Svatý Jiří a drak

Verner von Heidenstam

Přeložil Oldřich Heidrich

Znění tohoto textu vychází z díla Svatý Jiří a drak tak, jak bylo vydáno Nakladatelským družstvem Máje v Praze v roce 1938.

Text díla (Verner von Heidenstam: Svatý Jiří a drak), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 5. 2025.

Verner von Heidenstam

Je charakteristické, že Verner von Heidenstam, jenž v několika objemných pracích rozvinul obrazy z velkých dob Švédska, se narodil v kraji bohatém na historické památky a vzpomínky.

Verner von Heidenstam prožil dětství u jezera Vätternu, na jehož březích svatá Birgitta, jedna z nejvýraznějších postav švédského středověku, založila klášter, který se stal později důležitým střediskem švédské vzdělanosti, a silný Gustav Vasa postavil jeden ze svých nejkrásnějších zámků.

Kraj kolem Vätternu je však plný tradic z dob mnohem dávnějších, z dob středověké dynastie Folkungů, a staré vzpomínky historické se tam proplétají s romanticky zbarvenými zkazkami a legendami.

I jméno dvorce, na kterém Verner von Heidenstam se narodil 6. července 1859, Olshammar, připomíná slavnou minulost. Jmenoval se původně Ulfshammar po „lagmanovi“ Ulfovi, manželu svaté Birgitty.

Verner von Heidenstam se narodil z rodičů, jichž předkové, šlechtického původu ze strany otcovy i matčiny, byli důstojníky, vyššími úředníky, diplomaty.

Na dvorci, rozkládajícím se na západním břehu jezera a obklopeném lesy, strávil Verner von Heidenstam klidné, leč trochu smutné dětství; neměl druhů, s kterými by si mohl hrát, a tento způsob života určil asi dva rysy jeho povahy, živou představivost a uzavřenost. Vážná tichá švédská příroda zapůsobila mocně na jeho mysl, a s jejím ohlasem se setkáváme nejednou v jeho dílech; je příznačno, že jednu ze svých sbírek novel nazval Les šumí.

Dojmy z okolí jezera Vätternu a tradice, jimiž kraj je provát, poskytly mu první náměty pro mladistvé básnické pokusy.

Rodiče poslali hocha do Stockholmu na Beskowovu školu, jež podnes se těší dobré pověsti, ale doba soustavného vyučování netrvala dlouho. Měl otřesené zdraví a lékaři doporučili změnu vzduchu. Zámožní rodiče poslali šestnáctiletého chlapce na jih, a tak nastává v životě příštího básníka dlouhé údobí cest, jež na řadu let jistě k prospěchu jeho tvůrčí činnosti ho vzdálilo z vlasti.

Heidenstam si uvědomoval sice již v mladistvých letech umělecké sklony, nemínil však státi se spisovatelem. Lákaly ho paleta a štětec, a tento zájem přivedl ho později v Římě k švédskému malíři Kronbergovi a v Paříži k slavnému Géromovi.

Na podzim r. 1876 vydal se Heidenstam na cestu na jih. Přes Kodaň, Drážďany, Vídeň, Benátky, Řím, Neapol odjel do Káhiry. Podnikl dlouhou cestu po Nilu až do daleké Núbie. Na jaře příštího roku poznal Řecko. „Místo abych studoval antický svět v přednáškových síních maloměstsky úzké Uppsaly, vystoupil jsem, sotva dospělý, na athénskou Akropolis. Místo abych srostl s křesťanskou moderní kulturou, mohl jsem navštívit Orient,“ píše v biografickém fragmentu z osmdesátých let.

Orient s jeho pestrým životem, barvitou scenerií, bohatou historií zapůsobil velmi mohutně na mladíkovu vnímavost a fantazii. Teprve po několika letech však vykrystalizovaly se ty dojmy v pevné útvary v sbírce Pouť a léta toulek.

Po krátkém pobytu ve Švédsku vydal se znovu na jih. Procestoval tentokráte podruhé Egypt a nato Sýrii. Cestou pilně maloval. Oženil se proti vůli rodiny, pobyl delší dobu v Římě, jsa pevně rozhodnut stát se malířem. Když poznal, že nemá opravdového nadání, odstěhoval se do Švýcarska, kde žil s manželkou skoro úplně opuštěn, zabývaje se jednak moderní literaturou, jednak historií a filozofií. Jedinou změnou v tomto izolovaném způsobu života byl styk s Augustem Strindbergem, s kterým podnikl kratší cestu do Itálie.

Na jaře r. 1887 zemřel Vernerovi otec. Když syn byl podle přání v závěti rozhodil nebožtíkův popel po hladině Vätternu, usadil se na Olshammaru. Piloval tam na sbírce Pouť a léta toulek (Vallfart och Vandringsár), jež vyšla rok nato.

Tato zajímavá a hodnotná básnická sbírka je kořistí Heidenstamových dlouhých a dalekých cest. Jsou v ní zpracovány dojmy z blízkého Orientu, Řecka, Itálie a Paříže. Autor odíval své myšlenky v roucho východních zkazek a příběhů, mýlil by se však, kdo by se domníval, že jde o motivy, jež opravdu kolují v oněch zemích. Nikoli, jsou to příběhy vymyšlené, výtvory Heidenstamovy fantazie, jež skvěle jsou včleněny do východního prostředí. Forma básní je – mnohdy asi úmyslně – dosti nedbalá, ale jich tón je živý, barvitý; je jim vtisknuta pečeť mládí a bezprostřední svěžesti. Přes leckterou nedůslednost je sbírka básníkovým krédem a snůškou jeho názorů na tvůrčí činnost. Je v nich opravdová radost ze života a jeho slunných dnů, chválí se tam schopnost těšit se z prchavého okamžiku. Autor obrací se proti bezútěšnému hloubání o problémech, proti specializaci a neplodnému učenectví, proti šedému materialismu. Jen tomu dostává se pravých darů štěstí, kdo je blízek životu a citu, kdo se dovede radovat z harmonie a bohatosti života. Miluje antiku pro její smysl pro krásno a klidnou vyrovnanost. V Orientě, jenž je pokračováním antiky, vidí zhoubné vlivy nenasytného, hmotařského a požívačného Západu, který nechápe Orientálcovy naivní čisté duše.

V básních „Hledači pokladů“ a „Mogulův královský prsten“, ovlivněných nesporně Aladdinem, skvělým dramatem dánského romantika Adama Oehlenschlägera, staví intuici proti reflexi, poezii a fantazii proti racionalismu a spekulaci. Odpor proti moralizujícím tendencím doby odívá básník v lehce srozumitelné symboly. Opěvuje lásku naivně oddanou a obětavou, ironizuje disciplinovanou důslednost.

