila obvyklá pouliční světla až do ledna.

Nevzpomínám si už vůbec jak se to všechno stalo, zprostředkoval to Carl Van Vechten a nějak v tom byli taky Nortonovi, ale ať už to bylo jak bylo přišel dopis od Donalda Evanse v němž se nabídl že vydá tři rukopisy aby z toho byla malá knížka a ať si Gertruda Steinová vymyslí pro ni titul. Z těchto tří rukopisů dva napsala během našeho prvního výletu do Španělska a Jídlo, Pokoje a tak dále napsala hned po našem návratu. Začínalo se v nich, říkala Gertruda Steinová, mísit vnější s vnitřním. Až dosud se Gertruda Steinová zajímala o vážnost a vnitřní stránku věcí, v těchto studiích začala popisovat vnitřek viděný z vnějška. Měla hroznou radost z toho že tyto tři věci vyjdou, ihned souhlasila a navrhla titul Útlé pupeny. Donald Evans nazval svou firmu Claire Marie a poslal smlouvu jak bývají. Předpokládaly jsme že nějaká Claire Marie existuje ale zřejmě žádná neexistovala. Už nevím jestli vyšlo sedm set padesát nebo tisíc výtisků, ale rozhodně to byla velice půvabná knížečka a Gertruda Steinová měla nesmírnou radost a jak každý ví měla ta knížka nesmírný vliv na všechny mladé spisovatele a novináři po celé zemi rozpoutali dlouhou zesměšňující kampaň. Musím říci že když jsou novináři opravdu vtipní, a to bývají dosti často, Gertruda Steinová se pochechtává a předčítá mi nahlas co napsali.

Zatím pokračovala smutná zima roku čtrnáct a patnáct. Jednou večer, myslím že to muselo být asi tak koncem ledna, šla jsem si lehnout velice brzo, jak to bylo a je mým zvykem, a Gertruda Steinová pracovala dole v pracovně, jak to bylo zase jejím zvykem. Najednou jsem slyšela jak mě tiše volá. Co se děje? ptala jsem se. Nic, odpověděla, ale snad by sis mohla vzít na sebe něco teplého a sejít dolů, jestli proti tomu nic nemáš, myslím že to tak bude snad lépe. Co se děje, ptala jsem se, revoluce? Domovníci a domovnice mluvili vždycky o revoluci. Francouzi jsou tak zvyklí na revoluce, měli jich tolik že kdykoli se něco děje hned si myslí a říkají, to je revoluce. Gertruda Steinová jednou řekla dost rozzlobeně nějakým francouzským vojákům když vykládali něco o revoluci, jste pošetilci, měli jste jednu dokonale dobrou revoluci a několik ne už tak dobrých; u inteligentních lidí se mi to zdá pošetilé když myslí pořád na to jak budou dělat totéž znova. Tvářili se velmi bojácně a řekli, bien sûr mademoiselle, čili jistě máte pravdu.

Ale já jsem tedy také řekla když mě probudila, je to revoluce a jsou tu vojáci? Ne, řekla, ne to zrovna ne. Tak co se děje? řekla jsem netrpělivě. Nevím to docela přesně, odpověděla, ale je poplach. Rozhodně bude lépe když přijdeš dolů. Chtěla jsem rozsvítit. Raději nerozsvěcuj, řekla mi. Podej mi ruku, svedu tě dolů a můžeš spát dole na pohovce. A tak jsem sešla dolů. Byla hluboká tma. Posadila jsem se na pohovku a pak jsem řekla, nevím co se to se mnou děje, ale klepou se mi kolena. Gertruda Steinová vybuchla ve smích a řekla, počkej chvilku přinesu ložní prádlo. Ne nechoď pryč, řekla jsem. Pokoušela se něco najít čím by mě přikryla a vtom bylo slyšet hlasité dunění a pak ještě několikrát. Znělo to už jen slabě a pak bylo slyšet po ulicích troubení na rohy a bylo po všem. Rozsvítily jsme a šly jsme spát.

Musím se přiznat že bych nikdy nevěřila že se člověku klepou kolena jak se to popisuje v poezii i próze, kdyby se mi to nebylo stalo.

Když byl příště zepelínový poplach a nebylo to dlouho po tom prvním, večeřel u nás Picasso s Evou. To už jsme si uvědomily že dvouposchoďová budova ateliéru nás neochrání víc než střecha malého přístavku kde jsme spaly a domovník nám navrhl abychom šli k němu kde budeme nad sebou mít alespoň šest pater. Evě nebylo tehdy dobře a byla ustrašená a tak jsme šli všichni do pokoje domovníka. Šla s námi i Jeanne Poulová, bretaňská služebná kterou jsme měly po Heleně. Jeanne ty opatrnosti brzy nudily a ač jsme protestovaly vrátila se do kuchyně, rozsvítila proti nařízení světlo a myla dál nádobí. My jsme se také brzo nudili v domovníkově lóži a vrátili jsme se do ateliéru. Dali jsme svíčku pod stůl aby nedávala příliš světla. Eva a já jsme se pokusily usnout a Picasso hovořil s Gertrudou Steinovou až do dvou do rána kdy zazněl signál že je všechno v pořádku a oni šli domů. Picasso s Evou tehdy bydleli v ulici Schoelcher v dosti přepychovém bytě s ateliérem z kterého byl pohled na hřbitov. Nežili příliš vesele. Jediné vzrušení přinášely dopisy od Guillauma Apollinaira který usiloval stát se dělostřelcem a pořád padal z koně. Jediní Picassovi blízcí přátelé vedle Apollinaira byl tehdy jeden Rus kterému říkali G. Apostrophe a jeho sestra baronka. Koupili všechny Rousseauy které měl Rousseau v ateliéru když zemřel. Bydleli na bulváru Raspail nad stromem Victora Huga a nebyli nezábavní. Picasso se od nich naučil ruskou abecedu a začal ji vkládat do některých svých obrazů.

Nebyla to moc radostná zima. Lidé přicházeli na návštěvu, noví i staří známí. Objevila se Ellen La Mottová, byla velice hrdinská ale bála se střelby. Chtěla odjet do Srbska a Emily Chadbournová chtěla jet s ní, ale pak tam nejely.

Gertruda Steinová napsala o tom malou novelku.

Ellen La Mottová sbírala válečné upomínky pro svého bratrance Duponta de Nemours. Příběhy jak je získávala byly zábavné. Tehdy vám každý nosil takové upomínky, ocelové šípy zabodnuté do koňské lebky, kusy nábojnic, kalamáře udělané z kusů nábojnic, helmy, kdosi nám dokonce nabídl kus zepelínu či aeroplánu, zapomněla jsem jaký, ale nevzaly jsme si jej. Byla to zvláštní zima a nedělo se nic a dělo se mnoho. Vzpomínám-li si dobře bylo to tehdy kdy někdo, myslím že Apollinaire který byl na dovolené, uspořádal koncert a předčítání básní Blaise Cendrarse. Tehdy jsem poprvé slyšela skladby Erika Satieho. Vzpomínám si že to bylo v něčím ateliéru a bylo tam nacpáno. Tehdy také začalo přátelství mezi Gertrudou Steinovou a Juanem Grisem. Bydlel v ulici Ravignan v ateliéru kam jsme zamkli kdysi Salmona a kde mi snědl tu žlutou ozdobu z klobouku.

Chodívaly jsme k němu dosti často. Juan měl těžké časy, nikdo nekupoval obrazy a francouzští umělci to nepotřebovali protože byli na frontě a jejich ženy nebo milenky když s nimi žily určitý počet let dostávaly podporu. Byl tu ještě jeden zlý případ, Herbin, hezký malý člověk ale tak drobný že jej propustili z armády. Řekl lítostně že baťoh který měl nést vážil tolik jako on sám a že to vůbec nešlo, nedokázal jej unést. Vrátil se jako neschopný vojenské služby domů a téměř hladověl. Nevím kdo nám o něm řekl, byl to jeden z prvních prostých vážných kubistů. Naštěstí se podařilo Gertrudě Steinové zainteresovat o něj Rogera Frye. Roger Fry vzal jeho i jeho obrazy do Anglie. Tam si získal značnou pověst a myslím že ji tam má dosud.

Případ Juana Grise byl nesnadnější. Juan byl tehdy utýraný a ne zvlášť příjemný. Byl velice trudnomyslný a výbušný a jako vždycky jasnozřivý a intelektuální. Maloval tehdy téměř jen černě a bíle a jeho obrazy byly velice chmurné. Kahnweiler mu byl přátelsky nakloněn ale byl v exilu ve Švýcarech a Juanova sestra která žila ve Španělsku mohla mu pomáhat jen trochu. Byl v zoufalé situaci.

Ten obchodník s obrazy který později jako expert při Kahnweilerově dražbě řekl že chce kubismus zabít, ten se tehdy zrovna pokoušel kubismus zachránit a uzavřel smlouvy se všemi kubisty kteří nebyli na frontě a mohli malovat. Mezi nimi byl Juan Gris a načas byl zachráněn.

Hned jak jsme se vrátily do Paříže jely jsme navštívit Mildred Aldrichovou. Byla ve vojenském pásmu a tak jsme si myslely že potřebujeme zvláštní povolení na návštěvu. Šly jsme na policii v naší čtvrti a dotazovaly jsme se co máme udělat. Řekli nám, jaké dokumenty máte. Máme americké pasy a francouzské imatrikulační papíry, řekla Gertruda Steinová a vytáhla toho plnou kapsu. Prohlédli si to vše a zeptali se o jednom žlutém papíru, a co je tohle? To je stvrzenka na peníze které jsem zrovna uložila v bance, řekla Gertruda Steinová. To bychom si vzali také, řekli vážně a pak dodali, s tolika dokumenty nebudete mít potíže.

Neměly jsme žádné potíže a ve skutečnosti jsme nemusely nikomu žádné dokumenty ukazovat. Zůstaly jsme u Mildred několik dní.

Byl to nejradostnější člověk s jakým jsme se tu zimu setkaly. Prožila celou bitvu na Marně, měla v lese pod sebou hulány, pozorovala bitvu která se odehrávala zrovna pod ní a sama se stala částí tohoto venkovského kraje. Škádlily jsme ji a říkaly jí že začíná vypadat jako francouzská selka a vskutku tak vypadala, a to velice legračně protože se narodila a byla vychována v Nové Anglii. Vždycky nás udivovalo jak to že to v jejím malém francouzském venkovském domku s francouzským nábytkem, francouzskou malbou, francouzskou služkou a dokonce s francouzským psíkem vypadá docela americky. Navštívily jsme ji během té zimy několikrát.

Konečně přišlo jaro a chystaly jsme se vyjet trochu ven. Náš přítel William Cook, který dělal nějakou dobu ošetřovatele v americké nemocnici pro francouzské raněné, odejel zase do Palmy na Mallorce. Cook vždycky žil ze svého malování a to teď bylo nesnadné, uchýlil se tedy do Palmy kde mohl tehdy skvěle vyjít s pár franky denně protože španělské peníze měly velice nízký kurs.

Abychom trochu zapomenuly na válku rozhodly jsme se, že odjedeme do Palmy také. Měly jsme jen provizorní pasy které nám vystavili v Londýně a tak jsme šly na vyslanectví abychom dostaly pasy stálé s kterými bychom mohly jet do Španělska. Nejprve se nás vyptával laskavý starý pán který zřejmě nebyl v diplomatické službě. To není možné, řekl, proč? Podívejte se já žiji v Paříži čtyřicet let, pocházím ze starého amerického rodu a pas nemám. Nejde to, řekl, můžete dostat pas na cestu do Ameriky nebo zůstaňte ve Francii bez pasu. Gertruda Steinová naléhala že musí mluvit s některým z tajemníků vyslanectví. Přišel jeden zrzavý a brunátný. Řekl nám přesně totéž. Gertruda Steinová klidně poslouchala. Pak řekla, ten a ten který je na tom přesně jako já, rodilý Američan, žije stejně dlouho v Evropě, je spisovatel a nemá v úmyslu se teď vrátit do Ameriky, zrovna dostal od vás řádný pas. Myslím, řekl ten mladý muž a byl stále brunátnější, že to musí být nějaký omyl. Můžete si to snadno ověřit, podívejte se do spisů a zjistěte si to. Odešel a zanedlouho se vrátil a řekl, ano, máte zcela pravdu, ale víte to byl zvláštní případ. Žádný americký občan, řekla Gertruda Steinová přísně, nemůže požívat výsad které by za týchž okolností byly jinému americkému občanu odepřeny. On znova odešel a když se vrátil řekl, dobře, dobře, můžeme už přistoupit k věci. Potom nám vysvětlil že mají nařízení vydat jak jen možno málo pasů, ale když někdo pas opravdu potřebuje pak že je to ovšem všecko v pořádku. Dostaly jsme své pasy v rekordní době.

A odjely jsme do Palmy s tím že tam strávíme jen několik týdnů ale zůstaly jsme tam až přes zimu. Nejprve jsme jely do Barcelony. Bylo to úžasné vidět na ulicích tolik lidí. Nedovedla jsem si představit že by kdy mohlo venku být tolik lidí. Člověk si už tak zvykl vídat ulice vylidněné, těch pár mužů co viděl bylo v uniformě takže to nebyli lidé ale vojáci, a teď připadalo neuvěřitelné vidět davy lidí proudící nahoru a dolů po Ramblasu. Seděly jsme v hotelu u okna a jen jsme se dívaly. Já jsem chodila spát brzo a brzo jsem vstávala a Gertruda Steinová chodila spát pozdě a vstávala pozdě a tak jsme se jaksi střídaly, ale ani na chvíli nepřestávaly proudit davy lidí nahoru a dolů po Ramblasu.

Přijely jsme tedy znova do Palmy a setkaly se tam s Cookem a ten nám všechno zařídil. Na Williama Cooka bylo vždy spolehnutí. Tehdy byl chudý ale když později zdědil a vedlo se mu dobře a s Mildred Aldrichovou to dopadalo velice špatně a Gertruda Steinová už jí nemohla víc pomáhat, William Cook dal Gertrudě Steinové bianko šek a řekl, použijte ho kolik potřebujete pro Mildred, víte má matka měla ráda její knihy.

William Cook často zmizel a nic jste o něm nevěděli a když jste ho pak z toho či onoho důvodu potřebovali, byl tady. Vstoupil do americké armády později a Gertruda Steinová a já jsme tehdy pracovaly pro Americký fond pro francouzské raněné a musela jsem Gertrudu Steinovou probouzet velice brzy. Psávali si s Cookem nanejvýš truchlivé dopisy o tom jak je nepříjemný východ slunce když se do něho člověk najednou vzbudí. Uznávali že východy slunce jsou hezké když se pomalu přibližují po předešlé noci, ale když jim máte náhle čelit hned ráno že jsou strašné. William Cook učil také později na jednom z těch starých taxíků z bitvy na Marně Gertrudu Steinovou řídit vůz. Když byl Cook bez peněz tak dělal v Paříži taxikáře, bylo to roku šestnáct, a Gertruda Steinová měla řídit vůz pro ten Americký fond pro francouzské raněné. A tak za temných nocí vyjížděli za hradby, oba seděli vážně na předním sedadle jedné z těch dvouválcových předválečných renaultek a William Cook učil Gertrudu Steinovou jezdit. William Cook inspiroval jediný film který kdy Gertruda Steinová anglicky napsala, vydala jsem jej v Operách a hrách. Mimoto napsala ještě jeden, ale o mnoho let později a francouzsky, který byl inspirován jejím bílým psem Basketem. Je také v Operách a hrách.

Ale abychom se vrátili opět do Palmy na Mallorce. Byly jsme tam před dvěma léty a líbilo se nám tam a teď se nám tam líbilo zas. Teď se tam zdá se líbí mnoha Američanům ale tehdy Cook a my jsme byli jedinými Američany na celém ostrově. Pobývalo tam pár Angličanů, asi tak tři rodiny. Byl mezi nimi také potomek jednoho z Nelsonových kapitánů a paní Penfoldová, starší dáma s ostrým jazykem, a její manžel. To ona řekla mladému Markovi Gilbertovi, šestnáctiletému chlapci s pacifistickými sklony který byl u ní na čaji a nechtěl si vzít koláč, Marku buď jste dost starý abyste bojoval za svou zemi nebo dost mladý abyste snědl koláč. A Mark snědl koláč.

Bylo tam několik francouzských rodin s kterými jsme se brzo seznámily a francouzský konzul, pan Marchand s půvabnou italskou ženou. Velice ho pobavil příběh který jsme mu vyprávěly o Maroku. Byl přidělen do francouzské rezidence v Tangeru zrovna když Francouzi přiměli tehdejšího marockého sultána Moulaie Hafida aby se vzdal. Byly jsme tehdy v Tangeru deset dní, bylo to během naší první cesty do Španělska kdy se stalo tolik důležitého pro Gertrudu Steinovou.

Najaly jsme si průvodce Mohameda a Mohamed si nás oblíbil. Byl nám spíše příjemným společníkem než průvodcem a chodívali jsme spolu na dlouhé procházky a on nás brával na čaj ke svým bratrancům do úžasně čistých arabských středostavovských domů. Všechno se nám to líbilo. Vyprávěl nám také o politice. Byl vychován v paláci Moulaie Hafida a věděl o všem co se tam dělo. Vyprávěl nám kolik přesně peněz bude chtít Moulai Hafid aby se vzdal a kdy přesně bude ochoten se vzdát. Rády jsme poslouchaly tato vyprávění jako vůbec všechna Mohamedova vyprávění která vždy jednostejně končila, a až zase přijedete budou tady tramvaje a nebudeme muset chodit pěšky a to bude báječné. Později jsme se dočetly ve španělských novinách že se to stalo přesně jak to už napřed říkal Mohamed a dál už jsme se o to nestaraly. Jednou když jsme vyprávěly panu Marchandovi o naší jediné návštěvě v Maroku pověděly jsme mu také tento příběh. Řekl, ano tak vypadá diplomacie, pravděpodobně jediní lidé kteří nebyli Araby a věděli co francouzská vláda potřebovala tak zoufale vědět jste byly vy dvě a vy jste se to dověděly docela náhodou a pro vás to nemělo význam.

Život v Palmě byl příjemný a tak místo abychom cestovaly rozhodly jsme se že se na to léto usadíme v Palmě. Poslaly jsme pro naši francouzskou služebnou Jeanne Poulovou a s pomocí listonoše jsme našly domek na třídě de Dos de Mayo v Terrenu hned za Palmou a tam jsme se usídlily. Byly jsme velice spokojené. Místo co bychom tam strávily jen léto zůstaly jsme tam až do příštího jara.

Byly jsme nějakou dobu předplaceny u Mudieho knihovny v Londýně a kamkoli jsme jely knihy z Mudieho knihovny docházely za námi. Gertruda Steinová mi tehdy předčítala nahlas jeden po druhém dopisy královny Viktorie a začala se sama zajímat o autobiografie a deníky misionářů. V Mudieho knihovně jich bylo hodně a ona je všechny přečetla.

Za tohoto pobytu v Palmě na Mallorce napsala většinu her které byly potom vytištěny v Zeměpise a hrách. Vždycky říká že jistý druh krajiny navozuje hry a krajina kolem Terrena byla určitě takovou krajinou.

Měly jsme psa, mallorského honicího psa, jsou to poněkud blázniví psi, tančí při měsíčku, jsou pruhovaní, ne jednobarevní jako jsou španělští honicí psi na pevnině. Říkaly jsme mu Polybe protože se nám líbily články ve Figaru podepisované Polybe. Polybe byl, jak říkal pan Marchand, jako Arab, bon accueil à tout le monde et fidèle à personne. Měl nenapravitelnou vášeň žrát svinstvo a nic mu v tom nedokázalo zabránit. Daly jsme mu náhubek abychom zkusily jestli ho to vyléčí, ale to tak urazilo ruskou služku anglického konzula že jsme se toho musely vzdát. Pak si zamanul že bude trápit ovce. Dokonce jsme se s Cookem o Polyba pohádaly. Cook měl foxteriéra kterému říkal Marie-Rose a my jsme byly přesvědčeny že Marie-Rose zatáhne vždycky Polyba do nějaké darebnosti, potom se ctnostně stáhne a nechá ho ať si to odnese. Cook byl přesvědčen že neumíme Polyba vychovat. Polybe měl jeden pěkný rys. Sedával na židli a jemně čichal k velké kytici tuberóz které jsem vždycky dávala do vázy uprostřed pokoje na podlaze. Nikdy se nepokoušel je žrát, jen k nim jemně čichal. Jednou jsme odjely na výlet a nechaly Polyba na opatrování jednomu strážci staré pevnosti Belver. Když jsme se za týden vrátily neznal už ani nás ani své jméno. Polybe vystupuje v mnoha hrách které Gertruda Steinová tehdy napsala.

Pokud jde o válku byly tehdy pocity lidí na ostrově velice smíšené. Největší dojem na ně činilo, kolik stála peněz. Mohli hovořit hodiny o tom kolik stojí za rok, za měsíc, za týden, za den, za hodinu a dokonce za minutu. Poslouchávaly jsme je za letního večera, pět miliónů peset, milión peset, dva milióny peset, dobrou noc, dobrou noc a věděly jsme, že se zaměstnávají svými nekonečnými výpočty nákladů na válku. A poněvadž většina mužů, i těch z lepších středních tříd, četla psala a počítala s obtížemi a ženy vůbec ne, dovedete si představit jak vzrušující a nekonečný byl námět, kolik stojí válka.

Jeden z našich sousedů měl německou vychovatelku a ta kdykoli Němci zvítězili vyvěsila německou vlajku. Odpovídaly jsme jak jsme mohly, ale zrovna tehdy Dohoda nebyla vítězem. Nižší třídy stály pevně za Dohodou. Číšník v hotelu se pořád těšil že Španělsko vstoupí na straně Dohody do války. Byl přesvědčen že španělská armáda by znamenala velkou pomoc protože vydrží déle pochodovat a přitom méně jíst než kterákoli jiná armáda na světě. Pokojská v hotelu měla velký zájem o mé pletení pro vojáky. Říkala, madame ovšem plete velice pomalu, jako všechny dámy. Ale budu-li plést po léta, řekla jsem optimisticky, nenaučím se plést rychle, ne tak rychle jak vy, ale přece rychle? Ne, řekla pevně, dámy pletou pomalu. Je však pravda že jsem se naučila plést velice rychle a mohu dokonce zároveň číst i rychle plést.

Žily jsme si příjemně, hodně jsme se procházely, jedly jsme výjimečně dobře a naše bretaňská služka nás dobře bavila.

Byla vlastenka a kolem klobouku nosila vždycky tříbarevnou stuhu. Jednou přišla domů velice rozrušená. Potkala se zrovna s jinou francouzskou služkou a ta jí řekla, představ si, Marie zrovna dostala zprávu že se jí utopil bratr a měl civilní pohřeb. Jak je to možné, ptala jsem se také velice vzrušená. No, nebyl ještě odveden, řekla Jeanne. Byla to velká pocta mít bratra který měl za války civilní pohřeb. Rozhodně to bylo vzácné. Jeanne byla spokojená se španělskými novinami říkala že jí nedělá žádné potíže je číst, všechna důležitá slova že tam jsou francouzsky.

Jeanne vyprávěla nekonečné příběhy z francouzského vesnického života a Gertruda Steinová ji mohla dlouho poslouchat a pak najednou je už nemohla slyšet vůbec.

Život na Mallorce byl příjemný až do té doby než začal útok na Verdun. Pak jsme začali být všichni velice nešťastni. Snažili jsme se navzájem utěšovat, ale bylo to těžké. Jeden Francouz, rytec který byl ochrnutý a přesto se pokoušel každých pár měsíců přemluvit francouzského konzula aby jej odvedl do armády, říkával nám, nesmíte se trápit jestli dobudou Verdun, tím se ještě nedostali do Francie, pro Němce je to jen morální vítězství. Ale byli jsme všichni zoufale nešťastni. Byla jsem tak důvěřivá a teď jsem měla strašný pocit že mně válka přerostla přes hlavu.

V palmském přístavu byla německá loď Fangturm která rozvážela před válkou špendlíky a jehly po všech středomořských přístavech a pravděpodobně i dál, protože to byl velikánský parník. Při vypuknutí války uvízl v Palmě a odtud se už nemohl dostat. Většina důstojníků a námořníků se dostala do Barcelony ale ta velká loď zůstala v přístavě. Zdála se velmi zanedbaná a zrezivělá a kotvila zrovna pod našimi okny. Když začal útok na Verdun začali najednou Fangturm natírat. Představte si naše pocity. Byli jsme všichni velice nešťastni a tohle bylo zoufalé. Říkaly jsme to francouzskému konzulovi a on nám a bylo to strašné.

Den ze dne byly zprávy horší a celá jedna strana Fangturmu byla natřena a potom natírat přestali. Dověděli se to dříve než my. Verdun se nepodařilo dobýt. Verdun byl zachráněn. Němci se vzdali naděje že ho dobudou.

Potom už nikdo z nás nechtěl dál zůstat na Mallorce, všichni jsme chtěli domů. Cook a Gertruda Steinová tehdy mluvili pořád jen o automobilech. Nikdo z nich nikdy vůz neřídil ale oba se začali o to velice zajímat. Cook se začal také zamýšlet čím se bude živit až se vrátí do Paříže. Jeho skrovný příjem stačil na Mallorku ale v Paříži by s ním dlouho nevydržel. Myslel že by mohl být vozkou na dodávkových vozech Félixe Potina, říkal že má koneckonců koně raději než automobily. Ale do Paříže se vrátil, a když jsme se tam my dostaly, jely jsme delší cestou přes Madrid, řídil taxi. Později se stal zkušebním šoférem u Renaulta a vzpomínám si jak to bylo vzrušující když nám popisoval, jak mu vítr šlehá do tváří když dosáhne osmdesáti kilometrů za hodinu. Později vstoupil do amerického vojska.

Vracely jsme se tedy domů přes Madrid. Tam jsme zažily podivnou věc. Šly jsme k americkému konzulovi aby nám ověřil pasy. Byl to velký tlustý povadlý muž a měl za tajemníka Filipínce. Podíval se na naše pasy, změřil je, zvážil je, podíval se na ně vzhůru nohama a nakonec řekl že se domnívá že jsou v pořádku, ale jak že to může vědět. Potom se ptal toho Filipínce, co si myslí on. Filipínec se přikláněl k tomu, že konzul to nemůže vědět. Povím vám co udělat, řekl lichotivě, zajděte za francouzským konzulem protože jedete do Francie a bydlíte v Paříži a když francouzský konzul řekne že jsou v pořádku, pak to náš konzul podepíše. Konzul moudře pokyvoval.

