Poslední Kentaur

Román obrazu a života

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Poslední Kentaur tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím J. Otto v Praze v roce 1919.

Text díla (Josef Müldner: Poslední Kentaur), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 12. 5. 2025.

JANU HAVLASOVI
na důkaz upřímného přátelství,
jehož čas neporušil a které i nahodilosti
nejméně čekané mohou vždy jen nově posílit.

V poli, na Dunaji v červenci
r. 1919

I
Barva hrůzy

Vítr, věčný oživovatel pobřeží, vál mu do tváří. Sňal klobouk, jako by se zbavoval nepříjemné tíže, a sestoupil po břehu pro kámen, kterým zatěžkal okraj svého širáku. Plných třicet let proseděl a prostál na břehu šumícího moře, celý lidský věk! A přece zdálo se mu, že tu stojí dnes po prvé. Celý jeho život zdál se mu uměleckým zápasem s tímto nesmírným živlem, který průhledností svých modrých vln zbarvil i jeho život na zemi. On, který zachycoval barvami prchavé odstíny bouře, oblaků i větrů, jež hrály hladinou, stál tu opět oslepen, udivený jako dítě. Před jeho očima odehrával se nekonečný děj; tisíckrát sledoval již život jediné vlny; znal její vznik i záhubu. A ty neviditelné atomy vodní, když zvedly vlnu a roztříštily její svižnou, prudkou šíji o břeh, vracely se zpět, tvrdošíjně a neúmorně, aby účastnily se tisícerého narození a smrti.

Jak je šťastný Steffano! Ožehlýma, mozolovitýma rukama překonává pouze jeho sílu. Ale oba, Steffano i on, jsou moři stejně blízci a oddáni. I on svádí svůj zápas s tímto neklidným a nesmírným modelem; a přece, jak často usedal klidně k svému dílu na jeho břehu, tak často usedal k práci svojí horečně, zesláblý čekáním nového záblesku. Jiní chtěli vyposlouchati v jeho jeku Píseň Tajemství. Hledali v něm tón, hlas bohů i lidí, vítězství i porážek, zvuk osudové Síly; melodii tajemných hlubin Vesmíru, v jejichž vírech úpěl a jásal maličký člověk. On chce tuto hudbu vystihnouti barevně. Či není pouze jedno Umění? Či není pod korou země tisíce kořenů, jichž všechny výhonky spějí vzhůru k slunci, odívajíce se touž zelení…?

Proč tolik pochybuje? Neposkytuje mu okeán větší plochy; nejsou jeho oči dokonalejším nástrojem v rukou přemáhajícího; nemluví k němu moře svými barvami daleko plněji, mocněji a výbojněji než hlasy vln, pěn, větrů a příboje k tomu, kdo chce zachytiti na jeho břehu Píseň? Ano: jemu, malíři, prozrazuje moře více ze svých tajemství. Pro něho vlny, opouštějící hlubiny, neutají svého původu. Pozná mělčiny i propasti. Pro něho daleko blíže připlíží se ze svých skrytých prapříčin na dosah jeho srdce a očí. A to moře žene se k němu stále, bez oddechu; jak rozkošno, být vždy nově zaplavovánu a očekávat, kdy ho vlny uchvátí. Moře jde, stoupá blíže a výše… Přitiskl ruce ke skráním a sevřel oči. Zdálo se mu, že ty oči podlehnou, že zešílí…

Oči ho vskutku bolely; setřel vlhkost, jež se mu do nich vetřela, a sáhl znova po štětci. Chvěl se po celém těle. Zdálo se mu, jako by po prvé byl prohlédl. Oči se zjasnily a mlhy klesly; okolnost, že byly předtím zvlhly, utvrzovala ho v jistotě vědomí a slavnostnosti okamžiku, který se právě přiblížil. Kýžená hodina! Byl by s to zničiti všechna svá díla, kdyby je byl měl po ruce a měl dosti času…

Obzor se zachmuřil, vítr zesílil a vlny vydouvaly se jako šíje vrahova…

„Teď, teď!“ jásal. „Mám svoji barvu!“ A vášnivě se chopil díla, dokud trval okamžik tohoto zaslíbení. Pyšní tohoto světa vrhali ke dnu moře drahocenné prsteny… Polykrati, dóžata a čekající nevěsty… Házeli je do hlubin, kam s okovy na nohou byli předtím vrhli galejníky. Zdálo se mu, že zahlédl na dně zářivý prsten… Ne, nebyl to prsten… Bylo to srdce, jeho srdce, jehož vášnivé údery vzbouřily teď hladinu. Bylo to jeho srdce a jeho tlukot a jemu se zdálo, jako by ve vlastních prsou zela prázdnota…

Teď, za ohlušujícího hukotu větru a vln, který byl jen přecházením barev, světel a stínů, v té symfonii hřmících barev uviděl barvu Osudu. Právě tam, kde údol vysoké vlny, oblý jako lidská paže, přecházel od hladiny k překocujícímu se, pěnou bílému hřebenu, našel tuto barvu lidské bídy. Sinavě zelené zrcadlo, provlhlé slzami očních řas, odrážející hloubky bolestných pohledů zoufalců, vyvstalo před ním s těmito vlnami, těžkými a důstojnými, aby nesly rychlou loď Theseovu s černými plachtami k břehům atickým…

V té barvě zmítaly se lidské osudy; byla to tmavá, kalná hmota, plná blesků vzdoru a kleteb, vytřeštěná očima šílenců; barva vidin ztrácejících se v propasti, do které se vrhá sebevrah; barva slizu, ztajená ve výparech močálů; barva, kterou zhlédne Zvěstovatel ve chvíli vzrušení, když tuší pohromu… V té barvě byla bouře, která jen zdánlivě hrozila na obloze mračny a hučela na břehu.

„Takovou barvu, zkalené světlo vidí asi do hlubiny se ponořující utopenec,“ dodal v duchu malíř, jemuž se zdálo, jako by se ta barva sama rozlévala z vln po jeho plátně. Barva hrůzy zjevila se mu v plné své síle. Tak dlouho hledal tuto barvu, zvuk omamného srázu, který se projevuje v nás závratí. Dnes konečně našel základní tón lidské bolesti v této zeleni, jíž prosvítají úzké světelné pruhy nadějí a krátkých radostí. Neodpovídá stupnice barevná skále našich citů? Jaké syntézy došel právě v tomto okamžiku! Lidé hledí do slunečného světla a jsou šťastni. Ale v prismatu obsahuje slunce i barvy zoufalství. Jsou ve spektru nejen složky životodárného světla, ale i osudy světů… A zdálo se mu, že tajemná duha rozklenula se mezi ním a věčností, kde ležely osudy, chráněné nezřenými sfingami, a že v této duze, již sledoval v extázi, spatřil barvu životů… Podařilo se mu zachytiti ji, tak prchavou, měkkým a radostným štětcem, neboť tyto barvy, náležející lidem, byly s nimi smrtelné. Jen slunce, které v slavné jednotě svého světla ozařovalo kolébku i hrob zašlých planet, bylo nesmrtelné.

Kolik stínů stálo tu s ním na břehu moře! A kolik jich podvědomě tušilo smysl barevné hry jich vln. A byli to lidé, kteří tu stáli v očekávání loďstva, vracejícího se s vítěznými plachtami; snad takový okamžik přivábil je sem, aby pouze jednou v životě stali se svědky událostí světových. Stáli tu v očekávání, kdy z obzoru moře blížily se k nim dějinné epochy. A opět jiní, kteří přicházeli, aby pohled jich upřený do světlých dálek v okamžiku hledání nevyslovitelného stal se slavnou událostí. Objevitelé neznámých pevnin, vojevůdcové vojsk a loďstev a stíny básníků a umělců… Kolumbus i Dante, Heine i Wagner, Cook i Strindberg, d’Annunzio… Pevniny skryté za modrými obzory byly již objeveny. Nenarodí se už Kolumbové, jejich poslání bylo již skončeno. Zbývá už jen poslání umělců. Obzory tají nyní daleko bohatší a krásnější, ireální země. Z barevného hudebna zbývá zachytiti, pevnými liniemi vyjádřiti píseň Vesmíru; cyklony osudů, víry vášní, bouře kultů, sopky světů, zákon pohybu nebeských těles, tajemství těl i duší, zhaslých světů i rodících se sluncí… Zmocniti se kouzelné osy – tvořiti nové Umění…

Kdo by se rozpakoval přinésti těmto objevům největší oběti? Je třeba zasvětiti se božstvu okeánů. Jest plavcem, který uzřel panenské země snů. V barvě Osudu zjevil mu Forkys a Keto všecky barvy děsu, bolestí a utrpení, ztělesněné výtvory antického mýtu. I Glaukos hleděl na něho z těch vodních hrůz; Glaukos, který vrhl se za rybou do vody, poživ zázračné byliny, jež ji přivedla znovu k životu. Glaukos, který vypluje jednou za rok na hladinu, opustiv bohy, aby lidem věštil zkázu…

Zešeřilo se. Mistr složil štětce a chvěl se ještě. Pohleděl na hodinky: Steffano by tu již musil dávno býti! Nevrátil se asi v tomto větru z Terraciny. Bude proto třeba vrátiti se do města. Vystoupil na břeh, a zápase celým svým tělem s větrem, ubíral se zvolna k vesnici. Jako obyčejně, byl tu na břehu zcela sám. Když došel k prvnímu stavení, uvítal ho již připravený Beppo: „Pojedeme, signore professore?“ Mistr váhal; uvažoval, neměl-li by tu zůstati dnes přes noc. Po chvíli však se rozhodl. Vrátí se časně z rána na skalnatý svůj břeh. Beppo vyjel ze vrat a on, usednuv, oddal se svým myšlénkám.

II
Plocha touhy

Uplynulo několik dnů, strávených v klidu po horečce. Jak to těšilo, procházeti se tak po břehu, drtiti svými kročeji mušle a ulity, shýbnouti se občas pro některou a prohlížeti její pestrý a lesklý povrch. Nezvučí snad právě v této oceán? Nebo, není to lastura, do níž byl zaklet na věky krásný syn Nereův, když milenky své Afrodity nechtěl následovati do nebes? Jak krásné báje rozseli zanícení, neznámí umělci řečtí i po pustém, písčitém břehu. Vyzdobili kouzelnými výtvory krásou překypující své duše nadhvězdné světy, nebetyčné hory, háje, ostrovy i hlubiny moře…

A Steffano neví pranic o tom světě, který obklopil ho mýty. Neví ničeho o tom, že právě dnes, v den klidu a světla, kdy slunce odráží od tiché hladiny mocnými údery svůj jas jako slyšitelné zvuky činel, které se po nesmírné hladině vždy znova doteky zažehují, zjevuje se se všemi svými dětmi a skvělou družinou v zářivé plavbě bůh Nereus. Najády, Ókeaonovny a Nereidky, obyvatelky stříbrolesklých paláců podmořských, vypluly s ním na povrch v slunečním jase, aby těšily toho, kdo v odstínech a vlnách je zahlédne… Každá z nich je tónem, každá z nich je barvou. A ten hlučný a jásavý jich průvod, to jest tajemný šum a hra vln, to je krása, slavnostní nálada, chvění vzduchu, nepostřehnutelné unikání vodních par, to je ta pestrá rozmanitost mořské hladiny. A jak krásná jsou jich jména! Každý plavec zná jich jména, ale vysloviti jich nemůže: jenom rozkoš uchvátí jeho srdce, neboť krása je nevyslovitelná lidem smrtelným…

Je mezi nimi i Galateia, milenka Kyklopova, i stříbronohá Thetis: tam, kde vlny nejzářněji zaplanou blesky nebeských hvězd, tam, kde náhlý zážeh oslňující zrak jest jen polibkem, jejž ticho oblohy, zhutnivší se v něhu, vtisklo mírně zčeřenému bodu hladiny jako nabízejícím se, rychle vynořeným a hravě mizejícím ústům – tam zasvítí úběl jejich těl mezi vlnami… A až přepluje skvělé fantasma přes obzor, vynoří se v měsíčním světle dobrá bohyně Ino Leukothea, symbol měsíce klesajícího neslyšně do vln…

Jak je šťastný Steffano, jemuž moře se vším bohatstvím svých hlubin jest jen jeho výživou. Neví ničeho o tom, že před jeho těžkopádnou, zčernalou bárkou a jeho vesly prchají tito tvorové se zděšením a smíchem… Jak je šťastný a jak chudý, dobrý Steffano. Nemá naprosto pochopení pro jeho vidění a sny. Kolikrát ho již v duchu politoval, ale kolikrát mu již tak vřele a upřímně stiskl jeho pravici, že Steffano díval se na něho s nedůvěrou a v údivu. Avšak bylo třeba ihned věc vysvětliti a ukonejšiti to dobré a starostlivé jeho srdce.

A kolikrát i v daleké cizině – jeho vlasti – dívali se na jeho dílo oči nechápající a zaujaté! – Mistr se zachmuřil. Pobyt v cizině, doba třiceti let způsobila velké změny; osvojil si italštinu tak dokonale jako každý vzdělaný exulant, avšak návrat do vlasti vnucoval mu i jisté povinnosti a ohledy. Často mrzelo ho, že mu scházelo slovo, výraz, vazba. Mluvíval proto zvolna, klada důraz na každou umělůstku a vypomáhal si, stýkaje se jen s úzkým kruhem přátel a ctitelů, výrazy cizích jazyků. A přece nemohl si doznati, že se své vlasti odcizil. Miloval ji a věděl, že jeho vlast lásky, zdvojené, mocné a obětavé lásky potřebuje… Přepadaly ho chvíle úzkostí a obav nostalgických. Ano, vrátí se opět, s novou kořistí. Nepochopený, nebude žádati obdivu. Půjde a ukáže poslední svá díla: vidění zraku, který třicet let upíral se do moře… Nechce přemáhat, nechce cen a vítězství: má však právo na to přijíti, je-li jeho jméno majetkem národa…

Ne, dnes už jinak malovati nebude! Což nepožívá umělec plné svobody a volnosti? Dnes už zůstane jeho moře tak, jak on je vidí ve svých barevných snech: mořem úsměvů štěstí i otřesů děsu, mořem antických mýtů, do něhož sestupují i zamilovaní Kentauři, aby jeho poklady ozdobovali své sluje. A což nemá vlna tělesné oblosti šíje a ramen? Jejich hry a záhubnost, kouzlo i děs, světlo i tma – což nesmí jich umělec zmocniti se symbolicky? Nechvěje se před mnohou vlnou prázdnota, měkká a svůdná, jež ze vzduchu se sama přiodívá neviditelnými obrysy ženského těla? Nezáří ve vlnách perleť zubů, rozpuštěný vlas a bok, přitisknutý k delfínu? Nevoní vzduch dosti opojivě, nechutná slaná jeho dálka jako polibek mezi slzami očí, smějících se rozkoší? Vystihl již někdo všechny barvy a linie, jež může moře rozehrát?

Jemu už zůstane moře antickým mýtem! Ani hranic jeho nechce znáti! Proč nemá pro něho tak omylných a naivních hranic, jako je mělo pro Homéra? Na západě Atlas, na východě Symplegády a Thrinacrie i Afrika s tak nemožnými rozměry… Ale je to útěchou ducha, zraňovaného skutečností, vraceti se ve stopách lidských zpět. Proč mu chtějí bráti jeho vysněný svět? Nestačí jim jeho umění? Ten svět je jeho! Ani dnes, ač už mu dávno cizina otevřela nejskvělejší sály! Největší umělci světa neodolali kouzlu helénských symbolů, od Euripida po Corneilla, od Pheidia, Aristea a Papia až po dnešní den z lůna hor dováží se mramor do dílen umělců, kde rodí se z něho a oživují zapomenuté sny.

Ah, a co se nahledal jen vhodného útesu, na nějž by položil tělo nejkrásnější Dcery královské, jejímuž orientálnímu původu podlehli lidé v Argu. Daleko přes moře, z neznámého Východu zavanula k břehům Hellady omamná vůně… Z útesu neznámého ostrova, kam byla položena a přikována, aby smyla vinu svojí svůdné matky Kassiopeje… A očekávajíc netvora, jenž se z moře vynoří a ji zahubí, nabízí, Panenská, své nedotčené tělo neznámé rozkoši. A tak tu odpočívá, jediný, nikde jinde po celé půdě řecké nezrozený, vrcholný květ romantiky nad hučícím mořem, až popluje nad ní mračný Perseus a ji osvobodí…

Co se nahledal místa, jež by bylo dosti svato, hrůzno i rozkošno, aby na něm spočinulo tělo Andromedy! Oltář z útesu, který však nesmí býti nesen jenom podmořskými skalami. I vlny chtějí, vystávajíce, vytvořiti svojí pěnou toto lože… A nemohouce jinak, berou skále schopnost a sílu nésti její tělo… Ano, na útesu leží, nesená liliovými kalichy mořských vln. Oběť, povznášená k oblakům, ač ji tíží okovy… Oh, co se toho místa nahledal, právě jako Sofokles a Euripides, až konečně uložil tu bytost milovanou staletími tam, kde moře a země nemohly nikdy více nabídnout a žádat. Tam, kde v příboji strmých vln a skal promluvil jeho štětec nejžhavěji: tu ztratily už barvy hmotné své tíhy. Provanuty, zduševněny jeho Snem, stávaly se nástrojem hudebníka; hranice obrazu se rozestupovaly, symbol odkrýval Pravdu, mýtus stával se úzkostí a rozkoší…

Barvy přestaly tu už býti výrobkem hmoty. Stávaly se plynnými, duševními vlákny dosud nevyjádřených legend, jež čekaly na srdce národa, jež je pochopí. A neznámo kam, vychází slunce, totéž, v jehož dráze kráčela i tato zkazka, a osvětluje vlhkost rána a rusou hlavu Dcery královské. Neosvětluje však tak, jak opírá se paprsky svými o skutečnost: je to jen nejistota jejího Osudu, je to jen krása a čistota myšlenek, které prozařují vzduch. A, Opojná, nabízejíc se k rozkoši Osudu, ta, jejíž tělo není stvořeno pro dotek úst smrtelných, spása země, čeká, a vlny, skály a dálky čekají tu s ní…

Ano, i ten obraz tvořil horoucně a lačně, chtěje od barev odpoutati jejich tajemství. A nelze, nelze mu jinak tvořiti: mysterium mytických osob, rozprostřené mořskou krajinou, dalo mu schopnost jasnovideckou. Avšak nikoli, nevyjádřil by se tak přesně! Dalo mu schopnost viděti ve složkách světla tajemství světů a lidské přeludy.

Trpěl dlouho pro svou zbožňovanou Andromedu, hledaje, jakými pohyby má vyjádřiti její kouzlo. A přece zůstal věren poznání, že něhu odevzdávající se ženy nemůže odepříti právě té nejkrásnější… I Najády objímají svýma rukama, i Nereoven ústa nabízejí se ku pocelům, i těla Ókeanid prostírají celou svou zářivou plochu slunci a mořským milencům! Pohyby jejich rukou jsou touhami, úsměvy očí a úst žízní, a nohy, ať ponořující se, rozrážející vlny nebo sevřené jsou neuhasitelnou vášní… Či nevyjadřuje těmi těly v barvách i liniích plnost moře? Jeho krásu i děs, sílu tvořivou i ničící…? Ano, i Najády, Nereovny a Ókeanidy jsou výrazem a kouzlem vzdávajícího se ženství… Ale Andromeda, nabízejíc se jako oběť země netvoru, přikovaná nad vlnami, zcizoloží s Osudem…

III
Paprsky na ledovci

Mistr usedl k své práci. Daleko po obzoru roztroušeny byly rudohnědé plachty. Ve skupinách i odděleně táhly k břehu, aby vyhodivše sítě, vrátily se k svým nízkým chatrčím.