Již v první své práci jeví se Heidenstam představitelem idealizujících let devadesátých proti naturalismu a racionalismu osmého desítiletí minulého století. Linii jeho vlivu lze sledovat k Selmě Lagerlöfové.

Krátce po básnické sbírce Pouť a léta toulek vyšla kniha Od Col di Tenda k Blocksbergu. Je to série cestovních skic z Riviéry, Švýcarska a jižního Německa. Nejzdařileji jsou zpracovány dojmy ze zemětřesení, jež Heidenstam zažil na italské Riviéře. Švýcarsko líčí Heidenstam v barvách velmi sympatických, chvále zejména jeho opravdový demokratismus.

Za pobytu v Davosu r. 1889 napsal Verner von Heidenstam román Endymion, v kterém se opakují a rozvádějí některé motivy, jež zpracoval v první básnické sbírce. I v tomto poměrně slabém díle obrací se Heidenstam ostře proti tvrdému výdělečnému duchu Evropy, jenž ničí v Orientě antickou radost ze života. Hodnotná stará arabská kultura je zosobněna v ideálně založeném povstalci Eminibn-el Arabi, jenž však podlehne v boji jako oběť evropské rozumnosti a turecké úplatnosti.

Názory na literaturu, jež podal v básnických symbolech, vyjádřil Heidenstam v spisku, v kterém teoreticky vysvětlil a zdůvodnil své stanovisko. V této práci, již nazval Renesance, obrací se Heidenstam věcným a klidným tónem proti naturalismu, jenž podle jeho názoru zanikne, až nebude mít více, co by lidem řekl. A ten okamžik nastane brzy. Naturalismus měl blahodárný vliv na prózu, nikoli vsak na poezii. Poezie musí obsahovat dávku idealismu. Zabývá-li se zjevy nevýznamnými a všedními, stane se suchou a triviální. Dnešní literatura je šedivá, těžkomyslná. Jeví se však příznaky změny. Doba touží po radosti. Uplatňuje se již idealistický proud jako reakce proti naturalismu, jenž časem se musil stát řemeslným bezduchým napodobením. I když naturalismus bude nahrazen idealistickým směrem, neznamená to, že bude zavržena těžce získaná dovednost líčit zkušenost. Začíná se jevit odpor k školám a jich programům. Ve Švédsku naturalismus vlastně nevytvořil školy. Naturalismus se nehodí pro švédskou povahu. Proti objektivnímu nezkrášlenému líčení skutečnosti znamenáme u Švédů rys kavalírství, sklon k zveličování, kresbě v světských barvách, je něco renesančního v švédské povaze. A k těmto rysům povahy nutno přihlížet. Heidenstam vyzývá v Renesanci krajany, aby hledali osobní samostatnost bez signálů z Norska neb z Francie. Samostatná literatura je v jistém smyslu i národní. Samostatnost jest hledat více ve formě podání než v obsahu. Názory, vědecké objevy a nové myšlenky patří celé době, nikoli jednotlivým národům, ale jich estetické roucho je soukromým majetkem každého národa; není důvodu, proč bychom se vyhýbali jednostranně prostředkům starých škol. Nový směr možno nazvat renesancí – jednak pro jisté vlastnosti švédské povahy, jednak i pro celkový ráz, osobní samostatnost, spojení představivosti, smyslu pro krásno a smělého realismu i použití prostředků starších škol.

Spis Renesance vzbudil ve Švédsku neobyčejný zájem. Možno říci, že byla jím vlastně zahájena devadesátá léta.

V boji za nový směr pokračoval Verner von Heidenstam polemickým spiskem Pepitina svatba (Pepitas bröllop), který napsal společně s básníkem Oscarem Levertinem, autorem Legend a písní a Rokokových novel.

Mohutná skladba z péra Heidenstamova vyšla r. 1892, Hans Alienus.

Do románové trilogie Hans Alienus, uložil Verner von Heidenstam leccos ze svých životních názorů; bylo by však ukvapeno chtít hledat v díle tom autobiografické rysy. Toto dílo, plné opravdové básnické krásy, jeví nezvyklé spojení realismu s romantismem. Je příznačno pro autora, že první díl, odehrávající se v Římě, a díl třetí, jehož dějištěm je Švédsko, jsou realistické, kdežto díl druhý, v němž hrdina navštíví Babylon a Ninive za doby Sardanapalovy, má ráz čistě romantický. Verner von Heidenstam nezapřel starou lásku k Orientu, jejímž nejsilnějším výrazem byla první básnická sbírka. Celkový dojem Hanse Aliena je chaotický, ale v tom nezvyklém, filozoficky zabarveném díle nejde o děj. V první řadě zajímají čtenáře autorovy estetické názory. Tři složky určují ráz románové té skladby: kult krásy, klasický humanismus, pocit osamocení. Stejně jako v básních Pouť a léta toulek je Heidenstam nadšeným vyznavačem krásy. Není to egoistický hédonismus, nýbrž touha po klasické vyrovnanosti, humanisticko-estetický ideál, připomínající údobí výmarských Dioskurů. Autor neútočí tentokráte proti bezútěšnosti a šedi naturalismu, nýbrž proti specializující, jednostranné vědě, jež odvádí od bezprostřednosti života a odvrací zrak od jeho tvarových projevů. Charakteristické jsou věty: „Pontius Pilatus nevěděl, že země je kulatá, a přec byl méně barbarem než Olsson, který má o tom vědomí. Laponské děvče, které chodilo do školy, je učené u srovnání s indickou tanečnicí, je však více barbarská, neb vývoj smyslu pro krásno je známkou kultury.“ V těchto větách je vyjádřeno in nuce krédo švédského básníka. Jen v bezprostřednosti, v nadšení, uvědomujeme si život v jeho plnosti.

Autor si však zároveň uvědomuje rozpor mezi možností uplatnit nesmlouvavě požadavek krásna a praktického života. Dílo končí rezignovaně. Hrdina vrací se po dlouhém pobytu v Římě a po tajemném putování v říši stínů po vzoru Vergilově a Dantově do Švédska, kde se cítí osamělým.

Trilogii Hans Alienus lze vytýkat nejednotnost děje, roztříštěnost, nesoustředěnost. Postavy nejsou dosti životné, nejsou psychologicky odstíněné, jejich mluva nezná přechodů mezi klidným tokem hovorů a vzrušením, ale přes různé ty vady a nedostatky je románová ta skladba, prostoupená verši vzácné umělecké krásy, jedinečným dílem švédské literatury, jevícím příbuznost s Goethovým Faustem neb Ibsenovým Peerem Gyntem.

V sbírce povídek, sdružených pod společným názvem Karolíni (Karolinerna) nastává v díle Vernera von Heidenstama nápadný přelom, jenž však byl již připravován v třetím díle Hanse Aliena a druhou sbírkou básní, jež vyšla r. 1895.