Zuřily jsme. Byla to trapná situace že francouzský konzul a ne americký měl rozhodnout zda americké pasy jsou v pořádku. Ale nic nezbývalo než jít za francouzským konzulem.

Když na nás přišla řada, příslušný muž vzal naše pasy, prohlédl je a řekl Gertrudě Steinové, kdy jste byla naposled ve Španělsku? Myšlení se jí zastavilo, nikdy si nemůže na nic vzpomenout když se jí někdo najedou optá, a tak řekla že si nevzpomíná ale že to bylo snad tehdy a tehdy. Řekl že ne, a uvedl jiný rok. Řekla že má asi pravdu. Potom postupně udal všechna data jejích různých návštěv ve Španělsku a skončil s návštěvou kdy byla ještě studentka a byla ve Španělsku se svým bratrem zrovna po španělské válce. Já nad tím žasla když jsem to poslouchala ale Gertruda Steinová a tajemník se úplně zabrali do určování přesných dat. Nakonec jí řekl, víte byl jsem mnoho let v oddělení akreditivů v madridské pobočce banky Crédit Lyonnais a mám velice dobrou paměť a pamatuji si vás, samozřejmě si vás velice dobře pamatuji. Všichni jsme měli velkou radost. Podepsal pasy a řekl nám abychom šly zpátky k našemu konzulovi a řekly mu aby je podepsal taky.

Byly jsme tehdy na našeho konzula dopáleny ale teď si myslím zda to nebyla dohoda mezi oběma úřady že americký konzul nepodepíše žádný pas ke vstupu do Francie dokud francouzský konzul nerozhodne zda jeho majitel je či není žádoucí.

Vrátily jsme se a Paříž byla úplně změněná. Nebyla už pochmurná. Nebyla už prázdná. Tentokrát jsme se neusadily, rozhodly jsme se že půjdeme do války. Jednou jsme šly po ulici des Pyramides a byla tam fordka kterou řídila americká dívka a na voze stálo Americký fond pro francouzské raněné. To je to, co chceme dělat, řekla jsem. Ty budeš řídit vůz, řekla jsem Gertrudě Steinové, a já budu dělat to ostatní. Přešly jsme ulici a promluvily s americkou dívkou a pak jsme měly rozhovor s paní Lathropovou, vedoucí této organizace. Byla nadšená, byla vždycky nadšená a řekla, opatřte si vůz. Ale kde? ptaly jsme se. Z Ameriky, řekla. Ale jak? řekly jsme. Požádejte o něj někoho, řekla a Gertruda Steinová tedy požádala o něj svého bratrance a za několik měsíců tu fordka byla. Zatím ji Cook naučil řídit své taxi.

Jak jsem řekla, byla to jiná Paříž. Všechno bylo jiné a všichni byli veselí.

Zatímco jsme byly pryč zemřela Eva a Picasso teď bydlel v malém domku na Montrougi. Vyšly jsme si ho navštívit. Měl na posteli nádhernou růžovou hedvábnou vyšívanou přikrývku. Odkud to máš Pablo? ptala se Gertruda Steinová. Ach ça, řekl Picasso s velkým uspokojením, to jedna dáma. Dala mu ji dobře známá chilská dáma ze společnosti. Byl to úplný zázrak. Picasso byl plný radosti. Chodil stále k nám, někdy s Paquerette, dívkou která byla velice hezká, jindy s Irenou, velice milou ženou která přišla z hor a chtěla mít volnost. Přivedl Erika Satieho a kněžnu de Polignac a Blaise Cendrarse.

Bylo to velké potěšení znát Erika Satieho. Byl z Normandie a měl tento kraj velice rád. Z Normandie pochází Marie Laurencinová a stejně Braque. Když jednou po válce byli u nás Satie a Marie Laurencinová na obědě, byli velmi nadšeni tím že jsou Normanďané. Erik Satie měl rád jídlo a víno a o obojím toho hodně věděl. Měly jsme tehdy nějakou velice dobrou eau de vie, dal nám ji manžel služebné Mildred Aldrichové a Erik Satie pomalu znalecky upíjel ze své skleničky a vyprávěl nám přitom příběhy ze svého kraje z dob kdy byl mlád. Erik Satie byl u nás několikrát ale jenom jednou se rozhovořil o hudbě. Říkal že vždycky byl toho názoru že moderní francouzská hudba není v ničem poplatná modernímu Německu a že je rád že se to teď uznává obecně. Že co prorazil Debussy francouzští hudebníci šli buď za ním nebo si našli svou vlastní francouzskou cestu.

Vyprávěl kouzelné příběhy, obvykle z Normandie, měl hravý vtip, který byl často velice kousavý. Byl okouzlujícím hostem. Virgil Thomson, když jsme se s ním o mnoho let později poprvé sešly v jeho malém pokojíku blízko nádraží Saint-Lazare, nám zahrál celého Satieho Sokrata. Tehdy se stala Gertruda Steinová skutečnou obdivovatelkou Satieho.

Ellen La Mottová a Emily Chadbournová neodjely do Srbska a byly stále v Paříži. Ellen La Mottová, jež bývala ošetřovatelkou v Nemocnici Johnse Hopkinse, chtěla dělat ošetřovatelku blízko fronty. Bála se stále výstřelů ale chtěla být pouhou ošetřovatelkou a setkala se s Mary Bordenovou-Turnerovou která vedla nemocnici na frontě a Ellen La Mottová pak několik měsíců ošetřovala na frontě. Potom odjela s Emily Chadbournovou do Číny a pak se postavily do čela protiopiové kampani.

Mary Bordenová-Turnerová byla a chtěla být spisovatelkou. Byla velice nadšena dílem Gertrudy Steinové a všecko co z jejího díla vyšlo a svazky Flauberta vozila při svých cestách na frontu a zpátky pořád s sebou. Pronajala si dům blízko Bois který byl vytápěn a za té zimy kdy my ostatní neměli uhlí bylo velice příjemné jít k ní na večeři a ohřát se. Měly jsme rády Turnera. Byl kapitánem v britské armádě a dělal velice úspěšně protišpionážní službu. Oženil se sice s Marií Bordenovou ale v milionáře neměl důvěru. Zval vždy na Štědrý den ženy a děti z vesnice ve které byl s vojskem ubytován a vždycky říkal, že po válce bude britským výběrčím cla v Düsseldorfu nebo že se vystěhuje do Kanady a že bude žít prostě. Své ženě říkával, ty nejsi milionářka, alespoň ne opravdová. Bral na milionářství britské měřítko. Mary Bordenová byla pravá Chicaganka. Gertruda Steinová vždycky říká že Chicagané spotřebují tolik sil na to jak se zbavit Chicaga že často je pak nesnadné poznat co vlastně jsou. Musí ztratit chicagskou výslovnost a aby toho dosáhli dělají spoustu věcí. Někteří snižují hlas, někteří jej zvyšují, někteří se učí anglickému přízvuku, někteří dokonce získávají německý, někteří protahují, někteří mluví velice vysokým napjatým hlasem, a někteří to dělají jako Číňani a Španělé a nepohnou rty. Mary Bordenová byla pravá Chicaganka a Gertruda Steinová se o ní a o Chicago velice zajímala.

Celou tu dobu jsme čekaly na naši fordku která byla na cestě a pak jsme čekaly až na ni namontují karoserii. Čekaly jsme velmi dlouho. Tehdy napsala Gertruda Steinová hodně malých válečných básní, některé z nich byly pak otištěny ve svazku Užitečné poznání který obsahoval jen americké náměty.

Mnoho novin pobouřených vydáním Útlých pupenů začalo napodobovat práce Gertrudy Steinové a tropilo si z nich legraci. Life začal na pokračování tisknout to co nazýval podle Gertrudy Steinové.

Gertruda Steinová náhle jednoho dne napsala Massonovi, který byl tehdy hlavním redaktorem Lifu, že opravdová Gertruda Steinová je jak to zdůraznil Henry McBride v každém směru vtipnější než její nápodoby, neřkuli mnohem zajímavější, a proč tedy netisknou originál. Ke svému údivu dostala od Massona velice hezký dopis, psal že to rád udělá. A stalo se. Otiskli dvě věci které jim poslala, jednu o Wilsonovi a jednu delší věc o válečné činnosti ve Francii. Pan Masson měl víc odvahy než většina ostatních.

Tu zimu byla v Paříži krutá zima a nebylo uhlí. Nakonec jsme ho neměly ani trochu. Zavřely jsme velký pokoj a zůstaly jsme v malém, ale nakonec jsme neměly uhlí už ani trochu. Těm co uhlí neměli stát je dával ale nám se zdálo že nemáme právo poslat služebnou na ně do fronty. Jednou odpoledne byla nám krutá zima, vyšly jsme ven a na rohu byl strážník a s ním stál policejní seržant. Gertruda Steinová šla k nim. Podívejte se, řekla jim, co máme dělat, bydlím v pavilóně v ulici de Fleurus a bydlím tam už mnoho let. Víme, řekli přikyvujíce, známe vás madame velice dobře. Dobře, řekla, nemám uhlí ani tolik abychom zatopily v jednom malém pokoji. Nechci poslat služku aby dostala uhlí zadarmo, to se mi nezdá správné. Musíte mi poradit, řekla, co mám dělat. Strážník se podíval na seržanta a seržant pokývl. Dobrá, řekli.

Šly jsme domů. Večer se objevil ten strážník v civilních šatech s dvěma pytli uhlí. Vděčně jsme je přijaly a na nic se neptaly. Strážník, byl to statný Bretonec, se stal úplně náš. Všechno nám udělal, uklidil nám dům, vyčistil komíny, udělal co nám viděl na očích a když za temných nocí přiletěly zepelíny bylo příjemné vědět že je někde venku.

Občas byly zepelínové poplachy, ale zvykly jsme si na ně jako na všecko. Když byly při večeři pokračovaly jsme v jídle, a když byly v noci Gertruda Steinová mě nebudila, řekla že když spím mohu zůstat kde jsem, protože když spím že mne stejně nestačí vzbudit ani ta siréna kterou dávali poplach.

Naše malá fordka byla téměř připravena. Říkaly jsme jí později Tetička, bylo to po tetě Gertrudy Steinové Paulině která se vždycky chovala obdivuhodně když se něco přihodilo a chovala se většinou výtečně jen se jí muselo vhodně zalichotit.

Jednoho dne přišel Picasso a o rameno se mu opíral štíhlý elegantní mladík. To je Jean, oznámil Pablo, Jean Cocteau a odjíždíme do Itálie.

Picasso byl vzrušený pomyšlením že bude dělat výpravu pro ruský balet, hudba bude od Satieho a libreto od Jeana Cocteaua. Kdekdo byl na frontě, život na Montparnassu nebyl příliš radostný, Montrouge nebyl ani s oddanou služebnou nijak veselý a on potřeboval také změnu. Velice ožil při pomyšlení že pojede do Říma. Řekli jsme si všichni sbohem a šli jsme každý svou cestou.

Malá fordka byla připravena. Gertruda Steinová se naučila řídit francouzský vůz a všichni říkali že je to totéž. Já jsem nikdy neřídila žádný vůz ale ukázalo se že to totéž není. Když byl vůz připraven, jely jsme si pro něj za Paříž a Gertruda Steinová jej zajížděla. Samozřejmě první co se stalo bylo že jí vůz zůstal stát na kolejích mezi dvěma tramvajemi. Všichni vystoupili a zatlačili nás z kolejí. Druhý den jsme vyjely abychom viděly co to bude dělat a dostaly jsme se až na Champs Elysées a tam nám vůz zase zůstal stát. Lidi nás zatlačili k chodníku a tam se pokoušeli zjistit co se stalo. Gertruda Steinová natáčela, všichni okolo natáčeli, a nic. Nakonec jeden starý šofér řekl, nemáte benzín. Řekly jsme sebevědomě, ale máme, alespoň galon, ale on že se podívá a samozřejmě nebyl tam žádný. Lidi potom zastavili celé procesí vojenských nákladních aut která jela po Champs Elysées. Všichni zůstali stát a pár jich přineslo ohromnou nádržku benzínu a pokoušeli se jej nalít do naší malé fordky. Samozřejmě to nešlo. Nakonec jsem sehnala taxi a jela jsem do obchodu v naší čtvrti kde prodávali košťata a benzín a kde mě znali a vrátila jsem se s plechovkou benzínu takže jsme se nakonec dostaly na Alcazar d’Été, kde bylo vedení Amerického fondu pro francouzské raněné.

Paní Lathropová čekala na vůz který by ji odvezl na Montmartre. Ihned jsem jí nabídla náš vůz a vyšla jsem ven a řekla jsem to Gertrudě Steinové. Citovala mi Edwina Dodge. Jednou řekl malý chlapec Mabel Dodgeové že by rád letěl z terasy na zahradu. Udělej to, řekla Mabel. Je to snadné, být spartánskou matkou, řekl Edwin Dodge.

Paní Lathropová však přišla a vůz odejel. Musím se přiznat že jsem byla strašně nervózní dokud se nevrátily, ale vrátily se.

Měly jsme poradu s paní Lathropovou a ta nás poslala do Perpignanu, do kraje kde je spousta nemocnic které žádná americká organizace nikdy ani nenavštívila. Vyjely jsme. Nikdy jsme nebyly vozem dále z Paříže než ve Fontainebleau a bylo to velice vzrušující.

Zažily jsme několik dobrodružství, uvízly jsme ve sněhu a byla jsem jista že jsme na špatné cestě a že se máme vrátit. Špatná nebo dobrá, řekla Gertruda Steinová, jedem dál. Nedovedla moc úspěšně couvat s vozem a opravdu ani dnes, kdy dovede dojet s jakýmkoli vozem kamkoli, stále nedovede dobře couvat. Jediné ostré rozhovory které jsme kdy vedly o tom jak řídí vůz byly na námět couvání.

Na tomto výletě na jih jsme získaly našeho prvního vojenského kmotřence. Začaly jsme tehdy tím že jsme svezly každého vojáka a dělaly jsme to po celou válku. Jezdily jsme ve dne a jezdily jsme v noci a po velice opuštěných částech Francie a vždycky jsme zastavily a svezly každého vojáka a vždycky jsme měly s těmi vojáky jen nejpříjemnější zkušenosti. A někteří z nich byli jak jsme často zjistily hezky ostří hoši. Gertruda Steinová jednou řekla vojákovi který pro ni něco udělal, oni pro ni vždycky všecko udělali ať to byl voják nebo šofér či kterýkoli člověk kdekoli, nikdy si neudělala nic sama, ani nevyměnila pneumatiku, nenatočila vůz ani jej neopravila. Gertruda Steinová řekla tomu vojákovi, vy jste tellement gentil, velice milý a laskavý. Madame, řekl docela prostě, všichni vojáci jsou milí a laskaví.

Tato schopnost Gertrudy Steinové, že si každého získala a všichni pro ni všechno udělali, byla pro ostatní řidičky organizace hádankou. Paní Lathropová která si řídila svůj vůz říkala že nikdy pro ni nic takového nikdo neudělal. Nebyli to jen vojáci, na náměstí Vendôme vystoupil šofér ze soukromého vozu a natočil Gertrudě Steinové starou fordku. Gertruda Steinová říkala že ostatní řidičky vypadají že všechno dovedou že samozřejmě nikoho nenapadne aby něco pro ně udělal. Ale pokud jde o ni, ona nic takového nedovede, má přitom dobrou náladu, je demokratická, každý člověk je pro ni stejně dobrý a ví co od koho potřebuje. Budete-li taky taková, říká, každý pro vás taky všechno udělá. Důležité je, zdůrazňuje, že musíte v sobě mít hluboko jako nejhlubší věc pocit rovnosti. Potom každý pro vás všecko udělá.

Nebylo to daleko od Saulieu kde jsme svezly našeho prvního vojenského kmotřence. Byl to řezník z malé vesničky nedaleko Saulieu. Že jsme svezly zrovna jeho, to byl dobrý příklad demokracie francouzské armády. Po silnici kráčeli tři. Zastavily jsme a řekly že můžeme vzít jednoho na stupátko. Všichni tři šli domů na dovolenou, šli domů na vesnici z blízkého velkého města. Jeden z nich byl poručík, jeden byl četař a jeden byl prostý voják. Poděkovali nám a poručík se pak optal těch dvou jak mají daleko. Každý řekl jak má daleko a pak řekli a jak vy pane poručíku máte daleko. Pověděl jim to. Pak všichni souhlasili že daleko nejdelší cestu má ten voják a že má největší právo na svezení. Zasalutoval četařovi a poručíkovi a nastoupil.

Jak jsem řekla, byl to náš první vojenský kmotřenec. Měly jsme jich potom hodně a byl to pro nás celý podnik když jsme si je všechny měly udržet. Povinností vojenské kmotry bylo pokaždé když dostala dopis odepsat a posílat asi tak jednou za deset dní balíček s dárky nebo s lahůdkami. Měli rádi balíčky ale dopisy měli dokonce ještě raději. A odpovídali tak rychle. Zdálo se mi že ještě než jsem napsala dopis už tu byla odpověď. A potom si musel člověk pamatovat všechny jejich rodinné historie a jednou jsem udělala hroznou věc, zaměnila jsem dopisy a poslala jsem vojákovi o jehož ženě jsem všechno věděla a jehož matka byla mrtvá dopis aby ode mne pozdravoval matku, a tomu který měl matku aby pozdravoval ženu. Poslali zarmoucené odpovědi. Oba vysvětlovali že jsem se mýlila a já jsem viděla jak je můj omyl hluboce ranil.

Nejmilejší kmotřenec jakého jsme kdy měly, byl ten kterého jsme přijaly v Nîmes. Jednou když jsme byly ve městě ztratila jsem peněženku. Nevšimla jsem si toho až jsme se vrátily do hotelu a pak mne to dost mrzelo protože v ní bylo hodně peněz. Večeřely jsme a číšník řekl že někdo chce s námi mluvit. Vyšly jsme ven a tam stál nějaký muž a držel v ruce tu peněženku. Řekl že ji našel na ulici a že jak skončil práci šel do hotelu aby nám ji vrátil. V peněžence byla moje navštívenka a považoval za samozřejmé že cizinec bude v hotelu, mimoto jsme tehdy byly v Nîmes velice dobře známé. Nabídla jsem mu samozřejmě z toho co bylo v peněžence značnou odměnu, ale on řekl ne. Řekl však že mě požádá o laskavost. Uprchli od Marny a jeho syn Abel kterému bylo sedmnáct vstoupil zrovna dobrovolně do armády a byl teď posádkou v Nîmes. Mohla bych se stát jeho kmotrou? Řekla jsem že bych mohla, a požádala jsem ho aby vyřídil svému synovi ať mě přijde navštívit první večer který bude mít volný. Příští večer přišel ten nejmladší, nejmilejší, nejmenší voják, jakého si dovedete představit. Byl to Abel.

Abel si nás velice získal. Vzpomínám si pořád na jeho první dopis z fronty. Psal že opravdu není ničím na frontě příliš překvapen, že je to přesně tak jak mu to popisovali a jak si to představoval, jenom že tam nejsou stoly takže člověk musí psát na kolenou.

Když jsme příště Abela viděly, měl červené šňůry, jeho pluk byl totiž vyznamenán Čestnou legií a my byly na našeho kmotřence velice pyšné. Když jsme později po příměří přijely s francouzskou armádou do Alsaska, pozvaly jsme Abela aby s námi zůstal několik dní a byl pyšný když vylezl na vršek štrasburské katedrály.

Když jsme se nakonec vrátily do Paříže Abel za námi přijel a zůstal u nás týden. Provedly jsme ho aby všechno viděl a na konci prvního dne řekl slavnostně, myslím že to všechno stojí za to že se za to bojovalo. Večer ho však Paříž děsila a vždycky jsme musely někoho najít kdo by s ním šel. Na frontě neměl strach ale v Paříži ano.

O něco později psal že se jeho rodina odstěhovala do jiného departementu a dal mi svou novou adresu. Nějakým nedopatřením však dopis s tou adresou mu nedošel a tak jsme ho ztratily.

Nakonec jsme tedy přijely do Perpignanu a začaly navštěvovat nemocnice a rozdávat zásoby a posílat lístky vedoucím když jsme myslely že v nemocnicích potřebují víc než máme. Zpočátku to bylo trochu nesnadné, ale brzo jsme dělaly velice dobře všechno co jsme měly dělat. Rozdaly jsme také spousty dárkových balíčků a to rozdávání nám přinášelo neustálou radost, bylo to jako by pořád byl ježíšek. Dostaly jsme vždycky povolení od přednosty nemocnice že můžem rozdávat balíčky rovnou vojákům což bylo samo o sobě velká radost, ale také jsme přitom mohly dostat vojáky k tomu že napsali hned lístky s poděkováním a my jsme jich odesílaly hromady paní Lathropové která je posílala do Ameriky lidem kteří ty dárkové balíčky zaslali. A tak měli radost všichni.

Pak tu byla otázka benzínu. Francouzská vláda dala příkaz aby Americký fond pro francouzské raněné měl přednost při koupi benzínu. Ale benzín ke koupi nebyl. Francouzská armáda ho měla hodně a byla ochotna nám jej dát ale nemohla jej prodat, a my jsme měly právo jej koupit ale nikoli dostávat jej zadarmo. Bylo vždy nutné promluvit s velícím důstojníkem zásobovacího oddělení.

Gertruda Steinová byla naprosto ochotna jet s vozem kamkoli, natočit vůz pokaždé když nebylo nikoho kdo by to udělal, opravit vůz a musím říct že byla v tom všem výborná, i když nebyla ochotna rozebrat celý motor a zase ho dát dohromady aby neztratila v tom cvik jak jsem to na ní na počátku chtěla, dokonce byla odhodlána ráno vstávat, ale rozhodně odmítala vstoupit do nějakého úřadu a mít rozhovor s nějakým úředníkem. Já jsem byla oficiálně delegátkou a ona byla oficiálně řidičkou, ale za majorem jsem musela jít já.

Byl to okouzlující člověk. Záležitost se velice táhla, poslal mě sem a poslal mě tam ale konečně bylo všecko v pořádku. Celou tu dobu mi samozřejmě říkal mademoiselle Stein protože jméno Gertrudy Steinové bylo na všech papírech které jsem mu ukázala, řidičkou byla ona. Mademoiselle Stein, řekl, má žena by se s vámi ráda seznámila a požádala mě abych vás pozval k nám na večeři. Nevěděla jsem si rady. Zaváhala jsem. Ale já nejsem mademoiselle Stein, řekla jsem. Téměř vyskočil ze židle. Co, křičel, vy nejste mademoiselle Stein? Kdo tedy jste? Musím připomenout že byla válka a Perpignan leží téměř na španělských hranicích. Tak já vás seznámím s mademoiselle Stein. Kde je mademoiselle Stein? řekl. Je dole v automobilu, řekla jsem chabě. Co to všechno má znamenat? řekl. Víte mademoiselle Stein je řidičkou, řekla jsem, a já jsem delegátkou a mademoiselle Stein nemá trpělivost nechce vejít do žádného úřadu a čekat tam a rozmlouvat s lidmi a vysvětlovat, tak já to dělám za ni a ona zatím sedí ve voze. Ale co byste udělala, řekl přísně, kdybych vás byl požádal abyste něco podepsala. Pověděla bych vám to, řekla jsem, jako vám to povídám teď. Pojďme tedy dolů, řekl, ať uvidím tu mademoiselle Stein.

Sešli jsme dolů, Gertruda Steinová seděla za volantem v malé fordce a on šel k ní. Ihned se spřátelili, on opakoval své pozvání a šly jsme na večeři. Měly jsme se dobře. Madame Dubois pocházela z Bordeaux, ze země jídla a vína. A jaké to bylo jídlo a nade všecko ta polévka. Stále mi zůstává měřítkem pro všechny ostatní polévky na světě. Někdy se jí některá přiblíží, velice málo jich se jí vyrovná, ale žádná ji nepřekonala.

Perpignan není daleko od Rivesaltes a Rivesaltes je rodiště Joffrovo. Byla tam malá nemocnice a my jsme jí daly na počest Papa Joffra mimořádný příděl. Máme také vyfotografovanou naši malou fordku s červeným křížem a značkou Amerického fondu pro francouzské raněné a s námi před domem v malé ulici kde se Joffre narodil a daly jsme tu fotografii vytisknout jako pohlednici a poslaly paní Lathropové. Ta je poslala do Ameriky kde se pak prodávaly ve prospěch Fondu. Zatím vstoupily Spojené státy do války a někdo nám poslal balíček stuhy potištěné hvězdami a pruhy a my jsme ji rozstříhaly a rozdávaly vojákům a oni měli radost a my také.

To mi připomíná jednoho francouzského venkovana. Jednou později v Nîmes jely jsme na venkov a byl s námi americký nosič raněných. Ten hoch se šel podívat na nějaký vodopád, já jsem šla navštívit nemocnici a Gertruda Steinová zůstala ve voze. Když jsem se vrátila vyprávěla mi že se u ní zastavil starý sedlák a ptal se jí jakou to nosí ten mladík uniformu. To je uniforma americké armády, vašeho nového spojence, řekla pyšně. Ó, řekl starý sedlák. A potom rozvážně řekl, ptám se sám sebe co dohromady dokážeme, je me demande je me demande qu’est-ce que nous ferons ensemble.

Naše práce v Perpignanu skončila a odjely jsme do Paříže. Na cestě se vozu něco stalo. Snad bylo v Perpignanu příliš horko i pro fordku. Perpignan je pod úrovní moře blízko Středozemního moře a je tam horko. Gertruda Steinová která vždycky chtěla horko a ještě větší horko, nikdy po této zkušenosti už nehorovala pro horko. Říkala, jsem jako lívanec, žár nahoře a žár dole a ještě mám natáčet vůz. Nevím jak často se zapřísahala, dám to do šrotu, nic jiného se s tím nedá dělat, dám to do šrotu. Povzbuzovala jsem ji a protestovala až motor zase naskočil.

V souvislosti s tím si paní Lathropová udělala vtip na Gertrudu Steinovou. Po válce nás francouzská vláda obě vyznamenala, dostaly jsme Reconnaissance française. Když dostanete vyznamenání dají vám k tomu přípis v němž se říká proč vám je dali. Výčet naší statečnosti byl u nás obou tentýž až na to že v mém případě říkali že moje oddanost byla sans relâche, neúnavná, a v jejím případě tam to sans relâche vynechali.