– Je mezi nimi Steffano? tázal se malíř sebe sama, snaže se okem rozpoznati jeho loď s křiklavě hnědou plachtou, nově barvenou a opravenou velkým tmavým kusem uprostřed. Lodi byly však příliš daleko. Některé byly jen stíny, téměř neznatelně se pohybujícími, a jiné, blížící se břehu, ukazovaly jen černé boky a vydutá prsa plachet. Měl potřebu pohovořiti si opět jednou s tímto starým a zkušeným plavcem. Zdálo se mu často v rozprávce s ním, že je prostředníkem mezi ním a mořem. Steffano, jehož tělo, barvu tváře i názory vytvořilo a pozměnilo moře, činil mu je přístupnějším. Či nezdá se nám, jdeme-li s přítelem, který seznámí nás s bytostí třetí, že přítel svůj poměr k novému, neznámému příchozímu přenáší i na nás? Že se účastníme tohoto nového poměru s duší, jež je duší přítelovou? Podáme mu ruku, hovoříme, ale v podstatě jest to jen ruka našeho přítele, kterou podává mu někdo cizí, třetí. Naše slova i city jsou jeho dílem: skrytě pokračujeme nyní oba dva v rozvíjení styků, jež navázal z počátku sám.

Tak díval se i na Steffana. Jeho prostá, výrazná řeč, zkoumavý pohled, dlouhé pomlčky, nedůvěra i jistota pohybu se mu zamlouvaly. Jeho krok přeskakoval i na pevnině lodní trámy a ráhna: podal-li ruku, zdálo se, jako by chápal se lana k přehození plachty. Zamiloval si ho proto již od let a často posadil ho s krátkou jeho dýmkou na břehu, aby zachytil svým štětcem jeho podlouhlou, bodrou tvář s námořnickými vousy, lokty o kolena opřenýma, s dýmkou v ústech.

Lodi se přiblížily a jejich mužstvo ožilo. Rychle strženy plachty; zaslechl zvuk soukajících se kroužků provlečeným lanem, hřmotné svíjení a ukládání jich na ráhně nebo na přídi a hlasité povely plavců. Kde plachta úplně nesjela, opíral se o ni vítr a lomcoval jí. Lodi se lehce zakymácely v mírném příboji; vlny v pravidelných, dlouhých řadách za sebou blížily se k břehu. Vítr přinášel z dálky vlhkost, pohrával prameny vlasů pod rybářskými čapkami a vlajkou umístěnou na břehu na lodním stěžni. Něco lodí a rybářů, vítr a vlny, vše to uklidňujíc svým lehkým, půvabným pohybem, zdálo se, že dostačí, aby celý obzor, propast moře i oblohy rozvály; vítr poletoval a třepetal se, jako by jeho směrem napjaté prapory svými šípovitými, zmítanými konci na tvář narážely.

Mistr odložil štětec. Z lodí vyskakovali plavci ve vysokých svých botách, sahajících jim nad kolena, kde se rozšiřovaly, do moře a brodíce se táhli loď k břehu, kladouce ji na bok. Jiní vyhodili kotvy za sebe, táhli loď, až lano kotevní se napjalo, a pracujíce silnými svými svaly, vlekli menší kotvu s provazem na břeh, kde ji pohodili; kotva se zabořila do měkké půdy a loď z předu i zadu spoutaná nadnášela se směrem k přídi na její dno dorážejícím příbojem.

„Maestro! Dobrý den!“ ozval se hlučný hlas ze strany.

„Ah, to jste vy, Steffano, vítám vás,“ zvolal radostně malíř a stiskl mu pravici.

„Už jsem dlouho pana profesora neviděl.“

„Načekal jsem se tu na vás dost a dost. Nu, jak se daří? Pojedete zítra o třetí na moře? Pojedu s vámi, už dlouho jsem ryb nelovil. Pomohu vám, umím vytahovati.“

Steffano pohleděl k západu a nejistě mávl rukou.

„Eh, kdo ví, jak ještě zítra bude.“

„Pojedu s vámi. Ještě jednou chci prožíti rybářskou noc daleko od země, pod plachtou, v osamění. Daleko od země zdá se mi, že jsou mi bližšími i jeho hlubiny. Na břehu je mi jeho hloubka vzdálená… Čas kvapí, je nutno ještě uviděti pokud možno nejvíce. A pak, chci se vrátiti do vlasti.“

„Což vaše vlast nemá moře?“ tázal se s velikým podivem Steffano.

„Víte, dobrý kapitáne, mám rád krásné lidi a široký svět. Zde na břehu se mi zdá, jako bych byl světu blíže. Nevím, rozumíte-li mi. Ale, tak: zde spíše může člověk obejmout světy.“

„A vaše vlast –“

„To je má vlast,“ odpověděl Mistr nadšeně a přejel rukou celý obzor. „U nás není této šířky ani volnosti rozhledu; náš obzor je úzký, malý a stlačuje.“ Ale jako by chtěl rychle přejíti k jinému předmětu, obrátil se k Steffanovi.

„Ponořil jste se někdy do hlubin? Při trhání hub, jako potápěč nebo lovec ústřic?“

„Velmi často. Ve Spezii jsem sloužil na řadové lodi celých osm let. Potápěli jsme se velmi často a já vynikal vytrvalostí. Proto byl jsem také povýšen.“

„Nebyl jste také zvědav na to, jak to pod povrchem hladiny vyhlíží?“

„Ne. Žil jsem od malička na moři. Otec brával mne již záhy s sebou na moře a ani nevím, kdy po prvé jsem se potápěl. Zvědav jsem proto nebyl.“

„Vzpomínáte si na dojmy při sestupu? Zajímá mne to příliš. Vypravujte, milý Steffano!“

„Viděl jsem vždy nad sebou a nad vodou ohnivou kouli, slunce. Kolem této koule měla vždy všechna voda barvu modrou. Neponořil jsem se nikdy tak hluboko, abych slunce nespatřil nebo netušil nad hlavou. V několikametrové hloubce nastávalo ovšem už šero; všecky předměty byly zamodralé. Zelené řasy, pohybující se kolem mne, staly se ještě více zelenými. Jednou mi dali do ruky svítilnu; jedno její sklo bylo červené. Pamatuji se na to dodnes; když jsem se potopil – bylo to ve větší hloubce – překvapilo mne, že svítilna měla místo červené stěny černou. Nad vodou úkaz opět zmizel.“

„Ano, to je správné. Mořská voda odráží paprsky modré a pohlcuje červené a žluté.“

„A proč tak, maestro?“

„Je už to vlastnost mořské vody. Nemohu vám to jinak vysvětliti.“

Oba dva se odmlčeli. Malíř se zadíval do moře a rybář cpal si krátkou svou dýmku tabákem, který mu podal umělec, davší se znova do práce. Steffano byl zvyklý proseděti po jeho boku celé hodiny beze slova, klidně pokuřuje. Avšak dnes měl na práci. Vrátil se k lodi a vynesl těžké sítě, promočené a plné chaluh a škeblí. Tu a tam byla síť protrhána.

Malíř se k němu obrátil:

„Což jste nevyhodil všech?“

„I ano. Tahle tam byla od včera, ale mnoho nechytila. Musím ji opravit.“ A rybář šel k řadám kůlů, na něž byly přibity dlouhé tyče, aby sítě rozprostřel, obral a vyspravil. Mistr byl rád, že tu Steffano zůstane, a pokračoval v práci.

Zdálo se mu však, že pracuje úplně bezmyšlenkovitě. Modř oblohy a vody zastavovala dnes pohyb jeho myšlenek. Připadalo mu, že tento klid vytvořil v jeho duši pokojný záliv s nehybnou, sluncem ozářenou hladinou. Ale tento mír nedospěl ještě nejtiššího svého bodu. Cítil, že se dále ještě uklidňuje, jako ztrácející se echo. Odevzdán tomuto ustalování, sublimaci ticha, oddechoval lehce a hleděl na moře; nebylo kolem něho ničeho, čeho by necítil v sobě; a ze všeho vztahovaly se k němu neviditelné ruce, jejichž cílem bylo vyhladiti v něm toto uklidnění. Tak krystalizuje v srdci lidském mír…

Před ním leželo opět moře, dočkavší se i očekávající. Pruhy jasné zeleni střídaly se v dálce s pruhy modři, která se od obzoru až k němu prostírala. A obzor byl hladký, ostře skrojený. Voda zdála se stoupati a nezřetelně přecházeti v ovzduší, kde již čekaly větry, aby zanesly ji nad vyprahlá pole pevniny. Jeho duševní zrak stával se opět svědkem zázraku Vesmíru. Věčný zákon koloběhu vodního, podmínky všeho života, opojil jeho smysly. Jako by klenba modré oblohy byla do nekonečna vypínající se bání zvonice… Rozeznával, tušil hlasy tisícerých zvonů. Střídavě barevné pruhy modři a zeleni byly akordem, slavnostně vzatým mystickou rukou ve chvíli nejvyšší, posvátné závrati. Oh, kolikrát již snažil se uhoditi, vzíti tento barevný, božský akord břehu, pruhů vodní hladiny, daleké linie obzoru a oblohy. A voda nespokojila se s nejhlubšími svými propastmi, plnými neznámého života a dění. V nepostřehnutelných způsobách stoupala do výše a zachvacovala i nadoblačné výšiny – modř vzduchu. Celý obzor prosycen byl její životodárnou silou. A neslyšitelné zvony zvonily k tomuto mysteriu…

Ano, byla to chvíle slyšeného a tajemného blaha. Jako fata morgana, do vzduchu odražený obraz slavnosti odbývané před věky. Zvony zvonil vzduch jako všechny zvonice veronské 20. ledna 1320, kdy v ulicích mračně naplněný lid ztichal, rozestupoval se a uctivě zdravil štíhlou postavu pochmurného básníka. Dante kráčel do kostela sv. Heleny. Stín člověka, jenž procestoval svojí fantazií více než kdo před ním a více než kdo po něm ze všech duchů, zaživší ztrátu Beatrice i svého císaře, pozval celou vzdělanou Veronu k přednášce své „De aqua et terra“1. Básník, jehož duchu nezůstalo tajno poslední zákoutí Pekla ani Ráje, vracel se k počátkům své tvorby: ke zkoušení a zkoumání toho, co jest více než výtvor fantazie – ke zřízení Vesmíru. Za hlaholu zvonů, rozestupujícím se davem kráčel básník do kostela, aby knížatům i chudým, svým učitelům a žákům zjevoval své moře…

Mistr pracoval lehce a radostně. Zdálo se mu, že jeho tvoření je stejného rytmu a oddechu jako rytmus jeho duše a oddech jeho prsou, a že Příroda, které jedině a nadšeně podléhal, dovedla přizpůsobiti si ho a jeho nálady tak jako klid hladiny, když se utišuje po bouři, a jako útes, na nějž dopadne světlo západu, neruší celkového dojmu a nálady večera… V přísvit nepostradatelnosti umísťuje Příroda všechny své tvary. Nepřekáží vlna, jež se na břehu přelévá; narůžovělý nádech zapadajícího slunce nezmenšuje a nemění krásy horského ledovce. A ruší hlas hromu skalní rokle, překáží květ stromům a vůně květům? On sám je takovou vlnou, jež se na břehu přelévá; jest sám útesem, hlasem hromu, ozařujícím paprskem nebo květem. Jeho nitro je nitrem všech věcí, které utvářejí a zbarvují přírodu; do jeho duše přešla z tisícerých tvarů kořeny svými duše Přírody. Cítí jako vlna, útes a strom. Čeká na světla, barvy i zvuky jako perleť na břeh vržené škeble. Oh, vzpomíná si na své rodné město… Byla měsíčná noc; zajel s lodí k jezu a vystoupiv ulehl na několik vyšších kamenů. Město zaplálo mléčným světlem měsíčním, v němž předměty nabývaly jiné duše. A po jeho boku slabými, lesknoucími se prameny stékala voda přes jez řeky. Byl zachvácen tím sotva slyšitelným prouděním. Zdálo se mu, že stává se řekou: tekl, uplýval s ní po proudu mimo ozářené, zelené ostrovy se ztemnělými břehy. Jeho tělo i duše se rozpoutaly a rozplynuly, mohly se účastniti rozkoše zvolného uplývání…

Na obzoru objevil se táhlý kouř. Aniž by se blížila, plula po obzoru loď. Tato nahodilá událost počala v něm probouzeti všecky nitky, jež ho poutaly ke skutečnosti. Vzpřímil se a otočil se po Steffanovi, který také, odvrácen od práce, loď vyhlížel.

„Je z Janova,“ pravil s určitostí Steffano.

„Ano. Pluje do Palerma. Zítra dorazí do jeho otevřeného, krásného přístavu.“

„Ale mnoho škody způsobí. Vyhazuje popel a žhavé strusky, a ty ničí naše sítě. Pohleďte,“ a Steffano přistoupil k umělci, drže v ruce velký, ostrý kus vypáleného uhlí, jejž po dlouhé námaze podařilo se mu vybaviti ze sítě.

„A takovou díru mi udělal v síti,“ dokončil mrzutě. „Nedosti na tom, že je trhají bouře.“

„A jsou přece hluboko ponořeny viďte, Steffano?“

„Několik metrů. Ale vlny pracují i pod hladinou.“

„Avšak představte si, Steffano, tisícimetrové hlubiny! Hlubiny, kde ustává všechen pohyb a život. Jak dlouho klesají ke dnu ponořující se předměty! Je to téměř nepostřehnutelně zdlouhavé padání v čiré noci klidné a chladné…“

Mistr se odmlčel. Kdykoliv bouře zdvihla vlny, zdálo se mu, že v jich hukotu slyší v přestávkách klid, usmrcující klid mořských propastí a že v jich modré, jasné barvě vidí odstíny podmořské noční tmy. A on chtěl přece, aby tento klid a chlad hlubin vanul z jeho obrazů rozbouřené hladiny, kdy obzor se zúžil, rozkymácel a kdy místo jasné, ostré čáry obzorníkové viděl v nejzazší dálce nakadeřený, vlnitý pás s kalnou pěnou rozbouřených a převalujících se vodních mas.

„Což teprve marrobbio a scirocco na jaře,“ pokračoval Steffano ve svých myšlenkách a obličej jeho nabyl onoho zvláštního výrazu děsu, jaký prozrazují snad jedině jen tváře italských obyvatelů pobřeží, když moře náhle změní svoji barvu a hladina klesá s úžasnou rychlostí. „O, paura!“

Malíř odložil paletu a namočil štětce. Steffano, probíraje se z děsu svých myšlenek, sbíral jeho potřeby. Maje obě ruce plny, odnášel obraz i krabici do svého příbytku. – „Dnes musím se vrátiti odpoledne na vyslanectví. – Na shledanou, Steffano, zítra o třetí. Pojedu s vámi.“

„S bohem, pane.“

1 „O vodě a zemi“.

IV
Krystal míru

Ženy a muži, stojící na zápraží, pozdravovali odcházejícího. Mistr jim kynul přívětivě a s úsměvem. Dlouholetý pobyt mezi nimi seznámil ho se všemi; pokládali ho již téměř za svého, ale chování jich k němu prozrazovalo obdiv a úctu. Okolnost, že bydlí na cizozemském vyslanectví, ozařovalo v jich obrazotvornosti i jeho nepřítomnost; ač nemluvil nikdy o sobě a o svých stycích, slyšeli mnohé a jiné si domyslili, obklopujíce ho záhadami; byl jim nepochopitelným, ač ve vzduchu mezi nimi a mořem vznikala jeho díla. V ušlechtilém, zdrželivém, a přece hřejivém jeho chování tušili jakési ztělesnění velkého, jim neznámého světa, který je opájel stykem s ním, jako on viděl v nich a hledal jen ve tvar lidského těla přelité moře, jeho dálku, vzduch, bouře a skály. Vidouce ho tolik let jeho života seděti na břehu svého moře, skloněni téměř nad jeho paletou a nerušíce jeho do dálky upřeného nitra, cítili, že jeho dílo je hymnem, pěným ke chvále jejich moře. Cítili podvědomě, kterak s jeho vlnami a vzduchem vrůstají do jeho obrazů i jejich životy. Cítili, že jeho zrak, zrak umělce, vede paprsky jejich zraků, obrácených k moři. V jeho dílech poznávali krásu věcí, jež náležely od věků již jejich praotcům. A tento umělec vedl jejich pohledy a táhl je k moři i v těch chvílích odpočinku, když se už všichni rybáři vrátili z moře do dědiny. Činil je vyhlížejícími velkolepost nekonečna. Oh, v jeho vlasti ho jistě nedočkavě čekají a on tu sedí na útesu skalním, zmocňuje se svým uměním všech citů, které v člověku moře vyvolává, pohroužen do svých snů a do svého díla, pán moře, jehož ani největší bouře nezděsí, aby ho umělecky nevyjádřil a nepřekonal. Žádný orkán nemá dosti síly, aby ho přehlušil a donutil k mlčenlivému úžasu. Ani tehdy, když jejich muži na moře nevyjedou, složivše vesla do kolen malých dvorů, neodchází od hučícího, vzbouřeného moře. Jeho štětec dovede vzedmouti tytéž ostré, rozšplýchávající se hřebeny vysokých vln jako nejprudší vichr. Jeho barvy nanesou do příboje, narážejícího do příkře strmící skály, tolik průhlednosti, kolik jí postřehnouti může ve vodě zakalené dnem nejbystřejší oko pobřežního obyvatele… Jeho pozorující, zkoumavý zrak rozrývá vlny jako prudký náraz vesel… Sedí tu nad mořem jako přemáhající vítěz i jako očekávající snílek, až nad uklidněnou hladinou vynoří se věže pohřbeného města – – –

Jako obyčejně zastavil se Mistr na hrázi. Postál chvíli, obrácen k moři, jako by se nemohl pohledem odtrhnouti nebo nasytiti. Slunce stálo na nejvyšším místě oblohy a opíralo se o vše, co potřebovalo jeho tepla. Ohnivými blesky zažehávalo hladinu; vzduch jiskřil a chutnal mořskou dálkou. Neslyšná srdce zvonů chvěla se údery slunečních paprsků, které dopadaly, zdvihaly se usnášeny slabým závanem větru, aby opět znovu dopadly, jak vítr v přestávkách slábl. V neviditelných způsobách stoupala voda do ovzduší, kde čekaly již proudy, aby ji zanesly nad lačná pole. Modř, pohlcovaná modří… Se srdcem chvějícím se před tváří zázraku odcházel Mistr po hrázi. Plocha hladiny se úžila, jak sestupoval po jejím svahu, sklánějícím se k vesnici. Spatřoval už jen úzký pruh, modrou stuhu, až konečně i ta zmizela docela; šel pod vysokou hrází, oddělující ho od moře, a rychle ubíral se k nádraží…

V
Mezi přístavními vlajkami

„Jsem rozhodnut,“ pravil sám sobě malíř, osaměv ve svém pokoji se spuštěnými záclonami, a přecházel ateliérem se staženými rty. Bude ještě třeba několika neděl, aby dokončil započaté práce. Jitro v Campagni, Tušení moře a Echo čekají na poslední tahy jeho štětce. Dokončí je a vrátí se do vlasti. Volá ho tam povinnost a touha. A pak, několik starých a dobrých přátel čeká na něho u stolu dnes opuštěného. Těší se na něho, neumdlévají ve vzpomínání. Je třeba ukázati, že nesložil rukou nečinně v klín. Ponese s sebou nové kořisti, urvané moři.

Přecházeje pokojem snažil se sama sebe přesvědčiti o nutnosti návratu. Zítra pojede ještě naposled se Steffanem na rybolov. Dobře, že si vzpomíná. Mohl by se příliš zaměstnati přípravami k odjezdu a zapomenouti, že by bez něho Steffanova plachta na moře nevyjela.

Přinese kořisti urvané moři. Ano! Ale co pomůže jeho národu zpívati hymnus o slávě moře? – Mistr se zastavil. Jako by si pojednou uvědomil tíhu prostředí, do kterého se chce nyní vrátiti… Jeho národ nepochopí jeho umění. Ano, jeho národ nechce slyšeti hymnu moře. A připadalo mu, jako by pod každým jeho dílem bylo velkými písmeny napsáno: MARNOST.

Ne, ne, nevěří. Bylo by možno, aby jeho práce byla marnou? Proč připouští si tyto myšlenky? Jest to snad jen proto, že se má vrátiti? Nejsou to jen obavy, aby nepřinesl málo? Je pochopitelno, že je na rozpacích. Který umělec byl si jist dokonalostí svého díla? A obzvláště teď, kdy chce uzavříti tuto velkou část svého života, na jejímž obzoru dmulo se moře. Nikdy nepřipadala mu vzdálenost jeho vlasti od moře tajuplnější. Jeho návrat bude jen cestou jeho pochyb a obav k uklidňujícímu cíli, bude hledáním oprávněnosti jeho umělecké existence. Avšak proč se této cesty tak děsí? Vždyť i tam, v daleké a chladné otčině, bude se stále vraceti k jedinému místu své tvůrčí radosti a radostného zapomenutí – k moři. Proč se jen nemůže zhostiti tísnivých předtuch, jako by rozhoduje se o návratu do vlasti metal kostku svého Osudu?