Od individua se obrací básník k národu, od kultu krásna přechází k etickému pojetí života, jež protestantskou přísností se blíží Kantovu kategorickému imperativu.

V Karolínech, tvořících dvojí řadu novel, oslavil Verner von Heidenstam jednu z nejslavnějších postav svého národa, vládu dobrodružného Karla XII., romantika na trůně, kdy švédské říši se dostalo největšího územního rozpětí a kdy voje švédské bojovaly daleko od hranic vlasti. Byla to doba plná paradoxů; protějškem neuvěřitelných úspěchů na bojišti byly zlé doby doma, kdy drahota dostoupila neslýchané výše, kdy v zemi vládl hlad a zuřily nemoci.

O činy Karla XII., jak o nich vypráví historie, se Heidenstam příliš nezajímal, ač nelze mu vcelku vytýkat dějinnou nepřesnost. Ač Karel vystupuje nezřídka v té řadě krajně dobrodružných situací, není to jeho zjev, který básník chtěl zachytit v svém díle, nýbrž jeho myšlenka, o niž mu šlo. Šlo mu o to, ukázat, jak národ přes všechna utrpení pojilo vědomí jeho osobnosti. Karel XII. stává se zosobněním švédské národní povahy s jeho tužbami a klady. Vědomí vážné povinnosti, národní soudržnosti a společného cíle proniká všechny ty postavy generálů i prostých vojínů, z nichž každý je na svém místě, potřebuje-li ho vlast. Básník nelíčí Karolínů v době šťastného rozmachu, nýbrž již v době úpadku, tragédie. Tím nápadněji pak vyniká pouto povinnosti, sdružující ty, kdož kráčeli za králem-hrdinou. Všichni žijí z jeho slávy a tragédie. „Věnec, který si sám uplétal, svezl se na jeho poddané,“ praví se v povídce „Poltava“.

Vyprávění v Karolínech se odehrávají v různých zemích, ve Švédsku, v baltických provinciích, v norském Fredrikshaldu, v Turecku, na ruských stepích, ba i na Sibiři. Dostaliť se někteří z vojínů královy armády jako zajatci až do Tobolska. Je něco v švédské historii té doby, co připomíná ovšem vzdálené osudy našich legionářů. A je zajímavo, že kult „Karolínů“ posud ve Švédsku žije. Stará se o to Karolínský svaz, v jehož ročenkách posud – po více než dvou stoletích – objevují se paměti, deníky, básně těch, kdož v letech velmocenského rozmachu Švédska bloudili po dalekých bojištích neb dleli v ruském zajetí. Sotva lze pochybovat o tom, že Verner von Heidenstam přispěl nemalou měrou k oživení, prohloubení kultu Karla XII., národního švédského krále-hrdiny. Karolíni se stali jednou z nejpopulárnějších knih švédského národa. Je to kniha, jež etickým patosem a požadavkem práva je jakousi národní čítankou, jež pro pedagogické hodnoty je velmi vhodnou četbou pro mládež.

Karolíni nejsou jediným historickým dílem Heidenstamovým. Vracel se k látkám historickým v románech i povídkách, jichž tendence byla jednak nacionalistická, jednak nábožensky humanistická. V Svatém Jiřím a draku (Sankt Göran och draken) z r. 1900 opředl vyprávěním o zklamaném nepřátelství a nebezpečné moci smyslnosti slavné stockholmské sousoší ve Velkém kostele, dílo německého řezbáře Notkeho.

V Pouti svaté Birgitty (Heliga Birgittas pilgrimsfärd), jež vyšla o rok později, čerpal z historických tradic rodného kraje, Östergötlandu. Svatá Birgitta není v podání Heidenstamově postavou valně sympatickou; její upřílišněná tvrdost k sobě i druhým činí ji málo lidskou, ale nelze neuznat jejího morálního heroismu, který nezná smlouvání.

Také v sbírce Les šumí (Skogen susar) z r. 1904 najdeme historické motivy, zčásti rovněž z kraje kolem jezera Vätternu. V kraji Östergötlandu odehrává se děj dvou mohutných historických fresek, Folke Filbyter (1905) a Dědictví Bjälbo (Bjälboarvet, 1907). Název, společný oběma těm prozaickým epickým skladbám, Strom Folkungů (Folkungaträdet), naznačuje, že je líčeno údobí dynastie Folkungů, která vládla ve Švédsku v raném středověku. Práce ta tkví kořeny v nejlepších vlastnostech švédské národní povahy, humanismu, pořádkumilovnosti, poctivosti, upřímnosti, spravedlnosti, náboženském cítění.

V básnické sbírce Nové básně (Nya dikter, 1915) opakují se myšlenky, jež básník vyjádřil v epické formě v Stromě Folkungů. Nejmohutnějším číslem sbírky je vlastenecký cyklus „Národ“. Je-li cyklus ten ještě psán v duchu vypjatého patriotismu, mají mladší básně sbírky tóninu prostší, citovější, měkčí u srovnání s poezií předešlého desítiletí. Heidenstam nejeví se v nich více apoštolem-estétem, neholduje individualitě, ale cení si prostých občanských ctností, reálných hodnot života, dobrodiní míru.

Nehledíme-li k častým a dalekým cestám, nebylo v Heidenstamově vnějším životě významných událostí a změn. Žil později ve vilové čtvrti Djursholmu nedaleko Stockholmu, ale přestěhoval se počátkem století do kraje svého dětství, do Naddö na jezeře Vätternu. Koncem minulého století účastnil se založení velkého švédského pravicového listu Svenska Dagbladet.

Národ uznával a oceňoval jeho literární činnost. Svědectvím toho je, že stockholmská vysoká škola ho jmenovala čestným doktorem. Švédská akademie ho přijala mezi své členy a roku 1916 se mu dostalo Nobelovy literární ceny.

dr. O. Heidrich

Svatý Jiří a drak

Sten Sture povolal z Andorfu řezbáře postav, který se jmenoval mistr Ondřej, a požádal ho, aby zhotovil k výzdobě městského kostela v Stockholmu skvělé dílo, jemuž by nebylo rovna v severských zemích.

Mistr Ondřej byl pánovitý a hřmotný muž, ale měl dobrý úsměv a dovedl pevně stisknout ruku. Byl dlouhého vzrůstu, ale byl zavalitý, a vlas, silně již prošedivělý, dělil se mu nad čelem ve vysokou pěšinku jako na hlavě Kristově. Oči měl zamlžené a podivné, jež jako by se dívaly zpět do hlavy místo na toho, na koho mluvil. Tak se aspoň zdávalo jeho přátelům, kteří často mu poklepali na rameno, říkajíce: Mistře, kde bloudí tvé myšlenky? Hledíš nám v tvář, leč nevidíš nás.