Jak jsem řekla, na zpáteční cestě do Paříže se s vozem něco stalo ale Gertrudě Steinové se podařilo s pomocí starého tuláka který nám v kritické chvíli zatlačil, dostat vůz do Nevers kde jsme potkaly první část americké armády. Byl to oddíl ubytovacích důstojníků a námořníci, první kontingent který přibyl do Francie. Tam jsme poprvé slyšely to čemu Gertruda Steinová říká smutná píseň námořníků a v níž se vypráví jak všichni ostatní se v americké armádě občas vzbouřili, jenom námořníci nikdy.

Hned jak jsme přijely do Nevers, uviděly jsme Tarna MacGrewa, Kaliforňana a Pařížana, kterého jsme sice znaly velice málo ale byl v uniformě a požádaly jsme jej o pomoc. Řekly jsme mu své potíže. Dobře, řekl, dejte vůz do garáže v hotelu a zítra jej dá některý voják do pořádku. Udělaly jsme to.

Ten večer jsme strávily na pozvání pana Grewse v Ymce a viděly jsme poprvé za mnoho let Američany, pravé Američany, takové kteří by samozřejmě sami nikdy nebyli do Evropy přijeli. Byla to docela vzrušující zkušenost. Gertruda Steinová samozřejmě s nimi se všemi mluvila, chtěla vědět, z jakého státu a z jakého města pocházejí, co dělají, kolik komu je a jak se tu komu líbí. Mluvila s francouzskými dívkami které tu byly s americkými chlapci a ty francouzské dívky jí vyprávěly co si myslí o amerických chlapcích a američtí chlapci jí vyprávěli všechno co si myslí o francouzských dívkách.

Příští den strávila v garáži s Kalifornií a Iowou jak nazvala dva vojáky kteří byli pověřeni aby dali její vůz do pořádku. Měla stejnou radost jako oni když najednou bylo odněkud slyšet strašný zvuk, vždycky klidně řekli to zas francouzský šofér přehazuje rychlost. Gertruda Steinová, Iowa a Kalifornie nalezli v sobě takové zalíbení že jen s lítostí přiznávám že vůz nedělal zvláště velkou dobrotu když jsme pak vyjely z Nevers, ale do Paříže jsme se přesto dostaly.

Tehdy Gertrudě Steinové napadlo napsat dějiny Spojených států které by se skládaly z kapitol o tom jak se Iowa liší od Kansasu a Kansas liší od Nebrasky a tak dále. Kousek z toho napsala a je to otištěno v knize Užitečné vědění.

Nezůstaly jsme v Paříži příliš dlouho. Jakmile byl vůz v pořádku odjely jsme do Nîmes, měly jsme navštívit tři departementy, Gard, Bouches-du-Rhône a Vaucluse.

Přijely jsme do Nîmes a zařídily jsme se tam velice pohodlně. Navštívily jsme vojenského šéflékaře v městě, doktora Farbra, a s pomocí velké laskavosti jeho i jeho ženy byly jsme brzo v Nîmes jako doma, ale než jsme tam začaly svou práci doktor Farbre nás požádal o laskavost. V Nîmes nezůstaly sanitky. V tamější vojenské nemocnici ležel lékárník který byl v armádě kapitánem a byl na smrt nemocen a chtěl zemřít doma. Jeho žena byla u něho a bude u něho sedět a neměly jsme tedy žádnou odpovědnost než ho odvézt domů. Samozřejmě že jsme řekly že to uděláme a také jsme to udělaly.

Byla to dlouhá krušná cesta do hor a než jsme se vrátily dávno bylo tma. Byly jsme ještě dost daleko od Nîmes když jsme najednou na cestě uviděly dvě postavy. Světla staré fordky toho mnoho na cestě neosvětlila a po straně cesty vůbec nic, tak jsme ani nerozeznaly kdo to je. Přesto jsme zastavily jako vždycky když nás někdo žádal abychom jej svezly. Nějaký muž, zřejmě to byl důstojník, řekl, vypověděl mi vůz a musím se dostat zpátky do Nîmes. Dobře, řekly jsme, vlezte si oba dozadu, je tam matrace a udělejte si tam pohodlí. Jely jsme dál do Nîmes. Když jsme přijely do města zavolala jsem malým okénkem, kde chcete vystoupit? Kam jedete? odpověděl hlas. K hotelu Luxemburg, řekla jsem. To se mi hodí, odpověděl hlas. Přijely jsme před hotel Luxemburg a zastavily jsme. Tady bylo plno světla. Slyšely jsme vzadu šramot a potom se objevil před námi jakýsi drobný muž, velice pyšný, s generálskou čapkou a dubovými listy a s medailí Čestné legie na krku. Rád bych vám poděkoval, řekl, ale dřív se vás musím optat kdo jste. Jsme delegátky Amerického fondu pro francouzské raněné, odpověděla jsem vesele, a toho času působíme v Nîmes. A já jsem tady velícím generálem, řekl na to přísně, a jak vidím podle vašeho vozu máte francouzské vojenské číslo a měly jste se mně ihned hlásit. Já jsem nevěděla, řekla jsem, velice lituju. Je to v pořádku, řekl rázně, kdybyste někdy něco chtěly nebo potřebovaly přihlaste se.

Přihlásily jsme se velice brzo protože samozřejmě tu byl věčný problém benzínu a on byl laskavost sama a všechno pro nás zařídil.

Ten drobný generál a jeho žena pocházeli ze severní Francie a ztratili svůj domov a mluvili o sobě jako o utečencích. Když později tlustá berta začala pálit na Paříž a jedna střela zasáhla Lucemburskou zahradu velice blízko ulice de Fleurus, přiznám se že jsem se rozplakala a říkala nechci být ubohým utečencem. Mnohým z nich jsme pomohly. Gertruda Steinová řekla, rodina generála Frontiera jsou utečenci a nejsou ubozí. Jsou ubožejší než bych kdy chtěla být, řekla jsem trpce.

Brzo přijela do Nîmes americká armáda. Jednoho dne nás potkala paní Fabrová a říkala že její kuchařka viděla nějaké americké vojáky. Asi se mýlila, řekla jsem, byli to asi angličtí vojáci. Ne, odpověděla, ona je veliká vlastenka. Rozhodně však američtí vojáci přišli, pluk zásobovací služby.

Brzy jsme je všechny dobře poznaly a některé velmi dobře. Byl mezi nimi Duncan, hoch z Jihu, který měl takový jižní přízvuk že když se rozpovídal byla jsem ztracena. Gertrudě Steinové jejíž rodina pocházela z Baltimoru to nedělalo potíže, volali na sebe a smáli se a rozuměla jsem jen tolik že někdo někoho zabil jako kuře. Francouzi v Nîmes měli s ním stejné potíže jako já. Hodně dam v Nîmes mluvilo velice dobře anglicky. V Nîmes byly vždycky anglické vychovatelky a nîmeské dámy se vždycky pyšnily jak znají anglicky, ale jak říkaly nejenže nemohly rozumět těmto Američanům ale tito Američané nerozuměli jim když mluvily anglicky. Musela jsem přiznat že to bylo se mnou víceméně stejné.

Vojáci byli vesměs z Kentucky, z Jižní Karolíny a tak dále a všem jim bylo těžko rozumět.

Duncan byl báječný. Byl zásobovacím četařem tábora a když jsme začaly objevovat tu a tam ve francouzských nemocnicích americké vojáky, vždycky jsme vzaly s sebou Duncana aby dal těm americkým vojákům součásti uniformy o které přišli a bílý chléb. Chudák Duncan byl nešťastný z toho že nebyl na frontě. Narukoval už při výpravě do Mexika a teď byl v zadním voji a neměl naději že se odtamtud dostane, protože byl jedním z mála kteří rozuměli složitému systému vojenského účetnictví a jeho představení ho proto nechtěli pustit na frontu. Uteču, říkával rozhořčeně, ať puknou ale já uteču. Ale jak? říkaly jsme mu, bylo tu plno těch kdo bez dovolení opustili své pluky, tady na jihu jich bylo plno, často jsme je potkávaly a vždycky říkali, povězte nám není tu někde vojenská policie? Duncan nebyl na takový život dělaný. Chudák Duncan. Dva dny před příměřím nás přišel navštívit, byl opilý a roztrpčený. Obvykle býval střízlivý ale když se měl vrátit a objevit se před rodinou s tím že nikdy nebyl na frontě, to bylo na něho příliš. Seděl s námi v malém pokoji a v předním pokoji byli někteří z jeho představených a nedělalo by to dobře kdyby ho viděli v tomhle stavu a byl už čas aby se vrátil do tábora. V polospánku padl hlavou na stůl. Duncane, řekla Gertruda Steinová rázně. Prosím, řekl. Poslouchejte Duncane, řekla mu. Slečna Toklasová vstane, vy také vstanete a upřete jí oči přímo do týlu, rozumíte. Ano, řekl. Ona tedy půjde a vy půjdete za ní a nespustíte jí ani na okamžik oči z týlu dokud nebudete v mém voze. Ano, řekl. Stalo se a Gertruda Steinová ho zavezla do tábora.

Drahý Duncan. Byl tak vzrušený zprávami že Američané dostali čtyřicet vesnic u Saint-Mihielu. Musel jet s námi to odpoledne do Avignonu odevzdat nějaké balíky. Seděl rovně na stupátku a najednou upoutalo jeho pozornost nějaké stavení. Co to je? ptal se. Nějaká vesnice, řekla Gertruda Steinová. Za chvíli jsme přijeli zas k nějakým stavením. A co je tohle? ptal se. Nějaká vesnice. Zmlkl a díval se na krajinu jako by ji nikdy předtím nebyl viděl. Najednou řekl s hlubokým povzdechem, čtyřicet vesnic to není tolik.

Líbil se nám život s těmihle prostými pěšáky. Nechtěla bych vyprávět nic jiného než příběhy těch vojáků. S Francouzi se snášeli skvěle. Pracovali společně na opravách trati. Jediné co sužovalo Američany bylo že museli pracovat dlouho. Pracovali příliš soustředěně takže to nemohli tak dlouho vydržet. Nakonec se domluvilo že budou pracovat jak jsou zvyklí a Francouzi rovněž tak. Bylo mezi nimi hodně přátelského soupeření. Američtí chlapci říkali že to nemá smysl dělat tak dokonale práci která stejně hned zas vyletí do vzduchu. Francouzi říkali že nedovedou věci nedělat dokonale. Ale všichni se dohromady měli rádi.

Gertruda Steinová vždycky říkala že válka byla mnohem lepší nežli odejet do Ameriky. Tady jsme byly s Amerikou jako bychom s ní nikdy nemohly být kdybychom byly odjely do Ameriky. Každou chvíli se dostal nějaký americký voják do nemocnice v Nîmes a protože doktor Fabre věděl že Gertruda Steinová má lékařské vzdělání vždycky chtěl, aby za tím vojákem přišla. Jeden americký voják vypadl z vlaku. Nevěřil že ty malé francouzské vlaky by mohly jezdit rychle, ale ony jezdily dost rychle na to aby se zabil.

To byla hrozná chvíle. Hlavními truchlícími byly Gertruda Steinová se ženou prefekta, vládního představeného okresu, a se ženou generálovou. Duncan a ještě jiní zatroubili na vojenské trubky a všichni pronesli řeči. Protestantský pastor se ptal Gertrudy Steinové kdo zesnulý byl a jaké měl dobré vlastnosti a ona se na to zeptala vojáků. Bylo to těžké najít nějakou jeho dobrou vlastnost. Zřejmě to byl velice tvrdý muž. Ale to mi nemůžete říci o něm nic dobrého? řekla Gertruda Steinová zoufale. Nakonec Taylor který byl jedním z jeho přátel, řekl se slavnostním výrazem, řeknu vám to. Měl srdce velké jako necky.

Ráda bych věděla a často jsem na to myslela jestli některé z těch vojáků kteří tehdy tak dobře znali Gertrudu Steinovou napadlo, že je to ta Gertruda Steinová z novin.

Měly jsme mnoho práce. Bylo tam plno Američanů, hodně jich bylo v malých nemocnicích kolem stejně jako v plukovní v Nîmes a my jsme je musely všechny vyhledávat a být k nim laskavé, mimoto bylo v nemocnicích plno Francouzů a my jsme je musely navštěvovat protože proto jsme tu vlastně byly a později přišla španělská chřipka a Gertruda Steinová musela jezdit s jedním vojenským doktorem z Nîmes do všech vesnic na míle kolem a svážet do Nîmes nemocné vojáky a důstojníky kteří onemocněli když byli doma na dovolené.

V době těchto dlouhých vyjížděk začala Gertruda Steinová zase hodně psát. Krajina i nezvyklý život ji podněcovaly. Tehdy si oblíbila údolí Rhôny krajinu která ze všech krajin znamená pro ni nejvíc. Jsme stále tady v Biligninu v údolí Rhôny.

Napsala tehdy báseň Zběh která byla vytištěna téměř ihned ve Vanity Fair. Henry McBride vzbudil zájem o její dílo u Crowninshielda.

Jednou jsme byly v Avignonu a potkaly jsme tam Braqua. Braque měl ošklivé zranění na hlavě a přijel do Sorgues blízko Avignonu aby se zotavil. Tam ho také zastihl mobilizační rozkaz. Bylo to strašně milé vidět zase Braquovy. Picasso zrovna napsal Gertrudě Steinové že si bere une jeune fille, opravdovou mladou dámu, a poslal Gertrudě Steinové na památku svatby pěkný malý obrázek a fotografii portrétu jeho ženy.

Ten pěkný malý obrázek omaloval pro mne o mnoho let později na gobelínové plátno a já jsem to vyšila a tím začalo mé dělání gobelínů. Považovala jsem za nemožné chtít od něho aby mi namaloval něco na vyšívání, ale když jsem to pověděla Gertrudě Steinové řekla dobře já to zařídím. A tak když byl jednou u nás řekla mu, Pablo, Alice chce udělat gobelín z tohohle obrázku a já jsem slíbila že se na to přeptám. Podíval se na ni trochu svrchu a řekl, když už to má někdo nakreslit tak to nakreslím já. Dobře, řekla Gertruda Steinová a vytáhla kus gobelínového plátna, tak to nakreslete a on to nakreslil. A od té doby dělám gobelíny podle jeho nákresů, mají velký úspěch a jdou báječně ke starým židlím. Potáhla jsem tak dvě malé židle Louis Quinze. Je tak hodný že mi kreslí předlohy na vyšívací plátno a položí mi je barvami.

Braque nám také řekl že Apollinaire se rovněž oženil s opravdovou mladou dámou. Hodně dlouho jsme spolu povídali. Ale koneckonců bylo málo nového.

Čas plynul, měly jsme mnoho práce a pak přišlo příměří. Byly jsme první kdo donesl tu zprávu do mnoha malých vesniček. Pro francouzské vojáky v nemocnicích to znamenalo spíš úlevu než radost. Zdálo se že nemají pocit že to bude trvalý mír. Vzpomínám si na jednoho který když mu Gertruda Steinová řekla, tak máme mír, řekl, aspoň na dvacet let.

Příští ráno jsme dostaly telegram od paní Lathropové. Přijeďte hned potřebuju abyste jely s francouzskou armádou do Alsaska. Na cestě jsme se ani nezastavily. Urazily jsme to za den. Krátce nato jsme odjely do Alsaska. Na cestě jsme měly svou první a jedinou nehodu. Cesty byly strašné, bláto, vyjeté koleje, sníh, marast a všude francouzská armáda pochodující do Alsaska. Předjížděly jsme a dva koně táhnoucí armádní kuchyni vyrazili z řady a zasáhli naši fordku, ulomil se blatník i bedýnka s nářadím a co nejhoršího ošklivě se ohnul trojhran volantu. Vojáci sebrali naše nářadí a blatník ale nic nesvedli s ohnutým trojhranem. Jely jsme dál pořád po cestě plné bláta, do kopce a z kopce, a Gertruda Steinová držela pevně volant. Konečně asi po čtyřiceti kilometrech jsme viděly na cestě nějaké muže z americké ambulance. Kde nám dají do pořádku vůz? Kousek dál, odpověděli. Jely jsme kousek dál a tam jsme našly sklad výstroje pro americké ambulance. Blatník neměli ale mohli nám dát nový trojhran. Řekla jsem o našich potížích seržantovi, ten zabručel a řekl něco šeptem mechanikovi. Potom se k nám obrátil a drsně řekl, vylezte. Potom si ten mechanik sundal kabát a hodil jej přes chladič. Jak říká Gertruda Steinová, když to nějaký Američan udělá tak je vůz jeho.

Nikdy předtím jsme si neuvědomily k čemu jsou blatníky, ale než jsme dojely do Nancy tak jsme to věděly. Francouzská vojenská opravářská dílna nás vybavila novým blatníkem a bedničkou s nářadím a jely jsme dál.

Brzo jsme dojely na bojiště a k zákopovým liniím obou stran. Pro každého kdo neviděl jak to tehdy vypadalo je nemožné si o tom udělat představu. Nebylo to děsivé, bylo to podivné. Na zničené domy a dokonce na zničená města jsme byly zvyklé, ale tohle bylo něco jiného. To byla krajina. A nepatřila žádné zemi.

Vzpomínám si jak to jednou řekla francouzská ošetřovatelka a bylo to jediné co o frontě řekla, c’est un paysage passionant, je to krajina která vás uchvátí. A taková byla když jsme ji uviděly. Bylo to podivné. Byly tam kamufláže, vojenské baráky, všechno. Bylo vlhko a tma a bylo tam pár lidí, člověk nevěděl jestli jsou to Číňané nebo Evropané. Porouchal se nám převod u větráku. Nějaký štábní vůz se zastavil a opravil jej vlásenkou, tehdy jsme nosily ještě vlásenky.

Velice nás zajímalo jak nesmírně se kamufláže francouzské lišily od kamufláží německých a pak jsme jednou přišly na velice velice dovednou kamufláž a ta byla americká. Všichni měli tutéž představu ale protože to dělaly různé národnosti rozdíly byly nevyhnutelné. Rozvržení barev bylo jiné, kresba byla jiná, způsob umisťování byl jiný, objasnilo to celou teorii umění a jeho nevyhnutelnosti.

Nakonec jsme dojely do Štrasburku a pak jsme jely dál do Mulhouse. Tady jsme zůstaly až do samého května.

V Alsasku jsme neměly na starosti nemocnice nýbrž uprchlíky. V celém zpustošeném kraji se obyvatelstvo vracelo do svých zničených domovů a úkolem Amerického fondu pro raněné bylo dát každé rodině pár přikrývek, prádlo, dětské vlněné punčochy a dětské botičky. Říkalo se že to množství dětských botiček co nám posílali bylo z darů jež prý dostala paní Wilsonová která tehdy čekala malého Wilsona. Byla to spousta dětských botiček ale pro Alsasko to nebylo příliš mnoho.

Naším hlavním stanem byla sborovna jedné z velkých škol v Mulhouse. Němečtí učitelé zmizeli a přechodně tam vyučovali francouzští učitelé kteří byli náhodou ve vojsku. Ředitel naší školy byl zoufalý, ne z malé učenlivosti svých žáků ani z jejich malé touhy učit se francouzsky, ale z jejich šatů. Francouzské děti mají šaty vždycky v pořádku. Francouzské dítě není nikdy otrhané, i sirotci vychovávaní ve venkovských vesnicích mají šaty v pořádku, stejně jako jsou upravené všechny francouzské ženy, i chudé a staré. Nemusejí být vždycky čisté, ale šaty mají vždycky v pořádku. Z tohoto hlediska byly pestré hadry do kterých byly oblečeny i děti poměrně zámožných alsaských rodičů ubohé a pro francouzské učitele to bylo utrpení. Vypomohly jsme jim jak jsme mohly černými dětskými zástěrami ale ty jim příliš nepadly, mimoto jsme je musely nechávat pro uprchlíky.

Poznaly jsme Alsasko a Alsasany velice dobře a lidi nejrůznější. Byli udiveni samozřejmostí s jakou se o ně francouzské vojsko a francouzští vojáci starali. Nebyli na to u německé armády zvyklí. Na druhé straně francouzští vojáci byli vůči Alsasanům dosti nedůvěřiví, byli příliš dychtiví být Francouzi a přece to Francouzi nebyli. Nejsou upřímní, říkali francouzští vojáci. A je to pravda. Francouzi ať jsou jinak jacíkoli jsou upřímní. Jsou velice zdvořilí, jsou velice obratní, ale dříve nebo později vám vždycky řeknou pravdu. Alsasané nejsou obratní, nejsou zdvořilí a neřeknou vám nezbytně pravdu. Snad se to při obnoveném styku s Francouzi naučí.

Rozdělovaly jsme. Jezdily jsme po všech zpustošených vesnicích. Obvykle jsme požádaly faráře aby nám s rozdělováním pomohl. Jednomu faráři, který nám hodně poradil a s kterým jsme se stali dobrými přáteli, zůstal v jeho domě jen jeden velký pokoj. Bez zástěn a přepážek si udělal tři pokoje, v první třetině měl nábytek ze salónu, v druhé třetině nábytek z jídelny a v poslední třetině byla ložnice. Když jsme s ním obědvaly a byl to dobrý oběd a jeho alsaská vína byla výborná, přijal nás v salóně, pak se omluvil a zašel do ložnice aby si umyl ruce a pak nás velice formálně pozval abychom šly do jídelny. Bylo to jako na staromódním jevišti.

Rozdělovaly jsme, jezdily jsme kolem dokola ve sněhu, mluvily jsme s kdekým a kdekdo mluvil s námi a koncem května to všechno skončilo a my se rozhodly že odjedeme.

Jely jsme domů přes Mety, Verdun a Mildred Aldrichovou.

Znova jsme se vrátily do změněné Paříže. Neměly jsme chvíli odpočinku. Gertruda Steinová začala pracovat velice houževnatě, napsala tehdy Přízvuk v Alsasku a jiné politické hry, poslední co jsou v Zeměpise a hrách. Naše válečná činnost se za námi pořád ještě táhla, navštěvovaly jsme nemocnice a vojáky kteří v nich zůstali a o něž teď vůbec nikdo nedbal. Utratily jsme za války hodně ze svých peněz a teď jsme šetřily, služebnou dostat bylo těžké, skoro nemožné, ceny byly vysoké. Spokojily jsme se na chvíli s femme de ménage která chodila jen na několik hodin denně. Říkávala jsem že Gertruda Steinová je šofér a já kuchařka. Jezdívaly jsme časně ráno na trh nakupovat. Byl to zmatený čas.

Jessie Whiteheadová přijela s mírovou komisí jako sekretářka jedné delegace a samozřejmě jsme byly velice zvědavé na všechno o připravovaném míru. Tehdy také Gertruda Steinová popsala jednoho z mladíků v mírové komisi který řečnil jako někdo kdo ví všechno o válce ale byl tady teprve od vyhlášení příměří. Z Ameriky přijeli bratranci Gertrudy Steinové, kdekdo přijel a všichni byli nespokojeni a všichni pořád někam spěchali. Byl to uspěchaný a neklidný svět.

Gertruda Steinová a Picasso se rozhádali. Jeden ani druhý nikdy vlastně nevěděli proč. Nicméně se rok neviděli a pak se náhodou setkali ve společnosti u Adrienny Monnierové. Picasso jí řekl jak se vám vede a něco o tom aby jednou přišla. Ne nepřijdu odpověděla zamračeně. Picasso přišel ke mně a řekl Gertruda říká že nechce ke mně přijít myslí to vážně? Obávám se že když to říká tak si to myslí. Neviděli se další rok a zatím se narodil Picassovi chlapec a Max Jacob si stěžoval že ho nevzali za kmotra. Hned poté jsme byly někde v nějaké galerii a Picasso přišel a položil Gertrudě Steinové ruku na rameno a řekli hrome buďme zas přátelé. Ovšem řekla Gertruda Steinová a objali se. Kdy k vám mohu přijít, řekl Picasso, uvidíme, řekla Gertruda Steinová, obávám se že oba máme moc práce ale přijďte na večeři na konci týdne. Nesmysl, řekl Picasso, přijdeme na večeři zítra a přišli.

Paříž byla změněná. Guillaume Apollinaire byl mrtev. Vídaly jsme se s úžasnou spoustou lidí ale žádného z nich pokud si mohu vzpomenout jsme předtím nikdy neviděly. V Paříži bylo všude plno lidí. Jak poznamenal Clive Bell, prý bylo ve válce zabito strašně lidí ale mně se zdá že se jich náhle narodilo výjimečně mnoho.

Jak říkám, neměly jsme chvíli odpočinku a šetřily jsme a po celé dny a celé večery jsme se scházely s lidmi a nakonec byla přehlídka dohodových vojsk, průvod pod Vítězným obloukem.

Členové Amerického fondu pro francouzské raněné měli mít sedadla na lavicích které byly postaveny podél Champs Elysées, ale Pařížané docela právem namítali že tato sedadla jim budou překážet aby viděli přehlídku a tak Clemenceau je dal rychle odstranit. Měly jsme štěstí, okna pokoje Jessie Whiteheadové v hotelu kde bydlela vedla rovnou na Vítězný oblouk a pozvala nás abychom přišly dívat se z jejího pokoje na přehlídku. S radostí jsme přijaly. Byl to úžasný den.

Vstaly jsme za východu slunce protože později by nebylo možné projet autem napříč Paříží. Byl to jeden z posledních výletů naší Tetičky. Červený kříž byl tehdy na něm už zamalován ale dodávkový vůz to byl stále. Velice krátce nato odešel k svým předkům a nastoupila Godiva, dvousedadlový sportovní vůz, také malá fordka. Nazvaly jsme ji Godivou protože přišla nahá na svět a každý z našich přátel nám dal něco čím zakrýt její nahotu.

Byl to tedy prakticky jeden z posledních výletů naší Tetičky. Nechaly jsme ji blízko Seiny a šly jsme do hotelu. Kdekdo byl na ulici, muži, ženy, děti, vojáci, kněží, jeptišky, viděly jsme dvě jeptišky kterým pomáhali na strom odkud by mohly vidět. A my jsme měly obdivuhodné místo a viděly jsme dokonale.