Jest již ovšem stár. Má právo, aby životní svoje dílo předvedl v plné jeho síle a účinnosti. Byl ovšem často zklamán nechápavostí nebo nečekanou, stranickou zaujatostí. To byly příčiny, proč cizina otevírala mu svoje salony, zatím co v jeho vlasti čišel zevšad na něho chlad. To byly příčiny, jež ho pudily zpět k širokým obzorům moří. Ach, jaká kletba pro básníka dálek a oceánu, býti sevřenu malostí a titěrností poměrů. A zdálo se mu, že jeho vlast jest plna nepřátelských, vzájemně se potírajících a žárlivých koutů, plných temnot a osobního záští. Nepřiznal se nikdy k žádné straně, nevyznával žádné jiné barvy; barvy Přírody a vibrujících dálek zářily na jeho umělecké vlajce. A tato vlajka chvěla se pod závanem svěžího, vlahého větru pobřeží, ztrácejíc se skromně mezi tisícerými vlajkami bárek a lodí, kymácejících se na lesklé hladině přístavu v předvečer Slavnosti…

Má však dosti síly, aby snesl všechnu tíhu svého návratu? Celý život v sebe uzavřený umělec, nepřítel nevkusu, snílek mýtů antických, člověk, jehož život byl jen pajánem ke chvále oceánu? Sláva širého, velkého světa naučila ho pokoře; nezdravé umělecké poměry jeho vlasti vzbudily v něm nemoc odříkání. Netřeba se mu proto více čeho obávati. Byl kdy který umělec více ozbrojen? Čekal kdy který umělec trpělivěji a v ústraní, ve větší dálce a na krásnějším břehu na svůj Osud? V šedesáti letech svého života vrátí se do vlasti, aby dobrovolně, bez vyzvání předložil účty z času stráveného v cizině. Ukáže, co chtěl a co mohl. Proč tolik nedůvěry? Což hořké prostředí života uměleckého jeho vlasti otřásá poprvé jeho silou a jeho schopnostmi? Nepodlomilo předčasně i jiných umělců a silnějších duší než jest sám? Četl v kterémsi velkém denním listě zaslaném jemu na vyslanectví obšírný referát, plný chvály mladého a nadějného malíře, který z cest svých po moři přinesl bohatou kořist. Oh, jak mu přeje úspěchů! Byl dosud sám, zcela opuštěn a nechápán. Byl doma prvním malířem a básníkem moře. Ať jiní přijdou! A ať přijdou velcí a posvěcení, kteří obsáhnou moře plněji, než jemu se to podařilo. Avšak význam studia, důležitost dlouhé řady let, celého téměř života, obětovaného moři pro moře upříti mu snad nikdo nemůže. Procítil moře? Vystihl jeho plnost a krásu? Dnes neví ničeho. Ví pouze, že tu strávil v radostném opojení celý svůj život… Šťastný Steffano! Jemu vrak, vržený k břehu na dosah ruky přináší alespoň zásoby paliva… Jemu přinášel bolest, zdvojenou bolest umělci, který pláčem rodiny, jíž ve vraku otec utonul, chce podložiti nevinnou hravost moře utišeného bouří…!

Šťastný Steffano, který zná jen bouře a klid modré hladiny. On v rozbouřeném povrchu chtěl umístiti klid nesmírných propastí, kam tak nezadržitelně a tak hrůzně zvolna klesá prach meteorů! Barevně zhudebniti ten věčný, nerušený mír podmořských hlubin, vyvěrající chladem nad hladinu – není-li to snad problémem důstojným velkého srdce a silné duše? Najíti ono kouzlo, jemuž podléhala duše Řeků, neznámých nám umělců a spřadatelů starověkých mýtů? Vrátiti se po stopách vývoje zpět až do doby, kdy moře bylo právě tak tajemným jako dnes, kdy však staří myslitelé hledali v něm prapůvod života. Thales s oceánem nadoblačným, hlasatel vlhkosti a její živorodé síly, Anaxagoras, který viděl duše, dopadající na zemi s dešťovými kapkami a v nich se rodící, Anaximandros, jehož člověk vznikl z ryby, Xenofanés, jemuž počátkem i koncem světů byla potopa, i Hérakleitos, odpůrce vody a hlasatel ohně, dvou bojujících živlů kosmických…

Ještě jednou se vrátí, je rozhodnut; a bude-li cítiti, že podléhá tísnivým poměrům, přijede zpět k tomuto moři. Tato možnost je více než samozřejma: vždyť kdo ví, zda kdyby i byl zdržován, nevrátil by se sem přece. Jest jen jedno místo zapomenutí, jest jen moře!

VI
Ryby v lodi

„Utáhněte, pevně utáhněte přední,“ volal kapitán, zápole silnou svojí rukou dlouhým držadlem kormidla, vyhlížeje přes zadní plachtu chod vln.

„Copo, meč do půlky! Rychle!“

Všichni tři pracovali všemi svaly. Vlna, dlouhá a široká, přiblížila k přídi svůj hřeben, hrozící překocením. Loď se měkce, ale mocně vyhoupla svojí přídí, a když vlna podjela její kýl po celé délce až ke kormidlu, jako by ucítila pod sebou propast, v závrati vrhla se zdviženým čelem do prohlubně. A přicházela vlna za vlnou a loď se vymršťovala a sjížděla po její zádi znova a znova v pravidelných přestávkách. Zavál široký, omamný vzduch solné modré poušti.

Mistr vytahoval lanem, procházejícím kladkou u špičky stěžně přední trojhrannou plachtu. Nenapjatá plachta vlála vzduchem v dorážejícím větru. Ucítil opět nad sebou tyto příjemné zvuky větru a zvuky dřeva, vzbuzované pravidelným útočením vln na boky lodní. Zvuky stvořené k rozkošnému uspávání… Nepociťoval nikdy většího blaha; byly to chvíle, kdy vědomí prostoru a času, lidí i vlastní osobnosti odchází s větrem vanoucím do čela, řítíc se s tímto vlahým proudem i uplývajícími vlnami ke břehu. Chvíle, kdy se nám zdá, že jsme strženi vírem otevřené budoucnosti, která prudce vanouc zbavuje nás všech dosavadních svazků a pout. Chvíle, kdy uniká nám všechna naše životní zkušenost i kultura z unaveného mozku a člověk-dítě zpíjí se slaným vzduchem, vlající plachtou a sténajícím dřevem.

Nechtělo se mu téměř vyhověti povelu rybářově – tak byl mu tento okamžik slavnostním a posvátným; chtěl prodloužiti si jej a dále se opájeti a stupňovati rozkoš. Bylo však třeba loď uvolniti: kymácela se na místě, vždy mezi dvěma vlnami, jako by jí někdo překážel v jejím letu. Zdála se býti netrpělivým koněm o dostihách, předváděným koněm, jehož neklid zdržují, aby nevyrazil dříve v běh. Mistr uposlechl. Napjal plachtu a loď uchvácena větrem, rozřezávala hřebeny a projížděla svižně vlnami. V dálce spatřované mezi okrajem lodi, plachtou a stěžněm, ztrácel se zamodralý břeh. Před nimi míhalo se ve vlnách několik rybářských lodí, které je již dříve předejely.

Jakmile plachta se prudkým otřesem poddala větní a dala se v let, cítil toto uchvácení spolu s celou lodí. I jeho zmocnil se tak mocně vítr, i jím projela vlna rychle započatého pohybu. Všechny jeho touhy daly se v závod s větrem, vlnami a loďmi, které před ním moře křižovaly.

„Dohoníme je?“ tázal se, obrácen k Steffanovi a ukazuje na ně rukou. Cítil v sobě potřebu dostihnouti je a letěti stále dál a dále po nekonečné modré pláni, slibující otvírání nových, oslňujících obzorů. Jak rád pozoruje ztrácející se čáru břehu.

„Hle, jak je ozářen náš záliv!“ zvolal poznovu. A skutečně, celý záliv, jehož nejbližší výběžky posety byly na jednom konci domky Porto d’Anzia a na druhém rybářskou osadou Astura ztrácel se, propadal na obzoru do pevniny a v jeho středu zářilo městečko Nettuno bílými svými stěnami a zvláštním světlem vzdálených věcí, které spatřujeme naposledy. A daleko v mlhách, jako nadýchány světlem bílých oblaků a nepatřící skutečnosti, ukazovaly se vrcholky římského Apeninu.

Mistr znovu utáhl, opřen jednou nohou o kraj lodi a druhou o tělo stěžně, lano svojí plachty.

„Pozor!“ zvolal Steffano a přehodil plachtu. Loď se zastavovala, její pohyby se měnily, ale jakmile ji upevnil, změnivši směr hnala se loď opět kupředu, přijímajíc vlny zprava, a naklonila se. Nebylo již viděti ani zálivu, ani hor; i některé bárky ztrácely se opačným směrem k severu.

„Máme dosti daleko,“ pravil Steffano, upevniv pod paží kormidlo, aby si mohl nacpati dýmku. „Uvidíme všechny Pontine! Isola Zannone, isola di Ponza i Palmarola; až se nám Zannone ukáže na obzoru, začne naše práce. Odpočiňte si zatím.“

Mistr oddal se zcela svým myšlenkám. Vzpomněl na svůj skromný příbytek v Palazzo di Venezia, z jehož vysoké věže vyhlížel toto moře, dnes mu zas tak blízké. Ale to moře mu přece jen připadalo krásnějším, nesmírnějším a hlubším. Ano, je krásnější vždy ve skutečnosti než na jeho obrazech – jak si uvykl odpovídati na chválu lidí, obdivujících se jeho dílu. A on přece plných patnáct let nevrátil se do vlasti ani na chvíli, ač sžírán palčivou touhou po ní ustanoviv si, že dříve se nevrátí, dokud nebude se moci vrátiti s uspokojeným svědomím dokonalého umělce. Patnáct let mluvil cizí řečí s těmito lidmi a řečí svého srdce s tímto mořem a patnáct let mluvilo neznámou řečí síly k jeho srdci moře…

Kolik lidí navštívilo a vyhledalo ho v jeho chudém příbytku, plném jeho vidin a snů, kolik jich vystoupilo ze zvědavosti po hranatých schodech jeho věže, aby uvidělo toho, jenž odešel ze své malé vlasti, aby rostl a stal se velikým v cizině, který v třicetileté své nepřítomnosti polovinu těchto let strávil ve věži nad zřícenými chrámy a paláci Věčného města, tvoře bez únavy, s rozkošemi i bolestmi umělce. Zdálo se mu vždy, jako by, zmocní-li se tohoto moře plně a vítězně, zmocňoval se tím i rodné svojí půdy daleko na severu… Se steskem v duši po vlasti tvořil a snil, ale jak ušlechtilých tvarů nabylo jeho vlastenectví v tak dlouhé době odloučení a odříkání! Nesnese soucitu k sobě ani k svému národu. Jeho dílo vrátí mu jeho domovinu a ukáže, strádal-li a pracoval-li nadarmo. Jeho dílo vyhladí stopy zašlých hořkostí. Nechce ochuzovati svou otčinu; chce přijíti jako rozmnožovatel její pokladů. Chce obohatiti a jeho návrat bude smírem.

Cizina kupovala jeho práce, obdivovala se jim a zahrnovala uznáním. Davši se oklamati částečným jeho odcizením, počítala ho mezi své umělce. On – a býti německým malířem? Ze studu? Nikdy. Uražen do hloubi duše přiznal hrdě svoji příslušnost národní. Opustil i dvůr velvyslancův, kde při divadelním představení padly urážky a výsměchy z jeviště na jeho národ. Odešel vzrušen uprostřed hry, neopomenuv zakročiti mužně a rázně u velvyslance. A právě proto, že cítil oprávněnost mnohých výtek ve svém srdci, obhajoval Vlast při každém útoku. Čím více trpěl domácí závistí a žárlivostí, tím opravdověji se zastával svého lidu. Ztrácel obratnosti a hladkosti mateřské mluvy, ale nemohl zapomenouti všech ostnů a hrotů, jimiž ho slova zapomínané řeči kdysi ranila. Tak rád by byl všecko zapomněl a tak rád by se nyní vrátil jako člověk a jako umělec!

Bylo jen málo osobních přátel, kteří ho znali. Ostatním zdál se podivínem. Nemluvil a nepsal nikdy na okraj svých listů a pláten. On, který prostíral nad mořem mlhu legend a v měnivosti jeho barev, světel a stínů kráčel jako mystik v temnotách chrámu božstva pouze tušeného, popíral jakoukoliv symboliku. Těm, kteří i v jeho přítomnosti chtěli býti jeho vykladači, tvrdil pouze existenci barev; popíral myšlenkovou hloubku a vyrážel komentáře z rukou dříve, než byla vyslovena slova obdivu. On, který vyjadřoval barvu Osudu, malíř bouře a ticha, který přeludy svých snů a zázraky potkával na cestách vln a těla antických mýtů dobýval ze závoje jich hřebenů jako kovkop, on, který obnažoval vlny na těch místech, kde úběl a linie ženského ramene nejdráždivěji prosvitala – básník smyslového vzrušení, bouří moří a pudů, oživovatel, jenž i přes paluby moderních parolodí vrhal do hlubin mrštné a hebkosti vln se nabízející ženství…

Věděl, že symbolika jeho námětů dovede bičovati obrazotvornost jako vichr, jemuž urval tuto schopnost. Avšak děs z jediného slova, jímž by nahlédl do propastí nechápavosti, umlčoval včas možnost zklamání. Ano, tam na severu ztratil víru v lidi a moře jistě mu jich nepřiblížilo. Ach, jak mu bylo těžko vzpomínati okamžiků prvně strávených v Římě, kdy rozjitřen a s rozbolestněnou duší se odhodlal tu zůstati. Vykázali mu tu příbytek, ateliér a ložnici, a on zůstal. Bylo to po útěku z vlasti, kdy ani z okna vyhlédnouti se neodvážil. Lidé byli cizí, jako umořeni. Výsměch pálil duši a měl pocit, jako by mezi těmito zříceninami byl sám též zříceninou… Jen ten stříbrolesklý, táhlý pruh tam daleko na západě, jen ten ho zachránil.

Co bude nyní? Vrací se do vlasti, dokončiv své dílo. Vrací se s čestným titulem členství Akademie, když skutečné hodnosti před léty mu nešťastné poměry nedopřály. Vrací se s titulem, kterým do jeho samoty radostně zapadlo panovníkovo jubileum. A i za ten byl vděčen. Ne, už mu snad nemohou ničeho upříti: žil v dobrovolném vyhnanství a chudobě. Možno ještě více žádati? Ani pro slávu nepracoval – – –

„Maestro! Zannone, hle, isola!“ zvolal pojednou Steffano a chopil se háku.

Malíř vyskočil. Loď ožila. Zdálo se, že i poslední šroub v lodi procitl tímto hlasem.

„Vesla! A spusťte plachtu!“ Malíř uposlechl rozkazu. Loď se zastavovala ve svém běhu a počala se opět nepravidelně kymáceti.

„Vidíte už korky?“ tázal se Mistr a namáhal zrak, hledaje na zvlněné hladině znamení ponořených sítí. „Nevidím dosud ničeho, a praporek by se přece lehce našel.“

„Možno dost, že jej vlny zlomily,“ pravil Steffano, zaujat cele hladinou. Počali hledati. Steffano a syn usedli k veslům, malíř složil těžkou plachtu a přivázal ji na několika místech k ráhnu, aby nepřekážela. Nepromluvil z nich dlouho nikdo; všichni tři hledali mlčky na hladině. Oči bolely a ve větru často zaslzely. Malíř vystoupil na sedadlo a opřel se o stěžeň. Steffano sklonil hlavu a rozhlížel se po moři. Obrysy ostrova ztrácely se v mlhách; dávaly pouze tušiti v neurčitosti své zeleň měkkých břehů.

„Půjdete k veslu, maestro? Budu u kormidla. Možno, že jsme již přejeli. Nevidím obou stran.“

„Milerád, Steffano. Víte dobře, že rád vesluju.“ Odhodiv kabát i klobouk přiskočil malíř k zadnímu veslu. Bylo těžké, ruka stěží jím pohybovala; chopil se ho proto oběma a pracoval vší silou. Tempa byla krátká, trhavá; bylo potřebí co nejdříve zbaviti se vody a dodati v posledním okamžiku, kdy se veslo již vynořovalo, nejvíce síly jeho úderu.

Vesloval, nepociťuje ani únavy. Zahleděl chvílemi na Steffana, ale kormidelník neměl kdy zabývati se zdatností jeho výpomoci. Po dlouhém veslování ucítil prudký obrat lodi kormidlem. Steffano uzřel první korek. Avšak u něho síť nepočínala. V odměřených vzdálenostech táhly se od něho oběma směry korky jiné po zčeřené hladině. Znovu napjali plachty a pluli ke konci.

Konečně Steffano dostihl posledního a všichni tři, opřevše se o bok nakloněné lodi, táhli za provaz. Trvalo dlouho, než se vynořila těžká, promočená síť, plná škeblí a načernalých, plochých ryb. A nyní nastala vlastní práce rybářská. Sjíždějíce podél čáry značek, vytahovali umělec a Steffano síť a mladý syn Steffanův řídil loď. Tahali ji, těžce oddychujíce, s vykasanými rukávy. Často síť jim tíhou klesla zpět a stáhla s sebou část, uloženou již na dně lodi.

Mistr postavil se na sedadlo, opřev se druhou nohou o kolík, o nějž předtím opíral veslo; těžká síť kladla se zvolna na ryby v síti uvízlé. Steffano občas odhodil kus na druhou stranu a vytahoval poté znova, stoupaje při tom na síť a usmrcuje vysokou svojí botou ryby, po nichž bezohledně šlapal. Malíř zadíval se na jednu, která právě byla Steffanem přišlápnuta. Stoje na ní pokračoval v práci. Kalné oči rybí, bez tak z důlku vystouplé, třeštily na něho. Více neodolal, zadržuje již předtím výbuch odporu a lítosti.

„Ustupte, Steffano! Stojíte právě na jedné velké, pohleďte!“

„Ah, nemám kdy. Pomozte, neudržím jí opět. Je zpropadeně těžká.“ A Mistr vida, kterak se už ruka rybářova po loket ponořuje do vody, aby zabránila novému sklouznutí sítě, přistoupil pln nevole a zatáhl…

„Nu, víte však, že už ryb nebudu jísti?“

„Nic nedělá. Zapomenete. Tak je to vždy!“ odpovídal rybář přerývaně mezi prací. „Táhněte!“

Síť vyplňovala téměř celou loď, kladla se k sedadlům a přesahovala uvnitř již i dutinu s mečem.

„Budeme již hotovi?“ ptal se malíř netrpělivě.

„Brzy. Máte již toho dost? A sám jste viděl, že jsem ani všech sítí nevrhl! Zasloužíte si alespoň dnes odpočinku.“

„Jenom dnes, myslíte?“

„Nu, vždyť dnes pracujete!“ rozumoval Steffano s přesvědčivou upřímností.

Mistr se neubránil smíchu.

Chvílemi se loď znamením vzdálila; bylo třeba ji přitáhnouti. Hůře bylo, když podjela. Pak musela pracovati vesla i kormidlo. Vlny se vzdouvaly a často roztříštivše hřeben o nakloněný bok, zalily je světelnými, chladnými paprsky.

„Nu, maestro, poslední. Vidíte zlomený praporec? Pomozte! Ráz, dva… Tak jsme pracovali s jeřábem ve Spezii. Dost! Uhněte se,“ poroučel rybář a vyhodil cíp sítě, spuštěné na dlouhém laně a obtěžkané u dna kusy olova. „Jsme hotovi. Chcete si oddechnouti?“ Ve chvíli napjaty byly znovu plachty a Mistr stěží měl kdy otočiti se po zamodralých obrysech ostrovů pontinských. Zannone mizela za obzorem. Steffano usedl ke kormidlu, Copo sedl na síť, vybavoval z jejích tenat ryby a házel je do sudu. Kde síť byla přeplněna řasami, škeblemi a struskami, čistil ji též, házeje opět vše do moře. Hůře bylo s malířem. Neměl, kde by se pohodlně usadil nebo lehl. Postavil se proto na příď a později tam i usedl, nakláněje tělo nad hladinou.