Potuloval se daleko ze země do země a nejednou si oblékl brnění a vyjel do pole zkusit štěstí zbraní, byl však bohabojný, neznal pýchy a pilně navštěvoval kostely. Lidé si však všimli, že nikdy neklekal před světicemi, nýbrž jen před světci, a že pod kazajkou nosí na řetěze obraz svatého Jiří.

Ubytoval se v podnájmu u Bengta Hakeho, který byl hudcem u Stura a před rokem se byl oženil s šestnáctiletou nevěstou a založil si vlastní krb. Bengt Hake byl mladý snivý muž, jemuž se nechtívalo jít spat, svítil-li měsíc. Jeho obličej měl zvídavě převislý horní ret jako u dítěte, žluté vlasy padaly mu až na prsa a za pasem nosil dýku, malou jako hračka. Již od první chvíle si zamiloval cizince a oba se stali dobrými přáteli, kteří neměli mezi sebou tajemství.

Jednoho dne poprosil mistra Ondřeje, aby s ním zašel do radničního sklepa; posadili se na jednu z nejzazších lavic, aby byli nerušeni. Bengt Hake si vjel prsty do vlasů a sklonil hlavu.

„Víš, mistře,“ začal, „že je v zemi nesvár a že mnozí mají za to, že bychom se měli zbavit Stura a povolat zpět dánského krále. Pro takový plán získává Jakob Ulvsson potají přívržence. Vrchovatý pohár s rýnskými zlaťáky mi slíbil, získám-li ostatní hudce; pomůžeš-li mi, dostaneš polovinu.“

Mistr Ondřej se usmál.

„Co je mi do vašich hádek; kdyby se však každý hrozen na Rýně proměnil v čiré zlato, a kdyby mi nabízeli všechny, nepřiměl bys mne k tomu, abych sešel z cesty práva a poctivosti.“

Čelo Bengta Hakeho se vyjasnilo; luskl spokojeně prsty.

„Není ani zbla pravdy na tom, co jsem pravil, ale nového přítele nutno vyzkoušet.“

„A myslíš, že srdce lidské lze vážit penězi. Buď jist, že je k tomu zapotřebí mnohem jemnějšího závaží… Začínají však naslouchat, rádi by zvěděli, proč šeptáme. Mluvme o něčem jiném.“

„Je tu vlastně jen jediný člověk, co bedlivě naslouchá.“

„A kdo je to?“

„Gorius řezbář. Neznáš Goria řezbáře?“

„Nikoli, pokud vím.“

„Nikdo ho vlastně nezná. Málo je těch, co ho viděli. Nikde není, ani doma, ani venku, ale celý den se zabývá všemi bližními a ví o všem, co se děje.“

„Jde-li o peníze, míníš.“

„Naopak. Ani zbla se neptá po penězích. Milostná dobrodružství se těší jeho bdělosti. Ba, pohovořme si o lásce, budeme tak moci mluvit hlasitě a druzí se budou moci účastnit. O té nejraději všichni hovoří. Jsem šťasten v lásce, a ženušku Mettu doma nemohu opustit ani jediného večera bez stesku. Láska je libosad s tak vysokými zdmi, že vidíme jen to, co je nad nimi, nic však z druhého světa.“

Mistr Ondřej odpověděl:

„Věříš v lásku, příteli. Láska je maso. Jdi k řezníku a uvidíš lásku rozsekánu a se staženou koží.“

„A přec jsem si všiml, že rád dlíš v společnosti žen.“

„Stejně jako rád odpočívám mezi stromy a květinami lesa. Stromy a květiny šíří krásu, ale neruší mne v myšlenkách.“

„Nech mne žít v mém snu a zůstat manželce věren.“

„Proč by byl muž, mající mladou a hezkou ženu, nevěrný? Láska je především touha po mládí a kráse. Nemluv o lásce, kde toho obojího není, neb pak lžeš. Až do šedivého stáří šíří večerní jas nad manželi, to je však něco jiného a mnohem vyššího než láska. To je květina, a láska je jen brzy plesnivící a hnijící sémě v nečisté půdě země. Dotkneš-li se semene, dej si pozor, aby sis nepotřísnil rukou. Víš co? Chci-li vyzkoušet někoho, rozhovořím se o lásce jako nyní. Zírá-li neznámý do vzduchu, aniž naslouchá, vím, že mám před sebou pravděpodobně dobrého člověka. Začne-li však přimhuřovat oči a šeptat, vím, že nemám tomu člověku důvěřovat. Je to nebezpečný zvěd ve službách říše, chudák ve vlastním domě a zrádný přítel.“

„Sám jsem začal mluvit o lásce, nikoli ty, mistře.“

„Já tě však k tomu svedl a teď tě mám na cestě. Potápíš se úplně v lásce. Znamená to, že jsi neškodný člověk, že však nejsi právě zrozen k tomu, abys vykonal velké věci, neb pak by ses chvěl strachem, že budeš chycen a zadržen na cestě.“

„Mistře Ondřeji, ustaň s tvrdými slovy o citu, který je mi vším.“

„Vším, pravíš. Pak ti nic nezbude, až jednou se ten cit promění v popel. A musí se tak stát. Já, který jsem zvyklý tvořit a užívat kružítka, vím, co je láska. Je to ovál na koleně. Je to polokruh v prsou. K tomu polokruhu tlačí pěvec v zoufalství čelo, a tu zašumí lyra. Je to k smíchu, ale i srdcervoucí. Děs se nazývá ten den, kdy kruhová čára se začne sesýchat a nesouhlasí více s kružítkem. Zdraví a krása touží se rozmnožovat k zlepšení a trvání lidského rodu. Kam by to vedlo, kdyby sádlo bab a ošklivost, kdyby plochá ňadra a červené obličeje vzněcovaly stejnou touhu? O všem tom však lidé hovoří klamně, ze strachu, a já sám sdílím jejich strach a vyhýbám se lásce jako těžkému neštěstí.“

„Hovoříš jako mnich.“

„Hovořím tak, protože mnichové mají pravdu. Nechme čas plynout. Promluvíme si o tom ještě jindy.“

Mistr Ondřej se zvedl a pohlédl na dav, shromáždivší se v radničním sklepě. Měl tmavý a prostý šat; míval ve zvyku chápat se občas železného kružítka, jež měl zasunuto za pás.

„Žoldnéři, hudci, řemeslníci!“ pravil. „Slyšeli jste náš rozhovor, i chci vám říci toto. Zanechte nevhodných písniček a pobíhání za ženštinami, neb brzy budeme sedět na lavici umírající a zlomeni, litujíce, že jsme nehospodařili lépe hodinami svého života. Nenávidím smyslnosti, protože nám vadí v povolání a zbavuje nás vlády nad vlastními činy. Sám jsem ženat, ač jsem nechal ženu i dítě doma, a jsou-li mezi vámi poctivá srdce, uzavřemež rukoudáním volné a bezejmenné bratrstvo, v kterém sami se uctíme bezvadným způsobem života.“

Někteří z obrů pijáků neměli jiné odpovědi než povyk a smích, ale většina odstrčila poháry a konvice stranou a seskupila se kolem něho.