Viděly jsme všechno, nejprve to bylo několik vysloužilců z Invalidovny na vozíčcích jejichž kola rukama sami otáčeli. Je to starý francouzský zvyk že na vojenské přehlídce vždycky první jedou vysloužilci z Invalidovny. Všichni pochodovali pod Vítězným obloukem. Gertruda Steinová si vzpomněla že když byla dítě a jezdívala na řetízkovém kolotoči které bývaly kolem Vítězného oblouku, vychovatelka jí říkala že od té doby co tam pochodovala německá armáda po roce 1870 nikdo nesmí pod Vítězným obloukem projít. A teď pod ním procházeli všichni ale žádní Němci.

Každý národ pochodoval jinak, někteří pomalu, někteří rychle, Francouzi nosí ze všech nejlépe vlajky, Pershing a jeho důstojník který nesl za ním vlajku zachovávali snad nejdokonalejší odstup. Gertruda Steinová popsala tuto scénu ve filmovém scénáři který tehdy napsala a který jsem vydala v Operách a hrách v edici Plain.

Nakonec to přece všechno skončilo. Chodily jsme nahoru a dolů po Elysejských polích a bylo po válce a odváželi hromady ukořistěných děl složených do dvou pyramid a byl mír.

7

Po válce

1919–1932

Jak se tak ohlížím na ty časy, stále jsme se tehdy stýkaly s mnoha lidmi.

Jen zmateně si ta první léta po válce upamatovávám a velice těžko se vžívám zpět a vzpomínám si co bylo dřív a co později. Jak jsem již řekla, Picasso když jednou s Gertrudou Steinovou mluvil o datech povídal, zapomínáte že když jsme byli mladí stalo se toho za jeden rok strašně moc. Když přehlížím bibliografii díla Gertrudy Steinové z těch poválečných let abych si osvěžila paměť, s údivem zjišťuji kolik se toho za jeden rok stalo. Snad jsme tehdy nebyly tak mladé ale bylo tehdy na světě mnoho mladých lidí a to vychází nastejno.

Stará tlupa zmizela. Matisse žil teď trvale v Nice a ačkoli rozhodně kdyby se byli s Gertrudou Steinovou setkali byli by naprosto dobrými přáteli, nesetkali se nikdy. S Picassem se tehdy Gertruda Steinová nevídala. S každým kdo je oba znal vždycky mluvili jeden o druhém s nejněžnějším přátelstvím, ale spolu se nesetkali. Guillaume Apollinaire byl mrtev. Občas jsme viděly Braqua a jeho ženu, on a Picasso se docela zahořkle rozešli. Vzpomínám si jak jednou večer přinesl Man Ray jednu svou fotografii Picassa a náhodou byl u nás Braque. Fotografie kolovala a když přišla k Braquovi podíval se na ni a řekl, toho pána bych měl znát, je dois connaître ce monsieur. Byla to tato doba a ještě dlouhá doba potom kterou Gertruda Steinová oslavila pod titulem O tom když už k člověku přátelé nechodí.

Juan Gris byl nemocný a bez odvahy. Byl velice nemocný a už nikdy nebyl opravdu zdráv. Strádání a ztráta odvahy udělaly své. Kahnweiler se vrátil do Paříže docela brzo po válce, ale všichni jeho staří přátelé byli až na Juana příliš úspěšní než aby ho potřebovali. Mildred Aldrichová měla úžasný úspěch se svým Vrškem na Marně, po svém způsobu královsky utratila všechno co královsky vydělala a teď ještě pořád utrácí a měla z toho radost, ačkoli to bylo pro ni teď trochu méně snadné. Jezdívaly jsme k ní asi jednou za měsíc, opravdu po celý zbytek jejího života jsme ji pravidelně navštěvovaly. I v době své největší slávy měla návštěvu Gertrudy Steinové raději než kteroukoli jinou. Mildred opravdu velice potěšilo že se Gertruda Steinová pokusila pohnout Atlantic Monthly aby něco od ní otiskl. Mildred vždycky měla pocit a říkala, že by vyhrála modrou stuhu kdyby Atlantic Monthly něco od ní otiskl, ale to se samozřejmě nikdy nestalo. Mildred strašně mrzívala ještě jiná věc. Jméno Gertrudy Steinové nebylo nikdy ve Who’s Who in Amerika. Ovšem než se dostalo do americké Who’s Who bylo v anglických autorských bibliografiích. Mildred to velice trápilo. Říkala mi, nemohu se podívat do Who’s Who in Amerika když tam vidím všechny ty bezvýznamné lidi a jméno Gertrudy Steinové tam není. A dodávala, vím že je to tak v pořádku ale přála bych si aby Gertruda přece nebyla tak stavěna mimo všecko. Chudák Mildred. A teď, zrovna tento rok, z důvodů které znají jen oni sami, Who’s Who přidal jméno Gertrudy Steinové. Není potřeba říkat že Atlantic Monthly s Gertrudou Steinovou dál nepočítá.

Příběh s Atlantic Monthly je dosti směšný.

Jak jsem řekla Gertruda Steinová poslala do Atlantic Monthly nějaké rukopisy bez naděje že je otisknou, ale kdyby je nějakým zázrakem přece otiskli byla by tím bývala potěšena a Mildred by byla měla skutečnou radost. Přišla odpověď od redakce, dlouhá odpověď s mnoha důvody. Gertruda Steinová si myslela že to psala některá redaktorka s bostonským vychováním a odpověděla tedy na ta odůvodnění podrobně slečně Ellen Sedgwickové. Dostala téměř ihned odpověď v které se vyvracely všechny její argumenty a zároveň se připouštělo že její věci nejsou nezajímavé ale že samozřejmě redakce nemůže otiskováním těchto rukopisů provokovat čtenáře Atlantic Monthly, ale že by bylo možné aby je někdo uvedl v té části časopisu který se jmenoval vzpomínám-li si dobře Klub přispěvatelů. Dopis končil tím že pisatelka není Ellen nýbrž Ellery Sedgwicková.

Gertrudu Steinovou samozřejmě potěšilo že to byla Ellery a ne Ellen a souhlasila že bude otištěna v Klubu přispěvatelů, ale samozřejmě texty se neobjevily ani v oné části zvané Klub přispěvatelů.

Po celou tu dobu jsme poznávaly nové lidi.

Někdo nám řekl, zapomněla jsem už kdo, že prý nějaká Američanka otevřela v naší čtvrti půjčovnu anglických knih. V těch dnech šetření jsme vypověděly Mudieho půjčovnu trochu nás zásobovala americká knihovna která tu byla, ale Gertruda Steinová chtěla knih víc. Pátraly jsme a objevily jsme Sylvii Beachovou. Sylvia Beachová byla velice nadšena Gertrudou Steinovou a obě se staly přítelkyněmi. Gertruda Steinová byla první roční předplatitelkou u Sylvie Beachové a Sylvia Beachová byla přiměřeně pyšná a vděčná. Její krámek byl v malé uličce blízko lékařské fakulty. Američané tam tehdy mnoho nechodili. Chodil tam autor knihy Beebie the Beebiest, chodila tam neteř Marcela Schwoba a několik zatoulaných irských básníků. Tehdy jsme Sylvii často vídaly, chodívala k nám a také s námi jezdívala ve starém voze na venkov. Seznámily jsme se s Adriennou Monnierovou a ta k nám přivedla Valéryho Larbauda a všichni se velice zajímali o Tři životy a Valéry Larbaud, jak jsme vyrozuměly, uvažoval o tom že by je přeložil. Tehdy se také objevil poprvé v Paříži Tristan Tzara. Jeho příchod rozrušil velice Adriennu Monnierovou. Picabia ho objevil za války ve Švýcarsku a stvořili spolu dohromady dadaismus a z dadaismu vznikl s mnohým zápasením a hádáním surrealismus.

Tzara k nám přišel, myslím že ho přivedl Picabia ale nejsem si tím zcela jista. Bylo pro mne vždycky těžko uvěřit historkám o jeho násilnostech a špatnostech, alespoň tehdy to bylo pro mne těžké protože Tzara když k nám přišel sedl si vedle mne k čajovému stolku a hovořil se mnou jako milý a ne příliš vzrušující bratranec.

Adrienna Monnierová chtěla aby se Sylvia přestěhovala do ulice de l’Odéon a Sylvia váhala, ale nakonec to udělala a od té doby jsme ji vlastně už moc často neviděly. Hned jak se Sylvia přestěhovala uspořádaly večírek, my jsme tam šly také a tam Gertruda Steinová poprvé objevila že má v Oxfordu mladého následovníka. Bylo tam několik mladých Oxforďanů, měli velkou radost že ji poznali a požádali ji o nějaké rukopisy které pak toho roku devatenáct set dvacet otiskli v Oxford Magazin.

Sylvia Beachová k nám občas přivedla skupiny lidí, byli to mladí spisovatelé a s nimi bývaly nějaké starší ženy. Tak k nám přišel tehdy i Ezra Pound, ne vlastně se to stalo jinak. Sylvia Beachová k nám později přestala chodit ale poslala lístek že do Paříže přijel Sherwood Anderson a že chce vidět Gertrudu Steinovou a jestli může přijít. Gertruda Steinová jí odpověděla že ji to bude velice těšit a tak přišel se svou ženou a hudebním kritikem Rosenfeldem.

Z nějakého důvodu jsem při tom nebyla, nejspíše v tom byly nějaké domácí komplikace, ale vím že když jsem se vrátila domů Gertruda Steinová byla dojata a měla takovou radost jako málokdy. Gertruda Steinová byla tehdy trochu zatrpklá, měla tolik nevydaných rukopisů a nebylo naděje že vyjdou nebo že se jí dostane vážného uznání. Sherwood Anderson přišel a docela prostě a přímo jak to má ve zvyku jí řekl co si myslí o jejím díle a co znamenalo pro jeho vlastní vývoj. To jí řekl a co bylo ještě cennější hned poté to napsal a otiskl. Gertruda Steinová a Sherwood Anderson byli vždycky nejlepšími přáteli, ale myslím že on si nikdy neuvědomil jak mnoho pro ni jeho návštěva znamenala. On také napsal potom úvod k Zeměpisu a hrám.

Tehdy jste potkávali každého všude. Jewettovi byli americká dvojice které patřil zámek z desátého století blízko Perpignanu. Setkaly jsme se s nimi za války a když pak přijeli do Paříže šly jsme je navštívit. Tam jsme poprvé potkaly Mana Raye a později Roberta Coatese, jak se tam jeden i druhý náhodou dostali nevím.

Když jsme přišly bylo v místnosti hodně lidí a Gertruda Steinová se brzo rozhovořila s malým člověkem který seděl v koutě. Když jsem odcházela domluvila s ním schůzku. Říkala že je to fotograf a zdá se zajímavý a připomněla mi že Jeanne Cooková, žena Williama Cooka, chtěla mít svou podobiznu aby ji mohla poslat Cookově rodině do Ameriky, šly jsme všechny tři do hotelu kde Man Ray bydlel. Byl to jeden z těch maličkých hotelů v ulici Delambre a Man Ray tam měl jeden z těch malých pokojů, ale nikdy jsem neviděla žádný prostor, dokonce ani lodní kabinu kde by bylo tolik věcí a tak obdivuhodně uspořádaných. Měl postel, měl tři velké fotografické přístroje, měl několik druhů lamp, stínidla na okno a v malém přístěnku všechno vyvolával. Ukázal nám obrázky Marcela Duchampa a mnoha jiných a zeptal se jestli by mohl přijít a udělat fotografie ateliéru a Gertrudy Steinové. Udělal je a vyfotografoval také několikrát mne a z výsledků jsme měly velkou radost. Občas dělal fotografie Gertrudy Steinové a vždycky ji okouzlil tím jak používal světla. Vždycky přichází domů velice rozradostněná. Jednou mu řekla že má své fotografie od něho raději než kterékoli jiné až na jednu momentku kterou jsem udělala nedávno já. Zdá se že to Mana Raye zamrzelo. Zanedlouho ji požádal aby přišla a seděla mu a tak k němu šla. Řekl jí, pohybujte se jak chcete, očima, hlavou, má to být jako aranžovaná fotografie ale musí to mít v sobě všechny vlastnosti momentky. Trvalo to velice dlouho, Gertruda Steinová se pohybovala jak si přál, a ve výsledku byly ty poslední fotografie které udělal výjimečně zajímavé.

Roberta Coatese jsme také potkaly v těch prvních dnech hned po válce u Jewettových. Vzpomínám si velice dobře na ten den. Byl to studený temný den a bylo to v hořením patře hotelu. Bylo tam hodně mladých mužů a Gertruda Steinová najednou řekla že zapomněla rozsvítit světla na voze a že nechce platit další pokutu, zrovna jsme dostaly pokutu že jsem zahoukala na strážníka aby nám ustoupil z cesty a ona zase dostala pokutu že jela kolem pošty špatným směrem. Dobře, řekl jeden zrzavý mladík a ihned byl dole a zase zpět. Světla jsou rozsvícena, oznámil. Jak jste poznal který vůz je můj? zeptala se ho Gertruda Steinová. Ale to poznám, řekl Coates. Vždycky jsme měly Coatese rády. Je to zvláštní, když chodíte po Paříži jak velice málo lidí které potkáváte znáte, ale zrzavého Coatese bez klobouku jsme potkaly často a na nejneočekávanějších místech. To byly zrovna časy avantgardního časopisu Broom, o němž vám budu velice brzo vyprávět a Coatesovo dílo Gertrudu Steinovou jakmile jí je ukázal hluboce zaujalo. Říkala že to je jediný mladý člověk který má osobitý rytmus, jeho slova znějí pro oči, a to u většiny lidí chybí. Líbila se nám také Coatesova adresa, Hotel City na ostrově, a všechno co dělal měly jsme rády.

Gertrudě Steinové se velice líbil náčrt který připravoval pro Guggenheimovo stipendium. Naneštěstí na ten náčrt, byl to kouzelný malý román který Gertruda Steinová velmi doporučovala, stipendium nedostal.

A jak jsem řekla, byl tu časopis Broom.

Před válkou jsme znaly jednoho mladého hocha, znaly jsme ho jen povrchně, jmenoval se Elmer Harden a studoval v Paříži hudbu. Za války jsme slyšely že ten Elmer Harden vstoupil do francouzské armády a byl těžce zraněn. Byl to dost překvapující příběh, Elmer Harden ošetřoval v americké nemocnici francouzské raněné a jeden z jeho pacientů, kapitán s dosti pohmožděnou paží, se vracel na frontu. Elmer Harden nemohl dále už jen ošetřovat. Řekl kapitánovi Peterovi, jdu s vámi. Ale to není možné, řekl kapitán Peter. Ale já jdu, řekl Elmer paličatě. Najali si taxi a jeli do ministerstva války a k jednomu dentistovi a nevím kam všude ještě, ale koncem týdne kapitán Peter byl zpátky na frontě a Elmer Harden sloužil v témže pluku jako prostý voják. Bojoval statečně a byl raněn. Po válce jsme ho zase potkaly a pak jsme ho potkávaly často. On a ty krásné květiny, které nám posílal, nás v té době hned po příměří velice těšily. Říkáme si vždycky že on a já budeme poslední lidé naší generace kteří budou vzpomínat na válku. Obávám se že jsme oba již pozapomněli. Ale přesto onehdy nám Elmer oznámil že vyhrál nad kapitánem Peterem, dosáhl totiž že kapitán Peter připustil, a kapitán Peter je Bretonec, že to byla pěkná válka. Až do té doby kdykoli řekl kapitánovi Peterovi že to byla pěkná válka, kapitán Peter neodpověděl, ale když tentokráte Elmer řekl že to byla pěkná válka, kapitán Peter řekl ano Elmere byla to pěkná válka.

Kate Bussová pocházela z téhož města jako Elmer, totiž z Medfordu ve státu Massachusetts. Byla v Paříži a přišla nás navštívit. Elmer ji myslím neuvedl ale přišla. Velice se zajímala o psaní Gertrudy Steinové a měla všechno co se dalo do té doby koupit. Přivedla k nám Kreymborga. Kreymborg přijel do Paříže s Haroldem Loebem aby začali vydávat Broom. Kreymborg a jeho žena k nám chodili často. Chtěl tisknout na pokračování Dlouhou veselou knihu kterou Gertruda Steinová napsala hned po knize Jak se utvářeli Američané. Harold Loeb s tím nechtěl samozřejmě souhlasit. Kreymborg s velkou chutí předčítával jednotlivé věty z této knihy. Gertrudu Steinovou a jeho vázalo k sobě ještě jedno pouto mimoto že se měli rádi, totiž že Grafton Press který vydal Tři životy v téže asi době vydal také jeho první knihu.

Kate Bussová k nám přivedla hodně lidí. Přivedla Djunu Barnesovou a Minu Layovou a ty chtěly přivést Jamese Joyce ale nepřivedly ho. Vídaly jsme rády Minu kterou jsme poznaly ve Florencii jako Minu Haweisovou. Mina přivedla Glenwaye Wescotta když byl poprvé v Evropě. Glenway na nás velice zapůsobil svým anglickým přízvukem. Hemingway nám to vysvětlil. Řekl že při přijetí na Chicagskou univerzitu každý napíše jaký přízvuk chce získat a když promujete tak jím mluvíte. Můžete získat přízvuk ze šestnáctého století nebo moderní, jak se vám líbí. Glenway nechal u nás stříbrné pouzdro na cigarety se svým monogramem, schovaly jsme mu je až zase přijel a pak jsme mu je daly.

Mina také přivedla Roberta McAlmona. McAlmon byl tehdy velice příjemný, velice dospělý a velice dobře vypadal. Mnohem později vydal knihu Jak se utvářeli Američané v nakladatelství Contact Press a pak se rozhádali. Ale taková je Paříž, až na to že se Gertruda Steinová a on vlastně už nikdy pak nespřátelili.

Kate Bussová přivedla Ernesta Walshe, byl tehdy velice mladý a velice vzrušený a ona měla o něho strach. Potkaly jsme ho později u Hemingwaye a potom v Belley, ale nikdy jsme ho opravdu dobře neznaly.

V domě Grace Lounsberyové jsme se setkaly s Ezrou Poundem, šel s námi domů na večeři a zůstal u nás a hovořil mezi jiným o japonských dřevorytech. Gertruda Steinová ho měla ráda ale nezdál se jí nijak zábavný. Říkala že to je vesnický vypravěč který je výtečný když jste na vesnici ale když tam nejste tak už ne. Ezra také mluvil o T. S. Eliotovi. Bylo to poprvé co vůbec někdo u nás mluvil o T. S. Brzo nato mluvil o T. S. každý. Mluvila o něm Kitty Bussová a mnohem později o něm mluvil Hemingway jako o Mistru. Značně později mluvila o něm lady Rothermerová a pozvala Gertrudu Steinovou na návštěvu aby se s ním setkala. Zakládali revui Criterion. Poznaly jsme se s lady Rothermerovou prostřednictvím Muriel Draperové kterou jsme zase po mnoha letech poprvé uviděly. Gertruda Steinová netoužila zvlášť po tom aby šla k lady Rothermerové a setkala se s T. S. Eliotem, ale všichni jsme naléhali že by měla jít a tak řekla váhavě ano. Neměla jsem pro tu příležitost večerní šaty a začala jsem si je šít. Zazvonil zvonek a přišla lady Rothermerová a T. S.

Eliot a Gertruda Steinová měli vážný rozhovor, většinou o tom, možno-li vsunovat adverbium mezi anglické to a infinitiv a o jiných gramatických solecismech a o tom proč jich Gertruda Steinová užívá. Nakonec lady Rothermerová a Eliot vstali a Eliot řekl že otiskne-li něco z Gertrudy Steinové v Criterionu měla by to být její nejposlednější věc. Odešli a Gertruda Steinová řekla, nenamáhej se s doděláváním těch šatů, teď už nikam nemusíme chodit, a začala psát portrét T. S. Eliota a nazvala to Patnáctý listopad, to byl totiž ten den a tak nemohlo být pochyb že je to její nejposlednější věc. Bylo to celé o tom že vlna je vlna a hedvábí je hedvábí nebo že vlna je vlněná a hedvábí je hedvábné. Poslala to T. S. Eliotovi a ten to přijal ale samozřejmě neotiskoval.

Potom začala dlouhá korespondence, nikoli mezi Gertrudou Steinovou a T. S. Eliotem ale mezi tajemnicí T. S. Eliota a mnou. Oslovovaly jsme jedna druhou pane, já jsem se podepsala A. B. Toklas a ona začátečními písmeny. Teprve značně později jsem zjistila že to byla tajemnice a ne tajemník. Nevím jestli ona kdy zjistila že ani já nejsem muž.

Přes všechnu tu korespondenci příspěvek nevycházel a Gertruda Steinová vyprávěla tu historku naschvál všem Angličanům kteří k ní chodili a tehdy zrovna ji navštěvovalo Angličanů hodně. Nakonec přišla z Criterionu zpráva, bylo právě časné jaro, nebude-li slečna Steinová nic namítat když její příspěvek vyjde v říjnovém čísle. Odpověděla že nic nemůže být vhodnějšího než Patnáctý listopad patnáctého října.

Ještě jednou nastalo dlouhé mlčení a pak přece přišla korektura článku. Byly jsme překvapeny ale vrátily jsme korekturu rychle. Zřejmě ji nějaký mladík poslal bez svolení protože zakrátko přišel omluvný dopis v němž stálo že to byl omyl a že příspěvek ještě nevyjde. To jsme také říkaly Angličanům kteří procházeli naším bytem a výsledek byl že to konečně vyšlo. Pak to bylo přetištěno v Povídkách z georgiánské doby. Gertrudu Steinovou potěšilo když se později dověděla že Eliot řekl v Cambridgi že dílo Gertrudy Steinové je velice krásné, ale ne pro nás.

Ale abychom se vrátili k Ezrovi. Ezra se vrátil a vrátil se s redaktorem nakladatelství Dial. Tentokrát to bylo horší než když šlo o japonské dřevoryty, bylo to mnohem vzrušenější. Ezra překvapen tou vzrušeností rozsedl oblíbené malé křeslo Gertrudy Steinové, to na kterém byl gobelín podle Picassovy kresby, a Gertruda Steinová zuřila. Nakonec Ezra a redaktor Dialu odešli, nikdo nebyl příliš potěšen. Gertruda Steinová nechtěla už Ezru vidět. Ezra nechápal dobře proč. Potkal jednou Gertrudu Steinovou blízko Lucemburské zahrady a řekl, ale já bych rád zas k vám přišel. Lituju, řekla Gertruda Steinová, ale slečnu Toklasovou bolí zub a mimoto musíme trhat divoké květiny. To všechno bylo doslova pravda jako všechna slova Gertrudy Steinové, ale Ezru to rozzlobilo a už nikdy jsme ho neviděly.

Za těch poválečných měsíců jsme šly jednou malou uličkou a uviděly člověka který se díval do výkladu a odstupoval od něho a zase k němu přistupoval a díval se do něho zleva a zprava a vůbec se choval divně. Lipchitzi, řekla Gertruda Steinová. Ano, řekl Lipchitz, kupuju plechového kohouta. Kde je? zeptaly jsme se. No tadyhle, řekl, a taky tam byl. Gertruda Steinová znala tehdy ještě Lipchitze velice málo, ale tato příhoda z nich udělala přátele a brzo ji požádal aby mu seděla modelem. Dokončil právě bystu Jeana Cocteaua a chtěl dělat ji. Nikdy jí nevadí sedět modelem, má ráda ten klid a ačkoli nemá ráda sochařství a Lipchitzovi to řekla přece mu začala sedět. Vzpomínám si že bylo velice horké jaro, v Lipchitzově ateliéru bylo hrozné vedro a strávili tam mnoho hodin.

Lipchitz je výtečný vypravěč a Gertruda Steinová zbožňuje u každého příběhu začátek, prostředek i konec, a Lipchitz dovedl doplnit několik chybějících částí několika příběhů.

A potom mluvili o umění, Gertrudě Steinové se dost líbil její portrét a stali se velice dobrými přáteli a sedění skončila.

Jednou jsme byly na druhé straně města na nějaké výstavě a někdo přišel ke Gertrudě Steinové a něco jí řekl. Utírala si čelo a řekla, to je vedro. Ten člověk řekl že je Lipchitzův přítel a ona odpověděla, tam bylo ale vedro. Lipchitz jí měl přinést nějaké fotografie té její hlavy ale nepřicházel, my jsme měly moc práce a Gertruda Steinová se často divila proč Lipchitz nepřichází. Někdo chtěl ty fotografie tak mu napsala aby je přinesl. Přišel. Řekla mu proč jste nepřišel dřív? Řekl že nepřišel dřív proto poněvadž mu řekl někdo jemuž to řekla ona že prý se nudila když mu seděla. Hrom do toho, řekla, poslyšte jsem docela dobře známá tím že říkám všecko o každém a o čemkoli, říkám všecko o každém, říkám všecko každému, říkám jim když se mi líbí a jak se mi líbí ale protože většinou říkám co si myslím to nejmenší co vy jako každý jiný může udělat je to, že vám postačí co vám říkám já sama. Zdálo se že ho to velice uspokojilo a mluvili spolu šťastně a vesele a řekli si à bientôt, na brzkou shledanou. Lipchitz odešel a neviděly jsme jej několik let.

Potom se najednou objevila Jane Heapová, chtěla vzít nějaké Lipchitzovy věci do Ameriky a chtěla aby Gertruda Steinová šla a vybrala je. Ale jak to mohu udělat, řekla Gertruda Steinová, když Lipchitz se zřejmě hněvá, nemám nejmenší ponětí proč nebo jak se to stalo ale hněvá se. Jane Heapová řekla že Lipchitz řekl že má Gertrudu Steinovou raději než kohokoli jiného a že ho velice rmoutí že ji nevídá. Mám ho velice ráda, řekla Gertruda Steinová. Samozřejmě s vámi půjdu. A šla. Oba se něžně objali a byli šťastni a její jediná odplata byla že při rozloučení řekla Lipchitzovi à très bientôt. A Lipchitz řekl, comme vous êtes méchante. Od té doby zůstali výbornými přáteli a Gertruda Steinová udělala Lipchitzův portrét, jeden ze svých nejpěknějších, ale nikdy nemluvili o tom jak spolu nemluvili, a jestli on ví co to podruhé zavinilo ona to neví.