Vlny neztratily své síly; předháněly v dlouhých řadách loď, jejíž pohyby však byly hladší a téměř neznatelny. Umělce zmocnila se nálada tolikráte prožitá: ticho závětří a uklidnění lodi, jež plachty napjala k návratu. Necítil ani závanu větru. Vlny tlumily se a šuměly temně pod lodí jakoby zdušeny tíhou nákladu. Ostrý zápach ryb a vlhké sítě plnil vzduch a zdálo se, jako by to zavánělo vyvržené nitro moře, vyrvané z hlubin, kde přetrhalo tisíce kořenů a svazků hlubinného života v té směsi řas, chaluh, medúz, škeblí a ryb.

Malíř pocítil hlad, avšak v tomto vzduchu a v této lodi, naplněné sítí s vytřeštěnýma očima a široce otevřenými žábry lekajících ryb, nemohl pojísti ani sousta. Vzal pouze doušek koňaku a nabídl poté sklenici oběma rybářům. Síť, zbavována svého obsahu, menšila své rozměry a dala se měkce skládati.

„Jak dlouho pojedeme domů?“ otázal se malíř, přerušuje ticho, v němž chvěly se naděje a plány rybářů, přemýšlejících o prodeji a zisku.

„Za necelé čtyři hodiny jsme doma,“ zněla odpověď Steffanova, který přikusoval chléb.

Je to vůně těžkého rybářského zápasu o chléb, přemýšlel Mistr. Pronikavá, ostrá vůně, v níž mu ani sousto nechutná. Pohleděl na vrásčitou, zahnědlou tvář a rozryté, ubohé ruce Steffanovy. Celý život rybářův byl nebezpečným bojem, těžkým a úporným bojem, lhostejným moři i celému světu. A přece na jeho práci čekala rodina, která shromáždivši se po příjezdu z rybolovu na břehu, cítila v této nepříjemné vůni svoji výživu, svůj chléb. Pocit marnosti vlastní práce a jeho umění zatřásl umělcem. Zde, na této lodi, zjevil se mu náhle rub života. Ze žádného jeho obrazu nevanula tato slaná, trpká chuť obživy, žádný z nich nebyl podmalován vrásčitýma, smrtí ožehlýma rukama, žádný z nich nebyl zatížen opravdovostí života.

A pojednou zdálo se mu, že tato nesnesitelná vůně, která naplňovala vzduch, ztrácí na své nesrozumitelnosti; nechápal jí dříve, byla mu cizí. Dýchal zhluboka a lačně. – Je to vůně života, vůně života, opakoval si, jako by byl prohlédl v těchto okamžicích nějaké tajemství. Zdálo se mu, že teď účastní se teprve plně tohoto návratu, tohoto vezení blízké mu vůně a obživy pod plachtami k břehu. Veze kořist urvanou moři, veze chléb pevnině… Vzpomněl nyní na svůj odjezd do vlasti. I on se vrátí! Ach, a on domníval se přece, že poveze také kořist moři urvanou…

– Ne, ne, – bránil se proti sobě samému. Je to něco zcela jiného, něco zcela jiného! Což nepracoval a netvořil i tehdy, když Steffano odpočíval? Nebyl jeho život a jeho práce zápasem, opravdovým, vysilujícím zápasem? Vracel se tak vždy k večeru do náručí své rodiny a pocítil někdy vnitřní uspokojení ve spokojenosti, jíž září obličej ženy rybářovy, čekající loď při návratu z rybolovu? Nevrátil se po patnáct let do svého přístavu, strádal a pracoval… Jeho nikdo nečekal, nikdo nevítal… Nikdo nezachvěl se v hodinách bouří, když jeho nitro šílelo jako to moře pod ním. Byl odjíždějícím bez loučení a vracejícím se bez očekávajících…! Byl lovcem, rybářem a byl i jeho ženou, byl vyhlížejícím do zlověstných, zachmuřených obzorů.

Mistr prudce se pohnul a otočil se po Steffanovi. Steffano, zabořen do svých myšlének, nepronášel jediného slova. Klidně pokuřoval, dívaje se chvílemi po obzoru. Břeh ostrovů se ztratil a břeh Campagne se dosud neobjevoval. Byli obklíčeni širou, večerní nebe odrážející hladinou. Cítil, že ho bolí ruce a že se jeho celého těla zmocňuje vysílení a únava a že jeho duše rozptyluje se po hladině i obloze. Vzduch i voda se třpytily, jako by se tu v těchto světelných zákmitech potkávaly neviditelné životy duší. Celé jeho bytosti zmocnila se šíře moře, jehož středem pohybovala se jejich loď. Vzpomínal, že takováto únava zmocňovala se ho i tehdy, když jen pro rozkoš, aby rozpoutal a uvolnil své sny, vracíval se z vyjížďky na plachetní lodi k břehu, jako by v těch přelévajících se a vstávajících vlnách se vybouřil; návrat k pevnině nebyl tedy než uklidněním, jež po vybouření jeho citů se dostavovalo…

Prodloužiti tento příjemný stav a tuto plavbu do nekonečna! Stupňovati tyto pocity až k závrati! Čekati s obavou, že se již opět vynoří zamžený břeh pevniny, a stále ho nespatřovati… Oh, to by hladilo jeho smysly! Kolikráte v životě už volil nejdelší paroplavební linie, chtěje vykouzliti si přelud jiného, kýženého života… Života vraku, začarovaného do koloběhu Sargassa!

Daleko na obzoru počaly vystupovati fialové stíny; blížili se k několika bárkám, plujícím od severu. Zdálo se, že jejich cesty se zkříží, jak pluly přímo k sobě. Steffano pozdravil břeh několika lhostejnými slovy, promluvenými k synovi, a malíř zdál se býti téměř vyčerpán.

„To jste unaven, viďte, milý pane! Věřím, věřím. Nejste tomu zvyklý. Ale chutnat vám bude. Bude chutnat,“ a Steffano mlaskl vesele, chtěje rozveseliti zachmuřeného průvodce.

„Ani necítím únavy, jenom ruce jsou těžké.“

Když vystupovali, trvalo dlouho, než se jim podařilo v silném pobřežním příboji loď zakotviti a vynésti sítě. Steffano vyskočil v botách do moře; voda sahala mu až k bokům.

„Zůstaňte, maestro, klidně seděti. Loď je poněkud zatížena a nemůže tak rychle po mělčině kupředu! Vynesu sítě.“ Copo vyskočil též a jali se vynášeti sudy a sítě. Každou vlnou, která dorazila k zádi lodní, zdvihla se loď a smýkla se po písku plochého dna blíže k břehu. Když dále již nemohla a počala se kymáceti na boku, chtěl rybář Mistrovi pomoci při výstupu, ten však nedovolil. Vystoupil na příď a svižně vyskočil do písku.

„Dnes už ovšem nepojedete do Říma? Vlak již odejel!“

„Ne, dnes zůstanu. Přespím tu, chci s vámi ještě večer poseděti chvíli na břehu.“

VII
Podťatý strom ve květech

A když večer Steffano již odcházel do své chatrče, zůstal Mistr dlouho ještě státi na břehu zamyšlen. Co vše prošlo jeho vědomím v tomto okamžiku! Celý jeho minulý život vrátil se, všecky jeho radosti i hoře ho obklopily tak, že mu připadalo, jako by břeh pro něho ani nestačil. Písek byl pln jeho kročejů, bolestí těžkých šlépějí, na každém výběžku skalním seděly tisíceré stíny a tvary člověka, jehož nálady zhušťovaly se v barvy a linie. Stál tu, vyplňuje břeh svými přeludy a sny, jako vůdce vítězného zástupu. Zevšad dívaly se jeho oči na moře a po celé své šíři hledělo moře do jeho duše. A vzpomínal na svůj dojem při prvém spatření moře, když dech se mu v prsou zatajil a on, dítě, ještě před spaním oblékl se a tiše se vykradl z pokoje otcova, žádostiv viděti moře v noční tmě. Bylo to kdesi na severu, na březích německého moře. Živě prožíval dnes na sklonku svého života tyto nenavratitelné chvíle. Hladina s oblohou splývaly v nekonečnou propast černi, z níž valily se k němu těžké, hučící vlny. Jako by propast světů otevřela se tu před ním, ztělesněný děs prázdna, chlad a čerň, které zely na něho jako po zhašení světel ohromující scény, kde po odchodu lidí hrajících ve světle přicházejí tajemné síly a rozhodují Osudy…

Podlehl? Nikoli! Síla soustředěného pohledu slitého s myšlenkou v jediný proud trhá vlákna nevysvětlitelných příčin více než čin. Zdálo se mu, že jediným pohnutím ruky může změniti tuto scenerii a přemístiti prostor i čas. Vše blížilo se k němu ve tvárnosti vln. Nebyl to výsledek, k němuž dospěl starý myslitel, prohlásiv, že všechno plyne? Moře i obloha proudily, vlnily se, blížily se a ustupovaly. Obloha i moře přecházely v sebe barevně i hmotně. Bylo třeba pouze řadící ruky, aby utvořeno bylo jiné skutečno, nezbytné ke vzniku nových existencí. Svět čekal svého Kouzelníka… Jen vyčkati příznivé chvíle. Přijde v oslnivém rouše blesků sem, na břeh moře. Sem, kde už tolik duchů čekalo, nevědoucích ani, že čekají. Neotevřel se v takové chvíli nedočkavého čekání palác Persefonin, po němž zatoužil Perikles Jannopulos? Ve chvíli, kdy věci nás oklamou, kdy ponechají našim očím pouze vidiny svých hávů, jež kryjí jejich těla? Odtáhnou svou hmotu z nejvyšší větve, protáhnou se kmenem stromů do kořenů a odtud dále do nitra světů, opustí své kontury a ponechají očím jen svůj nádech? Je možno v takové chvíli vstoupiti do lesa, udeřiti do skály nebo chtíti utrhnouti květ? Předměty, obklopující nás, jsou pouze nadýchanými obrazy, navrstvenými z jemného, barevného prachu… Ne, nelze pohnouti ani rukou, ani myšlenkou, neboť tyto pohyby mohou přinésti zkázu věcem, ztrativším hmotu těl…

Perikles Jannopulos, sednuvší na koně, zatížený olovem, s ověnčenou skrání, řítící se ve světlech blesků do rozbouřeného moře! V divokém letu za bouře, na splašeném koni, který se sám z vln vrátí a jehož nebude možno ani utišiti… Jediným skokem, za pomoci blesků, vpadnouti do jiného života; s úsměvem na rtech vynutiti si tak přístup do křišťálového paláce Persefonina, který se mu v bouři otevřel, cíl daleké cesty…

Více než na tvrdé skalní výběžky útočí toto moře na srdce. A jakými příkrasami a tvary nutí smrt, aby se ozdobila. A jak je nezadržitelný a mrtvě pomalý pád prstenů nevěst a prachu meteorů k jeho dnu. Do největší hlubiny mořské, mezi vraky lodí, ležících na boku, kam z lidského života zapadá jen ohlas smrti, do panenských hlubin sestupují jenom touhy živoucích.

Jako lidská slova zmlkají lidské myšlenky. Ztrácejí se a slábnou, ale v těchto pomlčkách lze teprve slyšeti a prožívati krásu jejich hudby. Na nebi zářila kmitavým svým bílým světlem Venuše a vyplul v dokonalosti a síle svého tvaru Orion, šperk hvězdného nebe. A více neviděl a necítil umělec ničeho. Nebylo v něm už nic jiného. Orion, démantová spona nočního roucha Isidina.

Ach, jak toužil po vlasti! Jako raněný vojín v cizině, daleko za hranicemi své otčiny, které překročil v době, kdy cítil se mlád a silen. Dnes už je stár a harmonie jeho života, ten mír, jejž sám si vyjednal se světem po celoživotním zápase, je jen klidem před novými bouřemi. Ať přijde cokoliv, nezachvěje ani brvou svojí tváře. Čekáním je jeho klid… Při posledních obrazech zdálo se mu, že pociťuje únavu. Propracovával je a měnil. Ač tvořil díla ještě větší umělecké síly, přesvědčivější životně a vyrovnanější, cítil bolest nad tímto poznáním. Technika jeho děl vyžadovala více času; ta tam byla schopnost nasaditi štětec s orlí vervou. Cítil a věděl dobře v jediném okamžiku zazáření tvůrčího blesku, jakým má být nový jeho obraz, bylo však třeba více času a úsilí, než dílo bylo hotovo.

„A vavříny patří přece skráni,“ ironizoval sebe sama umělec, vzpomenuv na poznámku jednoho z posledních hostí jeho římského ateliéru: „Pracujete tak opatrně a s takovou pietou…“ Výsměchem zdála se mu ta slova obdivu. Avšak životní únavy necítí. Ne, spíše naopak. Nikdy nemával vstříc životu mocněji a roztouženěji. Dnes, kdy zevnějšek jeho přes veškeru úpravu, pečlivé a vkusné pěstění prozrazuje starce. On, milenec života, nad jehož propastmi chodíval po srázech s úsměvem vítěze, cítí dnes, jak je mu těžko, že neumí stárnout. V této krásné zemi se tomuto umění ovšem naučiti nemohl a nedovedl… V této zemi úpadku, krásy a věčně mladých tuh a snů rostla jen a mohutněla jeho touha po životě. On, samotář a obyvatel skal a moře, jen v této zemi mohl žíti život poustevníka; jinde by toho nedovedl. Ve své vlasti cítil vždy, že život uniká mu pod rukama a že je vždy tam jeho krása, vzrušení a shluk, kde není on sám. Zde, v Itálii, i na břehu moře, každé místo bylo svojem života.

Ale vzpomínal na kontrast mezi touto zemí a lidmi ji obývajícími. Bylo mu dosti těžko smířiti se s novým prostředím tak překvapujících rozdílů. V salonech hraběnky Natalli vzbudil kdysi úžas nečekanou poznámkou: „Člověk si zvykne lehce na tuto zemi. Ano, dokonce si člověk zvykne i na lidi.“

Vrací se do vlasti, aby přehlušil sebe sama a svoje touhy? Vrací se proto, aby jeho ruce do života vždy znova se vracející a po něm se zdvihající konečně jednou zemdlely a klesly rezignovaně a s takovou únavou, která příslušela by létům jeho stáří? Vždyť život jeho rukou neunavil!? Je to tragika jeho života a jeho tajemství, býti nucenu do únavy. A doma, ve vlasti se ho snad zeptají, proč se tak pozdě vrací…! Nikdo nebude ani tušiti důvodu: byl v Itálii příliš dlouho mlád. Avšak ne, ani nyní není stár. Je mladší, než jsou jeho léta, mohl by říci s básníkem a proti básníkovi.

V Bologni se však ještě nezbytně musí zastaviti. V salonech hraběnčiných rozloučí se ještě s Itálií, když ve společnosti Steffanově rozloučil se s mořem Tyrhénským. Mezi obrazy quatrocenta, v budoáru, kam zavěsila hraběnka jeho obraz, malovaný v době zhasínajících a nově vyšlehujících požárů jejího podzimu, rozloučí se s Itálií. Neví dosud ničeho o jeho rozhodnutí. Ale schválí je jistě; ona, která mu tak dobře rozumí a která jeho nejvěrnějším druhům několika odkrývajícími slovy dovede vrhnouti na jeho povahu výstižné a pravdivé světlo. Řekne jí, že se jde učiti únavě. Řekne jí, že jde hledati stáří svému srdci, že jde utlumiti svoje požáry, přehlušiti svoje touhy a bolesti, že jde nevyslovitelným a nekončícím svým touhám učiniti konec… Řekne jí, že se vrací do vlasti jako raněný voják, jemuž v cizině onemocnělo srdce pod jiným, hlubokým a žhavým nebem, a že půjde přes Alpy, ve stopách sněhu hledati velitele dávno rozprášeného svého voje…

Oh, kde jste vy sněhy,
vy sněhy
dob dávno minulých…

Řekne jí, že mír, jenž se ho nyní zmocnil, zdá se mu příliš umělým výtvorem jeho srdce. Chce jej ve své vlasti hmatati nedůvěřivýma svýma rukama. Ach, jaké myšlenky ho dnes napadají. Což je to skutečně únavou, chtíti zadržeti ještě k ránu prchající již sen…? Nastala taková změna v jeho tvoření i technice jeho prací? Zeptá se jí na to, neboť tyto obavy jsou mučivé. Stačíval vždy sám sobě, lidí nebylo mu třeba k životu ani k práci. A teď už si sám nestačí! Není to však přirozeno, že on, malíř pohybu, cítí dnes únavu? Jako by jeho ruce vracely se domů pod plachtou, obtěžkanou chlebem života, znaveny přemáháním životů. Nepodléhá umělec mimo zákony svého tvoření také zákonům přírodním? Ano, ale proč pociťuje únavu na místě nejcitlivějším, ve chvíli tvůrčí radosti, jež se tak stává mu nejkrutější bolestí? Jeho ruka, dávající tvary jeho myšlenkám, se opožďuje…

Není přirozeno, že proudy bystřin opouštějících klikatými blesky vodopádů horské stráně rozlévají se zvolna nížinou? Vždyť pracuje klidněji a pomaleji proto, že pracuje v zátiší svého ateliéru. Na moři je tomu jinak! Ne, ne. I v ateliéru měly vždy jeho ruce více hbitosti a schopnosti překonávati látku. Vyhřměly už všechny blesky jeho bouřné tvořivosti? Rychle se měnící tvary vln, přelet jejich světla, přecházení barevných pruhů hladinou, střídavé reflexy oblaků, odrážených mořem, nutily kdysi jeho ruce, aby horečně doprovázely jeho vidiny smělými tahy štětce. Nejsou to už jeho ruce, které uchvátily i ten záblesk a pevně do oleje vetřely prchavost okamžiku, v níž umělci dovoleno opojiti se a viděti náladou i barvou věčna, jak je zachytil v obraze Mořský vánek?

Tedy s tímto poznáním vrací se do vlasti: ne mír, ale únava! Nejsou to tedy kořisti, ale touha rukou po klidu, znavených rukou starce! Nebo – jest to snad jen slabost, nedostatek síly k návratu a všechny pochybnosti jsou jen mořem dobře voleným prostředkem, aby ho zdržely, upoutaly k místu, od něhož se nelze odloučiti, aby donutily ho zkoušeti v nových dílech svou sílu, spád a rvavost jeho rukou, které pracovaly s jeho duchem, ne déle a ne méně…? Či tak chce čas, svět nebo osud ochromiti jeho vysněný život? Tak zasahují do jeho soběstačnosti, sebeútěchy? Ruce jsou ochromeny, ale příčina vězí jinde… Jak staré, svraštělé a ubohé jsou jeho ruce. Zestárl svými léty a teď má stárnouti i jeho umění! I dílo, které se teprve rodí, má už na svém čele nésti stopy jeho stáří?