„Obáváš se,“ pravili, „aby světské myšlenky tě nerušily při práci na chystaném díle, jež jistě má být skvělé na pohled. Blahoslavený budiž den, kdy je budeme moci pozdravit v kostele. Co bude představovat? Svatého Jiří, jak zachraňuje princeznu před drakem, říká se. Panenskou a krásnou říši švédskou, vysvobozenou ze spárů poroby?“

„Tak míní Sture, já však dovedu vyřezávat jen podle vlastní mysli.“

Bengt Hake vyskočil, objal mistra Ondřeje oběma pažemi a políbil ho na obě tváře.

„Při svitu svítilny mluvíte všichni jako svatoušci,“ pravil, „ve tmě však málo věřím v čistotu vašich srdcí. S mistrem Ondřejem se má věc jinak, neb je prodchnut vůlí a silou, a proto musí být silné i jeho dílo. Učiníme kolem něho kruh a budeme ho hlídat. Naše přátelství bude mi svatým až do poslední chvíle života. Dávejte si mu klamné sliby a ctnosti. Mám skvělejší dar družby, který posílí moji důvěru k tomu muži. Dám mu to nejmilejší, co mám na světě. Metta, moje ženuška doma, bude stát před ním, až bude řezat tvář panny, aby byla krásnější než vše jiné, než co dokončil na svých dlouhých cestách a potulkách.“

Všichni chválili Bengta Hakeho za jeho přátelský příslib a tiskli mistru Ondřeji ruku. Když pak za chvíli nato zvony začaly zvonit klekání, rozešli se po svém.

Dům Bengta Hakeho stál na ostrově Käpplingeholmu a mistr Ondřej si zřídil dílnu v prázdné boudě u vody. Vikýřem vyletovaly vosy a včely, a když stál na schůdkách nad dubovým pařezem, mohl vidět lodní stěžně na Strömu a měděnkovou střechu hradu. Za ním směrem k zemi prostíralo se obytné stavení v čtverci, a ač tam nebylo ani keře ani stromu, zelenala se tam přece šťavnatá a vysoká tráva, posetá žlutými a bílými květinami; říkával proto domu ráj znovu nalezený.

Denně sedával zrána Bengt Hake na pavlači a nacvičoval pochody a tance a v nejlepším musil přestávat náhle, aby si shrnul z tváře světlé vlasy. Někdy zazněl též hlas Mettin. Když chtěla zavolat některého ze služebníků, nešla ho nikdy hledat, nýbrž se zastavila a volala odtamtud, kde právě byla. Když nyní se měla stát vzorem, podle kterého by mistr Ondřej vyřezával obličej princeznin, stávalo se nezřídka, že právě tehdy, kdy klečela v boudě, majíc plášť přes ramena a ruce sepjaty, začala najednou volat brzy toho, brzy onoho služebníka. Měli z toho velikou švandu diváci, kteří stávali ve velkém počtu podél stěn, aby přihlíželi postupu práce a snad aby se dívali na Mettu. Někdy se dostavilo dokonce i několik vysokých pánů, a všem vyprávěl mistr Ondřej, jak nikdy se nemůže nabažit Metty, nýbrž jak denně je na ni stejně zvědav jako by na cizí. Stávalo se, že se jí náhle zachtělo toho či onoho jídla, a po celý týden se pak nenosilo na stůl jiné jídlo, až náhle zmizelo stejně rychle, aby se více neobjevilo. Nějakou dobu byla s to sedět den za dnem u muže a zpívat mu do taktu při hře, a tu skládali písničky o lásce, jež byly rozkošnou potěchou srdce, ale později bylo marno ji prosit, aby vydala ze sebe jediný tón. Celé hodiny ležela někdy na kolenou jako princezna a nic nezdálo se jí býti větší kratochvílí na světě, ale nazítří zrána chtělo se jí tancovat, i pobíhala jako rozpustilé dítě a nic nepřipadalo jí tak protivným jako sedět v klidu. Ke všemu, čeho se chápala, šla s týmiž teplými a růžovými tvářemi, neb se také vrhala do trávy a pak celý život se jí zdál břemenem. Taková jsem, říkávala, takovou se chci jevit bez klamu.

Pro všechny její zvláštnosti měl mistr Ondřej slovo porozumění a Bengt Hake mu naslouchal se zářícíma očima. Když mistr Ondřej ji měřil kružítkem a prohlásil, že všichni umělci jsou neobratní učendíci před Pánem Bohem, cítil se Bengt Hake šťastnějším a záviděníhodnějším než kdo jiný a hrál, že se to ozývalo přes rašelinovou střechu domu.

Leč vlastně teprve v noci, kdy rohová svítilna visela ze stropu, chápal se mistr Ondřej s pravou horlivostí dláta a pouštěl se do draka nebo do rozlíceného rytíře – přes pannu však přehodil temnou pokrývku.

Zvykl si ponenáhlu pracovat celou noc, ale za dne pracoval jen chvilku nebo vůbec ne.

Tu začal Bengt Hake býti tvrdý a bezohledný k manželce a při jídle, při němž bývalo dříve veselo, se hádal s Mettou o maličkostech, až oba vstali a rozešli se, takže mistr Ondřej zůstal sám u stolu. Světnice byla táž s větvičkami jalovce a květinami na zemi a větvičkami s listím v krbu; a na dřevěných talířích ležely sváteční koláče, ale útulnost odtamtud vyprchala. I v jednání s mistrem Ondřejem Bengt Hake se změnil a stal se nepřístupným a snadno se rozezlil.

„Metto,“ pravil jedné noci, když bděl. „Jsi hezká loutka na hraní, které se však lidé záhy nabaží. Věříš ještě v lásku, Metto? Víš, co to je? Je to kruh… kruh… Ba, nedovedu to vysvětlit, měla bys však slyšet mistra. Nenávidí lásky, protože se jí bojí. Jen ubožáci jako já ji zbožňují, co jí musíme poslouchat.“

„Kdybys jen nešeptal vždy, povídáš-li něco, Bengte, pokusila bych se naslouchat ti.“

Shodil ze sebe kožišinu, oblékl si spěšně šaty a zamířil k boudě. Když přišel, byl mistr Ondřej zaražen a pohrával si s pásem. Aby měl čím se zabývat, spustil svítilnu a jal se prohlížet knot.