Prostřednictvím Lipchitze se Gertruda Steinová setkala opět s Jeanem Cocteauem. Lipchitz řekl Gertrudě Steinové věc kterou nevěděla, totiž že Cocteau se ve svém Potomaku zmínil o Portrétu Mabel Dodgeové a citoval jej. Přirozeně ji to velice potěšilo, protože Cocteau byl první francouzský spisovatel který něco napsal o jejím díle. Setkali se jednou nebo dvakrát a vzniklo mezi nimi přátelství které spočívá v tom že si navzájem dosti často píší, mají se navzájem nesmírně rádi a mají mnoho společných mladých a starých přátel, ale nevídají se.

Tehdy také dělal sochu Gertrudy Steinové Jo Davidson. Všechno bylo u něho plné pohody, Jo byl vtipný a zábavný a Gertrudě Steinové se líbil. Nemohu si už vzpomenout kdo všechno se tam objevoval a kdo tam byl doopravdy a kdo z kamene, ale bylo jich mnoho. Byl tam mezi jinými Lincoln Steffens který je nějakým podivným způsobem ve spojitosti s počátkem našeho seznámení s Janet Scudderovou ale já si už pořádně nevzpomínám jak to vlastně bylo.

Vzpomínám si však velice dobře jak jsem poprvé slyšela hlas Janet Scudderové. Bylo to v tom dávném čase když jsem přišla poprvé do Paříže a měly jsme s mou přítelkyní malý byt v ulici Notre-Dame-des-Champs. Má přítelkyně nadšená že bude vidět jak budou jiní nadšeni koupila Matisse a zrovna ho pověsila na zeď. Mildred Aldrichová k nám přišla, bylo teplé jarní odpoledne a Mildred se vykláněla z okna. Najednou jsem slyšela jak volá, Janet, Janet, pojď nahoru. Co se děje? řekl velice milý zdlouhavý hlas. Přijď nahoru, jsou tu mé přítelkyně Harrieta a Alice, přijď nahoru a podívej se na jejich nový byt. Ó, řekl hlas. A potom Mildred řekla, a mají nového velkého Matisse. Pojď nahoru a podívej se naň. Nepůjdu, řekl hlas.

Když potom Matisse žil v Clamartu viděla Janet hodně Matissů. Byly s Gertrudou Steinovou vždycky přítelkyněmi alespoň dokud se nezačaly často vídat.

Jako doktorka Claribel Conová také Janet pořád tvrdí že ničemu z díla Gertrudy Steinové nerozumí, ale přitom je čte a vnímá a čte je nahlas s pochopením.

Jely jsme poprvé od války do údolí Rhôny a měla jet také Janet se svou přítelkyní v duplikátě Godivy. Velice brzo budu o tom vyprávět.

Během těch neklidných měsíců jsme se také pokoušely získat pro Mildred Aldrichovou Čestnou legii. Po válce dostalo hodně válečných pracovníků Řád čestné legie, ale byli to vesměs členové organizací a Mildred Aldrichová v žádné nebyla. Gertruda Steinová velice toužila aby jej Mildred Aldrichová dostala. V prvé řadě myslela že by jej měla dostat protože nikdo jiný neudělal tolik propagace pro Francii jako ona svými knihami které každý v Americe četl, a mimoto věděla že Mildred by z něho měla radost. A tak jsme začaly o něj usilovat. Nebylo to snadné protože přirozeně největší vliv měly organizace. Začaly jsme navštěvovat různé lidi. Nejdříve jsme získaly seznamy vynikajících Američanů a požádaly je o podpisy. Neodmítli, ale takový seznam sám o sobě sice pomáhá ale nezaručuje ještě výsledek. Velice nám byl nápomocný pan Jaccacci který velmi slečnu Aldrichovou obdivoval ale všichni lidé které znal mysleli především na sebe. Zainteresovaly jsme Americkou legii, alespoň dva plukovníky z ní, ale ti také měli jiná jména na která muselo dojít dříve. Navštívily jsme kdekoho a kdekoho jsme získaly a kdekdo sliboval ale nedělo se nic. Nakonec jsme navštívily jednoho senátora. Rád chtěl pomoci ale senátoři jsou příliš zaměstnaní a pak jednoho dne jsme se sešly se senátorovou sekretářkou. Gertruda Steinová odvezla senátorovu sekretářku domů v Godivě.

Jak se ukázalo senátorova sekretářka se pokoušela naučit se řídit vůz ale nevedlo se jí to. Nesmírně na ni zapůsobilo jak Gertruda Steinová se snadností a lhostejností šoféra z povolání projíždí pařížskou dopravou, a přitom je známou spisovatelkou. Slíbila že najde spis Mildred Aldrichové který pravděpodobně někde zapadl, a dokázala to. Krátce nato starosta vesnice kde Mildred bydlela ji vyzval k úřednímu jednání. Předložil jí listiny které měla podepsat kvůli té Čestné legii. Řekl jí, musíte si uvědomit, mademoiselle, že se s tím často začne ale samo od sebe se to neprovede. Musíte být připravena že z toho nic nebude. Mildred odpověděla klidně, monsieur le maîre, když mé přítelkyně s tím začaly tak se už postarají aby to dovedly do konce.

A to se taky stalo. Když jsme na naší cestě do Saint-Rémy přijely do Avignonu byl tam telegram že Mildred Aldrichová vyznamenání dostala. Měly jsme radost a Mildred Aldrichová až do dne své smrti nepřestala být na tuto poctu pyšná a radovat se z ní.

Za těch prvních neklidných roků po válce pracovala Gertruda Steinová hodně. Ne jako za starých časů, noc za nocí, ale kdekoli, mezi návštěvami, v autě když s ním čekala na ulici a já jsem byla na pochůzkách a když seděla modelem. Zvlášť ráda pracovala v těch dobách v autě když s ním stála v přeplněných ulicích.

Tehdy napsala jako žert prózu Hezčí než Melankta. Harold Loeb který tehdy sám redigoval Broom, řekl že by měl rád od ní něco, co by bylo tak hezké jako Melankta, její stará černošská povídka ve Třech životech.

Velice ji ovlivňovaly zvuky ulice a pohyby aut. Tehdy si také ráda vytvářela pro sebe větu jako jakousi ladičku a metronom a pak psala podle tohoto rytmu a v této melodii. Za nejúspěšnější z těch experimentů považovala Mildrediny Myšlenky které vyšly v American Caravan. Jinou takovou věcí bylo Rodiště Bonnesovo které vyšlo v Little Review. Tehdy také napsala Morální povídky z let 1920–1921, Americkou biografii a Sto vynikajících mužů, kde jak řekla vytvořila ze své představivosti sto mužů kteří byli všichni stejně muži a stejně vynikající. Ty dvě prózy později pojala do knihy Užitečné poznání.

Tehdy přibližně přijel nakrátko do Paříže znovu Harry Gibb. Velice toužil po tom aby Gertruda Steinová vydala knižně co po ta léta dělala. Ne malou knihu, říkával, ale velkou knihu, něco do čeho by se mohli zakousnout. Musíte to udělat, říkával. Ale teď co už John Lane nevydává, žádný nakladatel se na to ani nepodívá, řekla. Na tom nezáleží, řekl rozhodně Harry Gibb, podstata je v tom že se na to podívat musí a že vy musíte mít vydaných hodně věcí, pak se obrátil ke mně a řekl, Alice vy to dokážete. Věděla jsem že má pravdu a že se to dokázat musí. Ale jak?

Mluvila jsem o tom s Kate Bussovou a ta navrhla Four Seas Company která jí vydala malou knížku. Začala jsem korespondovat s panem Brownem, Bohumilým Brownem, jak jej Gertruda Steinová nazývala napodobujíc větu, kterou říkal William Cook, když se všechno dařilo obzvlášť špatně. Nakonec to bylo s Bohumilým domluveno a v červenci devatenáct set dvacet dva jsme odjely na jih.

Vyjely jsme v Godivě, sportovní fordce, a za námi jela Janet Scudderová v druhé Godivě a s ní paní Laneová. Jely do Grassu koupit dům, nakonec koupily dům blízko Aix-en-Provence. A my jsme jely do Saint-Rémy, navštívit v míru kraj který jsme si za války tak oblíbily.

Byly jsme jen sto kilometrů či tak nějak od Paříže když Janet Scudderová zatroubila, bylo to mezi námi smluvené znamení že máme zastavit a počkat na ni. Janet zastavila vůz vedle nás. Myslím, řekla důstojně, Gertruda Steinová ji vždycky nazývala pěšákem, vždycky říkala že jsou na světě jen dvě dokonale důstojné věci, pěšák a Janet Scudderová. Janet má také všechnu něžnost pěšáka, říkala vždycky Gertruda Steinová, všechny jeho hezké způsoby a všechnu jeho osamělost. Janet zastavila vůz vedle nás a řekla důstojně, myslím, že nejsem na správné cestě, je tu napsáno Paříž–Perpignan a já chci jet do Grasse.

Nedostaly jsme se však dále než do Lorne a tam jsme si najednou uvědomily, jak jsme unaveny. Opravdu jsme byly unaveny.

Říkaly jsme aby Janet Scudderová s paní Laneovou jely do Grasse, ale řekly že tu také zůstanou a tak jsme tam zůstaly všechny. Bylo to poprvé co jsme někde zůstaly od té doby co jsme byly na Mallorce, od roku 1916. Nakonec jsme jely pomalu dál do Saint-Rémy a ony jely dál do Grasse a pak se vrátily. Ptaly se nás co chceme dělat a my jsme odpověděly, nic jen budeme tady. A tak zase odjely a koupily usedlost v Aix-en-Provence.

Janet Scudderová měla jak Gertruda Steinová vždycky říkala pravou pionýrskou vášeň kupovat neužitečné nemovitosti. V každém městečku na cestě kde jsme se zastavily chtěla Janet najít usedlost která by podle ní mohla být na prodej, a Gertruda Steinová s ráznými protesty ji vždycky od toho odvedla. Chtěla koupit usedlost všude jen ne v Grasse kam ji jela koupit. Nakonec koupila dům a polnosti v Aix-en-Provence když předtím chtěla na Gertrudě Steinové aby se na to podívala a ta jí řekla aby to nekupovala a telegrafovala jí to a telefonovala jí aby to nedělala. Ale Janet to přece koupila jenže naštěstí se jí podařilo za rok se toho zbavit. Během toho roku jsme zůstaly klidně v Saint-Rémy.

Měly jsme v úmyslu tam zůstat jen měsíc nebo dva ale zůstaly jsme tam přes celou zimu. S výjimkou příležitostných vzájemných návštěv s Janet Scudderovou nestýkaly jsme se s nikým jen s domácími lidmi. Jezdily jsme do Avignonu nakupovat, jezdily jsme občas po kraji který jsme tak dobře znaly, ale většinou jsme se toulaly kolem Saint-Rémy, vylezly jsme na Alpilly, malé pahorky které Gertruda Steinová popisovala znovu a znovu v tom co té zimy psala, pozorovaly jsme ohromná stáda ovcí které hnali do hor a před kterými šli osli nesoucí láhve vody, sedaly jsme nad římskými památkami a jezdily jsme často do Les Baux. Hotel nebyl zvlášť pohodlný ale zůstaly jsme tam. Údolí Rhôny nás znovu připoutalo svým kouzlem.

Během té zimy Gertruda Steinová uvažovala o tom jak zacházet s mluvnicí, o básnických formách a o tom co by se dalo nazvat krajinnými hrami.

V té době napsala Vysvětlení které vyšlo v časopise transition roku devatenáct set dvacet sedm. Byl to její první pokus formulovat si v čem spočívají problémy jejího vyjadřování a jak se je pokouší řešit. Byl to její první pokus aby si jasně uvědomila co vlastně její psaní znamená a proč je jaké je. Později mnohem později napsala svá pojednání o gramatice, větách, odstavcích, slovníku a tak dále, která jsem otiskla v Plain Edition pod titulem Jak psát.

V Saint-Rémy a během této zimy napsala poezii, která tak velice ovlivnila mladší generaci. Její Veliká velká písmena zhudebnil Virgil Thomson. Poskytněte pomoc anebo Čtyři náboženství vyšly v Užitečném poznání. Tato hra ji vždycky zajímala, byl to první pokus který vedl pak k Operám a hrám, první pojetí krajiny jako hry. Napsala tehdy také Gratulaci Sherwoodu Andersonovi, vyšla také ve svazku Užitečné poznání, Indiánského hocha, který vyšel pak v časopise Reviewer (Carl Van Vechten poslal k nám Huntera Stagga mladého jižana který byl stejně poutavý jako jeho jméno), a Svaté v sedmi dějstvích, kterých pak používala při přednáškách v Oxfordu a Cambridgi jako příklad k objasnění svého díla, a Hovory se svatými v Saint-Rémy.

Pracovala tehdy pomalu, pečlivě a soustředěně a byla do toho velice zabrána.

Posléze jsme dostaly první výtisky Zeměpisu a her, zima skončila a vrátily jsme se do Paříže.

Tato dlouhá zima v Saint-Rémy skoncovala s válečným a poválečným spěchem. Přihodilo se toho pak ještě hodně, přátelství i nepřátelství a mnoho jiných věcí, ale nebyl už žádný spěch.

Gertruda Steinová vždycky říká že má jen dvě opravdové zábavy, obrazy a auta. Teď by snad mohla přidat ještě psy.

Ihned po válce ji zaujalo dílo jednoho mladého francouzského malíře, Fabra, který měl přirozený cit pro věci na stole a pro krajiny ale nikam to nedotáhl. Další malíř který ji zaujal byl André Masson. Masson byl tehdy pod vlivem Juana Grise o něhož měla Gertruda Steinová stálý a živý zájem. Zajímala se o Andrého Massona jako o malíře zvláště jako o malíře bělosti a zajímala se o jeho kompozici a o pohyblivou linii v jeho kompozicích. Masson se brzo dostal pod vliv surrealistů.

Surrealisté vulgarizují Picabiu stejně jako Delaunay a jeho následovníci a futuristé vulgarizovali Picassa. Picabia přišel na problém s kterým stále zápasí totiž že čára se má chvět jako hudební tón a že toto chvění by mělo být výsledkem tak jemného pochopení tvaru lidského těla a lidské tváře že by vzbudilo stejné chvění v čáře která je kreslí. Je to jeho způsob jak dosáhnout odtělesněného. Tato myšlenka, pojata matematicky, ovlivnila Marcela Duchampa a dala vznik jeho Aktu sestupujícímu ze schodů.

Picabia celý život zápasil o to aby zvládl a uskutečnil tuto koncepci. Gertruda Steinová myslí že se teď snad blíží rozřešení tohoto svého problému. Surrealisté jako všichni vulgarizátoři pokládají vnější za podstatné, a taky říkají že linie se má chvět a myslí si že tím už je bude inspirovat k vyššímu rozletu. Kdo chce vytvořit chvějící se čáru musí vědět že dosud vytvořena není a kdyby byla že by neexistovala sama ze sebe, že by vždy závisela na pocitu předmětu který by byl příčinou jejího chvění. To je rozdíl tvůrce a jeho epigonů.

Gertrudu Steinovou vždycky ovládala v jejím díle intelektuální vášeň pro přesnost v popisu vnitřní a vnější skutečnosti. Tímto soustředěním dosáhla zjednodušení a ve výsledku odstranila v poezii a próze citové asociace. Ví že ani krása, hudba, dekor ani žádný jiný důsledek emoce by neměly být důvodem emoce, že ani žádná událost by neměla být důvodem emoce ani by neměla být materiálem poezie a prózy. Ani emoce sama by neměla být důvodem poezie a prózy. Poezie i próza by měly spočívat v přesné reprodukci buď vnější nebo vnitřní skutečnosti.

Toto pojetí přesnosti sblížilo hodně ve vzájemném pochopení Gertrudu Steinovou a Juana Grise.

Juan Gris také chtěl přesnost ale u něho měla přesnost mystický základ. Protože byl mystik musel být přesný. Pro Gertrudu Steinovou to byla intelektuální nutnost, čirá vášeň přesnosti. Proto její dílo bylo často srovnáváno s dílem matematiků a jistý francouzský kritik je srovnával s dílem Bachovým.

Picasso, kterému příroda dala největší nadání, měl ve svých intelektuálních záměrech méně jasno. V tvůrčí činnosti jej ovládal španělský rituál a potom rituál černošský jak je vyjádřen v černošské plastice (která má podstatu arabskou jež je stejně podstatou i rituálu španělského) a později ruský rituál. Poněvadž v jeho díle daleko převládala tvůrčí činnost přetvořil tyto velké rituály ve svůj vlastní obraz.

Juan Gris byla jediná osoba kterou Picasso nesnášel. Podle toho vypadaly vztahy mezi nimi.

V těch dnech kdy se přátelství mezi Gertrudou Steinovou a Picassem stalo možno-li ještě důvěrnější než předtím (pro jeho malého chlapce, který se narodil čtvrtého února, ona se narodila třetího února, napsala k narozeninám knihu kde pro každý den roku byl jeden verš) v těch dnech Picassa rozladilo její důvěrné přátelství s Juanem Grisem. Jednou po výstavě Juanových obrazů v galerii Simon řekl jí rozhorleně, řekněte mi proč se zastáváte jeho díla, víte že se vám nelíbí. Neodpověděla mu.

Později když Juan zemřel a Gertruda Steinová byla tím sklíčena přišel k nám Picasso a strávil u nás celý den. Nevím o čem se mluvilo ale vím že Gertruda Steinová mu trpce řekla, vy nemáte práva truchlit, a on řekl, vy nemáte práva mi to říkat. Nikdy jste nepochopil jeho názory protože sám žádné nemáte, řekla rozhněvaně. Víte docela dobře že je mám, odpověděl.

Nejpůsobivější věc kterou Gertruda Steinová kdy napsala je Život a smrt Juana Grise. Vyšlo to v transition a později to bylo přeloženo do němčiny pro jeho posmrtnou výstavu v Berlíně.

Braqua Picasso snášel. Jednou řekl, když mluvil s Gertrudou Steinovou, Braque a James Joyce to jsou ti nepochopitelní kterým může každý rozumět. Les incompréhensibles que tout le monde peut comprendre.

První kdo se objevil když jsme se vrátily do Paříže byl Hemingway. Měl doporučující dopis od Sherwooda Andersona.

Vzpomínám si velice dobře na dojem který na mne toho odpoledne udělal. Bylo mu třiadvacet a vypadal neobyčejně dobře. Nebylo to dlouho potom co každému bylo šestadvacet. Přišla doba šestadvacetiletých. Na příští dva či tři roky všem mladým lidem bylo šestadvacet. Pro tuto dobu a místo byl to zřejmě správný věk. Jednomu nebo dvěma bylo méně než dvacet, například Georgi Lynesovi, ale s těmi se nepočítalo jak jim to Gertruda Steinová starostlivě vysvětlila. Kdyby byli mladými lidmi bylo by jim šestadvacet. Jedenadvacet a dvaadvacet bylo mladým lidem daleko daleko později.

Hemingwayovi bylo tedy třiadvacet, vypadal dost cize, s očima zaníceně se zajímajícíma spíše než zajímavýma. Seděl před Gertrudou Steinovou a poslouchal a díval se.

Potom se spolu hodně rozhovořili a hovořili pořád víc a víc a většinou jen spolu. Požádal ji aby k nim jeden večer přišla a podívala se co dělá. Hemingway měl a má výtečný instinkt jak najít byt na podivných ale pěkných místech a dobré femmes de ménages a dobré jídlo. Tento jeho první byt byl docela blízko u place du Tertre. Strávily jsme tam večer a Hemingway probral s Gertrudou Steinovou všechno co do té doby napsal. Začal román, s tím začít musel, a napsal krátké básně které potom otiskl McAlmon v Contract Edition. Gertrudě Steinové se líbily spíše ty básně, byly přímé, kiplingovské ale na románě viděla nedostatky. Je v něm hodně popisů, říkala, a ne zvlášť dobrých. Začněte znova a soustřeďte se, řekla.

Hemingway byl tehdy pařížským dopisovatelem kanadských novin. Musel tam zastávat to čemu říkal kanadské stanovisko.

Hodně s Gertrudou Steinovou chodívali a hovořili. Jednou mu řekla, podívejte se, říkáte že vy a vaše žena máte dohromady trochu peněz. Stačí to abyste se uživili budete-li žít skromně? Ano, řekl. Tak si to tak zařiďte, řekla. Budete-li dělat dál novinařinu nebudete nikdy vidět věci jak jsou, budete jen vidět slova a to nebude k ničemu, ovšem jestli chcete být spisovatelem. Hemingway řekl že docela jistě chce být spisovatelem. Odejel se ženou na výlet a zakrátko se vrátil sám. Přišel k nám asi v deset ráno a zdržel se u nás, zdržel se na oběd, zdržel se na odpoledne, zdržel se na večeři a zdržel se asi až do deseti večer a potom najednou oznámil že jeho žena je těhotná a potom řekl velice roztrpčeně a já, já jsem příliš mladý na otce. Utěšovaly jsme ho jak jsme mohly nejlépe a poslaly ho domů.

Když zase přišli Hemingway řekl že se rozhodl. Pojedou nazpět do Ameriky a on bude celý rok usilovně pracovat a s tím co vydělá a co mají se pak usadí nechá novinaření a stane se spisovatelem. Odjeli a přesně za rok se vrátili s novorozeným dítětem. Novinařina skončila.

Mysleli že první co musí udělat když se vrátili je dát dítě pokřtít. Chtěli za kmotry Gertrudu Steinovou a mne a za kmotra Hemingwayova anglického kamaráda z války. Byli jsme všichni v různých církvích a většina z nás jen matrikově takže bylo těžké rozhodnout v kostele které církve má být dítě pokřtěno. Všichni jsme strávili během zimy hodně času tím že jsme to rozbírali. Nakonec se rozhodlo že dítě bude pokřtěno v episkopální církvi a tak se stalo. Jak se to vyřídilo s tou rozmanitostí kmotrů to zrovna nevím, ale bylo pokřtěno v episkopální kapli.

Spisovatelé nebo malíři jsou jak je obecně známo kmotry nespolehlivými. Totiž je jisté že zanedlouho ta přátelství ochabnou. Znám několik takových případů, kmotři chudáčka Paulota Picassa zmizeli z dohledu a stejně je přirozené že už dávno žádná z nás našeho hemingwayovského kmotřence neviděla ani o něm neslyšela.

Avšak zpočátku jsme byly kmotry účinlivé, zvláště já. Vyšila jsem mu židličku a upletla veselý barevný obleček. Zatím kmotřencův otec pracoval velice vážně na tom aby se stal spisovatelem.

Gertruda Steinová nikdy nikomu nic v psaní neopravuje, drží se hlavních zásad, jak spisovatel vidí co hodlal vidět a jaký je vztah mezi tímto viděním a tím co z toho udělá. Trvá na tom, že když nevidí dokonale jeho slova jsou plochá, je to velice prosté, v tom se nelze mýlit. Tehdy Hemingway začal s těmi krátkými prózami které později vyšly ve svazku nazvaném V našem čase.

Jednoho dne přišel Hemingway velice vzrušený z jednání s Fordem Madoxem Fordem o revui Transatlantic. Ford Madox Ford začal vydávat Transatlantic před několika měsíci. S Fordem Madoxem Fordem jsme se seznámily mnoho let předtím, dokonce ještě před válkou, když byl ještě Fordem Madoxem Huefferem. Vzal si Violetu Huntovou a Violeta Huntová a Gertruda Steinová seděly vedle sebe u čaje a hodně spolu hovořily. Já jsem seděla vedle Forda Madoxe Hueffera a moc se mi líbil a líbily se mi jeho příběhy o Mistralovi a Tarasconovi a líbilo se mi jak ho v této zemi francouzských royalistů sledovali protože byl podoben bourbonskému pretendentovi. Nikdy jsem neviděla bourbonského pretendenta ale Ford mohl tehdy rozhodně být Bourbonem.

Doslechly jsme se že Ford je v Paříži ale nepodařilo se nám se s ním setkat. Gertruda Steinová viděla sice sešity Transatlanticu které ji zaujaly ale nic si dál o tom nemyslela.

Hemingway tehdy přišel velice vzrušený a řekl že Ford chce něco od Gertrudy Steinové pro příští číslo a on, Hemingway, že chce aby tam vycházelo na pokračování Jak se utvářeli Američané a že musí mít na začátek prvních padesát stránek. Toto pomyšlení Gertrudu Steinovou samozřejmě docela rozrušilo ale neměla jiný exemplář rukopisu než ten který jsme daly svázat. To nevadí, řekl Hemingway, já to opíšu. On a já jsme to opsali a vyšlo to v příštím čísle Transatlanticu. A tak byl poprvé vytištěn kus toho monumentálního díla které bylo počátkem opravdovým počátkem moderní literatury a byly jsme velice šťastny. Později když se vztahy mezi Hemingwayem a Gertrudou Steinovou zhoršily, vždycky vzpomínala s vděčností že koneckonců byl to Hemingway kdo první zařídil aby byl vytištěn kus z knihy Jak se utvářeli Američané. Vždycky říká, je to pravda, mám slabost pro Hemingwaye. Byl vlastně první z mladých lidí kteří zaklepali na mé dveře a on přiměl Forda aby otiskl první část z knihy Jak se utvářeli Američané.

Já sama jsem nikdy tomu docela nevěřila že to Hemingway udělal. Nikdy jsem se nedověděla jak to vlastně bylo, ale vždycky jsem si byla jista že za tím vším vězelo něco jiného. Tak to alespoň cítím.

Gertruda Steinová a Sherwood Anderson rádi si dělají legraci na téma Hemingway. Když byl Sherwood naposled v Paříži často o něm hovořili. Oni oba dva měli rozhodující vliv na Hemingwaye a oba byli na to trochu pyšní a trochu se za to své dílo styděli. Když Hemingway zamítl Sherwooda Andersona a celé jeho dílo, tak mu napsal tehdy dopis ve jménu americké literatury kterou on, Hemingway, spolu se svými současníky musí zachránit a řekl v něm Sherwoodovi co si on, Hemingway, myslí o Sherwoodově díle, a co si myslel nebylo v žádném směru lichotivé. Když Sherwood přišel do Paříže Hemingway byl přirozeně poděšený. Sherwood jako obvykle ne.