A jak je to bolestné: pocit únavy, ochablosti jeho rukou stupňuje, zmocňuje jen jeho touhu po pohybu, jeho lačnost života. Cítí, že je třeba se brániti, nepodlehnouti… Jaký zápas mu teď nastává! Něco se v něm rozštěpilo: jeho srdce květy překypuje, přerůstá podťatý kmen jeho života, ale těchto květů nikdo nevidí, vidí jen sešlý, podťatý, nahý kmen. Touží po světle jako slepnoucí; chtěl by tvořiti a cítí, že mu ruce tuhnou. Proč mu ještě život snáší tolik vůně, když současně odnímá mu schopnost ji cítiti! Oh, vždyť bylo by možno podstoupiti nové boje na rovinách pod šumícími korunami stromů i na břehu moře. Mečem byl by jeho štětec. Vidí barevné plochy tvarů, které se taví v žáru jeho pohledů, ale on už jich nepřelije. Marny jsou vítězné útoky jeho pohledů! Břeh oddychuje a čeká kouzelníka, čeká objevitele, ač ještě on žije. Ustoupí jako poražený zápasník a taková bude i jeho kořist. Žádných darů neponese na rukou, neboť jeho ruce darů neunesou…

VIII
Smích racků

Přípravné práce k odjezdu vyžadovaly ještě několika neděl. Bylo třeba nakoupiti drobnosti, dokončiti některé práce a zúčtovati s několika majiteli uměleckých salonů. Pak zabaleny a odeslány obrazy a odbyty poslední návštěvy a schůzky na rozloučenou. Poslední stisky známých rukou – a již zmizelo Palazzetto, zmizel Řím i úzký pruh moře na západním obzoru. Zbytečná zastávka v Bologni zdržela ho o několik hodin. Nebylo mu dopřáno rozloučiti se s Itálií… Hraběnka odejela! V Anconě znova vynořila se širá, lesklá deska moře na obzoru, vybíhající ostře do terstského zálivu, kde zmizela mu ve spleti ulic, aby znova, mezi horami istrijskými, zaleskla se ve slávě slunečního jasu, ustoupila za horskou stěnu, objevila se v dohledné dálce a zmizela poté nadobro. Široké tělo horské stráně postavilo se mezi jeho zrak a mořskou hladinu a pohltilo ji. Marně vyhlížel z okna vagonu, moře se už nevrátilo…

Vrátil se tedy do vlasti!

A tak objevil se již příštího večera na svém místě u přátelského stolu v útulné restauraci nehlučné ulice. Přátelé zpraveni o jeho příjezdu, přišli do jednoho. Vítání a dotazování nemělo konce. Malíři se však zdálo, že ho vítají proto s tak vřelou srdečností, aby necítil lhostejnosti a chladu prostředí, v němž mu bude nyní žíti. Dvě tři stručné poznámky v denních listech, oznamující jeho návrat – to bylo vše. To už mělo a muselo stačiti. Vzal je na vědomí jako nezbytný následek svého příjezdu. Netlačil se nikdy do popředí, nechtěl, aby jeho jméno vyskytovalo se zbytečně ve zprávách velkoměstské denní kroniky. Dokonce nesnesl by rukou cizích přehrabávajících se v intimitách právě tak jako ve skladišti rozprodávaného nábytku po zemřelém.

Bude však třeba se přizpůsobiti formám života, jemuž nikdy předtím nezvykl a jemuž se v tak dlouhé řadě let pobytem v cizině úplně odcizil. Najde pro sebe most, kterým by překlenul všechny propasti? Oddá se znovu své práci; vždyť možno žíti vzpomínkám a touhám. Jest to jen přechodný pocit nezvyklosti a cizoty, kterým na nás působí věci nám drahé a blízké, spatříme-li je opět jednou po letech. Přestaly se jich dotýkati naše ruce, naše oči jim odvykly. Zvykneme jim opět a stanou se ještě bližšími a dražšími. A bude opět malovati moře, moře svých snů a vzpomínek. Slyší jeho hukot i v nočním tichu velkoměsta, i v parku vzdáleného, vysokého pahorku. Hlukem sterých kol, jichž nevidí ve spleti ulic, doléhajícím k němu vrací se mu moře vždy znovu. Jen klidu třeba a strpení. Uvykne opět, aniž by zapomínal druhé své vlasti; jeho ruce nesmí urychlovati a tak horečně rozvíjeti budoucnost.

Najal skromný byt a pracovnu uprostřed staré čtvrti města a pracoval až do večerního soumraku. A když štíty a věže ozařovala červená, zlatitá záplava, vrhaná od západu velkou, rudou a jakoby uděšenou koulí sluneční, vycházel do ulic a na nábřeží, do parků a na ostrovy do svěžího vzduchu, v němž rodil se zítřek, do lákavých úsměvů a gest velkoměsta, které se zpíjelo podzimem i jarem a které nikoho neodmítajíc nikoho nevítalo.

Časem odkrýval změny nastavší za dlouholeté nepřítomnosti. Ve zmizelém, zamilovaném zákoutí postřehl, kterak během této doby jeho město omládlo, kdežto on sám zestárl. Těšilo ho seznamovati se znovu se známým, a přece tak pozměněným městem. Často zkrátil i práci, aby prodloužil své procházky, plné objevů a nových poznatků. A na mnohém místě, kde čekal starý, dobře známý štít, římsu, reliéf, mřížoví nebo portál, připadalo mu, jako by vstoupil do pokoje starého příbytku přítelova a na prahu zachvěl se slyše, že přítel již zemřel… Mnoho drahých mu bytostí zemřelo, mnoho starých paláců bylo zbořeno. Oh, jak je stár, jak je už stár… I zdálo se mu, že odešel navždy z tohoto města starých paláců a prejzových, rudých a prohnutých střech. Někdo jiný se vrátil a chodí tu po dlažbě změněného města. Někdo jiný se vrátil, patřící už zcela této pochované minulosti, aby přinesl pozdrav plodů pod cizím, ale jasným sluncem zmohutnělého stromu. Zestaral na břehu dalekého moře a zdálo se mu, že přišel do vlasti, aby pohřbil sebe sama. Na vlastní svůj pohřeb přijel do otčiny…!

Ne, jeho umění nepatří přece minulosti! Moře jeho obrazů, ač plno mytických těl, mluví o hloubce rozkoše pobřežním větrem zvlhlého zraku, o kráse chvil, jež jsou věčně přítomnými… Na mořském břehu umlká Čas. Ohlodá paláce i vítězné oblouky, ale svých stop do vln mořské hladiny nezbrázdí. Vlny a bouře tlumí jeho krok, jemuž podléhá všechno na zemi: na břehu však obrací Čas těžký svůj pluh zpět do pevniny.

Nicméně se přesvědčí. Dům umělců otevřel mu svoje sály. Vbrzku dokončeny budou všechny přípravy k otevření výstavy jeho životní práce. Přináší dary samoty a dary odloučení. Je-li pozdě počínati nový život, jest jeho právem ukončiti život minulý. Nechtěl se vrátiti do vlasti, dokud nebude moci se do ní vrátiti s klidem vyspělého umělce. A dnes se vrátil… Jest umělcem? Neukvapil-li se, nač bylo mu ještě čekati v jeho stáří? Netouží po slávě; její jed neomámil nikdy jeho smyslů. Netouží po uznání, chvalořečích ani po cenách. Přináší jenom dílo svého života a své samoty a na skývu chleba má snad i v jeho vlasti zestárlý umělec právo…

V denních listech proskakovaly již zprávy o chystané výstavě, která má býti vbrzku otevřena; byl povděčen tomu, že se nikde nemluvilo o jeho návratu. Mnozí neměli ani tušení, že se vrátil do rodného města. Zabýval se hledáním a umísťováním obrazů ve výstavních sálech. Z ateliéru přišlo jich málo. Většinou byly v soukromém majetku z doby před jeho odjezdem do ciziny, kdy se obrazy jeho kupovaly a zavěšovaly na průčelních stěnách rodinných salonů. A když přípravy skončeny, shledal, že se tu sešlo na tři sta obrazů, podávajících celkový jeho vývoj. Mnohé z nich odbočovaly od základní čáry uměleckého jeho vzestupu, mnohé byly pouhým oddechem, pomlčkou jeho štětce, ale i ty bylo třeba sem zařaditi, neboť šlo o celek. Byly tu úsměvy i bolest jeho života a jemu se zdálo, kdykoliv procházel těmito sály, jako by jeho duše a život se v této směsici na obrazech zhušťovaly a rozptylovaly jako v okamžicích, kdy na břehu moře podléhal nebo zmocňoval se jeho slávy.

Bylo tu moře, překvapované téměř v nejdůvěrnějších okamžicích. Ve chvílích, kdy se tajemní obyvatelé jeho nepotřebují lekati lidských očí a po prvé, nesměle vynořují se ze svých skrýší; ve chvílích, kdy v jeho hlubinách, otvírajících se a zejících tmou vznikají netušené ostrovy korálové; kdy z narůžovělých par dalekého ranního obzoru objevuje se předrážděnému oku blažená země Atlantis, očekávaná objeviteli všech zemí a dob v okovech na palubě; kdy vzedmuté, kalné vlny zdají se každým okamžikem vrhnouti na břeh zčernalý vrak; kdy oblé a rychlé vlny ukazují dráhu lodi, která bloudí za obzorem, volajíc o pomoc; kdy smíchem racků znějí mlčelivé, pusté pobřežní útesy; kdy nad ztichlou hladinu vynořují se štíhlé, černé věže ponořeného města; kdy v jeho jeku ozývá se pád vodopádů a píseň pramenů… Chvíle smutných i pyšných hovorů, extatického vnímání a zjevujícího vidění.

V této době, kdy cizí ruce zavěšující obrazy otřásaly jeho životem, měřily hloubku jeho nálad, rozměry rámů a plátna, a přemístivše léta přibíjely na zdi hřeby jeho sny, nerad hovoříval se svými přáteli o chystané výstavě. Pamatoval se živě na to, jak se zachvěl, když malíř Walter pronesl zvučnou otázku.

„Tak tedy již zítra, pane profesore, otevřeme vaši výstavu…“

Připadalo mu, jako by jasný zvuk těchto slov uskutečňoval něco, co pro něho žilo v nepřibližující se budoucnosti. Co vše si sliboval nebo čeho se děsí? Rozhodl se pro výstavu a slavnostní její zahájení je nezbytné. Je to již ustálený zvyk: sejde se několik salonních obleků a salonních řečí, lidí, kteří potom už nikdy nepřijdou, kteří jeho dílu nerozumějí, a proto o něm hovoří, ač se stěží zrakem dotknou zlata těžkých rámů! Jak ho přijme veřejnost, soud kritiky? Uvidí v jeho díle všechno zoufalství, kterým v cizině zmohutnělo umělecké jeho poslání; postřehnou vývoj, vycítí bolestnou příchuť plodů Samoty? Chtěl by jim říci, že pro ně prchl do ciziny. Z velké lásky prchl, dočkav se doma mnohých hořkostí a zklamání. Chtěl by jim říci dnes po prvé a naposled slovo umělce vždy pro ně utajeného a záhadného. Chtěl by určovati sklon jejich duší k svému dílu, ač vždy jakýkoliv výklad a spřízněnost odmítal. Bojí se tolik nového zklamání nyní, na konci svého života, kdy přijel do vlasti, aby pohřbil bloudění svého života, svoje výčitky a bolesti, hořké a potulné touhy. A přece nic se mu neprotiví tak jako slova malíře glosujícího své dílo. Osobního bylo v domácím umění tolik a vždy ho uráželo; nesnížil by se nikdy k tomu, aby postavil se před své dílo a mluvil o něm nebo psal. Umělec musí ustoupiti, dokončí-li je. Nenabízel se nikdy nikomu; jeho umění ronilo do světa obrazy bez obchodnické reklamy a vypočítavosti. V okamžiku, kdy je ukončoval, přestal se dotýkati jich rukama. Ať přijdou třebas jiní, dotýkají se jich, mluví a píší.

Vědí však, že se nechce již vrátiti do ciziny, a vědí, že jeho návrat je usmířením? Moře a práce nanesly mu do duše mír. Nebylo by jim potřebí to slyšeti? A závist a žárlivost jeho prostředí se znova po něm vztahovaly ze všech koutů navenek tak změněného města. Ony však se nezměnily, jsou tu, skrývajíce se, a čekají na své oběti. Nuže, ať promluví! Ať zkřiví ústa i tváře neznámých a známých jeho soudců… Bude mlčeti, neprozradí minulosti ani příčin svého rozhodnutí. Neobnaží své duše, nezradí svých snů. Jen zbožní věřící mají potřebu zpovědi na sklonku svého života. Opravdový umělec nepotřebuje zpovědníka, ani když ho přesvědčí, že žije zbytečně a marně. Nechť řeknou mu třeba, že se umělecky vyžil a že umírá. Jest možno, aby to bylo pravdou? Což je možno, aby to bylo pravdou, když právě nyní, ve stáří, dokončil svoji Andromedu…?

IX
Útěk vidin

Výstava byla tedy otevřena! Již déle jednoho týdne přicházejí a přijíždějí lidé a procházejí se sály. Připadalo mu, když jednou na večer vplížil se mezi své obrazy, že v těchto sálech trapného ticha, tlumených slov a kroků umlklo jeho moře. Všechny jeho vzpomínky poklekly tu s lítostí. Bylo již k večeru, návštěvnici se vytráceli ze zšeřelých sálů. Nálady jeho obrazů oddělovaly se neznámými pochody niterného světa věcí od pláten napjatých v rámech, ztělesňovaly se a mísily, zabarvujíce vzduch a vytvářejíce to ticho kolem. Do tváří dýchal mu svět, který se mu zdál dnes cizím. Vzpomněl na poslední večer, kdy celý břeh byl vyplněn jeho představami a sny, kdy jako vůdce stál v čele zástupů, v něž měnivé, pohyblivé, vlnivé moře převtělilo jeho bytost, činíc z fantasmat postavy. Dnes stál tu sám, opuštěn proti tolikerým obzorům, vlnám, skalám, větrům a oblakům. Připadal si pouhým přeludem před tváří jejich skutečnosti. A ani opříti se o ně nemůže… Šílel nebo bloudil. Nebyl jeho život poblouzením? Moře jeho obrazů hledí naň nepřátelsky a s lačnou cizotou. Nanesl do svých obrazů tolik lhostejnosti Přírody a moře k bezvýznamnosti lidských osudů, že nyní před svými výtvory sám mimovolně je nucen ustupovati? Ztratil svoje moře. Pryč, rychle pryč…!

Mistr spěšně vycházel. Právě ve dveřích setkal se se známou tváří, poděkoval na pozdrav, chtěje dveřmi projíti.

„Je to velice nemilé, pane profesore. Nepozoroval jste ničeho? Na dnešek se ztratil jeden menší obraz. Nymfa, víte, cena 250 korun, číslo…, a my nevíme jak. Patrně byl ukraden. Je třeba míti jeho popis. Uveřejníme to v novinách…“

Malíř se překvapeně zastavil. Vyňal zápisník, navštívenku a tužku.

„Patrně nějaký ctitel,“ prohodil s úsměvem. „Pamatuji se dobře. Hleďte: nymfa, zde její opírající se ruka… Pozadí, z něhož vystupuje – –“ a rychle tužkou kreslil základní tahy. Byl brzy hotov a podal redaktorovi navštívenku. „Dostačí to? Bylo by možno podle tohoto popisu záhy obraz najíti, ačkoli dle všeho – bude v dobrých rukou.“

Mistr poděkoval a vyšel. Zmatené dojmy a vír myšlenek provázely ho po cestě nábřežím. Park byl pustý a liduprázdný; první den prosincový nutil ho k soustředění, nemaje síly ho zaujmout a povzbudit. Vzpomínal na dojem, který ho překvapil, přestoupivšího práh vlastní výstavy; vzpomněl i na okolnost, která vyrušila ho z jeho myšlenek. Ukradli mu Nymfu! Jeho by zajímala pouze pohnutka k této krádeži: chtěl ji pachatel míti pouze pro sebe, anebo má jejím únosem nabýti peněz? Než i to je lhostejno. Lhostejno je, vypátrají-li ji, či ne. Je to beztak jen dotek urážejících rukou, jimž se uhýbal duší i tělem. Styk se světem byl vždy a jest mu i dodnes nepříjemnou a banální nutností; jinak než urážlivě a drze nedovedl se ho svět dotknouti. Každé slovo skřípalo, každý pohyb jitřil. S úzkostí čekal na nárazy zítřků, jimiž k němu dolehne skutečnost, a samota posledních let vrozenou jeho jemnost vystupňovala až k nemožnosti přijímati každý projev obklopujícího jej života; ideální jeho svět, niterný, vykouzlený pro útěchu a úkryt, ten, kterým zářily barvy jeho obrazů, vylučoval téměř existenci světa jiného. Osoby i předměty jeho prostředí mají proň jen zraňující hrany. A k tomu ještě příkaz nad sebou, neprozraditi se z obavy před ponížením, výsměchem nebo podlehnutím. Odolá, nebo podlehne? Tento prosincový den stlačuje obzor a poskytuje tak málo naděje. Chtěl by uprchnouti a neví kam. A ještě otevřel výstavu, která potrvá celý měsíc. Pryč, pryč z bláta ulic a její všednosti. Tak prchali Siléni jeho obrazů před světlem a hlukem automobilu ve chvíli uměleckého jeho rozmaru. Tak ztichal pod vlnami děs a smích Najád před vesly hrubých, vousatých rybářů… Tak prchá sen před skutečností… A on sám – nemůže uniknouti všemu, co ho jitří?

Je v zajetí, je zaklet a nikde naděje na vyváznutí… Tísnivé předtuchy štvaly jeho bolest A nakonec zmocnil se ho pocit neznámé dosud únavy. Oh, míti již všechno za sebou. Jen ať se už nad ním přežene to, co přijíti má, jako bouře nad kvetoucí zahradou, jako vlna nad trosečníkem. Nevidí pro sebe východu a smířiti se není dnes už možno. Co čekal, več doufal? Takový jest tedy jeho návrat! To jest přinášený mír, dar Samot? Zmocnila se ho úzkost a sevřela mu hrdlo. Nepoznával ani známých, potácel se přímo ulicemi, plnými bláta a větru. Zašel do kavárny, avšak ani tu se neutišil. Lidé ho děsili. Myslil, že se ani rána nedočká. Konec, konec všemu. Připadal si jako vyhnanec z vlastní své říše iluzí a snů.

A již druhý den byl první zdrcující, smrtící ranou. Po bezesné noci, strávené v úzkostech horečky, vysílen a sláb zašel do kavárny. Vzal do ruky první deník, jejž mu položil na stůl nosič časopisů. Četl lhostejně, když vtom na jedné straně upoutal jeho pozornost článek věnovaný jeho výstavě. Již první jeho slova ranila ho přímo do srdce. Nepodepsaný článek jednoho z velkých deníků velkoměsta zvrátil rázem všechny jeho naděje; cítil, že celá jeho duše zahořela bolestí a studem. Rozhlédl se po kavárně, zda ho nikdo nepozoruje. Jak zahanbující! Věděli dobře, kde možno nejcitlivěji zasáhnouti. Ani ten sklepník nepřinesl časopisu na jeho stůl náhodně. Plán k jeho zničení je ďábelsky promyšlen od pisatele přes redaktory a sazeče až po tohoto sklepníka, který nevinně a s úsměvem mu právě tento list přinese nejdříve…

Malíř snažil se opanovati sebe a chladně uvažovati. Chvějící se rukou četl článek poznovu. Co mu vytýkají, čeho žádají po něm? Mytické postavy jeho marin jsou prý cizí duchu století, jež ho omámilo a jež mu zůstalo cizím. Byl neschopen asimilace jako příslušník cizí rasy. Jeho Tritoni a Najády jsou jen ústupkem špatnému vkusu davovému. Je prázdný a nudný, slaboch, epigon, spekulant… Umísťuje skreslená nahá těla žen do vln moře, aby chytil alespoň nízkou duši těch, kteří milují nahotu… Střízlivý kritik vidí v nich jen modelky jeho ateliéru! Pro ně maluje své moře a divák neví, co je účelem a co je stafáží. Avšak i tam, kde se obešel bez člověka a maloval jen přírodu, cítíme pouze nad tímto malířem soucit: je zastaralý, všední, člověk minulosti. Pro něho není zítřků. Dnešní umělci již ho překonali. Zbytečná výstava zbytečného umění – – Na obrazech dnešních marinistů je moře tekutější, výstižnější a krásnější.

Malíř dočetl. Spánky mu bušily, ruce se chvěly. Zdálo se mu, že tep jeho srdce rozprostřel se po celém jeho těle, že otřásá slyšitelně všemi žilami a cévami. Neuslyší ho nikdo, nepozoruje nikdo jeho rozrušení? Jeho krásné, hluboké oči se zakalily, vypotácel se do ulice, ještě přeplněné mlhami zimního jitra. Není umělcem! Není umělcem! Proč se tedy vrátil? Oklamalo ho jeho vědomí, jest to možno? A není-li, jak možno podkládati mu takové nízkosti? Ovšem, i výtka stáří bolí; avšak ta by ještě byla oprávněna. Ale on že se přizpůsoboval davům, on že hleděl vyhověti jich potřebám? On že maloval těla mytických bájí pro chtíče duševní chátry?