„Odpověz mi na jednu věc, mistře,“ pravil. „Proč jsi přehodil přes pannu temnou pokrývku?“

Mistr Ondřej se tvářil, jako by neslyšel; tesal na draku, až třísky lítaly, ale když se otázka opakovala, odpověděl:

„Pro mne je hlavní věcí boj mezi rytířem a drakem.“

„V zlatém brnění a s vysoko pozdviženým mečem vráží svatý Jiří kopí do draka, a za ním klečí zachráněná panna. Je to ušlechtilé dílo, mistře, a netvora, který se zvedá mezi lebkami a kostmi, činí tvůj nůž denně strašlivějším a divočejším na pohled.“

„Těšilo tě tedy více, když jsem vyřezával pannu?“

„Její obraz jsem pochopil lépe, a tu pochopil jsem lépe i tebe. Proč tě omrzela Metta? Teď plane peklo v tvých očích a jiskry zalétají ke mně, a já nemohu být více šťasten a vesel.“

Mistr Ondřej zaměnil nůž za dláto a palici; nesevřel však ani držadla prsty a zas odložil nářadí.

„Bengte, tys velké dítě. Naslouchej trochu méně mým slovům a žij v lásce, pokud potrvá.“

„A jak skončí?“

„Jak začala. V lži a v obavě. Nezačala skoro jako nemoc, s bezesností a tlakem v hrdle?“

„Tak asi. A pak se tvářila Metta, jako by byla velmi zbožná.“

„Byla již dříve vycvičena v přetvářce?“

„Ona? Metta? Byla zosobněnou upřímností. Aby se však mohla se mnou sejít…“

„Musila se naučit lhát?“

„Arci, v tom nabyla značné zručnosti.“

„A podváděla matku.“

„Matka již nežila, měla však otce a bratry a přítelkyně. A kromě toho byla zaslíbena jinému… Ba, bývá to tak vždy, rozumí se.“

„A byl to čestný muž, není-liž pravda? Vidíš, milostná historka sestává vždy z tří částí: z poctivého člověka a dvou zlodějů. Vzpomínáš si na píseň o královně a panoši.“

Bengt Hake vytáhl zase svítilnu k stropu a jal se prozpěvovat polohlasem:

„A král byl starý a šedivý,

leč mladá chodila královna v plášti modravém.

Tak to zní, ty však stejně si ji můžeš zazpívat takhle. Je to koneckonců stejná bída:

A královna byla stará a šedivá

a král si chodil vesele mezi děvčátka.“

„A tomu se říká velké věci a má nás to pohnout k slzám.“

„Je proč plakat, mistře. Leč ještě věřím v lásku. A zklame-li mne najednou ta víra, vím, že než uplyne rok, vlasy mi zešediví, aniž budu s to rozeznat léto od zimy.“

Mistr Ondřej stál odvrácen, aniž pracoval, maje ruce svěšeny podél pláště, ale Bengt Hake pokračoval:

„Když jsem někdy večer u pana Stura a hraji tam, tu se cítím, ubíraje se domů a dívaje se přes vodu, jak je v mém domě světlo, jako nejbohatší člověk, neb mám vše, co si přeji mít. Přijdu-li pak domů, mohu vhodit do krbu dříví a posadit se a dívat se na prázdné stolice kolem stolu, zejména pak na stolici Mettinu a tvoji, i představuji si, jak tam sedáváme při jídle. A tu začnu hovořit s vámi o našem štěstí a o lásce a o přátelství, tu rozváže se mi jazyk a mluvím krásněji než kdy jindy. Hrát na šalmaji si netroufám, neb bych probudil Mettu a rušil bych tě v tvé pilné práci, když však se cítím opravdu šťastným, vyjdu si na pavlač a zazpívám si tak potichu, že mne nikdo nemůže slyšet, ani Gorius řezbář. Hvězd není teď v létě víc, než jich mohu spočítat, a procházeje se o samotě, překřtívám je jmény někoho z nás.“

Sevřel plášť kolem sebe.

„Dobrou noc, mistře. Vidím, že tě ruším svým povídáním a že by ses mne raději zbavil. Nebývalo tomu tak.“

Když odešel, sundal mistr Ondřej z police džbán s vodou a napil se, jako by měl horečku. Pak natáhl opatrně tmavou pokrývku i přes rytíře a posadil se na zem, opíraje se o podstavec sousoší, a hloubal, až usnul.

Během dní, jež teď následovaly, neukázal se Bengt Hake skoro nikdy v domě. Jednoho večera, když místo aby se vrátil z tanečních her u pana Stura, se zastavil v radničním sklepě, obrátil se mistr Ondřej k Mettě, jež seděla s ním u večeře.

„Metto,“ pravil. „Nežijeme více spolu tak pěkně. Jako by se vetřel stín mezi tebe a Bengta. Ani ke mně není Bengt takový jako dříve. Co se stalo?“

„Špatně asi rozumíš mužům, ač jinak se považuješ za chytrého, mistře,“ pravila, opírajíc lokte o stůl a spínajíc ruce pod bradou. „Jsem unavena, unavena, unavena. Nešťasten, kdo se odváží šlápnout na mne.“

„Myslíš na Bengta?“

„Ano.“

Mistr Ondřej pohladil ji s něžností skoro otcovskou po vlasech.

„Podívej se, Metto! Mluv upřímně. Provinil jsem se někdy neb zneužil někdy tvého přátelství? Ukaž, že mne považuješ za hodna důvěry!“

„Nerozumíš mužům, pravím. Jakmile jsi přestal mne chválit a holdovat před celým městem, vidí Bengt jen mé chyby a nedostatky.“

„Což chce, abychom pro jeho ješitnost se všichni tři dostali rovnou do zkázy? Měl jsem za to, že je lépe obrátit, začne-li nám půda hořet pod nohama.“

„Nazývají-li mne všichni hezkou a milou, nemůže ode mne odtrhnout oči, tu slýchám, jak v noci si prozpěvuje o svém štěstí lásky. Teď si myslí, že jsem loutka na hraní, která člověka brzy omrzí a jež se pak odhodí. Nemohu déle mít dobré city pro někoho, kdo necítí ničeho ke mně. V kratší chvíli, než to mohu vyslovit, mrzne mi srdce až ke dnu při jediném studeném pohledu. Taková jsem. Šlápl na mne a nyní chci šlápnout na něho.“

„Teď chápu, že neštěstí je tu.“

„Nerozumíš však mužům, to ti pravím ještě naposled. Bengt chce vidět, jak trpíš láskou k jeho ženě, chce, aby ses pro ni bil v potu tváře s drakem.“

„Přísný požadavek od manžela dobrého přítele.“

„Obvyklý a zcela přirozený požadavek, spíše bylo by možno říci. Jakou cenu má kořist, o kterou druhý nestojí. O to se rozbije život jeho i můj.“