Jak říkám, Gertruda Steinová se s ním donekonečna bavila na to téma. Shodli se že Hemingway je zbabělec, a Gertruda Steinová tvrdila že je jako muži na pramicích které se plaví po Mississippi jak je popsal Mark Twain. Ale jaká by to byla kniha, shodli se oba, kdyby Hemingway napsal svůj skutečný příběh, ne ty co píše ale vyznání skutečného Ernesta Hemingwaye. Bylo by to pro jiné publikum než pro to které má Hemingway teď, ale bylo by to úžasné. A shodli se že oba mají pro Hemingwaye slabost protože je takový hodný žák. Je zkažený žák, protestovala jsem. Nechápete to, řekli oba, je to tak lichotivé mít žáka který to dělá po vás aniž tomu rozumí, jinými slovy učí se, a každý kdo se učí je oblíbený žák. Oba se shodují že je to jejich slabost. Gertruda Steinová ještě dodala, vidíte je jako Derain. Vzpomeňte si co řekl monsieur de Tuille když jsem nechápala proč má Derain takový úspěch, má jej proto že vypadá jako moderní a je cítit muzeem. A stejně je to s Hemingwayem, vypadá jako moderní a je cítit muzeem. Ale jaký by byl ten příběh skutečného Hemingwaye a ten co by sám vyprávěl, ale škoda on to nikdy neudělá. Koneckonců, jak si jednou sám šeptal, je tu úspěch, úspěch.

Ale abychom se vrátili k tomu jak to bylo.

Hemingway udělal všechno. Opsal rukopis a zkorigoval obtahy. Jak jsem již řekla, dělat korektury je jako oprašovat, poznáte hodnotu věci jak to nedokáže žádné čtení. Při korigování obtahů se Hemingway hodně naučil a co se naučil obdivoval. Napsal tehdy Gertrudě Steinové že ona svou knihou Jak se utvářeli Američané vytvořila dílo a on a všichni jeho druhové mohou už jen zasvětit život tomu, aby dosáhli, že vyjde.

Doufal, že to dokáže. Někdo, myslím že se jmenoval Sterne, řekl že by to mohl prosadit u jednoho nakladatele. Gertruda Steinová a Hemingway věřili že by to vskutku mohl dokázat, ale brzo Hemingway přinesl zprávu že se ten Sterne dostal do situace že to nemůže splnit. A tím to skončilo.

Mezitím a nějakou dobu před touto událostí přivedla k nám Mina Loyová McAlmona a ten k nám občas chodil a přivedl svou ženu a přivedl Williama Carlose Williamse. A nakonec chtěl vydat Jak se utvářeli Američané v Contact Edition a nakonec tu knihu vydal. K tomu ještě přijdu.

Zatím McAlmon vytiskl tři básně a deset povídek od Hemingwaye a William Bird vytiskl V naší době a Hemingway se stával známým. Seznámil se s Dos Passosem a Fitzgeraldem a Bromfieldem a Georgem Antheilem a s kdekým a Harold Loeb znova přijel do Paříže. Hemingway se stal spisovatelem. Díky Sherwoodovi trénoval také box a ode mne se doslechl o býčích zápasech. Měla jsem vždycky ráda španělské tance a španělské býčí zápasy a ráda jsem ukazovala fotografie zápasníků s býky a zápasů s býky. Také jsem ráda ukazovala fotografii kde jsem seděla s Gertrudou Steinovou v přední řadě a náhodou nás tam vyfotografovali. Tehdy Hemingway učil nějakého mladého chlapíka boxovat. Chlapec to neuměl, ale náhodou Hemingwaye knokautoval. Myslím že se to někdy stává. Ale rozhodně se tehdy Hemingway, ačkoli byl sportovcem, snadno unavil. Chůze z jeho bytu k nám ho vždy docela vyčerpala. Ale tehdy byl vyčerpán z války. I teď je křehký, jak to říká Helena o všech mužích. Nedávno řekl jeden jeho robustní přítel Gertrudě Steinové, Ernest je velice křehký, kdykoliv dělá nějaký sport vždycky si něco rozbije, ruku, nohu nebo hlavu.

Za svých mladých časů měl Hemingway rád všechny své současníky vyjma Cummingse. Obviňoval Cummingse že všechno okopíroval, ne ode všech ale od mnohých. Gertruda Steinová, na kterou velice zapůsobil jeho Ohromný pokoj, říkala že Cummings nekopíruje, že je přirozeným dědicem novoanglické tradice s její vyschlostí a neplodností ale také s jejím individualismem. V tom se neshodli. Neshodli se také v názoru na Sherwooda Andersona. Gertruda Steinová tvrdila že Sherwood Anderson používá geniálně věty aby sdělil přímou emoci, to že patří k velké americké tradici a že mimo Sherwooda není opravdu nikdo v Americe kdo by dovedl napsat větu jasnou a vznícenou. Hemingway tomu nevěřil, neměl rád Sherwoodův vkus. Vkus nemá co dělat s větami, tvrdila Gertruda Steinová. Dodala ještě že Fitzgerald je jediný z mladších spisovatelů který píše přirozené věty.

Gertruda Steinová a Fitzgerald mají k sobě velice zvláštní vztah. Na Gertrudu Steinovou velice zapůsobila Tato strana ráje. Přečtla tuto knihu když vyšla a dříve než poznala jiné mladé americké spisovatele. Říká o ní, že ona vskutku stvořila pro veřejnost novou generaci. Tento názor nikdy nezměnila. Domnívá se že to stejně platí o Velkém Gatsbym. Domnívá se že Fitzgerald bude stále čten až mnoho jeho oblíbených současníků bude už zapomenuto. Fitzgerald vždycky říká že si myslí že Gertruda Steinová to říká jen aby ho tím potrápila protože on si potom myslí že ona si to skutečně myslí, a dodává svým oblíbeným způsobem, a tohle je to nejkrutější co si mohla vymyslet. Přesto však je jim dobře když se potkají. A posledně co se potkali strávili příjemnou chvíli spolu a s Hemingwayem.

Pak tu byl McAlmon. McAlmon měl jednu vlastnost která působila na Gertrudu Steinovou, totiž přemíru, mohl psát stále, ale stěžovala si že píše hlouposti.

Byl tu také Glenway Wescott ale Glenway Wescott nezajímal nikdy Gertrudu Steinovou. Má v sobě nějaký sladký sirup ale ten neteče.

Tak tehdy začala Hemingwayova kariéra. Nějakou chvíli jsme ho vídaly méně a pak začal k nám zase chodit. Vyprávěl Gertrudě Steinové podrobně rozhovory kterých potom použil v knize Slunce také vychází a donekonečna mluvili o povaze Harolda Loeba. V té době připravoval Hemingway svazek povídek které chtěl nabídnout nakladatelům v Americe. Potom jsme ho načas nevídaly a najednou se jednou večer objevil se Shipmanem. Shipman byl zábavný chlapec který měl zdědit až bude plnoletý několik tisíc dolarů. Nebyl plnoletý. Chce koupit až bude plnoletý Transatlantic Review, řekl Hemingway. Chce podporovat až bude plnoletý surrealistickou revui, řekl André Masson. Chce koupit až bude plnoletý na venkově dům, řekla Josette Grisová. Když se však stal plnoletý zdá se že nikdo kdo jej znal nezvěděl co se svým dědictvím udělal. Hemingway jej k nám přivedl aby se promluvilo o koupi Transatlanticu a náhodou přinesl s sebou rukopis který chtěl poslat do Ameriky. Dal jej Gertrudě Steinové. Přidal ke svým povídkám malou povídku s úvahami a v těch řekl že Ohromný pokoj je největší kniha jakou kdy četl. Tehdy Gertruda Steinová mu řekla, Hemingwayi, postřehy nejsou literatura.

Potom jsme Hemingwaye nějakou dobu neviděly a pak zrovna když vyšlo Jak se utvářeli Američané jsme šly někoho navštívit, byl tam Hemingway, přišel za Gertrudou Steinovou a začal jí vysvětlovat proč nebude moci napsat o té knize referát. V tom okamžiku mu dopadla na rameno těžká ruka a Ford Madox Ford řekl, mladý muži přál bych si mluvit s Gertrudou Steinovou. Nato jí Ford řekl, rád bych vás požádal o dovolení abych vám směl věnovat svou novou knihu. Smím? Gertruda Steinová i já jsme měly velkou radost a dojalo nás to.

Nato se několik let Gertruda Steinová a Hemingway nesetkali. A pak jsme slyšely že je opět v Paříži a říká mnoha lidem jak velice si ji přeje vidět. Nepřiveď mi domů Hemingwaye, říkala jsem jí když šla na procházku. Samozřejmě jednoho dne ho přivedla.

Seděli a dlouho spolu hovořili. Nakonec jsem slyšela jak říká Hemingwayovi vy jste koneckonců devadesátiprocentní rotarián. Nemohla byste slevit na osmdesát? řekl. Ne, řekla s lítostí, nemohu. Koneckonců, jak ona vždycky říká, on míval a já mohu říci že dosud mívá okamžiky kdy je objektivní.

Potom se často setkávali. Gertruda Steinová vždycky říká že ho ráda vidí, že je podivuhodný. A kdyby jen dokázal vyprávět svůj vlastní příběh. Když s ním naposled mluvila tak jej obvinila, že zabil hodně svých soků a dostal je pod drn. Nikdy jsem opravdu nikoho nezabil, řekl Hemingway, jen jednoho člověka a to byl špatný člověk a zasloužil si to, ale zabil-li jsem ještě někoho jiného udělal jsem to nevědomky a nejsem tedy za to odpovědný.

Ford jednou řekl o Hemingwayovi, přijde a sedne si mi u nohou a chválí mě. Znervózňuje mne tím. Hemingway také jednou řekl, stahuju svůj plamének a je to malý plamének a stahuju jej ještě víc a ještě víc a pak je z toho najednou velký výbuch. Kdyby v mém díle nebylo nic než výbuchy vzrušovalo by tak, že by je nikdo nemohl snést.

Řeknu-li však cokoli, Gertruda Steinová vždycky říká ano vím to, ale Hemingway je má slabost.

Jednou odpoledne se objevila Jane Heapová. The Little Review otiskl Bonnesovo rodiště a Gratulaci Sherwoodu Andersenovi. Jane Heapová se posadila a začaly jsme hovořit. Zůstala na večeři a zůstala celý večer a za svítání ta malá fordka Godiva která celou noc svítila a čekala aby ji odvezla domů, stěží nastartovala. Gertruda Steinová měla a má Jane Heapovou velice ráda. Margareta Andersonová ji zajímala mnohem méně.

Bylo teď zase léto a tentokrát jsme jely na Côte d’Azur a přidaly se v Antibes k Picassovým. Tam jsem poprvé viděla Picassovu matku. Picasso se jí mimořádně podobá. Gertrudě Steinové a paní Picassové dělal rozhovor potíže protože nemluvily stejným jazykem, ale bavily se spolu dost. Mluvily o Picassovi jaký byl když jej Gertruda Steinová poprvé potkala. Byl tehdy pozoruhodně krásný, řekla Gertruda Steinová, zářil jako by okolo něho byl světelný kruh. Vám připadal krásný řekla paní Picassová, ale já vás mohu ujistit že to nebylo nic proti tomu jak vypadal když byl chlapec. Byl andělsky a ďábelsky krásný, nikdo se nemohl na něj vynadívat. A teď? řekl Picasso trochu rozmrzele. Ach teď, řekly společně, ach teď, kam se ta krása poděla. Ale jsi velice milý a jako syn naprosto dokonalý, dodala jeho matka. S tím se musel spokojit.

Tehdy Jean Cocteau který je pyšný na to že je mu věčně třicet, napsal malý Picassův životopis a poslal mu telegram v němž ho žádal aby mu sdělil datum narození. A sdělte své, odtelegrafoval mu Picasso.

O Picassovi a Jeanu Cocteauovi je spousta historek. Picasso jako Gertruda Steinová se snadno rozčílí když se na něm najednou chce aby něco udělal a Jeanu Cocteauovi se tohle docela daří. Picasso to nesnáší a oplácí mu to jak může. Přednedávnem z toho byla dlouhá historie.

Picasso byl ve Španělsku, v Barceloně, a přítel z jeho mládí který byl redaktorem v novinách, nikoli ve španělských ale v katalánských, udělal s ním interview. Picasso když viděl že interview vyjde katalánsky a nikdy pravděpodobně nevyjde španělsky, velice se zaradoval. Řekl že Jean Cocteau se stává v Paříži velice populární, tak populární že můžete najít jeho básně na stole každého elegantního kadeřníka.

Jak říkám měl velkou radost že poskytl tento interview a pak se vrátil do Paříže.

Nějaký Katalánec v Barceloně poslal noviny nějakému svému katalánskému příteli v Paříži a ten katalánský přítel v Paříži to přeložil svému francouzskému příteli a ten francouzský přítel vytiskl ten interview ve francouzských novinách.

Tuhle historii i co se pak potom událo nám vyprávěli Picasso a jeho žena. Jakmile Jean článek uviděl, snažil se setkat se s Pablem. Pablo se s ním setkat nechtěl, řekl služebné aby řekla že je stále venku a po celé dny nemohli u nich zdvihnout telefon. Cocteau nakonec tvrdil v interviewu ve francouzských novinách že se ukázalo že ten interview který ho tak těžce zranil byl s Picabiou a ne s jeho přítelem Picassem. Picabia to samozřejmě popřel. Cocteau zoufale žádal Picassa aby svůj interview veřejně odvolal. Picasso zůstával diskrétně doma.

První večer co Picassovi vyšli šli do divadla a tam zrovna před nimi seděla matka Jeana Cocteaua. V první přestávce šli k ní, byla obklopena jejich společnými přáteli a řekla, můj milý nedovedete si představit jaká to bude pro mne a pro Jeana úleva dovíme-li se že jste to nebyl vy kdo poskytl ten hanebný interview, řekněte že jste to vy nebyl.

A Picassova žena řekla, jsem také matka a nemohu nechat matku trpět a samozřejmě že to nebyl Pablo, a Picasso řekl ovšem ovšem, já jsem to nebyl a tak to bylo veřejně odvoláno.

Toho léta se Gertruda Steinová těšila z drobných vlnek na antibeském pobřeží a napsala Úplný portrét Picassův, Druhý portrét Carla Van Vechtena a Knihu končící Jak jedna žena má krávu, milostný příběh, kterou potom krásně ilustroval Juan Gris.

Robert McAlmon se definitivně rozhodl vydat knihu Jak se utvářeli Američané a to léto jsme musely dělat korektury obtahů. Léto předtím jsme se chtěly jako obvykle setkat s Picassovými v Antibes. Přečetla jsem si Guide des gourmets, Průvodce labužníků, a mezi jinými místy kde se dobře jí jsem našla hotel Pernollet v městě Belley. Belley je jeho jméno a belly, čili břicho, je jeho podstata, poznamenal starší bratr Gertrudy Steinové. Přijely jsme tam asi tak v polovině srpna. Na mapě to vypadalo jako by to bylo vysoko v horách a Gertruda Steinová nemá ráda propasti a když jsme jely roklinou já byla nervózní a ona nechtěla dál, ale nakonec se krajina rozkošně rozevřela a přijely jsme do Belley. Byl to příjemný hotel ačkoli neměl zahradu a my jsme si přály aby měl zahradu. Zůstaly jsme tam několik dní.

Potom nám řekla paní Pernolletová, příjemná kulaťoučká žena, že když tam zřejmě zůstáváme proč si neřekneme o denní nebo týdenní penzi. Řekly jsme že bychom ji chtěly. Zatím chtěli Picassovi vědět co se s námi děje. Odpověděly jsme že jsme v Belley. Objevily jsme že Belley je rodiště Brillat-Savarina. Teď se v Bilignin těšíme z toho že bydlíme v nábytku z domu Brillat-Savarina jehož dům teď patří majiteli tohoto domu.

Objevily jsme také že na škole v Belley působil Lamartin a Gertruda Steinová říká že kdekoli zůstal Lamartin nějakou dobu tam že se dobře jí. Z tohoto kraje pochází také madame Récamier a je tam taky plno potomků rodiny jejího manžela. To všechno jsme objevily postupně, ale v té chvíli jsme byly spokojeny a zůstaly jsme tam dál a pozdě odjely. Příští léto jsme musely dělat korektury obtahů knihy Jak se utvářeli Američané a tak jsme časně odjely z Paříže a jely jsme zase do Belley. Jaké to bylo léto.

Jak se utvářeli Američané má tisíc hustě tištěných stran velkého formátu. Darantière mi řekl že má šedesát pět tisíc pět set slov. Byla napsána od roku devatenáct set šest do devatenáct set osm, a až na úryvky které byly vytištěny v Transatlanticu zůstávala stále celá rukopisem.

Jak kniha pokračuje věty jsou delší a delší, jsou často na celou stránku a sazeči byli Francouzi a když udělali chybu a přeskočili řádku vyžadovalo to strašné úsilí dostat to zas do původního stavu.

Chodívaly jsme z hotelu ráno se skládacími židličkami, s obědem a s korekturami a celý den jsme zápasily s chybami francouzských sazečů. Většinu korektur jsme musely přečíst čtyřikrát a nakonec se mi rozlámaly brýle a vypověděly mi oči a Gertruda Steinová to musela dokončit sama.

Měnívaly jsme scénu naší práce a našly jsme příjemná místa ale všude nás stále provázely ty nekonečné stránky plné sazečských chyb. Jeden z našich oblíbených vršků odkud jsme mohly v dálce vidět Mont Blanc jsme pojmenovaly Madame Mont Blanc.

Jiné místo kam jsme často chodily bylo blízko tůňky kterou vytvořil potůček nedaleko křižovatky venkovských cest. Bylo to tam jako ve středověku, dálo se tam tolik věcí a velice prostým středověkým způsobem. Vzpomínám si že jednou k nám přišel venkovan a vedl osla. Řekl velice zdvořile, dámy nejsem nějak v nepořádku? Vždyť máte tvář samou krev, řekly jsme mu. Tak vidíte, osel mi na kopci uklouzl, řekl, a já jsem ho chtěl zadržet a uklouzl jsem taky a chtěl jsem vědět jestli nejsem nějak v nepořádku. Pomohly jsme mu omýt krev a on šel dál.

Během tohoto léta začala Gertruda Steinová dvě dlouhé věci, Román a Přírodní zjevy, což vedlo později k celé řadě úvah o mluvnici a větách.

Nejprve to vedlo k textu Obeznámení s popisem který potom vydal Seizin Press. V té době začala popisovat krajinu jako by cokoli co vidí byl přírodní zjev, věc existující v sobě, a objevila že takové cvičení je velice zajímavé a posléze ji to přivedlo k další řadě Oper a her. Pokouším se být tak obyčejná jak jen mohu, říkávala mi. A dodávala často trochu rozmrzele, není to dost obyčejné. Myslí že v posledním co dokončila, v Slokách zamyšlení, a které teď opisuji, opravdu té obyčejnosti dosáhla.

Ale abychom se vrátili. Vrátily jsme se do Paříže, korektury byly téměř hotové, a přišla Jane Heapová. Byla velice rozrušená. Měla úžasný plán, úplně jsem teď zapomněla co to bylo, ale Gertrudu Steinovou to nesmírně potěšilo. Souviselo to nějak s novým vydáním knihy Jak se utvářeli Američané, které mělo vyjít v Americe.

McAlmon se velice rozhněval a ne bezdůvodně pro různé nesnáze s tou knihou. Jak se utvářeli Američané vyšlo, ale McAlmon a Gertruda Steinová už přáteli nebyli.

Když Gertruda Steinová byla docela mladá její bratr jí jednou řekl že se podobá Georgi Washingtonovi, taky se narodila v únoru a je impulzivní a všecko jí dlouho trvá. Z toho jí nepochybně vzniklo velice mnoho nesnází.

To jaro jsme se šly podívat na nový Jarní salón. Jane Heapová nám vyprávěla o jednom mladém Rusovi jehož dílo ji zajímalo. Když jsme v naší Godivě jely přes most spatřily jsme Jane Heapovou s tím mladým Rusem. Viděly jsme jeho obrazy a Gertrudu Steinovou také zaujaly. Samozřejmě k nám přišel.

V eseji Jak psát má Gertruda Steinová větu Malířství se po svém velkém údobí zase stává nižším uměním.

Velice se zajímala o to kdo bude vedoucí osobností tohoto umění.

Tady je ten příběh.

Ten mladý Rus byl zajímavý. Maloval, jak říkal, barvou která není barvou, maloval modré obrazy a namaloval tři hlavy v jedné. Picasso nakreslil tři hlavy v jedné. Nato ten Rus namaloval tři postavy v jedné. Dělal to jen on? Do jisté míry ano ačkoli jich byla celá skupina. Krátce nato co Gertruda Steinová poznala toho Rusa měla tato skupina výstavu v jedné galerii, myslím že u Drueta. Ta skupina se tehdy skládala z toho Rusa, nějakého Francouze, jednoho velice mladého Holanďana a dvou Rusů kteří byli bratři. Všem bylo asi šestadvacet, až na toho Holanďana.

Na této výstavě se Gertruda Steinová setkala s Georgem Antheilem a ten ji poprosil aby ji směl navštívit a když přišel přivedl s sebou Virgila Thomsona. Gertrudě Steinové se nezdál George Antheil zvlášť zajímavý ačkoli ho měla ráda, ale zato byl pro ni zajímavý Virgil Thomson ačkoli toho jsem já ráda neměla.

O tom všem však povím později. Abychom se teď vrátili k obrazům.

Dílo toho Rusa Tchelitcheva bylo z té skupiny nejprůbojnější a nejzralejší a nejzajímavější. Již tehdy byl zapřisáhlým nepřítelem Francouze jemuž říkali Bébé Bérard a jenž se správně jmenoval Christian Bérard a o němž Tchelitchev říkal že kopíruje všechno.

Přítelem všech těch malířů byl René Crevel. O něco později měl jeden z nich samostatnou výstavu v galerii Pierre. Šly jsme na ni a na cestě jsme potkaly Reného. Všichni jsme se zastavili. Měl šibeniční humor. Hovořil se svou příznačnou jiskřivou prudkostí. Tito malíři, říkal, prodávají obrazy kus za pár tisíc franků a vyvyšují se protože jsou hodnoceni v penězích, a zatím my spisovatelé kteří je hodnotou dvakrát převyšujeme a daleko je přetrváme nemůžeme si vydělat na živobytí a musíme žebrat a intrikovat aby nás nakladatelé vydávali; ale přijde čas, a René začal prorockým tónem, kdy titíž malíři přijdou za námi abychom je znova udělali a potom my budeme na ně patřit lhostejně.

René tehdy byl a vždy zůstal oddaným surrealistou. Jako Francouz potřeboval a potřebuje pro vášnivou zanícenost, která v něm je, intelektuální a zásadní ospravedlnění. Byl z bezprostředně poválečné generace, nemohl je tedy najít ani v náboženství ani ve vlastenectví, protože pro jeho generaci válka zničila i vášnivé vlastenectví i vášnivou náboženskost. Tím ospravedlněním se mu stal surrealismus. Vyjasnil mu zmatenou negaci v které žil a miloval. Jemu jedinému z celé generace se to opravdu podařilo vyjádřit, v jeho prvních knihách částečně a v jeho poslední, Diderotově klavíru, velice adekvátně a s jiskřivou prudkostí v níž spočívá jeho význam.

Gertruda Steinová se nejprve o tuto skupinu malířů nezajímala jako o skupinu nýbrž jen o toho Rusa. Její zájem o něho postupně rostl ale pak ji začal nudit. Dejme tomu, říkávala, že vlivy které způsobily v umění a literatuře nový směr trvají dál a s nimi i ten nový směr v umění a literatuře; aby se tyto vlivy podchytily aby utvořily a znovuutvořily toto hnutí k tomu je potřebí velice svrchované tvůrčí síly. A tu ten Rus zřejmě neměl. Ale přece v tom byla zřetelně nová tvůrčí myšlenka. Odkud se brala? Gertruda Steinová vždycky říká mladým malířům když si stěžují že mění svůj názor na jejich dílo, to já neměním svůj názor na ty obrazy ale ty obrazy mizí do zdi, já už je nevidím a pak přirozeně mi odpadají od srdce.

Mezitím jak jsem řekla, George Antheil přivedl Virgila Thomsona a Virgil Thomson a Gertruda Steinová se spřátelili a hodně se stýkali. Virgil Thomson zhudebnil hodně věcí Gertrudy Steinové, Susie Asadu, Preciosillu a Veliká velká písmena. Gertruda Steinová se velice zajímala o hudbu Virgila Thomsona. Nepochybně rozuměl Satiemu a měl své osobité pojetí prozódie. Rozuměl hodně dílu Gertrudy Steinové, míval v noci sny o tom že je v něm něco čemu nerozumí, ale celkem byl velice spokojen s tím čemu v něm rozuměl. Gertruda Steinová ráda naslouchala svým slovům orámovaným hudbou. Hodně se spolu vídali.

Virgil měl ve svém pokoji hodně obrazů Christiana Bérarda a Gertruda Steinová se na ně často dívala. Nemohla nijak přijít na to co si o nich má myslit.

Mluvívala o tom nekonečně dlouho s Virgilem Thomsonem. Virgil říkal že obrazům vůbec nerozumí, ale tyhle že považuje za úžasné. Gertruda Steinová mu říkala jak je zmatená z toho nového směru a že tou tvůrčí silou v něm není ten Rus. Virgil říkal že v tom s ní úplně souhlasí a že je přesvědčený že je jí ten Bébé Bérard, křtěný jako Christian. Říkala že to je snad vysvětlení, ale byla velice na pochybách. Říkávala o Bérardových obrazech, téměř to něco je a pak to není nic. Vysvětlovala Virgilovi že katolická církev velice ostře rozlišuje hysterika a světce. Totéž platí ve světě umění. Je tu senzitivnost hysterika která vypadá úplně jako tvorba, ale skutečná tvorba má osobitou sílu která je něčím úplně jiným. Gertruda Steinová se přikláněla k tomu že umělecky je Bérard asi víc hysterik než světec. V té době se vrátila s obnovenou energií k psaní portrétů a jak řekla, aby si udělala jasno udělala portréty toho Rusa a toho Francouze. Zatím se seznámila prostřednictvím Virgila Thomsona s mladým Francouzem jménem Georges Hugnet. Georges Hugnet a Gertruda Steinová se stali velice oddanými přáteli. Líbilo se mu jak její věty znějí a k tomu se mu líbil jejich smysl.

Doma měl hodně svých portrétů které namalovali jeho přátelé. Mezi jinými měl tam portrét od jednoho z těch dvou ruských bratří a jeden od jednoho mladého Angličana. Žádný z těchto portrétů Gertrudu Steinovou nezaujal. Byl tam však také obraz od tohoto mladého Angličana který se jí nelíbil ale na který si vzpomíná.