Běžel ulicí, nevšímaje si lidí. Ohlédl se; zdálo se mu, že se za ním lidé ohlížejí. Nesměje se člověk právě mimo přecházející jemu? A ten člověk zdraví, musí poděkovati. Děkovati i na soucitný úsměv a ironický pozdrav? Lidé se nevyhnou; jdou za svým cílem, bude je všade potkávati. Je proto nutno, aby sám se jim vyhnul. Skočil do rozjetého vozu pouliční dráhy bez ohledu na číslo a směr trati. Kamkoliv ať jede, jen pryč z těchto ulic, z nichž jako by nebylo ani vyváznutí. A ulice tísní a lidí je všude tolik. I s novinami v rukou vstupují do vozu, jistě čtou všichni článek o jeho úpadku a zbytečné výstavě a jistě všichni ho poznají, jako by měl znamení hanby vpáleno do čela. A vůz jede tak pomalu… Nemůže lidem ani do očí se podívati, tak se cítí pokálen, zneuctěn, poházen bahnem a špínou. A to je teprve počátek jeho utrpení a jeho zániku. Budoucnost otevřela svůj propastný jícen a jeho naděje a hodiny šeřícího se života se zastavily, nevědouce, zda kupředu, či mají-li se dáti na ústup.

Stěny domů byly tak pusté a vlhké, římsy a střechy hrozily sesutím, okna byla zamčena, pro něho a jemu uzamčena. To je podzim, skutečný podzim jeho života a návratu do vlasti. Jeho bolest zachvátila celou bytost; cítil, že nemá jediného místa na těle, které by nebylo ochuravělo. A bolest rostla nad tušené hranice duše a projevovala se i příznaky tělesné nevolnosti; ano, tak vždy naň působila bolest a zklamání, ať už prýštily z nejrůznějších zdrojů.

Řidič vozu prudce a netrpělivě dupal nohou do zvonce. Pronikavý, skřípající hlas otupěného železa trhal jeho nervy. Skla vozu, porosená vlhkostí deště, řinčela, lidé přistupovali a rychle se zdvíhali ze svých sedadel. Vůz byl pln shonu a zmatku a to ho poněkud uklidňovalo; snad nebudou míti kdy zabývati se jeho potupou.

Chlad zavál mu v ústrety z jeho příbytku, když popadaje dech otevřel rychle dveře svého bytu. Sklesl do pohovky vyčerpán a rozerván. Samota nemá tedy síly učiniti člověka-umělce velkým! Ó, básníci! Nepoznává ani sebe sama, zdá se mu, že jsou přetrhány svazky, jež ho poutaly k vlastní osobnosti. Vzali mu toto vědomí, pocit osobnosti. Zničili vše a více než bylo možno. Otřásli jeho věrou ve vlastní schopnost, sebedůvěrou umělce, vzali mu jeho život a jeho práci – uvědomí si, co vše mu berou? A za jakou náhradu, jakou útěchu a jaké zadostučinění?

A to má býti účelem denního tisku? Ztrpčiti umělci stáří, odníti mu chuť k další práci, vyraziti štětec z ruky? Chtěl by vyburcovati jejich svědomí, pohnati je k odpovědnosti! Už to prý ani moře není, to jeho moře, na jehož břehu proseděl svůj život. Neznámý, protože nepodepsaný, který snad v životě vůbec ani moře neviděl a neví, kterak se rodí dílo malířovo, mu to řekl! Jak se změnily poměry v jeho vlasti. Komu otvírají velké listy svoje sloupce k činnosti, jež má býti kritickou! Tak tedy chtějí se ho umělecky zmocniti, tak chtějí býti s ním hotovi? Není ve světě národa, který by se pohodlněji zbavoval svých umělců. A přece jim předložil životní svoji práci. Ovšem, národ nepotřebuje a nechce slyšeti hymnu dalekého moře. Ale co je to moře? Není to sama volnost, sama svoboda? Nechce slyšeti hymnu svobody?

V jeho duši vyvstala představa známého obrazu ruského umělce Svoboda. Muž a žena držíce se za ruku, otvírajíce náruč dálce a vlnám, tanečním krokem, s vítězným úsměvem, jásajícíma očima sestupují do moře: jsou již daleko, ani břehu viděti není. Moře sahá jim už po pás; několik ještě kroků, a vlny, jež se dmou proti nim, umlčí jejich touhy, vypovězence pevniny… Což ani takové svobody nemůže moře lidem dáti –?

Malíř se zarazil. Jeho oko upřeně spočinulo na čerstvě napjatém plátně. Zdálo se mu, jako by rozměry i vlákna plátna vyvolávaly v něm obraz, který hořel mu již hotový v duši, dílo jedné vteřiny, jež chtěla uplývati s jeho zoufalstvím… Ukazují mu snad lidé cestu…? Ne, on bude ještě malovati. Alespoň ještě jediný obraz! Ten, který právě viděl duševním svým zrakem… Klid, nečekaný, a tím více překvapující, se v něm zvolna ustaloval. Ať již přijde cokoliv, odpoví jim ne slovy, ale štětcem, jemuž vytýkají hladkost a schopnost tvořiti dle vkusu davů… Podivil se, že jest pojednou tak klidný. Ale tento klid ho přece jenom děsil. Chce sám sobě zatajiti svoje úmysly a rozhodnutí? Ne, dnes už není schopen ani jediné myšlenky. Jenom únavu cítí a potřebu klidu. Proč a o čem by se měl rozhodovati? Což nestačí mu jeho vnitřní svět? Jak je sláb! Proč nevyčkati času? Urychlí neklid hospodářův při spatření bouřlivých mraků zrání klasů a příchod ženců? Strpení a klid. Vždyť je tak unaven, tak k smrti unaven! Dnes zdá se mu nutností, o čem zítra ani přemýšleti nebude. Chce čekati na nové nutnosti s odevzdaností žitných klasů…

X
Unavená vlna

Večer přátelé ho téměř ani nepoznávali. Byl sdílný a laskavý. Hovořil o všem se svým okouzlujícím úsměvem. Každý jeho pohyb svěřen byl okolí harmonicky a prozrazoval diskrétnost duše jemné a vyrovnané. Jeho řeč, pomalá a váznoucí v obratnosti, kterou propůjčuje vzdělanci mateřština, byla řečí, na niž současná generace zapomněla; bylo v ní cítiti srdce doby již minulé, před třiceti lety, se všemi roztomilými poklonami, upřímný zápal vlastenecký, šlechtická, vznešená srdce buditelů a otců národa. Přimhuřoval usměvavá víčka, jako by chtěl mírniti hloubku a neskonalou dobrotu svých očí.

Ředitel Vyšín pozoroval ho bedlivě a naklonil se k svému sousedu:

„Neví snad o ničem… Dal jsem odstraniti Hlasy. Vím také, že v kavárně dnes odpoledne nebyl…“

„Pochybuji,“ zašeptal malíř Walter. „Zdá se mi, že už ví –“

Mistr zaujat byl hovorem s jedním ctitelem umění a sběratelem starožitností.

„Ano, Steffano se těžce se mnou loučil,“ pokračoval v hovoru. „Vzpomínám naň velmi často. Psal mi už také a já mu ovšem odpověděl dlouhým a vřelým dopisem. Chtěl věděti, co tu dělám. Nemůže to pochopiti, nu – ostatně mně je to též divno.“ Odmlčel se, zaujat pozorováním důstojníka, sedícího u vedlejšího stolu. Jeho oči se rozzářily.

„Hleďte,“ pravil radostně, pozoruje se zálibou důstojníka. „Po dlouhé době vidím tu opět člověka, který umí zacházeti s vidličkou a nožem a který umí jísti – – –“

„Máte pravdu, Mistře. Nám schází společenská kultura.“

Z očí umělcových zářil široký, velký svět, pro nějž měl ve svém srdci tolik lásky a obdivu tento samotář a obyvatel ticha pobřežních skal s trhlinami plnými řas a úporně se zachytivších trsů, jež tvořily volně splývající kobercové závěsy i na jeho obrazech.

„Jste velkým umělcem života; možno se od vás mnohému přiučiti i mimo vaše dílo. I člověk, jemuž je vaše práce zcela neznáma, musel by ve vás poznati umělce: ozdobujete život svými slovy, pohyby i představami, které máte o světě, jakým by měl býti a není,“ pronesl s nadšenou upřímností přítomný básník.

„Eh, jsem toho dalek, nezabývám se takovou činností. Četl jste dnes o mé výstavě, v Hlasech?“ pronesl umělec s hořkým důrazem, nutě se do úsměvu.

Všemi spolustolovníky zatřásla jeho slova. Ví tedy a četl… Stud nad uvítáním, jehož se mu ve vlasti dostalo a za něž ovšem nikdo z nich nezodpovídal, obavy a pocit nevyslovitelné tísně zahrál na všech tvářích. Zavládlo trapné ticho; nikdo nebyl s to promluviti, potěšiti, odsouditi… Každé slovo, sebeupřímnější, by tu selhalo.

„Víte, psáti mohou si už cokoliv. Ale upírati mi moje moře, něco, co je nezcizitelně mé, můj život – je už příliš mnoho,“ dodal Mistr slabě. „Zdá se mi, jako bych tu překážel… Ne, ne, promiňte! Nechtěl jsem o tom mluviti.“

Malíř Walter pohleděl na trpícího, který se již opět usmíval. Jeho úsměv bolel, ale byl mu vděčen za to, že sám promluvil, že odsunul trapné ticho, v němž nebylo lze jim ani dýchati, a že uklidnil vzduch. Počalo se opět hovořiti, ale umělec se brzy poroučel. Tušili, že čekal pouze na rozhovor o jiném, aby neodcházel, zůstavuje za sebou tíseň a hrůzu ticha. Odcházel lehkým a svižným krokem, jako by byl býval donutil i tělo k přetvářce, jež měla zastříti jeho zdrcení.

„Jsou to nesnesitelné poměry,“ začal Walter. „A nemravné je už, že se s tím dovedeme i smířiti. Chtěl jsem dnes požádati ho o právo otisknouti několik jeho obrazů, ale ač věc spěchá, neučinil jsem tak, abych nejitřil jeho bolesti. Začal sám… Co vše asi vytrpěl, nač byl nucen znovu vzpomínat. On, vrozená noblesa, a dovede proti sobě popuditi tolik nepřátel, jichž nezná a kteří neznají jeho, ač jim neublížil… A je to přece vše tak jasné. Může býti právem pyšný na sebe a na svůj plodný život! Snad nikde na světě nenašli bychom obdobného příkladu: jeho pronásledují soustavně a nevědí proč!“

„Jako na příklad, pánové,“ pronesl básník, „vytýkají mu romantiku, již prý antika vylučuje! Takové názory odnášejí si ze škol nedoukové. Umělec má citlivější tykadla, odkrývá záhady, vnitřní svazky i vlastní kouzlo námětu, jenž se zdá jiným střízlivým. Proti čemu všemu má on bojovati a se brániti? Vytýkají mu moře, poněvadž je maluje, a barevné teplo těl, jež vidí ve vlnách a jimiž vystihuje moře. Neznamená to vytýkati Raffaelovi Madonu, Michelangelovi světce a světice? Co je u nás všechno důvodem!“

„Ale to je to: byl vždy oslňujícím zjevem, vítězem. Opustil vlast a svoje lesy, uviděl cizinu a uviděl moře. Nikdo o něm nevěděl, a již tu stál hotový, velký umělec. Překvapil, oslnil a zmizel opět. Přišel s mořem, se svým mořem. A nyní, jako kdyby se nechtěli dáti už po druhé překvapiti nebo jako kdyby se mstili za to, že je ponejprv tak překonal a si podrobil…“

„Ale jak vysvětlíte tuto záhadu: u nás přece vždy platilo slovo ciziny, její uznání, její soud. A jemu se přece cizina vždy přímo kořila!?“

„Jeho život je záhada; jistě tajemné zákony určovaly běh jeho života. Jede do Říma studovati antiku i renesanci a zapomene na vše a vidí jen moře. Jest to nevysvětlitelné uchvácení, podléhání přírodě; náhlé změny jeho dráhy životní zdají se mi téměř víry přírodních živlů, vzduchu a vody. Cyklony byly jednotlivé fáze jeho vývoje. Ovšem teď na konci našel svůj mír. A tomu člověku vytknou, že podléhal vkusu doby…!“ končil básník rozčileně.

Malíř Walter, který znal Mistra řadu let i mnohé drobnosti ze zákulisí útoků, jež se na něho podnikaly, díval se na věc střízlivěji a s větší příkrostí:

„A jací lidé odmítali jeho obrazy! Ani malíři nebyli jeho soudcové. Na stipendium – je tomu asi třicet roků – měl právo jedině on. Ani toho mu nedali. Divím se věru, že se vrátil…“

Celý večer vyplněn byl hovorem o Mistrovi a jeho osudech.

„Napíšu o něm sám,“ vybuchl básník. „Nemohu se déle na tyto poměry dívati.“ A každý z jeho přátel byl pln plánů; poslední útok cítili všichni jako vlastní hanbu. Tak stísněné nálady nebylo už dlouho u jejich přátelského stolu.

„Jen aby ničeho nezpozoroval,“ varoval malíř Walter. „Známe ho všichni dobře. Urazili bychom jeho aristokratický, přejemnělý cit. Nesmí o ničem věděti, nepřišel by sem už nikdy. Není třeba zbytečné chvály. Stačí věcně posouditi jeho život a práci. Obávám se, že by další útoky mohly podlomiti jeho životní sílu. Nedává na sobě ničeho znáti, tím více však trpí. A pak, dívejme se na případ jeho zcela lidsky! Je to též člověk, a ten chce žít!“

Básník mlčel. Viděl v duchu jeden z milovaných obrazů Mistra Den dokonává. Dva mniši splynuli tu se západem slunce. Jeden, s poutnickým pohybem ruky stoupajícího po návrší a druhý sedící, hlavou zabořen do travinatého, příkrého svahu, dýchající chorými plicemi celou tu šíři utišeného moře, od břehu až po tu zamlženou hranici obzoru, plnou večerních oparů… Jako místa stvořená ke vzrůstu trsů vzpomínek, jako dvě slzy, kanoucí z neviditelných očí, jako rosa, která tíží a osvěžuje. Toužný pohled nemocného oka v uzdravující svěžesti dálky a vzduchu, rozechvění srdce nábožného, dojatého velebou moře a hledajícího v ní svého boha, obě ty dvě postavy ve svém odvrácení k moři a nebi, této barevné jednotě, úsměv večera, v němž jako by rozžhavená koule nebeská pozbývala svých světelných pilířů, v němž každá vteřina je řícením, sesouváním žáru a vystupováním stínů z podmořských hlubin, úsměv rezignace jako kořist, jedině dosažitelná kořist trpících srdcí v zápasu lidského života, zářící úsměv rezignace na této průhledné tváři, která v nocích zahrady klášterní přijala schopnost odrážeti i světlo hvězd, potkávající lidské touhy – všechno to, čím ho kdysi obraz překvapil, vyvstalo znovu v duši básníkově.

„Je to velký člověk a velký básník ve světě tvůrců,“ doložil poté, pokračuje nahlas ve svých vzpomínkách spřízněný, ač jeho slova nepřiléhala k rozhovoru právě vedenému. „Zbytečně potlačují jeho velkost. Takový duch musí si býti přece vědom, jak krásná díla vytvořil. Nezapomenu nikdy obrazu Unavená vlna. Víte, vlna, kdy celá hladina je vyrovnána a hladka jako opalizující zrcadlo, po bouři, jako po pustině rozteklá tíha žárem zapadajícího slunce roztavených vzácných kovů, a kdy jenom několik kroků před plochým břehem slabě zapění a neslyšitelně se ozve táhlé stéblo vlny… Tak se vlní těžké drahokamy, jejichž malá krůpěj ve dlani dává pociťovati duši tíhu bohatství. A jedna, poslední, která měla ještě dosti síly slabě přelíti se přes široký a ne příliš vysoký balvan, s rozpuštěnými vlasy, pod jichž tíhou klesá hlava na břeh, kdežto únavou stažené nohy nevracejí se do moře ani neposunují se po písku, vzbuzuje v nás představu doznívající hudby… Je to velká báseň Ticha… Takových obrazů nemaluje malíř na výdělek. Ty tvoří umělec, který je musí tvořit!“

„To se mu jistě nedá upříti. Duch takového krasocitu jako on, náladový a nepraktický, nemaloval dříve vůbec jinak než z potřeby umělecké. Ani tehdy, když strádal… Než zdá se mi,“ a malíř Walter se zachmuřil, „že v poslední době nouze donutila ho v Itálii pracovati i věci předem objednané. A to ho také asi velmi bolelo. Zdá se mi, že nakonec i cizina, druhá jeho vlast, ho zklamala.“

Jejich rozhovor byl pln pochyb a nejistoty. Nikdo nedovedl říci něco určitého. Dohadovali se, pátrali, osnovali a vyvraceli. Dnes byl jim Mistr opět nablízku, ale nikdy jim nepřipadal vzdálenějším, více okouzlujícím a nešťastným. Jeho pohyby, slova i činy, temperament i noblesa je vábily a mátly. Doba třiceti let strávených v cizině nepřiměla ho k otevřenosti. Stále týž úsměv, totéž mlčení a vybíravé, tiché přijímání popudů z vnějška na vzdálenost, svědčící o hloubce jeho duše. Byl jim zjevem člověka odlišného, zcela jinak uzpůsobeného. Jako by pohyb jeho vlídně kynoucí ruky zatahoval současně těžkou oponu, plnou záhybů. Byl jako strážce tajemné svatyně, v jejíchž tmách ukrýval svoje božství a poklady, byl jim však i rytířem středověku, jehož cval vysoko zdvihal vlny života… Tací přijímají jinak všecky projevy. Žijí jinak a jinak se s životem loučí – to cítili všichni po jeho odchodu. A jeho život připadal jim jako číše u horečných rtů, pijících trhavými doušky nejvyšší opojení nejpalčivější bolesti…

XI
Klid skrývá zbraně života i smrti

Přátelé Mistrovi tušili správně, že první útok byl jen počátkem celého tažení. Noviny počaly ve sloupcích pyšně Z našeho uměleckého světa nazvaných zabývati se nyní pozorněji výstavou vrátivšího se umělce. Zdálo se, jako by byly rozděleny úlohy, kdyby pisatelé byli vyšli z řad jeho současníků… I některý pochvalný posudek přečetl Mistr v té záplavě článků, kde neznámí hleděli se překonati výší požadavků a přísností svého uměleckého výběru. Avšak úmyslně těchto článků vystavovatel nevyhledával: první vykonal svoje poslání! Četl je jen tehdy, když jeho zrak zahlédl v novinách jeho jméno. Některé zmínily se i o krádeži jeho obrazu a jeden z nich, Volnost, přinášel dvouřádkové poklony a pozornosti jemu věnované. Tu oznamoval rostoucí počet výstavních návštěvníků, tam o oblibě a zájmu, jindy vyzýval umění milovné obyvatele k návštěvě nebo sliboval, že se k výstavě ještě vrátí obšírným posudkem.

A Mistr se dočkal! Nálada blízkého Štědrého večera rozzářila oslnivě všechny výklady i tváře pospíchajících lidí na hlavních ulicích velkoměsta. Hluk kočárů a automobilů vyplňoval celou šíři ulice, odrážel se od vysokých stěn domů, stoupal k oknům po římsách a ztrácel se kdesi vysoko, ve stínu, kam už světla výkladních skříní nepronikala a kde se už jen chvěly paprsky obloukových lamp. Velké a lehké kusy sněhu, s roztřepeným okrajem jako útržky vaty sypaly se poletujíce do tmy ulic z výšin, které jich původ utajovaly tmou. Elektrické lampy tvořily kruhy, kolem nichž chvěly se vzduchem vločky jako hmyz přilákaný jich světly… Byly to myriády zářících krovek a křídel, přicházejících ke světlu a hynoucích teplem ozářených ulic, na jejichž dlažbě všechny tály, tvoříce lepkavou vlhkost, která překážela v chůzi a nutila nohy k opatrnému kladení kroků.