„A přátelství jeho a mé… Přisámbůh je upřímné. To se tedy rozpadne, protože včas jsem přestal civět na tvoji mladou tvářičku.“

„Tiše, tiše, nepřeješ-li mi nic zlého, nemluv tak tvrdě, mistře. Zdálo se mi, že jsem zaslechla něčí kroky venku po trávě.“

„To byl Gorius řezbář.“

„Měj se na pozoru před tím mužem. Nejeden musil pro jeho jazyk nosit městské kameny neb skončil na šibenici.“

„Jaká to podivná květina v zahradě lásky v měsíčním svitu je ten Gorius řezbář. Leč i mezi apoštoly lásky neb zkoumači lásky musí být nějaký jidáš. Buď ráda, že jich není třináct… Jak vypadá před světem ten vševědoucí tvor?“

„Má prý hnědé oči… není však nikoho, kdo by přiznal, že ho viděl.“

„Kdybych se ho bál jen z poloviny jako svého svědomí! Bengt je mým přítelem.“

„Jednou, když jsi seděl v zadumání, uslyšel tě zamumlat cosi o tom, že krása pomíjí, že však čisté srdce trvá. Od té chvíle tebou pohrdá a pochybuje o tvém vkusu a darech tvého rozumu.“

„To je tedy odměna ctnosti! A kdybychom ho klamali?“

„Probodl by nás.“

Mistr Ondřej poodešel a posadil se na špalek před větvemi v krbu, jako by to byly plameny.

„Je-li tomu tak, jak zní ta stará lidmi obdivovaná pohádka o muži, manželce a zbožňovateli? Metto. Ten, kdo se jednou octl v té pohádce, dostal se do bludiště, z něhož není východiště. Arci, je východiště, jsou zadní dvířka, a to znamená sbalit svých pět švestek a táhnout.“

„A tvoje sousoší?“

„Není, není východiště z toho bludiště, pokud člověk se nenarodil zlodějem s přirozenými vlohami lézt oknem. Nejednou na svých pestrých potulkách jsem si všiml, že kapsáři a falešní hráči jsou znamenitými umělci v milostných dobrodružstvích. Ten, kdo neumí podvádět stejně klidně jako vypít sklenici vody, nepořídí valně v takových pletkách. Kdo jsou, myslíš, ti mladí rytíři, co přicházejí sem a stojí podél zdí, zatímco pracujeme, a kývají na tebe, když Bengt se obrátí? Jsou to kapsáři, kteří příliš zbohatli, by měli zapotřebí krást peníze… Pronásleduje mne tak vždy stejný osud.“

„Vždy? Což již dříve jsi se dostával do bludiště, ty náš velký mistře Ondřeji, co nám tu kážeš tak mocně proti svodům smyslnosti a hříchu.“

„Jsem jako všichni ostatní, jako všichni.“

„Snad i ty jsi se naučil lézt oknem a plížit se do domů. Přišel jsi k nám jako pokrytec. Teď padá z tebe plášť.“

„Jsem pokrytcem, protože otevřeně nenávidím moci, jež oduševňuje mi oko schopností rozeznávat, co je krásné, ale odtrhává mne od povinností mého života, aby mne vřadila mezi podvodníky. Nenaslouchej mým slovům! Přicházejí od člověka, který miloval příliš často. Takový člověk se podobá potulnému žebráku. Ten jednou našel pramen, kde voda byla jasnější a svěžejší než jinde a kde na chvíli si mohl lehnout a důkladně si odpočinout. A pak jde a jde, aby našel znovu to místo. Tu je, myslí si, kdykoli se skloní nad novým pramenem, ale pokaždé vidí, že voda je vlažnější a kalnější, a posléze pochopí, že není pro něho více cesty k prvnímu prameni.“

„Mistře, mluvíš jako člověk v duševní tísni a v zoufalství.“

„Rci raději krátce a dobře: jako muž.“

„Srdce je pak s to milovat šťastně a plně jednou, jediný krátký letní měsíc.“

„A až uplyne ten letní měsíc, uzavři srdce a žij pak pro něco jiného než pro lásku.“

„Tam jsi tedy došel?“

„Ano. Vyplej mne jako býlí!“

„Mistře, dost dlouho jsi pracoval na draku a dost dlouho i na rozlíceném rytíři. Pojď teď se mnou a dokonči také pannu.“

„Venku je již soumrak, Metto. Musíme dřív rozžehnout svítilnu a vzít ji s sebou.“

„Činy soumraku štítí se světla.“

„Přehoď přes sebe aspoň plášť, neb od moře vane vítr.“

„Stáhnu si plášť přes hlavu a obličej, kdyby nás někdo potkal. A zuj si střevíce! Jsou-li zloději překvapeni, musí umět tiše utíkat.“

„Byli bychom oba prokleti, ty i já.“

Vyšli v pološeru, nikoli však ruku v ruce. Mezi nimi byl široký volný prostor a od moře vál studený vítr.

* * *

Bengt Hake vrátil se domů teprve příštího dopoledne, přišla s ním však velká družina všech Sturových hudců s ženami a dcerami. Byl ospalý a znavený, když však je zavedl do boudy a shledal, že mistr Ondřej zase pracuje na obličeji panny a že přenesl tmavou pokrývku, takže teď zakrývala draka a rytíře, zaleskly se mu oči. Obešel jednou pomalu sochu, snaže se podržet lhostejný výraz tváře, když se chystal obejít ji podruhé, obrátil se na podpatku a zašeptal:

„Mír boží, drahý mistře! Bylo dobře, že jsme si pohovořili onehdy v noci upřímně a jako praví přátelé, neb teď pozoruji, že se ti vrátila opravdová radost z práce.“

Na tváři panny byla již barva, na hlavě měla nasazenu korunu; mezi diváky nastal šum, neb nikdy ještě nespatřili v švédské zemi díla nádhernějšího a zároveň nic milejšího a cudnějšího.

Bengt Hake se odebral do domu, aby zavolal Mettu, ta však spala do bílého rána a teď seděla na pavlači, šedě bledá a s vlasy ještě neučesanými. Aniž se obrátila, ryla nehtem v dřevěném, větrem ošlehaném zábradlí, on však vystoupil co možno nejvíce na špičky prstů a pohladil ji po ruce.

„Nesmíš se na mne zlobit, nejdražší srdíčko, ač nějakou dobu jsem byl těžké a podivné mysli, aniž sám jsem věděl proč. Teď však bude zas vše dobře, pojď stát modelem! Jsi živý obličej panny a já jsem hrdý a blažený, že jsi to ty, nejšťastnějším mne však činí vědomí, že to dílo vytvořily poctivé ruce mistra Ondřeje, neb ho miluji, jako by byl mým otcem i bratrem zároveň.“

Když Metta se nehýbala, uchopil ji za ruku a hovořil dále.