V té době začal se každý velice zabývat svými vlastními věcmi. Virgil Thomson požádal Gertrudu Steinovou aby pro něho napsala operu. Mezi všemi světci byli dva které vždycky měla raději než ostatní, svatá Terezie Ávilská a Ignác Loyola, a tak řekla že mu napíše operu o těchto dvou světcích. Začala ji a pracovala na ní velice usilovně celé jaro a nakonec dokončila Čtyři svaté a dala to Virgilovi Thomsonovi aby to zhudebnil. Zhudebnil to a je to docela zajímavá opera, jak slova tak hudba.

Po všechna ta léta jsme stále jezdily do hotelu v Belley. Tak jsme si teď oblíbily tu krajinu, to údolí Rhôny a lidi toho kraje a stromy toho kraje a osly toho kraje že jsme se tam začaly ohlížet po domě k pronájmu. Jednoho dne jsme spatřily dům o jakém jsme snily na druhé straně údolí. Jdi se optat tady toho statkáře čí je to dům, řekla mi Gertruda Steinová. Je to nesmysl, je to nějaký velice významný dům a je obydlený, řekla jsem já. Jdi se optat, řekla mi znova. Nerada jsem jí vyhověla. Ale ano, asi je k pronajmutí, řekl mi, patří to malému děvčeti, všichni z její rodiny jsou mrtvi a myslím že tam teď bydlí poručík pluku který je teď v Belley, ale slyšel jsem že mají odejít. Mohla byste navštívit toho co má tu usedlost na starost. Udělaly jsme to. Byl to laskavý starý statkář který nám stále říkal allez doucement, postupujte pomalu. Řídily jsme se jeho radou. Měly jsme slíbený ten dům který jsme nikdy neviděly blíže než přes údolí, jakmile by se ten poručík odstěhoval. Konečně před třemi roky odešel poručík do Maroka a my jsme si pronajaly ten dům, který jsme stále viděly jen na druhé straně údolí a který se nám pořád víc líbil.

Zatímco jsme ještě bydlely v hotelu přišla jednou na oběd Natalie Barneyová a přivedla s sebou nějaké přátele, mezi nimi vévodkyni de Clermont-Tonnerre. Našly v sobě s Gertrudou Steinovou zalíbení a setkání mělo mnohé příjemné důsledky, ale o tom později.

Abychom se vrátili k těm malířům. Hned jak Gertruda Steinová dokončila svou operu a ještě než jsme odjely z Paříže šly jsme náhodou na výstavu v galerii Bonjean. Tam jsme potkaly jednoho z těch dvou ruských bratří, Geniu Bermana, a jeho obrazy Gertrudu Steinovou dost zaujaly. Šla s ním do jeho ateliéru a prohlédla si všechno co kdy namaloval. Zdálo se jí že má jasnější inteligenci než ti druzí dva malíři kteří jistě ten moderní směr nevytvořili, snad tedy ta myšlenka byla původně jeho. Vyprávěla mu co si o tom myslí jak to tehdy ráda vyprávěla každému kdo to chtěl poslouchat a zeptala se ho zda on je původcem té myšlenky. Řekl s inteligentním úsměvem pro sebe že myslí že ano. Nebyla si nijak jistá zda nemá pravdu. Přijel za námi na návštěvu do Biligninu a Gertruda Steinová poznenáhlu přišla na to že ačkoli je to velice dobrý malíř je to přece malíř příliš špatný než aby mohl být původcem nějaké myšlenky. A pátrání začalo znovu.

Těsně předtím než jsme odejely z Paříže uviděla Gertruda Steinová v téže galerii obraz básníka sedícího u vodopádu. Kdo to maloval? zeptala se. Jeden mladý Angličan, Francis Rose, zněla odpověď. Nezajímá mě jeho dílo. Kolik stojí ten obraz? zeptala se. Nemá velkou cenu. Gertruda Steinová říká že obraz stojí buď tři sta nebo tři sta tisíc franků. Tenhle koupila za tři sta a odjely jsme na léto.

Georges Hugnet se rozhodl že se stane nakladatelem a založil Éditions de la Montagne. Založil je vlastně George Maratier který byl se všemi spřátelen, ale ten se rozhodl odjet do Ameriky a stát se Američanem a Georges Hugnet nakladatelství po něm zdědil. První kniha která měla vyjít byl francouzský překlad šedesáti stran Jak se utvářeli Američané. Gertruda Steinová to přeložila spolu s Georgesem Hugnetem a byla z toho velice šťastná. Později následoval svazek Deseti portrétů od Gertrudy Steinové a byl ilustrován vlastními podobiznami umělců nebo jejich podobiznami někoho jiného, byl tam Virgil Thomson od Bérarda a autoportrét Tchelitchevův, autoportrét Picassův a jeho portrét Guillauma Apollinaira a Erika Satieho, autoportrét Kristiana Tonnyho, toho mladého Holanďana, a Tonnyho portrét Bernarda Faÿe. Tyto svazky byly velice dobře přijaty a každému se líbily.

A zase jsme se všichni rozešli.

Gertruda Steinová bere s sebou v zimě svého bílého pudla Basketa, dá jej vykoupat a zajde do obrazové galerie kde koupila romantický obraz toho Angličana a čeká tam na Basketa až oschne. Pokaždé když přišla domů přinesla další obrazy od toho Angličana. Moc o tom nemluvila, ale přibývalo jich. Několik lidí jí začalo o tom mladíku vyprávět a nabídli se že jí ho představí. Gertruda Steinová odmítla. Řekla že ne, že zná dost mladých malířů a teď se spokojí s tím že pozná mladé obrazy.

Mezitím Georges Hugnet napsal báseň Enfance. Gertruda Steinová se nabídla, že mu ji přeloží ale místo toho napsala o ní báseň sama. Napřed to Georgese Hugneta velice potěšilo ale pak ho to vůbec netěšilo. Gertruda Steinová pak nazvala báseň Dříve než uvadly květiny přátelství uvadlo přátelství. Kdekdo se do toho pletl. Skupina se rozešla. Gertruda Steinová byla velice rozladěná a pak se utěšila tím že to všechno vypověděla v rozkošné povídce kterou nazvala Zleva doprava a která vyšla v London Harper’s Bazaar.

Nedlouho potom zavolala Gertruda Steinová domovníka a řekla mu aby pověsil všechny obrazy Francise Rose, tehdy jich měla nějakých třicet. Gertruda Steinová byla při tom velice rozrušená. Ptala jsem se jí proč to dělá, když ji to tolik rozrušuje. Řekla že si nemůže pomoci, že cítí že to musí udělat ale že celý pokoj se tím že pověsí těch třicet obrazů docela změní a to že ji velice rozrušuje. Tak to zůstalo nějakou dobu.

Ale abychom se vrátili k tomu jak to bylo hned po vyjití knihy Jak se utvářeli Američané. V časopisu Athenaeum tehdy vyšla kritika Zeměpisu a her podepsaná Edith Sitwellovou. Kritika byla dlouhá a trochu blahosklonná ale mně se líbila. Gertruda Steinová se o ni nezajímala. O rok později vyšel článek v londýnském Vogue zase od Edith Sitwellové a v něm psala že od té doby co napsala tu kritiku v Athenaeu strávila celý rok tím že nečetla nic jen Zeměpis a hry a že chce říci jak důležitou a krásnou knihu v ní objevila.

Jednou odpoledne jsme se setkaly u Elmera Hardena se slečnou Toddovou, redaktorkou toho londýnského Vogue. Říkala že Edith Sitwellová je nakrátko v Paříži a velice ráda by se setkala s Gertrudou Steinovou. Říkala že Edith Sitwellová je velice plachá a neví jestli má k ní přijít. Elmer Harden řekl že ji doprovodí.

Vzpomínám si velice dobře na svůj první dojem který na mne učinila a který se nikdy nezměnil. Velice štíhlá, trochu sehnutá, stahující se do pozadí a váhavě vystupující, krásná a s nejvznešenějším nosem jaký jsem kdy na lidské bytosti viděla. Hned tehdy a pak když se Gertruda Steinová a ona rozhovořily, rozradostnila mě jak citlivě a dokonale rozumí poezii. Obě se ihned spřátelily. Toto přátelství jako všechna přátelství mělo své nesnáze ale jsem přesvědčena že v podstatě Gertruda Steinová a Edith Sitwellová jsou přítelkyněmi a mají radost z toho že jimi jsou.

Tehdy jsme se hodně s Edith Sitwellovou vídaly a ta se pak vrátila do Londýna. Na podzim toho roku tisíc devět set dvacet pět dostala Gertruda Steinová dopis od předsedy literární společnosti v Cambridgi aby u nich měla brzo na jaře přednášku. Gertrudu Steinovou přivedl ten návrh tak z míry že obratem odpověděla ne. Vzápětí přišel dopis od Edith Sitwellové že to ne se musí změnit v ano. Že to má prvořadý význam, že Gertruda Steinová musí tu přednášku mít a že nadto Oxford čeká až řekne ano Cambridgi aby ji mohl požádat o stejnou přednášku v Oxfordu.

Nedalo se tu zřejmě nic počít než říci ano a tak Gertruda Steinová řekla ano.

Byla z té vyhlídky velice rozrušená, říkala že mír přináší mnohem větší hrůzy než válka. Ani propasti že proti tomu nejsou nic. Byla velice skleslá na duchu. Naštěstí počátkem ledna se začalo něco dít s fordkou. Lepším garážím nestály zestárlé fordky za větší pozornost a tak Gertruda Steinová brávala svůj vůz do jedné kůlny na Montrougi kde mechanici na něm pracovali zatímco ona tam seděla. Kdyby jej tam nechala nebylo by velmi pravděpodobně z něho zbylo nic s čím by mohla odjet.

Jednoho studeného temného odpoledne vyjela hlídat si svou fordku a zatímco seděla na stupátku jiné ojeté fordky a hlídala svou vlastní kterou rozebírali na kousky a zase skládali dohromady, dala se do psaní. Zůstala tam několik hodin a když se zkřehlá vrátila s opravenou fordkou, měla napsánu celou přednášku Kompozice jako vysvětlení.

Když už byla jednou přednáška napsána, zbývala ještě jedna potíž totiž jak ji číst. Kdekdo dával rady. Četla ji každému kdo k nám přišel a někteří ji přečetli zase jí. Náhodou zrovna tehdy byl v Paříži Prichard a on a Emily Chadbournová také dávali rady a dělali posluchače. Prichard jí ukazoval jak to má číst po anglickém způsobu, ale Emily Chadbournová byla pro americký způsob a Gertruda Steinová byla příliš utrápená než aby to četla vůbec nějakým způsobem. Jednoho odpoledne jsme šly k Natalii Barneyové. Byl tam jeden velice starý a velice okouzlující francouzský profesor dějepisu. Natalie Barneyová jej požádala aby řekl Gertrudě Steinové jak má přednášet. Mluvte tak rychle jak dovedete a nikdy nevzhlédněte, zněla jeho rada. Prichard řekl mluvte tak pomalu jak je jen možné a nikdy se nepodívejte dolů. Tak jako tak já jsem objednala pro Gertrudu Steinovou nový oblek a nový klobouk a brzo na jaře jsme jely do Londýna.

Bylo to jaro roku šestadvacet a Anglie byla stále velice přísná na pasy. Měly jsme své v pořádku ale Gertruda Steinová nenávidí odpovídat na otázky úředníků, vždycky ji to otravuje a tak jako tak nebyla příliš šťastná že má před sebou tu přednášku.

A tak jsem vzala oba pasy a sešla jsem dolů k těm úředníkům. A kdepak je slečna Gertruda Steinová? zeptal se jeden z nich. Je na palubě, odpověděla jsem, a nemá chuť sejít dolů. Nemá chuť sejít dolů, opakoval, to je docela v pořádku, nemá chuť sejít dolů, a dal tam patřičná razítka. A tak jsme přijely do Londýna. Edith Sitwellová uspořádala pro nás večírek a její bratr Osbert taky. Osbert byl pro Gertrudu Steinovou velkou oporou. Měl takové úplné pochopení pro všechny možné způsoby jak může člověk být nervózní takže když seděl s ní v hotelu a vyprávěl jí jakými všemi způsoby ona i on mohou trpět hereckou trémou, úplně ji tím uklidnil. Měla vždycky Osberta velice ráda. Říkala vždycky že je jako králův strýček. Má příjemný laskavě nezodpovědný životaplný klid jaký musí vždycky mít strýček anglického krále.

Posléze jsme přijely odpoledne do Cambridge, byly jsme pozvány na čaj a pak jsme večeřely s předsedou společnosti a některými jeho přáteli. Bylo to velice příjemné a po večeři jsme šly do přednáškové síně. Bylo tam rozmanité posluchačstvo, muži i ženy. Gertruda Steinová se brzo uklidnila, přednáška dopadla velice dobře, muži potom kladli hodně otázek a byli velice nadšeni. Ženy neříkaly nic. Gertruda Steinová uvažovala zda se domnívají že se o nich předpokládá že se ptát nebudou či zda se prostě jen neptaly.

Příští den jsme jely do Oxfordu. Tam jsme obědvaly s mladým Actonem a pak jsme šly na přednášku. Gertruda Steinová se cítila při přednášení mnohem lépe a tentokrát byla úžasná. Jak potom poznamenala, cítila se přímo jako primadona.

Přednášková síň byla plná, mnozí vzadu museli stát a diskuse po přednášce trvala přes hodinu a nikdo neodcházel. Bylo to velice vzrušující. Dávali všechny možné otázky, nejčastěji chtěli vědět proč Gertruda Steinová myslí že má pravdu když píše tak jak píše. Odpověděla že tady nezáleží na tom co si kdo o tom myslí, ale že koneckonců to dělá tak jak to dělá už dvacet let a že teď tedy chtěli ji slyšet přednášet. To ovšem neznamená že přišli aby si mysleli že jak to ona dělá že se to dělat dá, ta přednáška že nic nedokazuje, ale na druhé straně že to přece naznačuje že se to tak dělat dá. Rozesmáli se. Pak vyskočil jeden člověk, později se ukázalo že to byl děkan, a řekl že ve Svatých v sedmi ho velice zaujala věta o světelném kruhu kolem měsíce, o tom že ten kruh následuje měsíc. Připustil že ta věta je jedna z nejkrásněji vyvážených vět jakou kdy slyšel, ale přece následuje ten kruh měsíc? Gertruda Steinová řekla, když se podíváte na měsíc a kolem měsíce je kruh a měsíc se pohybuje, nenásleduje ten kruh měsíc? Snad to tak vypadá, odpověděl. Ale jak tedy víte, řekla, že tomu tak vskutku není? A on se posadil. Jiný muž, nějaký univerzitní učitel který seděl vedle něho, vyskočil a ptal se na něco jiného. Ti dva to několikrát opakovali, vyskakovali jeden po druhém. Potom vyskočil ten první muž a řekl, říkáte že všechno je pořád stejné a že je to proto vždycky jiné, jak to může být? Podívejte se, odpověděla, vy dva vyskakujete jeden po druhém, to je stejné a jistě přiznáte že vy dva jste každý jiný. Touché, řekl a tím to skončilo. Jeden muž tam byl tak dojat že mi svěřil když jsme vycházeli že ta přednáška byla pro něho jeho největší zkušeností od té doby co četl Kantovu Kritiku čistého rozumu.

Edith Sitwellová, Osbert a Sacheverell tam všichni byli a všem se to líbilo. Líbila se jim přednáška a líbil se jim bystrý humor s jakým Gertruda Steinová dostala nejdotěrnější tazatele. Edith Sitwellová říkala že Sache se tomu smál celou cestu domů.

Příští den jsme se vrátily do Paříže. Sitwellovi chtěli abychom tam zůstaly a dávaly interviewy a vůbec pokračovaly dál, ale Gertruda Steinová cítila že má dost slávy i rozrušení. Přesto, vykládá, že té slávy nemá nikdy dost. Koneckonců, namítá vždy, žádný umělec nepotřebuje kritiku, potřebuje jen ocenění. Jestli potřebuje kritiku není žádný umělec.

Po několika měsících vydal Leonard Woolf v Hogarthově knihovně esejů Kompozici jako vysvětlení. Vyšla také v Dialu.

Anglický úspěch Gertrudy Steinové strašně potěšil Mildred Aldrichovou. Byla to poctivá Novoangličanka a uznání Oxfordu a Cambridge pro ni znamenalo víc než uznání Atlantic Monthly. Na zpáteční cestě jsme se u ní zastavily a Gertruda Steinová jí musela přečíst svou přednášku a vyprávět dopodrobna všechny ty zážitky.

Mildred Aldrichové nastaly zlé časy. Přestala najednou dostávat rentu, ale my jsme to dlouho nevěděly. Jednoho dne řekl Gertrudě Steinové Dawson Johnson, knihovník Americké knihovny, že slečna Aldrichová mu napsala aby přijel a vzal si všechny její knihy protože brzo se bude ze svého domu stěhovat. Ihned jsme k ní jely a Mildred nám řekla že jí byla zastavena její renta. Tu rentu jí dávala nějaká žena jež teď upadla do stařecké dětinskosti a jednoho krásného dne řekla svému právnímu zástupci aby zrušil všechny renty které po mnoho let poskytovala řadě lidí. Gertruda Steinová řekla Mildred Aldrichové aby si z toho nic nedělala. Carnegiův fond, s nímž navázala jednání Kate Bussová, poslal jí pět set dolarů, William Cook dal Gertrudě Steinové nevyplněný šek na úhradu všech potřeb, také jiný Mildredin přítel z Providence na Rhode Islandu jí velkomyslně vyšel vstříc a Atlantic Monthly založil fond. Mildred Aldrichová byla velice brzo zabezpečena. Řekla lítostně Gertrudě Steinové, nenecháte mě odejít ve všem půvabu do chudobince a já bych tam šla ve všem půvabu, ale vy jste tohle přeměnila v chudobinec a já jsem v něm jediný chovanec. Gertruda Steinová ji utěšovala a řekla jí že může být stejně půvabná i když je v něm sama. Nakonec jí Gertruda Steinová řekla, Mildred nikdo nemůže říci že se vám neseběhlo aspoň trochu peněz. Mildred Aldrichová měla poslední léta zabezpečena.

William Cook byl po válce tři roky v Rusku, v Tbilisi, kvůli rozdělování pomoci Červeného kříže. Jednou večer byl s Gertrudou Steinovou na návštěvě u Mildred, bylo to za její poslední nemoci a vraceli se v noci domů za mlhy. Cook měl malý otevřený vůz ale silná světla, tak silná že pronikla mlhou. Hned za nimi jel jiný malý vůz který udržoval s nimi stejnou rychlost, když Cook jel rychleji jeli rychleji, když zpomalil, zpomalili také. Gertruda Steinová mu řekla, mají štěstí že máte tak silná světla, jejich světla jsou mizerná a naše jsou pro ně dobrodiním. Máte pravdu, řekl Cook dost divně, říkám si to taky, ale víte po třech letech Sovětského svazu a Čeky i já, Američan, jsem začal mít divný pocit a musel jsem si to říkat abych se ujistil že vůz za námi není vůz tajné policie.

Řekla jsem že René Crevel se stal naším pravidelným návštěvníkem. Myslím že ze všech mladých lidí kteří k nám chodili jsem měla Reného nejraději. Měl francouzský půvab který když je nejpůvabnější je dokonce půvabnější než americký půvab, je půvabný jak jen možná. Marcel Duchamp a René Crevel jsou snad nejdokonalejší příklady tohoto francouzského půvabu. Reného jsme měly velice rády. Byl mladý a prudký a nemocný a revolucionářský a milý a něžný. Gertruda Steinová a René se mají velice rádi, on jí píše nejrozkošnější anglické dopisy a ona ho hodně hubuje. Je to už dávno co u nás poprvé mluvil o Bernandu Faÿovi. Říkal že je to mladý profesor na univerzitě v Clermont-Ferrandu a chtěl nás k němu dovést. Jednou odpoledne nás k němu vzal. Bernard Faÿ nebyl vůbec takový jak ho Gertruda Steinová čekala a neměli si co zvláštního říci.

Jak si vzpomínám, během té zimy i té příští jsme uspořádaly hodně večírků. Uspořádaly jsme čaj pro Sitwellovy.

Carl Van Vechten k nám poslal plno černochů, mimoto u nás bývali ještě černoši naší sousedky paní Reganové která přivedla do Paříže Josephinu Bakerovou. Carl k nám poslal Paula Robesona. Paul Robeson Gertrudu Steinovou zajímal. Znal americké hodnoty a americký život jak jen je mohl znát někdo kdo v Americe žil, ale do Ameriky nepatřil. A přece jakmile někdo jiný přišel do pokoje stal se definitivně černochem. Gertruda Steinová ho nerada poslouchala zpívat spirituály. Nepatří vám víc než cokoli jiného, tak proč se k nim hlásit, říkala. Neodpověděl na to.

Jednou byla u nás nějaká jižanka, byla to velice kouzelná jižanka a ptala se ho, kde jste se narodil, a on odpověděl, v New Jersey, a ona řekla, tak ne na Jihu to je škoda, a on řekl, pro mne ne.

Gertruda Steinová soudila že černoši netrpí pronásledováním, ale trpí prázdnotou. Vždycky se pře že Afričan není primitiv, má velice starou ale velice úzkou kulturu a v tom to vězí. Proto se tam nic neděje a nemůže dít.

Carl Van Vechten přišel poprvé od oněch dávných dob kdy měl tu plisovanou košili. Po celá ta léta udržoval s Gertrudou Steinovou přátelství a dopisovali si. Teď když měl opravdu přijít Gertruda Steinová se toho trochu bála. Když přišel byli lepšími přáteli než kdy jindy. Gertruda Steinová mu řekla že se toho bála. Já ne, řekl Carl.

Mezi ostatními mladými lidmi kteří k nám tehdy přišli když jich k nám chodilo tolik byl Bravig Imbs. Měly jsme Braviga rády, i když jak Gertruda Steinová říkala, jeho cílem bylo líbit se. On přivedl Elliota Paula a s Elliotem Paulem přišel transition.

Měly jsme rády Braviga Imbse ale Elliota Paula jsme měly raději. Byl velice zajímavý. Elliot Paul byl Novoangličan ale byl Saracén, takový Saracén jakého často vidíte ve francouzských vesnicích kde stále ještě žijí rody potomků nějakých křižáckých předků. Takový byl i Elliot Paul. Měl v sobě prvek nikoli tajemství ale mizení, vskutku poznenáhlu se objevoval a pak stejně pomalu mizel, a objevili se Eugène Jolas a Maria Jolasová. Ti když se jednou objevili tak už nemizeli.

Elliot Paul pracoval tehdy v Paris Chicago Tribune a napsal tam řadu článků, v nichž bylo poprvé dílo Gertrudy Steinové vážně a populárně zhodnoceno. Zároveň vychovával z mladých novinářů a korektorů spisovatele. Začal s první knihou Braviga Imbse, Profesorova žena, tím že ho zarazil náhle v hovoru a řekl mu, tak a teď odtud začnete psát. Totéž udělal pro ostatní. Hrál na tahací harmoniku jako nikdo kdo s ní není srostlý a naučil se její oblíbenou písničku Cestička okolo opuštěné sosny, Jmenuju se June a Brzo brzičko a hrál je za houslového doprovodu Braviga Imbse.

Píseň Cestička okolo opuštěné sosny vždycky Gertrudu Steinovou dojímala. Mildred Aldrichová ji měla mezi svými válečky, a když jsme s ní trávily odpoledne v Huiry Gertruda Steinová nevyhnutelně spustila na fonografu Cestičku okolo opuštěné sosny a hrála ji a hrála. Měla ji ráda jako písničku a za války ji uchvátila Cestička okolo osamělé sosny jako kniha pro prosté americké vojáky. Mnohý voják který si ji zvlášť oblíbil jí říkal, četl jsem jednu velkou knihu, znáte ji, jmenuje se Cestička okolo osamělé sosny. Nakonec v táboře v Nîmes získali jeden výtisk té knihy a ta byla pak vedle postele každého nemocného vojáka. Mnoho z ní nepřečetli, pokud mohla zjistit často za několik dní jen jeden odstavec, ale když o ní mluvili hlas jim jihl a když zvlášť přilnuli ke Gertrudě Steinové, nabízeli jí že jí ten velice špinavý a potrhaný výtisk půjčí.

Gertruda Steinová čte cokoli a přirozeně si ji přečetla a byla z toho zmatená. Nemělo to prakticky žádný děj, nebylo to vzrušující ani dobrodružné a bylo to velice dobře napsané a většinou to byly popisy horských scenérií. Později náhodou četla vzpomínky nějaké ženy z Jihu kde se vyprávělo že horalé v jižní armádě za občanské války čekávali až na ně přijde řada aby si mohli přečíst Bídníky Viktora Huga, což bylo stejně udivující, poněvadž tam zase není příliš děje ale hodně popisů. Gertruda Steinová však připouští, že má ráda píseň Cestička okolo opuštěné sosny stejně jako vojáci měli rádi knihu toho názvu a jako jí ji Elliot Paul hrál na tahací harmoniku.

Jednoho dne přišel Elliot Paul velice rozrušený, vždycky jsme si myslely že je velice citlivý ale nikdy to nedával najevo. Tentokrát to však na něm bylo znát. Řekl že chce požádat Gertrudu Steinovou o radu. Dostal návrh aby vydával v Paříži časopis a on váhal má-li to podniknout. Gertruda Steinová byla přirozeně úplně pro. Koneckonců, jak řekla, potřebujeme být tištěni. Člověk píše pro sebe i pro ostatní ale jak může člověk přijít do spojení s těmito ostatními bez odvážných nakladatelů.

Měla však Elliota Paula velice ráda a nechtěla aby příliš riskoval. Není to žádné riziko, řekl Elliot Paul, peníze na časopis jsou zajištěny na řadu let. Dobrá tedy, řekla Gertruda Steinová, jedno je jisté, že nikdo by nemohl být lepším redaktorem než vy. Nejste egoistický a víte co cítíte.

Transition začal vycházet a ovšem pro všecky to mnoho znamenalo. Elliot Paul vybíral příspěvky do transitionu velice pečlivě. Řekl že se obává aby se časopis nestal příliš populární. Bude-li víc než dva tisíce předplatitelů, tak toho nechám, říkával.