Mistr zachytil pruh páry z ručního vozíku prodavače kaštanů. Nezdržel se úsměvu, jak i tato okolnost vzbudila v něm vzpomínku na bývalý jeho domov. Přimhuřuje oči, jichž koutky byly plny srdečných úsměvů prozrazovaných vráskami, sbírajících se k nim až od lícních kostí, vyzařoval soulad hledaný a nenalézaný mezi světem své duše a světem věcí ho obklopujících. Rysy jeho tváře zářily souzvukem věcí, z nichž každá, vyňata z celku, sama o sobě jitřila a distonovala. Světlo výkladních skříní zvyšovalo bledost jeho obličeje, jež se ztrácela v hustém kníru a krátce, ostře přistřižené bradě.

Jeho kroky zastavily se uprostřed ulice proti dlouhé řadě velkých oken kavárny v prvém poschodí. Vyčkal, až se ulice poněkud uvolnila kočáry, rozjíždějícími se na obě strany, přešel a vstoupil do kavárny. Jeho stůl byl prázdný. Zasedl a sáhl po novinách, nahromaděných na židli. Prohlédl jich zběžně již plnou hrst, kterou v náručí odnášel sklepník opět jinam, když chopil se také Volnosti. Bez zájmu, lhostejně pročetl zprávy telegrafické a politické polemiky, když jeho zrak zastavil se nad článkem, věnovaným jeho výstavě. Drobně sázený článek, tentokráte podepsaný jménem úplně mu neznámým.

„To je tedy širší, obsáhlejší a dlouho slibovaný referát,“ pomyslil malíř a četl několik řádků s úsměvem… „Muzeum někoho, kdo byl, a už není, to je souborná výstava tohoto erotického marinisty. Dnes již ani jména nemá, ač kdysi byl obdivován a kupován. Kdysi patřilo k společenskému bontonu míti jeho originály. Jak směšný anachronismus dnes pročísti seznam a ceny jeho děl… Překonali jsme tyto opožděné výhonky německé romantiky, a proto jeho výstavy všímáme si pouze ze stanoviska vývoje. Jeho umění je znešvařeno a povrchní. Tak hledí na moře romantik, jehož rukám osud svěřil obratný štětec malíře. Pestrý kaleidoskop mytologických osob i postav křesťanství procházejí se po břehu jeho moře, jež je bez síly, všední a unavující. Lidská těla, která moři vnucuje, mají zachrániti slabou a bezduchou scenerii mořskou. Tak malují moře zchytralí obchodníci. Umělci velkého vidění malují jinak… A ani ta jeho těla neuspokojí. Jeho Najády – jak jsou ubohé! Bytosti mořské, chvějící se hrůzou před jeho hlubinami! Schází jim síla skočiti ke dnu, pátrati v tmavých jeho hlubinách, z obavy před smrtí…“

Malíř sebou trhl, a jako by byl býval při čtení držel v ruce kalich jedu, prudce list odložil. Co jím to v této chvíli tak otřáslo? Ani jména už nemá – – a jak že to stálo na konci? Vzal list znovu do ruky váhavě; list, který věnoval mu dříve drobné pozornosti a sliboval, že se k jeho práci vrátí, vyčetl mu neživotnost jeho díla, neosobnost jeho umění a posmívá se jeho hravým, usměvavým tělům Sirén a Tritonů, kteří nemají odvahy ani ke dnu skočiti! Posmívá se jemu, jemu vyčítá slabošství a neschopnost života i – smrti! Skok ke dnu děsí, ovšem, musí děsiti. Ne Sirény, ne Tritony, ale jeho děsí. Co tu ještě chce? Vždyť zůstával vždy jenom na povrchu, nikdy, nikdy se nepřesvědčil o srázných propastech mořských hlubin. A ty jsou srázny! Bude se stavěti nechápajícím, ale ty hlubiny jim ještě namaluje a oživí. Ano ukáže jim, jak se světlo zvolna pádem ke dnu ztrácí, namaluje jim řícení a pád, nezadržitelný pád do propasti, který téměř odnímá předmětům tíhu a trvá tak usínavě, tak smrtivě dlouho, snad celý věk… Ukazují mu cestu, sami mu cestu ukazují…

Malíř se usmál sarkasticky. Nietzsche vystihl to svižně slovní hříčkou: Man geht zugrunde, wenn man immer zu den Gründen geht. Jako by celý jeho život zastavil se u dnešního data, na něž padlo tolik barbarského, cizího světla, jež stravovalo a ohlodávalo jeho síly až do spodin kořenů… Oh, jednou už mohl nahlédnouti ke dnu, jednou na zamilovaných svých cestách jižním mořem, které rád křižoval až k Alžíru a Maroku – na Sicílii, v největších mořských lázních ostrova, když se již byl dvakrát ponořil, stržen proudem, a kdy se mu zdálo, že již k břehu nedoplave. Vysoké stěny vln oddělovaly ho rychle za sebou od zraků lidských na břehu, vzdálil se příliš daleko. A proud, drsný, rvavý proud táhl ho vždy znova zpět. Nemohl z místa a vlny hučely, zalévajíce oči, sluch i ústa. Oh, trne ještě dnes tím prudkým vyražením, napětím posledních sil, kdy se v něm s takovou vehemencí ozvala láska k životu. Jeho ruce, nohy, všechny jeho svaly řvaly tehdy: Žít! Žít! Žít! A doplaval, jak se dalo očekávati od plavce jeho druhu. Toho mu nikdo upříti nemohl, různé obratnosti a umělosti dlaní, paží, znaku i nohou, jimiž přemáhal obávaný živel vodní při plavbě.

Vždyť všechny pohyby těl jeho obrazů byly jeho pohyby, jím tvořenými a prováděnými ve vodě, v moři. Co chtějí ještě po něm? I jezy a peřejemi často proplul za svojí paží, pozoruje její zápas s vlnící se o překot vodou. Zachytil i tento okamžik na obraze V římském kinu, kde obecenstvo sleduje vodopád řeky s člověkem, jenž se do něho vrhl… Zdá se mu, jako by mu teď naklonili jeho rovinu; ano, je to přesný pocit. Cítí, že kdesi na konci sklání se k vodě, jako plochý břeh moře. Itálie? Ano, Itálie. Malíř zaplatil a vyšel ven. Světla ještě zářila, ale chodců ubývalo.

Čas tvoří také terasy a hlubiny, pomyslil si. V horních jeho vrstvách, před hodinou, bylo ještě více života. Nyní ho ubývá směrem k noci. Za chvíli bude tu mrtvo. Sníh padal, ulicí ozývaly se už jen ukřičené hlasy zvonců pouliční dráhy. Divil se až, jak je tu pojednou klidno, a divil se, jaký v něm je klid. Bylo již osm hodin, pocítil únavu a hlad. Zašel do restaurace a tiskl s hřejivým úsměvem přátelské ruce. Ale dnes nezmínil se o ničem, co ho vzrušilo. Vzpomínal jen v hovoru na moře a oči při každé zmínce o něm vždy znovu zaplály jako oči nemocného, těšícího se na první vycházku do rozkvetlého sadu.

„Půjdeme se dnes projíti po večeři, pane kolego,“ obrátil se Mistr na malíře Waltera. „Rád bych se trochu procházel. Pospícháte-li však, půjdu sám.“ A když před půlnocí vyšli z restaurace, Mistr, malíř a ředitel, zbylo jich u stolu ještě několik. Přátelé Mistrovi osaměli.

„Šel jsem s ním několikráte na večerní jeho výlety,“ začal továrník Setvín. „Dvě tři hodiny strávili jsme v ulicích staré, barokní čtvrti naší za mostem. Zastavil se nad jezem, u každého portálu, nad každou římsou, u obrů, nesoucích na svých šíjích elipsy balkonů. Prohlížel je bedlivě v slabé záři plynových svítilen a měsíce. Zdálo se, jako by zrakem labužnicky oceňoval a téměř hmatal všechny projevy křičící životní radosti umělců tohoto slohu, ale nemluvil nikdy o tom.“

„Přistihl jsem ho několikráte v noci na nábřeží. Dnes byl tak klidný, ale jsem jist, že i dnes v kavárně byl a četl. Ach, málem bych byl býval zapomněl: ještě téže noci, před čtrnácti dny, napsal jsem něco o jeho výstavě a druhého dne poslal do redakce Lidu. Neodpovídali, neuveřejňovali. Včera jsem šel osobně se na věc přeptati. Vrátili mi rukopis. Litují prý, ale otisknouti nemohou, poněvadž umělecká jejich rubrika má stálého svého redaktora, který již ostatně o výstavě v listě psal, a po druhé uveřejňovati článku o témže předmětu nemohou. Nemají místa…“

„To jsou naše poměry. V našem listě je tomu právě tak,“ prohodil redaktor politického deníku, který před několika dny přinesl též posudek o Mistrově výstavě; ne pochvalný, ne hanivý článek prozrazoval sice živý zájem kritikův, který dával v každém odstavci téměř cítiti blahovolnost svojí nezneužívané moci. Jinak se již o útocích nemluvilo. Klid, který jevil Mistr po celou tu dobu, utvrdil je v přesvědčení, že je si vědom výše svého díla a jeho hodnoty a že přijímá posudky listů jako nutné zlo, které ublíží, ale na něž se zítra zapomíná.

Klid, největší svůdce, květ, který omamuje člověka, jehož ruce stále se po něm vztahovaly a který zradí v tom okamžiku, kdy jest si jím duše nejjistější, vládnoucí zbraněmi života i smrti – touha mořeplavců i unavených poutníků, naplnil srdce přátel i srdce Mistrovo. Nikdo se netázal z nich po tom, co bude; zdálo se jim všem nevýslovným blahem, že dosáhli stavu, kde se přestává lidské srdce ptáti…

XII
Oči pod hladinou

Uplynulo několik dlouhých, tmavých měsíců a jaro počalo se opět vkrádati polními stezkami a po mezích mezi rozpukanými hrudami až k obvodu města a před jeho brány. Stromy, zachváceny předtuchou širokých polí, chvěly se nedočkavostí pupenců, jež již na zkřehlých dosud jejich tělech vyrážely jako stiženy radostnou nemocí rozpuku.

Mistr vyjel si jarního dne daleko za město, aby okřál v lesích, jejichž šumem kypělo kdysi jeho mládí. Co se za těch padesát let změnilo! Chodí, cítí a myslí, a přece se mu zdá už, že nežije. Cizí, drsné ruce zmocnily se jeho života. Jaká krása, býti uchvácenu vírem živlů, vodopádem nebo proudem mořským; to člověk překonává sílu, božskou, tajemnou sílu. On je však stržen nepřátelstvím lidí, kteří jsou slabí dost, aby ho pronásledovali nechápavostí. Kdyby ho byli přijali, kdyby byli porozuměli jeho neuhasitelné žízni, kdyby mu byli bývali poskytli ve svých srdcích stěny dosti citlivé, aby se od nich odrážela ozvěnou všecka nevybouřená a stále jen dušená a skličovaná láska po vlasti, snad by se byl býval mohl lehce a s úsměvem loučiti s životem. Nezatoužil by po světě, necítil by tolik smutku nad dohasínajícím životem. S tichým úsměvem a pokynem ruky jako mávající při odjezdu. Ale nyní? Zbytečně přelhával sebe sama. Jeho návrat nebyl mírem, byl jeho hledáním… Pro mír si přijel do vlasti, v ní chtěl vyhojiti své rány…

Naklonili jeho rovinu… Vrátí se zpět do Itálie. Váhy jeho života se porušily. Jako kdyby byl býval někdo strhl z jedné misky vah jeho života všecko závaží jeho radosti, síly a vůle k životu. Miska smrti klesla zatíženě k zemi. Nemůže žíti! Nemůže žíti – –

Večer byl opět sdílný a laskavý a přinesl s sebou i svěžest vůně lesů na tváři. Oklamal je. Zdálo se jim, že je pojednou tak volno a vzdušno u jich stolu. Malíř Walter jako obyčejně seděl po jeho boku.

„Mohu vás dnes, Mistře, poprositi o svolení reprodukovati poslední váš obraz Hra Najády? Byl jsem vyzván – –“

„Eh, nestojí to snad za to,“ přerušil ho umělec s úsměvem.

„Jste skromný jako vždy, pane profesore. Je to ojedinělé vystižení podstaty, živelnosti moře. A tělo Najády, ty barevné, teplé, těšivé skvrny…“

„Ne,“ pronesl zcela jasně Mistr. „Líbí se vám? Vynořila se jen tak náhodou. Víte, já ji vrhnu zpět do toho moře! Zamaluji ji. Vždyť jsou to beztak moje kolegyně,“ a jeho tvář stáhla se až tvrdě do sarkastického úsměvu. Zdálo se však, že jeho smích byl svalový. Vycházel z větší hloubky, než smích v jiných okamžicích přicházívá. Malíř Walter se až zachvěl nad jeho pohledem, jehož stín přešel s takovou tíhou jeho tváří a snažil se marně zapomenouti na rozechvívající sílu, otřásající schopnost umělcovy bytosti.

„Ah, a já tu sedím, a tam daleko po moři, i dnes, víte, i dnes běhají lesky světel a barev po vodě. I dnes. Ale to se jen tak zdá…“

„Moře je kouzelný hráč. Pamatuji se sám na jeden večer v malém západofrancouzském rybářském městečku, ležícím na širém oceáně. Slunce již zapadlo a neznámo odkud, celý obzor i hladina, jako citlivá deska, odrážející každý pohyb barevných tvarů oblačných, zahořely fialovým světlem. Vlny se uklidnily a tiše, zesláble vstávaly. To ze tmy ale zaplálo světlo, které se zanítilo ve dlouhém, jak fialové sklo průhledném obalu vlny. Uviděl jsem po prvé světélkování moře.“

„Víte,“ pravil Mistr zdlouhavě a pln myšlenek, „to by bylo zajímavé pozorovati z dolejška, pod povrchem.“

Walter pohleděl na Mistra. Seděl nehybně se zrakem, přecházejícím všechny předměty tak, že se zdálo, jako by dálka byla pohltila niterný jeho obsah, duši, myšlenky i city. Byl nepřítomen. Ani smích se neozval a slova nezkřivila rtů.

XIII
Krev obrazů

Uplynul celý rok. V životě umělcově nebylo pozorovati změn. Zdálo se, jako by se byl býval už se vším smířil. Pracoval ve svém ateliéru, aniž by kdy hovořil o svých pracích. Podnikal četné vycházky do vzdáleného okolí města a navštívil i častěji rodný svůj domek v krajině obklíčené lesy. A když se vracíval, marně snažil se potlačovati svoji bolest nad změnami, způsobenými časem. Chtěl, aby poměry jeho domova odpovídaly vzpomínkám z doby jeho mládí, a nenašed souladu trpěl: vzpomínky byly krásnější. I rodný jeho les byl v jeho vzpomínkách svěžejší. Předměty ztratily své kouzlo; procházka podél řeky, strom roztříštěný bleskem, kříž na kraji lesa s nečitelným již nápisem připomínaly mu prchavou pomíjejícnost věcí i délku života, který byl za ním.

Bylo to ke konci léta, když na Ostrově vyrušen byl ze svého snění hlasem mu dobře známým. Neviděl lidí, sedících u stolů, promenujících alejí a neslyšel hudby. Pozdrav, vyslovený hlasem z dávna známým, neztrácejícím jasnosti kovového svého tónu, vrátil mu rázem vědomí. Jako prudkým otevřením oken vzniklý průvan vproudila mu hlučící a zářící směs života ho obklopujícího do všech jeho smyslů.

Obrátil se překvapeně. Nad ním stál, usmívaje se, malíř Walter.

„Tak mne to sem dnes nějak táhlo… Jsem na letním bytě dosti daleko, ale dojíždím do města každotýdně. Jsem velice povděčen této náhodě, která mi dovoluje stisknouti vaši ruku.“

Srdečnost oslovení působila na Mistra hojivě. Zahleděl se vděčně do očí příchozího; cítil, jako by z něho padala tíže minulosti, jež v poslední době dusila a zaléhala možnost i malých radostí. Jeho vnímání ochuravělo; každý popud a vjem vracel ho do života již minulého. Okamžiky úzkostí, muk a nedůvěry bylo mu prožívati po druhé, kdežto nová, radostná vzrušení nenašla již k němu cesty.

„Už dlouho jsem vás neviděl. Těší mne, opravdu mne těší.“

„A vy v městě, Mistře?“

„Ano, ne však na dlouho. Pojedu do Itálie, rozhodl jsem se již. Musím zpět.“

„Ale zajisté že se brzy opět vrátíte.“

„Sotva! Myslím, že už nikdy!“ a Mistr se opět zasmál sarkasticky.

„Víte však co,“ pokračoval opět rychle, snaže se shladiti stopy svých slov a rozrývajícího smíchu, „pracuji na jedné, dle mého zdání zajímavé věci. Kdyby vás to těšilo nebo zajímalo, přijďte se, prosím, podívati ke mně.“

Walter pohlédl na umělce s údivem. Dnes po prvé, po tolikaleté známosti, zve ho Mistr do ateliéru, aby si prohlédl jeho nové dílo. Chce překvapiti – pomyslil si oddaný druh.

„Dovolíte-li, s největší radostí použiju této lákavé nabídky a cti. Kdy –“

„Přijďte třeba již zítra!“

„Přijdu! Maluji sám obraz, který už dlouho v duchu tvořím. Je to Kentaur…“

„Co je to?“ ptal se nedočkavě Mistr, přisedávaje blíže.

„Dryáda sedící na kraji březového háje. Usměvavá, dráždící a odmítající Dryáda. A Kentaur, plný života a touhy, skáče před ní a dupe nohama. Chce ji sevříti do svého objetí…“

„Ah, to je ovšem něco zcela jiného,“ prohodil zamyšleně umělec – – –

A nazítří zdálo se, že už Waltera očekával. Uvítal ho srdečně mezi dveřmi a malířským stojanem, na němž visel velký obraz Kentaura, řítícího se ze skály. Jak už tomu v malířských ateliérech bývá, řeč přesunula se na obrazy.

„Líbí se vám?“ tázal se Mistr přítele.

„Nesmírně. Vyjadřuje výstižně touhu Kentaurovu ještě se zachytit, ale už je to marné. Padá dále do hlubiny.“

„Nechci vytvořiti germánského Kentaura, který s rozbitými, roztlučenými kopyty běhá po lesích jako na obrazech Böcklinových. Prahnu po tom, dáti mu tenké, lehké nohy jelena nebo srnce; tak lehké nohy, aby po skalách, stráních a srázech mohl dostihnouti své lásky. A jeho konce nezavinil nikdo. Nebyl uštván, ne, on nebyl poraněn… Řekl bych, příroda sama ho pohltila…“

Malíř si povšiml, že Kentaurovi vytéká krev ze spánku, rozbitého hranou skály: „Jak zvláštní… Je to skutečně krev!“

„Ano, je to krev… Krev je zvláštní věc; však jsem jí často nemaloval!“

„Pokud vím, maloval jste ji, Mistře, dvakráte. Po prvé na obraze, kde Triton poranil delfína. Avšak ta krev tolik neděsila, neboť vytryskla ze hry – –“

„Krev si musím ještě někde dobře prohlédnouti, chci ji vystihnouti co nejlépe; musí s ní unikati život, prudký život! Až ji budete reprodukovati, dejte, prosím, pozor, aby se otisk zdařil.“

„Ukáži vám napřed fotografii, bez vašeho souhlasu obrazu neuveřejním.“

„Budu vám velmi povděčen. Záleží mi na obraze…“

XIV
Usmrcující pád vloček staletími

Když se ke konci září vrátil Walter z letního odpočinku, našel již na svém stole fotografii obrazu v zalepené obálce. Otevřel ji a podivil se, čta Mistrův dopis přiložený k obrazu: „Prosím, aby obraz ještě reprodukován nebyl. Dal jsem jej znovu fotografovati a něco na něm změníme…“

V ulicích počalo se již šeřiti. Walter pohlédl na hodinky; snad najde ještě umělce v ateliéru. Seběhl rychle ze schodů a téměř bez dechu doběhl do ateliéru profesorova.