Do prvního čísla transition vybral od Gertrudy Steinové Vysvětlení, snažila se tam poprvé vysvětlit sebe sama a napsala to v Saint-Rémy. Později otiskl Když žena má krávu milostný příběh. Touto povídkou byl vždycky velice nadšen. Líbilo se mu Postupte míli, popis obrazů které měla Gertruda Steinová ráda, a později romaneto o zběhovi Jestli myslí, pro transition. Měl dokonale jasnou představu o tom jak postupně otvírat čtenářům oči pro dílo spisovatelů kteří ho zajímali, a jak říkám vybíral velice pečlivě co chtěl tisknout. Zajímal se velice o Picassa a začal se velice vážně zajímat o Juana Grise a po jeho smrti otiskl překlad Grisovy obrany malby která již francouzsky vyšla v Transatlantic Review, a otiskl žalozpěv Gertrudy Steinové, Život a smrt Juana Grise a jejího Jednoho Španěla.

Elliot Paul pomalu mizel a objevili se Eugène a Maria Jolasovi.

Transition se stávalo objemnější. Na přání Gertrudy Steinové vyšly v transition znova Útlé pupeny, vyšla tam bibliografie celého jejího díla až do té doby a později tam vyšla její opera Čtyři svatí. Gertruda Steinová byla za to uveřejnění velice vděčná. V posledních číslech transition se nic jejího neobjevilo. Pak transition zanikl.

Ze všech avantgardních časopisů, které jak Gertruda Steinová ráda opakuje zahynuly na volný verš, snad nejmladší a nejsvěžejší byly Blues. Jejich redaktor Charles Henri Ford přišel do Paříže mladý a svěží jako jeho Blues a nadto čestný, což bylo také potěšující. Gertruda Steinová myslí že on a Robert Coates mají jediní mezi mladými muži osobité cítění slova.

V té době se objevili čas od času v ulici de Fleurus studenti z Oxfordu a Cambridge. Jeden z nich přivedl s sebou Brewera, jednoho ze společníků firmy Payson a Clarke. Brewer se zajímal o dílo Gertrudy Steinové a třeba nic neslíbil, mluvili spolu o tom že by jeho podnik mohl něco od ní vydat. Napsala právě krátký román s názvem Román a pracovala tehdy na jiném krátkém románě který nazvala Milý kostel v Lucy a o kterém mluví jako o románu romantické krásy a přírody a který vypadá jako rytina. Na Brewerovu žádost napsala pro propagaci obsah této knihy a on telegrafoval že je tím nadšený. Chtěl však začít se sbírkou kratších věcí a ona mu navrhla aby v tom případě vydal všechny kratší věci které napsala o Americe a dal tomu název Užitečné poznání. To se stalo.

Je mnoho pařížských obchodníků s obrazy kteří mají rádi dobrodružství ve svém podnikání, ale v Americe nejsou nakladatelé kteří by měli rádi dobrodružství v podnikání. V Paříži jsou obchodníci s obrazy jako Durand-Ruel, který se dvakrát položil když podporoval impresionisty, Vollard se exponoval za Cézanna, Sagot za Picassa a Kahnweiler za všechny kubisty. Vydělávají peníze jak dovedou a stále kupují něco co se nedá v přítomnosti prodat a dělají to tak vytrvale až si vytvoří své obecenstvo. A tito dobrodruhové jsou dobrodružní protože tak cítí. Jsou jiní kteří si tak dobře nevybrali a přišli úplně na mizinu. Nejodvážnější pařížští obchodníci s obrazy mají v sobě tuto tradici odvážnosti. Je asi hodně důvodů proč nakladatelé odvážní nejsou. John Lane byl mezi nakladateli jediný který byl odvážný. Nezemřel snad velmi bohatý ale žil si dobře a zemřel jako poměrně bohatý.

Doufaly jsme že Brewer by mohl být takovým nakladatelem. Vydal Užitečné poznání, ale úspěch nebyl takový jak předpokládal a místo aby pokračoval a postupně vytvářel obecenstvo pro dílo Gertrudy Steinové, otálel a nakonec řekl ne. Myslím že to tak dopadnout muselo. Tak se věci měly a tak zůstávaly i dál.

Já jsem teď sama začala pomýšlet na to že bych vydávala dílo Gertrudy Steinové. Řekla jsem jí aby vymyslela pro mé vydavatelství název, ona se smála a řekla, nazvěte to Plain Edition, Obyčejné vydání. A tak je to Plain Edition.

Všechno co jsem o vydávání věděla bylo že musím dát knihu vytisknout a pak ji dostat mezi lidi, tedy rozprodat.

Mluvila jsem se všemi o tom jak tyto věci provést.

Nejprve jsem myslela že si najdu nějakého společníka ale to se mi brzo přestalo líbit a rozhodla jsem se že všechno budu dělat sama.

Gertruda Steinová chtěla aby první kniha Milý kostel v Lucy vypadala jako školní učebnice a byla modře vázána. Když už jsem dala knihu do tisku dalším problémem byl problém distribuce. Dostala jsem hodně rad. Některé rady se ukázaly dobrými a některé špatnými. William A. Bradley, přítel a utěšitel pařížských autorů, mi řekl abych ohlásila v Publishers’ Weekly subskripci. To byla nepochybně moudrá rada. Naučila jsem se díky tomu něčemu o svém novém zaměstnání, ale pravá nesnáz spočívala v tom jak se dostat k obchodníkům. Ralph Church, filozof a přítel, řekl držte se od začátku až do konce pevně knihkupců. Výborná rada, ale jak se k těm knihkupcům dostat? A tu mi řekla jedna laskavá přítelkyně že mi může sehnat opis starého seznamu knihkupců který patří nějakému nakladateli. Poslal mi ten seznam a já jsem začala rozesílat oběžníky. Oběžník se mi nejprve líbil ale brzo jsem přišla na to že není docela správný. Přesto jsem dostala objednávky z Ameriky a bez velkých nesnází mi platili a to mě povzbudilo.

Distribuce v Paříži byla v něčem snadnější a v něčem obtížnější. Bylo snadné dostat knihu do výkladů všech pařížských knihkupců kteří vedli anglické knihy. Gertruda Steinová měla z toho dětskou radost, téměř ji to přivádělo do extáze. Nikdy předtím neviděla svou knihu ve výkladě knihkupectví, až na francouzský překlad Desíti portrétů, a trávila všechen čas při svých procházkách po Paříži tím že se dívala za výklady na výtisky knihy Milý kostel v Lucy a když se vrátila domů tak mi o tom vyprávěla.

Knihy se také prodávaly a pak protože jsem byla v tom roce na šest měsíců mimo Paříž, předala jsem starost o Paříž francouzskému agentovi. Ten pracoval nejprve velice dobře ale nakonec nepracoval dobře. Člověk se ve všem teprve musí naučit chodit.

Rozhodla jsem se že příští kniha kterou vydám bude Jak psát, a poněvadž jsem nebyla plně spokojena s tím jak dopadla kniha Milý kostel v Lucy ačkoli vypadala vskutku jako školní kniha, rozhodla jsem se že příští knihu dám vytisknout v Dijonu ve formě elzevírky. Ale zase byly nesnáze s problémem vazby. Začala jsem se stejně starat o prodej knížky Jak psát, ale brzo jsem přišla na to že můj seznam knihkupců je zastaralý. Také mne poučili že musím rozeslat ještě jedny akviziční dopisy. Pomohla mi s nimi Ellen du Poisová. Také mne poučili že bych měla mít recenze. I v tom mě zachránila Ellen du Poisová. A že mám inzerovat. Inzerce by byla nezbytně příliš drahá; mé plány se stávaly náročnější a musela jsem si proto nechávat peníze na tisk knih. Získat recenze bylo těžké, na dílo Gertrudy Steinové je vždycky mnoho vtipů a Gertruda Steinová vždycky říká aby se utěšila, citují mě, to znamená že má slova a mé věty jim jdou pod kůži ačkoli si to neuvědomují. Bylo to těžké sehnat vážné recenze. Je mnoho spisovatelů kteří píšou dopisy plné obdivu ale ti co by recenzi napsat mohli ji nenapíšou. Gertruda Steinová ráda cituje Browninga který se setkal při večeři se slavným literátem a ten za Browningem přišel a mluvil s ním podrobně a s velkou chválou o jeho básních. Browning poslouchal a pak řekl, a uveřejníte co jste právě teď říkal? Samozřejmě nedostal odpověď. V případě Gertrudy Steinové bylo několik pozoruhodných výjimek, Sherwood Anderson, Edith Sitwellová, Bernard Faÿ a Louis Bromfield.

Vydala jsem také ve sto výtiscích báseň Gertrudy Steinové Dříve než uvadly květiny přátelství uvadlo přátelství, kterou velice pěkně vytiskli v Chartres. Těch sto výtisků se prodalo velice snadno.

Byla jsem spokojenější s tím jak vytiskli Jak psát, ale pořád byla nevyřešena otázka vazby. Ve Francii je prakticky nemožné sehnat slušnou komerční vazbu, francouzští nakladatelé knihy jen brožují. Měla jsem s tím velké starosti.

Jednou večer jsme šly na večírek k Georgesovi Poupetovi, který byl šlechetným přítelem spisovatelů. Tam jsem se setkala s Mauricem Darantièrem. On to byl kdo tiskl Jak se utvářeli Američané a byl vždycky oprávněně na tu knihu pyšný i jako na knihu i na to jak byla vytištěna. Odstěhoval se z Dijonu a začal tisknout knihy na ručním lisu blízko Paříže a tiskne velice krásně. Je to ušlechtilý člověk a já jsem mu samozřejmě začala vykládat své potíže. Poslyšte, řekl, mám řešení. Ale já ho přerušila, musíte si uvědomit že nechci aby ty knihy byly drahé. Gertrudu Steinovou čtou spisovatelé, vysokoškolští studenti, knihovníci a mladí lidé kteří mají málo peněz. Gertruda Steinová píše pro čtenáře a ne pro bibliofily. Přesto se její knihy příliš často staly knihami pro bibliofily. Platí vysoké ceny za Útlé pupeny a za Portrét Mabel Dodgeové a to ji netěší, chce aby její knihy byly pro čtenáře ne pro bibliofily. Dobře dobře, řekl, chápu. Ale to není co navrhuju. Dáme vysázet vaše knihy monotypem což je poměrně levné, dohlédnu na to, potom vytisknu vaše knihy ručně na dobrém ale ne příliš drahém papíře a budou krásně vytištěny a místo obálek je svážu do těžkého papíru jaký byl na knize Jak se utvářeli Američané a dám udělat pouzdra do kterých přesně zapadnou, pořádná pouzdra a bude to. A já je budu moci prodávat za rozumnou cenu. To jistě, řekl.

Stávala jsem se náročnější, chtěla jsem teď začít sérii tří knih, jako první Opery a hry, pak Matisse, Picassa a Gertrudu Steinovou a Dvě kratší povídky a pak pokračovat s Dvěma dlouhými básněmi a mnoha kratšími.

Maurice Darantière dodržel slovo. Vytiskl Opery a hry a je to krásná knížka za přiměřenou cenu a teď tiskne druhou knihu Matisse Picasso a Gertruda Steinová a Dvě kratší povídky. Mám teď nový seznam knihkupců a jde to zase dobře.

Jak jsem řekla, po návratu z Anglie a po přednáškách jsme uspořádaly hodně večírků, bylo mnoho příležitostí pro večírky, přišli všichni Sitwellové, přišel Carl Van Vechten, přišel zase Sherwood Anderson. A vedle toho bylo ještě mnoho dalších příležitostí pro večírky.

Tehdy se zase setkala Gertruda Steinová s Bernardem Faÿem a tentokrát si měli hodně co povídat. Styk s ním byl pro ni vzpruhou a oporou. Pomalu se stávali přáteli.

Vzpomínám si jak jsem jednou přišla do pokoje a slyšela jak Bernard Faÿ říká že tři lidé prvořadého významu s kterými se v životě setkal byli Picasso, Gertruda Steinová a André Gide, a Gertruda Steinová řekla docela prostě, to je pravda ale proč do toho počítat Gida. Za rok nebo tak nějak se vrátil k tomu rozhovoru a řekl jí, a nejsem si jist zda jste neměla pravdu.

Sherwood přijel té zimy do Paříže a byl velice milý. Měl radost sám ze sebe a my jsme měly radost z něho. Stal se hrdinou dne ale musím říci že jeho hrdinství bylo velmi proměnlivé. Vzpomínám jak jej pozvali do Penklubu. Natalie Barneyová a nějaký vousatý Francouz se za něj měli zaručit. Chtěl aby Gertruda Steinová tam šla taky. Řekla že jeho má velice ráda ale Penklub ne. Přišla ji pozvat Natalie Barneyová. Zastihla ji když byla zrovna venku se psem a Gertruda Steinová se jí vymluvila že je nemocná. Nazítří se objevil Sherwood. Jaké to bylo? ptala se Gertruda Steinová. Nebyla to společnost pro mne, řekl, byla to společnost pro tlustou ženskou a ona je tlustá že se ani nemůže hýbat.

Zařídily jsme v ateliéru elektrické radiátory, modernizovaly jsme se, jak by řekla naše finská služka. Je pro ni těžké pochopit proč nejsme modernější. Gertruda Steinová říká že když jste svou myslí hodně v čele, zůstáváte přirozeně ve svém všedním životě staromódní a normální. A Picasso dodává, vy se domníváte že Michael Angelo byl by býval vděčný kdyby byl dostal kus renesančního nábytku, nikoli chtěl by řeckou minci.

Zařídily jsme elektrické radiátory a přišel Sherwood a uspořádaly jsme vánoční večírek. Radiátory byly cítit a bylo strašně horko ale všichni jsme měli radost protože se ten večer vydařil. Sherwood vypadal jako obvykle s jednou ze svých nejnovějších vázanek velice pěkně. Sherwood Anderson se dobře obléká a jeho syn John je po něm. John a jeho sestra přijeli s ním do Evropy. Dokud byl Sherwood v Paříži zůstával ten jeho syn John nemotorným a plachým hochem. Nazítří co Sherwood odjel John přišel, posadil se nenuceně na opěradlo pohovky a byl na něho krásný pohled a on to věděl. Vnějšně se na něm nic nezměnilo ale on se změnil a věděl to.

Bylo to za téhle návštěvy v Evropě, co Gertruda Steinová a Sherwood Anderson se tolik bavili na Hemingwayův účet. Měli se navzájem velice rádi. Zjistili že pro ně oba byl a je velkým americkým hrdinou Grant. Lincoln byl oběma poměrně lhostejný. Granta vždycky měli a stále mají rádi. Dokonce plánovali že napíšou dohromady Grantův životopis. Gertruda Steinová stále ráda na ten plán vzpomíná.

V té době jsme uspořádaly hodně večírků a často přišla vévodkyně de Clermont-Tonnerre.

Měly se s Gertrudou Steinovou rády. Životním vzděláním a zájmy se úplně lišily ale těšily se ze vzájemného porozumění. Byly také jedinými ženami které měly dosud dlouhé vlasy. Gertruda Steinová vždycky nosila vlasy nahoru vyčesány, byla to stará móda které zůstávala věrná.

Madame de Clermont-Tonnerre přišla jednou na večírek velmi pozdě, téměř všichni už byli pryč, a měla vlasy ustřižené. Líbí se vám to? řekla. Líbí, řekla Gertruda Steinová. Když se to líbí vám a když se to líbí mé dceři a té se to líbí, jsem spokojena, řekla madame de Clermont-Tonnerre. Ten večer mi řekla Gertruda Steinová, já bych to asi měla udělat taky. Ustřihni mi to, řekla mi a já to udělala.

Příští večer jsem ještě pořád stříhala, stříhala jsem ji po kouskách celý den a když přišel Sherwood Anderson měla na hlavě už jen čepičku vlasů. Tak jak se vám to líbí? řekla jsem s dost velkým strachem. Líbí se mi to, řekl, vypadá takhle jako mnich.

Jak jsem už řekla, když to Picasso viděl byl na okamžik rozhněvaný a řekl, a co můj portrét, ale hned nato dodal, vlastně všechno to tam je.

Měly jsme teď svůj dům na venkově, ten co jsme vídaly jen přes údolí, a zrovna než jsme odjely objevily jsme bílého pudla, Basketa. Bylo to štěňátko na malé výstavě psů v sousedství a mělo modré oči, růžový čumáček a bílé chlupy a vyskakovalo Gertrudě Steinové do náručí. S novým štěnětem a novou fordkou jsme odjely do svého nového domu a měly jsme ze všech těch tří věcí velkou radost. Ačkoli Basket je teď velký hřmotný pudl, pořád skáče Gertrudě Steinové na klín a lehá si tam. Ona říká, že když naslouchá rytmu jak chlemtá vodu, že v tom poznává rozdíl mezi větami a odstavci, že odstavce jsou emocionální a věty ne.

Přijel Bernard Faÿ a to léto s námi zůstal. Hovořili s Gertrudou Steinovou v zahradě o všem možném, o životě, a Americe, o nich dvou a o přátelství. A pak upevnili své přátelství že je jedním ze čtyř trvalých přátelství v životě Gertrudy Steinové. Dokonce kvůli Gertrudě Steinové snášel i Basketa. Později nám dal Picabia malého mexického psa, říkáme mu Byron. Byrona má Bernard Faÿ rád kvůli Byronovi. Gertruda Steinová si ho dobírá a říká že má přirozeně raději Byrona protože Byron je Američan, zatímco ona měla stejně přirozeně raději Basketa protože Basket byl Francouz.

S Biligninem se dostáváme k staronové známosti. Jednoho dne přišla Gertruda Steinová domů z banky a vytáhla z kapsy pozvánku a řekla, zítra obědváme s Bromfieldovými. Dávno v hemingwayovských časech se Gertruda Steinová setkala s Bromfieldem a jeho ženou a potom čas od času se vídali ale byla to jen povrchní známost, stejně tak jako se povrchně znala s Bromfieldovou sestrou, a teď jsme najednou měly s Bromfieldovými obědvat. Proč to, ptala jsem se, protože se vyzná v zahradničení, odpověděla Gertruda Steinová celá rozzářená.

Obědvaly jsme s Bromfieldovými a on ví vůbec všechno o zahradnictví a o květinách a o půdě. Gertruda Steinová a on našli v sobě zalíbení nejprve jako zahradníci, potom jako Američané a naposled jako spisovatelé. Gertruda Steinová o něm říká že je tak americký jako Janet Scudderová, tak americký jako americký pěšák, ale ne tak důstojný.

Jednoho dne k nám přivedli Jolasovi nakladatele Furmana. Byl jako mnoho nakladatelů nadšený a byl nadšený knihou Jak se utvářeli Američané. Ale je to strašně dlouhé, je to tisíc stran, říkala Gertruda Steinová. Nešlo by to zkrátit, říkal, tak na čtyři sta? Snad ano, řekla Gertruda Steinová. Zkraťte to tedy a já to vydám, řekl Furman.

Gertruda Steinová o tom přemýšlela a pak to zkrátila. Strávila nad tím část léta a Bradleymu stejně jako jí i mně se zdálo že to dopadlo dobře.

Zatím Gertruda Steinová řekla o tom návrhu Elliotovi Paulovi. Když je tady tak všecko vypadá dobře, řekl Elliot Paul, ale až se vrátí domů tak mu to ti hoši tam zatrhnou. Nevím kteří hoši to budou ale určitě mu to zatrhnou. Elliot Paul měl pravdu. Přes všechno úsilí Roberta Coatese a Bradleyho nic se nestalo.

Zatím se Gertruda Steinová stávala mezi francouzskými spisovateli i čtenáři stále uznávanější. Překlad úryvků z knihy Jak se utvářeli Američané a Deseti portrétů je zaujal. Tehdy také Bernard Faÿ napsal o jejím díle článek který vyšel v Revue Européenne. Uveřejnili tam také jedinou věc kterou kdy napsala francouzsky, krátký film o psu Basketovi.

Zajímali se velice jak o její pozdější dílo tak o její dílo rané. Marcel Brion napsal do Exchange vážnou úvahu o jejím díle a srovnával je s Bachovým. Od té doby psal do Les Nouvelles littéraires o každé její knize jakmile vyšla. Zvláště na něj zapůsobilo Jak psát.

V téže asi době přeložil Bernard Faÿ úryvek Melankty ze Tří životů pro svazek Deseti amerických prozaiků který měl být uveden jeho článkem jenž vyšel v Revue Européenne. Přišel k nám jednou odpoledne a četl nám nahlas svůj překlad Melankty. Byla u nás madame de Clermont-Tonnerre a jeho překlad na ni zapůsobil velkým dojmem.

Nedlouho poté nás požádala abychom ji pozvaly, že by si ráda s Gertrudou Steinovou pohovořila. Přišla a řekla, teď přišel čas kdy vás musí poznat širší obecenstvo. Já sama v širší obecenstvo věřím. Gertruda Steinová se také domnívá že by měla mít širší obecenstvo ale cesta k němu byla jí vždycky uzavřena. Ta cesta se může prorazit, řekla madame de Clermont-Tonnerre. Přemýšlejte o tom.

Řekla že se musí začít s překladem nějaké velké knihy, důležité knihy. Gertruda Steinová navrhla Jak se utvářeli Američané a řekla jí jak knihu upravila pro amerického nakladatele takže to dělá asi čtyři sta stran. To se bude přesně hodit, řekla. A odešla.

Posléze a ne po velkém odkládání navštívil Gertrudu Steinovou monsieur Bouteleau od Stocka a rozhodl se že tu knihu vydá. Překladatel se těžko hledal ale nakonec se našel. Překladu se ujal Bernard Faÿ za pomoci baronky Seillierové a toto jaro má vyjít, takže letos v létě bude moci Gertruda Steinová říkat, já vím že je to úžasná kniha v angličtině, ale ve francouzštině je dokonce neřkuli ještě úžasnější tak přinejmenším stejně úžasná.

Minulý podzim ten den co jsme se z Biligninu vrátily do Paříže, já byla jako obvykle velice zaměstnaná řadou věcí a Gertruda Steinová šla koupit nějaké hřebíky do bazaru v ulici Rennes. Tam potkala chilského malíře Guevaru s jeho ženou. Jsou naši sousedé a řekli jí, přijďte zítra na čaj. Gertruda Steinová řekla, zrovna jsme se vrátily domů, počkejte pár dnů. Jen přijďte, řekl Méraude Guevara. A pak dodal, bude tam někdo koho rády uvidíte. Kdo to je? řekla Gertruda Steinová s nikdy neutuchající zvědavostí. Pan Francis Rose, odpověděli. Dobře, přijdeme, řekla Gertruda Steinová. Tehdy už neměla námitek setkat se s Francisem Rosem. Sešli jsme se a když jsme šli domů samozřejmě hned šel s námi. Můžete si představit že byl celý rudý rozčilením. A co říkal Picasso, ptal se, když viděl mé obrazy? Když je viděl poprvé, odpověděla Gertruda Steinová, řekl že jsou alespoň méně bêtes než ty ostatní. A co pak? ptal se. Pak jde vždycky do rohu a převrací plátna aby se na ně podíval ale neříká nic.

Od té doby jsme hodně vídaly Francise Rose ale Gertruda Steinová neztratila o jeho obrazy zájem. Letos v létě namaloval náš dům jak jsme jej poprvé viděly přes údolí a vodopád který je opěvován v Milém kostele v Lucy. Namaloval také portrét Gertrudy Steinové. Jemu se líbí a mně se líbí také, jen ona si není jistá jestli se jí líbí, ale jak zrovna řekla, snad ano. Toto léto jsme strávily příjemně, Bernard Faÿ i Francis Rose byli okouzlujícími hosty.

První mladý člověk který se s Gertrudou Steinovou seznámil tím že jí psal z Ameriky zajímavé dopisy byl Paul Frederick Bowles. Gertruda Steinová o něm říká že je příjemný a citlivý v létě, ale že v zimě není ani rozkošný ani citlivý. Aaron Copeland nás přijel v létě s Bowlesem navštívit a Gertruda Steinová si ho velmi oblíbila. Bowles řekl Gertrudě Steinové a jí se to líbilo, že Copeland mu pohrozil když jako obvykle v zimě nebyl ani rozkošný ani citlivý, nebudete-li pracovat teď když je vám dvacet tak až vám bude třicet nikdo vás nebude mít rád.

Mnoho lidí a nakladatelů se teď ptá Gertrudy Steinové zda nenapíše autobiografii a ona vždycky odpovídá, asi ne.

Začala mě škádlit že bych měla autobiografii napsat já. Jen si pomysli, říkávala, kolik peněz bys vydělala. Pak začala vynalézat pro mou autobiografii tituly. Můj život s velkými lidmi, Ženy géniů s nimiž jsem sedala, Mých pětadvacet let s Gertrudou Steinovou.

Pak začala být vážná a říkala, ale docela vážně bys tu autobiografii měla napsat. Nakonec jsem slíbila že zbude-li mi během léta čas napíšu ji.

Když Ford Madox Ford redigoval Transatlantic Review řekl jednou Gertrudě Steinové, jsem docela dobrý spisovatel a docela dobrý redaktor a docela dobrý podnikatel, ale je to pro mne velice nesnadné mám-li být tím vším najednou.

Já jsem docela dobrou domácí paní a docela dobrou zahradnicí a docela dobrou vyšívačkou a docela dobrou sekretářkou a docela dobrou vydavatelkou a docela dobrou zvěrolékařkou pro psa a musím to dělat všechno najednou a je pro mne nesnadné mám-li být k tomu všemu ještě dobrou spisovatelkou.

Asi před šesti týdny mi řekla Gertruda Steinová, nevypadá to že bys kdy napsala tu autobiografii. Víš co udělám? Napíšu ji tak prostě jako Defoe napsal autobiografii Robinsona Crusoea. A napsala ji a tady je.

Ediční poznámka

V souladu s naší ediční praxí jsme aktualizovali pravopis zejména přejatých slov a též opravili zjevné chyby. Z tištěného vydání, které bylo zdrojem textu naší e-knihy, jsme z licenčních důvodů nepřevzali doslov Jindřicha Chalupeckého (1910–1990) nazvaný O Gertrudě Steinové a fotografický doprovod.

Redakce MKP

Gertruda Steinová

Vlastní životopis Alice B. Toklasové

Překlad Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce mvoinova/Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4567-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4568-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4569-1 (prc)

Table of Contents

1 Než jsem přišla do Paříže

2 Příjezd do Paříže

3 Gertruda Steinová v Paříži 1903–1907

4 Gertruda Steinová než přišla do Paříže

5 1907–1914

6 Válka

7 Po válce 1919–1932

Ediční poznámka