„Právě jsem se vrátil natrvalo do města…“

„A já právě natrvalo z města odjíždím,“ zasmál se Mistr a pohleděl mu hluboko do očí. „Chcete viděti obraz? Tu jest… Byla nutna změna, provedl jsem ji. Sám pořídil jsem otisk, nechci vám působiti zbytečné útraty.“

Malíř zahlédl v koutě stojící obraz již ve večerním šeru, snášejícím se širokou plochou skleněné střechy do ateliéru. Obraz byl vskutku pozměněn. Balvan, na který dříve Kentaur dopadl, dával se na tomto obraze do pohybu, řícení, kterému Kentaur propadl. Na původním obraze balvany a skály, mezi něž vklínil jeho tělo pád, byly nehybny. Břeh klesá srázně do propasti; balvany čekaly jen na nejmenší popud, aby pokračovaly ve své cestě ke dnu… Dočkaly se…

„Kentaur nedopadne! Kámen jeho hrobu klesne dříve do hlubiny. Vidíte, zde? Je pod ním propast, které jsem si dříve nepovšiml. Jeho dopad na tuto skálu, kde se ještě zachycuje pravou rukou, se zrakem vytřeštěným do kalného zeleného šera vodního, je jen počátkem další jeho pouti. Zde teprve nastane pomalý, usmrcující pád ke dnu. To už vlastně pádem ani nebude… Jako vločka sněhu začne zvolna se snášeti do tmy… Snad celý věk lidský bude takto klesati. Polámaný odznak jeho bojechtivosti, luk, jen ten zůstane vězeti v bahnitém hrobě. Kentaur zemře vysilujícím, umrtvujícím pádem…“

Malíř se zachvěl nad temnými slovy umělcovými a nad obrazem.

„Hle, zde jest nová fotografie změněného obrazu. Vidíte? Zde, na pravém, zadním kopytě je na otisku příliš mnoho lesku. A v takových hlubinách je už šero. Buďte tak laskav, utlumte jej trochu; nedá to mnoho práce, ale nezapomeňte, prosím. Odjíždím, nemám už kdy. A víte, jak se bude obraz jmenovati? Znáte moje názory. Nerad dávám výtvarným dílům jmen. Uráží to, neboť jména jsou vysvětlivkami, které obsahu neodpovídají. Nu, ale tento bude míti jméno –“

„Snad Konec Kentaura, nemyslíte, Mistře?“

„Ano, Poslední Kentaur… Snad bude ještě někdo Kentaura malovati, ale tenhle, můj, je přece jen poslední…“

Walter si povšiml, že ateliér je téměř prázdný. Rozhlížel se po pokoji a Mistr si toho všiml.

„Uspořádal jsem svoje záležitosti… Myslím, že dobře. Chci odjeti určitě prostřed listopadu. Mluvil jsem tak dlouho o svém odjezdu, že jste mi už jistě asi ani nevěřili…,“ zasmál se žertovně.

„A kdy nás opustíte? Kdy se rozloučíte s námi, drahý Mistře?“

„Loučit se nechci… Je to tak všední a zbytečné, nemám rád takové obřadnosti. Loučíme se, abychom se znova shledali? Řeknu vám, kdy pojedu.“

Walter vložil fotografii do obálky a téměř se vypotácel z ateliéru. Klid a úsměv Mistrův nutil ho k přemýšlení. Jak těžce a tragicky loučí se s vlastí – mluvil sám k sobě. Jako by se již nikdy vrátiti nechtěl a nesměl. Ani tvořiti už nechce. Zdálo se, že už i všechny věci prodal. Mistr měl pravdu: nevěřili, mluvil-li o návratu do Itálie. Domnívali se, že je to jen pohrůžkou, vrženou sobě samu a netrpělivému, nedůtklivému srdci. A nyní odjíždí skutečně, a to v nejbližších dnech.

Večer svěřil se se svými dojmy i obavami přátelskému stolu Mistrovu. A tu objevilo se, že každý něco věděl o jeho přípravách k odjezdu.

„Malovati už jistě nebude,“ prohlásil básník. „Pozval k sobě rekvizitáře Opery Krále, který od něho koupil některé drobnosti: štafle, záclony, stínidla, vějíře a pohovku. Korektor naší tiskárny mi vyprávěl, že mnoho věcí daroval svému domovníkovi…“

Všichni utichli, neboť právě vstupoval umělec. Usedal, potřásaje všem s úklonami rukou.

Pohledy přátel visely na něm s neobvyklou tíhou. Neprozradil jim příliš mnoho? Neukázal jim, že se boří? Bylo nutno je uklidniti; zdálo se mu, jako by i sebe sama přemlouval. Věděli jistě všechno… Ne, o tom okamžiku za uzamčenými dveřmi ateliéru, když očekával příchod člověka, který koupí a odnese si navždy jeho štětce, paletu i skřínku na barevné tuby, když přecházel zamyšleně pokojem a každá vteřina zdála se mu věčností, plnou muk až do tichého zaklepání na dvéře v ustanovenou hodinu, kdy ten hrozný člověk přišel, o tom přece nevěděli…

„Pojedu do Itálie, chci se zotaviti. Pracovati však nebudu, jsem unaven. Potřebuji klidu…,“ pravil usměvavě.

„Pojedete-li do Říma, prosil bych vás o vyřízení jistého vzkazu,“ řekl malíř Zvonař. „Píšu tak nerad, ústně se lépe věc vyřídí…“

„Dojedu-li až do Říma, vyřídím,“ odpověděl Mistr. „… Avšak nevím, pochybuji. Ve Vídni navštívím nemocného bratra, zastavím se též v Terstu a odtud pojedu jistě do Ancony – – Chci užíti moře, těším se už na ně.“

Ale v duchu nemohl zapomenouti posledních okamžiků před příchodem kupujícího. Jeho hlas zněl dutě; vzpomněl opět živě na každé slovo, každý pohyb cizích rukou, jež se jeho věcí zmocnily. Ale je tak dobře. Nechce, aby propadl všednímu osudu. Viděl všechny potřeby malířovy ve skleněné skříni uměleckého muzea a obrazárny v Bruselu. Antoine Wiertz propadl této všednosti. On je zachráněn – – –

XV
A Glaukos se vynořil

Uplynulo opět čtrnáct dnů. Nevěděl ani, proč a na co čekal. Dopis hraběnčin, který přišel ještě v předvečer odjezdu, ho potěšil. Vzpomínka uznávající a rozumné dámy velkého světa, která se dostavila včas, jako by z dálky četla každou jeho myšlenku. Byl šťasten, přistihuje se dosud na živu… Oh, jak visí stále na životě a na své vlasti; než, datum odjezdu je již pevně stanoveno: 17. listopadu odjede přes Vídeň do Terstu!

Konečně tento těžký den se přiblížil. Jako by cítil vanouti do tváří vzduch moře, probudily se v něm rázem všechny touhy a vzpomínky na příbuzenství přírodních živlů. Rozjařen připíjel s přáteli, kterých nikdo nepozval a kteří přišli do jednoho, aniž by zvěděli dříve, že se s nimi dnes loučí. Více než číše šampaňského zvonila jeho slova. Jeho obličej zvyšoval světlo malého salonu. Jeho řeč hladila téměř vzduch, jeho ústa loučila se srdečně a vroucně s posledními zvuky jeho mateřštiny, používajíc obratů ze slovníku zapomenutého velkého slohu a vzdálené doby buditelů. Žádný patos neporušil tepla tohoto večera a nevybočil z jeho souměrnosti. Ano, tak bylo mu příjemno se loučiti. Poslední stisky teplých rukou, v nichž bušila srdce, poslední přání šťastné cesty a již odjížděl k nádraží, doprovázen pouze jediným druhem.

„Zítra v noci jsem ve Rijece a ráno v osm hodin odjíždím ze Rijeky do Ancony. S bohem!“

Dvířka vagonu zapadla, vlak dal se do pohybu. Oh, co všechno nechává za sebou! Vlak řítil se mraky listopadového dne a noční tmou, v něž mu pojednou splynulo celé město. Několik ozářených oken a lamp pouličních vrhalo do jeho oddělení tenké blesky světel zvědavě a zděšeně. Před kým prchá a kam se řítí? Plocha jeho roviny začíná již tak nezadržitelně se svažovati… To po ní teď sjíždí vlak odnášející ho do ciziny. Má před sebou ještě Alpy, je ještě ve vlasti a již cítí sklon břehu, z něhož trčí dlouhé, bořící se prkno do vody… Zakryl si rukama obě tváře a cítil prudké nárazy tepen, jež se chvěly mezi dlaněmi a jeho tvářemi. A cítil, kterak jeho srdce slábne, byvši prokláno neviditelným ostřím dýky Hrůzy… Vlak odnáší ho do tmy, nebytí. Život pomalu vyprchává; zdá se, že dojede k moři již mrtev. Očekávané chvíle přibližovaly se letem vlaku; až se zastaví na jihu, nad hladinou moře, klesne u cíle jako kajícný poutník před branou ráje. V mléčném pruhu měsíčního světla blíží se po hladině zázrak Odpouštějícího…

Připadalo mu, jako by z jeho života unikala zvolna krev. Zde uprostřed cesty mezi vlastí a mořem, když už vlak projel Alpami, přestává zvolna i jeho životopis. Pro něho nevyšlo slunce nad zasněženými horami. Nastává pád, řícení do nekonečných hlubin. Vlak brzdí sjížděje z hor, jako by ten náhlý pád chtěl ještě zmírniti, ale marně: uhání tím rychleji…

Pryč! Pryč! Jeho srdce, duše, celé tělo se všemi smysly je zasaženo bouří a z ní vyšlehujícím požárem. Jen velké, hluboké moře může jej uhasiti. V okamžiku, kdy se objeví zlověstná tvář Glaukova… Se svojí jedinečnou senzibilitou, svým horečným temperamentem, se svýma vášnivýma, k životu se pnoucíma a k jeho číši se přisávajícíma rukama nyní, kdy rovnováha je už porušena a život sjíždí z hor přímo do propasti, za praskotu a bouře, jíž je uchvácen, nemůže jinak než násilně učiniti konec všem nekonečným touhám, zpřetrhati všechny nitky a svazky, jimiž ho k sobě víže kouzlo a chuť života… V této bouři svého nitra a v bouři, jíž ho obklopí jednota vody a vzduchu, chce naposled zamávati vstříc životu, drže v dlani nejvášnivější jeho květy. Pryč, pryč! Neuhasitelná jeho touha a žízeň dostupuje posledního stupně oltáře smrti. Jeho nervy přepálily hranici stařeckého jeho těla. Pálily jako dráty usmrcujícího vedení a teď, na povrchu, jsou stébly tenkých vln chladících, i když se v nich zažehuje světlo… Maloval kdysi prchavé, nepostižitelné tvary tříšti pěnících se vln, zachycoval pohledy země vysílané do dálky nad mořem k parám obzoru, když den dokonává, a jeho život podlehl objevitelské touze jeho umění…

Jak? Jak mu to řekli ve vlasti? Jeho vodní ženy děsí se hlubin a smrti, děsí se tmy dna… Pátrati, hledati i na dně! Je to moře, které vidí už tam na obzoru? Vidí je anebo pouze slyší? Oboje: vidí i slyší… Vzrušeně povstal s nepokrytou hlavou a bušícím srdcem. Strhl prudce okno a slaná chuť dálky, zanášená prudkým větrem do vagonu, zalila jeho smysly. Thalassa! Thalassa! Samota otvírá po něm svoji náruč; syčící jazyky vysokých vln šlehají až na palubu kymácejícího se parníku. Nový živel, oheň, zachvátil moře… Moře hoří…

Kde jste vy sněhy,
vy sněhy
dob dávno minulých…?

Ano, tak to stálo v knize starofrancouzských básní, jež čítala hraběnka s takovou vroucností. A tam daleko, u čela dlouhého mola, stojí už k odplutí připravená loď. Čeká, na něho čeká a dým nízkého a širokého komínu zahaluje smutečními mračny lodní tělo. Hmota těžkých mračen tísní zvlněnou plochu moře a obzor je tak blízký, jako by chtěl zastříti všechna nebezpečí ve svých mlhách. Není naděje, není útěchy ani jeho zraku, lačnému dalekých výhledů. Celé tělo jeho škubalo sebou a zmítalo se ve větru, pod nízkým nebem a před tváří kalného, zúženého moře, k němuž se vrací naposled… Pryč, pryč! Lidé běhají mezi molem a palubou po vysokém můstku, drženém železnými svěradly těžkého a skřípajícího jeřábu… Téměř bez dechu vyběhl po stoupajícím strmém mostě, který poté klesal zpět. Kotvy zdviženy, lana uvolněna; mezi kamenitým tělem mola a lodí zazela kalná propast vod, úzký pruh, který ho oddělil od pevniny… Šrouby zatřásly lodí, na mole zamávalo několik klobouků a něžných rukou… William propustil červenými hrdly signálových rour dva ostré, do výšky sjíždějící, houkající zvuky sirén a vyjel do moře…

XVI
Koupel smrti

Tři dny po odjezdu umělcově dne 21. listopadu 1910 přinesly denní listy tyto dvě telegrafické zprávy:

„Z Ancony, 20. listopadu. Parník William přibyl sem následkem prudké bouře z Rijeky o 23 hodiny později. Námořníci vyprávěli, že plavba byla velmi obtížnou a parníku hrozilo několikráte nebezpečí, že ztroskotá. V noci vrhl prý se do moře jeden cestující a utonul, aniž bylo ihned zpozorováno, že zmizel. V zavazadlech jeho byl nalezen dopis, v němž sděluje, že béře si život z důvodů, jichž nechce sděliti; přiložená dvě sta korun v zimníku zavěšeném na palubě určil lodníkům, kterým svým činem způsobil vzrušení.“

A druhá zpráva potvrzovala:

„Ancona, 20. listopadu. Dle dokladů, zůstavených v zavazadlech utonulého, bylo zjištěno, že jest to známý profesor a malíř moře… V 11 hodin v noci z 18. a 19. t. m. vrhl se do moře. Parník byl ve velkém nebezpečí, neboť vlny zalévaly palubu. Zazněl signál Muž přes palubu v moři, ale na záchranu nebylo pomyšlení. Plavec, jenž byl výjevu z dálky přítomen, slyšel ostrou ránu a po ní skok cizince přes palubu. Nad hladinou se asi vůbec neobjevil, ale parník, ač smýkán vlnami, ujížděl plnou rychlostí a byl vbrzku vzdálen místu, kde malíř utonul. Tragický případ odehrál se již v samé blízkosti italského břehu…“

* * *

Přátelský stůl Mistrových druhů osiřel. Před třemi dny Mistr vstal, uprázdnil své místo a ztratil se jim ve tmách a vlnách bouřlivé noci. Mnohému teprve nyní porozuměli, ale mnohé teprve nyní jevilo se záhadou. Psal jednomu z nich: „Příteli, věř, že je pocit, že síly mizí a je nutno tomuto úpadku učiniti konec, dokud je ještě dosti síly a dosti energie… Spojím se s živlem, jejž jsem miloval…“ Z okolnosti, že se tak stalo před přistáním u italského břehu, bylo viděti do posledního jeho dechu živelnou, prudkou touhu a lásku k životu. Linie umělecké, tvůrčí jeho síly, jeho vzrůstu, podrobeny byly zákonům času, jemuž podrobilo se i jeho tělo. Jeho touhy zůstaly však nedotčeny jím, jako jeho umění nedotkla se nepřízeň Osudu a hořkost zklamání…

Časopisy přinesly telegramy o jeho skonu a obvyklé nekrology vynořily se ve sloupcích pod čarou. Ničeho po sobě nezůstavil, ani prostředků umělcových, jimiž přemáhal živly. Jako jeho místo u stolu zelo prázdnotou, rozplynul i jeho hrob v nekonečnu mořské hladiny. Zůstaly jenom vzpomínky na umělce-básníka, který dotáhl čáru svého života až k poslednímu bodu.

A hraběnka, vetchá již stářím, zakryla černou draperií obraz rozkošnického podzimu, zavěšený pod baldachýnem jejího růžového budoáru… Vyslala lidi na moře, ale ti, naházevše do modrých, hravých vln Adrie náruč květů z její zahrady, vrátili se s nepořízenou, zvěděvše od posádky parníku nepatrné podrobnosti. Snad prý Mistr i zatížil své tělo koulí olova a snad před skokem si olovem prohnal skráň… Hraběnka sklonila hlavu nad náhlým skonem přítele, jemuž nikdy neprozradila skryté svojí lásky. Sklonila hlavu nad osudem člověka věčně toužícího a neklidného srdce, jemuž tak dobře rozuměla a který nedovedl stárnouti…

Jediný Steffano byl snad šťasten: nevěděl o ničem a čekal…

* * *

Po roce setkal se básník s malířem Walterem v jednom kabaretu na hlavní třídě města. Úzký, dlouhý sál se čtyřmi řadami bíle prostřených stolů, téměř prázdný, snesl se na ně se vší bědou života za kulisami. Hlavní číslo programu Život umělců je překvapilo: uprostřed scény jeviště loutkového divadla s cárem křiklavě červené opony. Objevila se hlava a prsa klaunova a jeho prolog oznamoval, že předvede obecenstvu ukázky ze strastiplného života umělců všech oborů. Zpíval sytým, zvučným tenorem, ale s táhlým přízvukem lidového zpěváka na slavnostech pod širou oblohou.

Opona loutkového divadla zapadla, a když se otevřela znovu, objevila se tvář starého houslisty na křižovatce zaprášených silnic: „Byl kdysi virtuos a svět se kořil jemu…“ Líčil slepotu a bídu jeho života; píseň končila refrénem: „Toť stinné stránky jsou života umělcova, jichž nikdo netuší a zná on sám.“

Klaun, přestrojený za houslistu se stínidlem na osleplých očích, zpíval sám doprovod, nepohnuv tělem. Houslista byl vystřídán hercem, herec básníkem a básník malířem… Objevila se špatně nalíčená tvář, která však úpravou svojí prozrazovala známé a drahé tahy. Širák na hlavě a štětec s paletou v ruce byly prostředky, jimiž umělecká jeho příslušnost měla býti patrna.

To slavný malíř byl,
jenž moře maloval…

Refrén skončil, opona zapadla a sálem rozlehl se slabý potlesk přítomných několika rukou. Básník pohlédl na malíře. Zachvěli se studem? – Z nich neozval se nikdo. Jen tento lidový zpěvák prostým a neumělým nápěvem dal výraz svému smutku nad odchodem nešťastného umělce. Ještě dlouho, když už dávno dozněl poslední tón písně, viděli v tichu jeho tvář, vynořující se ze zvuků písně, unášené lidovou melancholií.

Cítili se obklopeni éterným proudem umění a poezie, mořem, do jehož vln vrátil se jich druh. Cítili chvějící se vlny prostoru, v němž se volají a potkávají duše. A nad vlnami tohoto proudícího prostoru zjevila se světlá postava na místě, kterým vyzařovalo světlo očí v hlubinách utonulých a k němuž se rozestupovala z dalekých hranic obzoru pěna pruhu zbrázděného lodí, která ho až sem donesla. Toto místo, ztišené světlem, jež přejalo všechny jeho touhy, viděli v duchu a zdálo se jim, že by je poznali i za plavby po mořských končinách, které ho přijaly a zavřely nad ním svoje vlny.

Tvář trpitele zazářila a prostor rozvlnil se kruhy, jež po druhé se nad ním šířily a slábly, přecházejíce neviditelnou hladinou. A když se poslední nejslabší kruh dotkl obzoru, byla hladina už ticha a nehybna… Neznámé struny jich duší se zachvěly, vnímajíce smír živlů, vůni nespatřených dálek a cesty tajemných zákonů přitažlivosti. Viděli Osud, znásilněný silou umělecké duše, která času nepodlehla a která s hořícími svými touhami, z obavy před jich ztrátou, sestoupila do koupele smrti, aby je panenské a čisté jako svěřené poklady vrátila prostoru, kde splývají ideje s těly potkávajících se duší…

Psáno v květnu 1912

Ediční poznámka

Text díla byl v pravopisné rovině upraven podle současných pravidel, a to zejména psaní cizích slov, velkých písmen u vlastních jmen, předpon s-/se-, předložek z/ze ve 2. pádě a interpunkce ve větě. Zachováno bylo užití velkých písmen pro abstraktní pojmy symbolického významu.

Redakce MKP

Josef Müldner
Poslední Kentaur

Román obrazu a života

Ilustrace na obálce Beneš Knüpfer: Poslední Kentaur

Korektura Jaroslava Bednářová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 12. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4570-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4571-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4572-1 (prc)