„Uprav se, Metto, a obleč si sváteční šat a vezmi si náhrdelník! A řekni služebníkům, aby vynesli stůl a lavice na trávník a prostřeli pro hosty, neb teď uctím mistra. Bude sedět mezi námi dvěma.“

„Kéž bych mohla jen jediný den v životě býti ještě tak šťastna jako tehdy, když jsem se přistěhovala do tohoto domu.“

„Máš teď jednu ze svých chmurných chvil, Metto, neb nejsi nikdy stejná. Měníš se jako drahokam, proměň se proto ještě jednou a dej zahrát světlu.“

„V tom máš pravdu,“ pravila a vyskočila. „Nikdy nejsem si podobna, a teď chci být vesela, vesela, vesela…“

Jala se shánět v truhlicích a skříních, co měla nejlepšího, a když stála ustrojena v celém svém lesku, upevnil jí Bengt náhrdelník a políbil ji.

Kráčela tanečním krokem, když ji vedl po schodech, a venku na dvoře pomáhala sluhům při úpravě stolu a lavic; kolem každého dřevěného talíře položila věnec. Pak šla sama pro všechny hosty a mistra Ondřeje posadila vedle sebe. Když mu nalévala z konvice, nakazil se jejím opojením, vystoupil na lavici a jal se mluviti, maje pohár přitisknut k srdci, o ráji znovu nalezeném a o sluneční cestě, která se chvěla ve vodě mezi lubeckými kupeckými loděmi. Dostal chuť zahrát si s nebezpečím jako potulný darebák, jenž se zastaví pod šibenicí…

„Jen jednoho se mi nedostává.“

Hudci byli zvědavi a zatahali ho za rukáv.

„A co je to, mistře?“

„Gorius řezbář.“

„Ha, ha, ha, to by byla pěkná perla v náhrdelníku.“

„Měli jste ho vzít s sebou, aby jednou denní světlo ho bodalo do očí. A pak bych mu rád ukázal, jak se vyřezává tvář panny.“

„Dej si pozor, mistře. Je to nebezpečný člověk. Jeho nemusí nikdo zvát. Ještě než nastal večer, věděl na chlup, kolik talířů bylo na stole.“

Zatímco mistr žertoval s lidmi, vyvedl Bengt Hake koně ze stáje a navlekl mu stříbrný postroj a čabraku s dlouhými třásněmi. Jednoho z malých panošů vysadil na hřbet koně a dal mu do ruky velkou troubu. Dvířka otevřel dokořán a hřebce udeřil po slabinách, takže zvíře funíc postavilo se na zadní nohy.

„Takhle, chlapče! Zatrub notně a dej se rovnou k panu Sturemu. Řekni mu, že přicházíš jako posel od daleko široko slavného mistra Ondřeje. Dones mu radostné poselství: již zítra, v den Panny Marie, bude dílo, které objednal a bohatě zaplatil, moci býti přeneseno do městského kostela! Ale vás, přátelé a bratří –,“ roh zazněl, i obrátil se k hostům, „– vyzývám, předně jako dobré hudce, abyste podle starého zvyku připili slavnému úřadu.“

„Připili slavnému úřadu,“ opakovali po něm a přiťukli si poháry.

„A pak se napijeme na zdraví mistra Ondřeje a na dokončení jeho díla. Přijde jednou čas, kdy Metta, zešedivělá a zestárlá, bude sedět u krbu a česat vlnu. Kdykoli pak vstoupím do našeho kostela, uvidím znovu nevěstu svého mládí, jedinou ženu, kterou jsem kdy miloval z plna srdce. Tam bude klečet s rukama sepjatýma právě tak jako kdysi, stejně krásná a věrná jako zlato.“

„Stejně krásná a věrná jako zlato,“ opakovali po něm hosté.

Tu povstala Metta.

„A nyní bych ráda i já tobě poděkovala, mistře. Dovol, abych ti políbila ruku.“

Mistr Ondřej seskočil z lavice a ustoupil o několik kroků. Spodní ret se mu chvěl; nevšiml si, že drží pohár obráceně, takže víno mu stékalo po střevíci.

„Ne tak, Metto.“

To bylo vše, nač připadl místo odpovědi, neb ztratil vládu nad sebou samým od té doby, co se nedovedl více usmát.

„Trhá mu to v tváři,“ šeptali si hosté. „Je netrpěliv, aby se dostal zas k práci.“

Když si chvíli brali jídla, vydali se zas hlučíce k boudě. Někteří měli ještě červeně natřené poháry, jež jim visely na krku jako jho. Musili myslit jen na sousoší. Pokrývku stáhli z draka, a když uviděli ohlodané lebky a kosti pod jeho drápy, začali hovořit vážná slova o hříchu a smrti.

Mistr Ondřej rozdělil diváky na několik pracovních skupin, jež mu musily pomáhat malovat netvora a půdu, nikdo jiný však než on sám nesměl se dotknout rytíře a panny. Stál nejvýše na žebříku s barvami a pozlátkem, a pod ním klečela Metta v modrém plášti, majíc vlas rozpuštěný.

„Růže a lilie,“ zašeptal Bengt Hake k mistru Ondřeji, ukazuje na její tváře, jež byly hebké jako květy jabloně.

Když mistr Ondřej ničeho neodpovídal, vystoupil k němu na žebřík.

„Posud jsi nepozlatil listí na koruně panny. Ponech to mně, abych z vděčnosti za vše to, čím mi byla, sám směl korunovat její nevinnou hlavu.“

Mistr Ondřej svraštil čelo; zbledl tou měrou, že pocítil na tváři chlad, a obával se, že spadne na zem. Položil mu ruku na hlavu a snažil se ho stlačit.

„To nesmíš, Bengte Hake!“

„Proč nesmí?“

Hosté odběhli od práce a přispěchali ze všech stran, křičíce a volajíce na sebe.

„Proč nesmí? Pokoř se, mistře! Je-li někdo důstojný, aby korunoval Mettinu milou tvář, má to být přece ten, jemuž věnovala mladý život v cudnosti a víře.“

Jiní pravili:

„Jsi unaven, mistře, sestup a dopřej láskyplným rukám upevniti klenot ve vlasech panny na věčné časy. Pracujeme tu na díle k povznesení lidí a ke cti Boží.“

Mistr Ondřej tiskl stále silněji rukou, ale Bengt Hake vzhlédl k němu a jeho hlas se stal pevným a rozhodným.

„Ne, nikoli já sám, nikoli já sám. Společně upevníme klenot, mistr a já, dva poctiví přátelé bez falše a klamu. Až Metta a já se budeme rozpadat v zapomenuté hrobce a muži a ženy se budou shromažďovat v kostelní předsíni, bude zlatá koruna zářit pod prachem. A muži budou pak říkat manželkám: Vidíte, to je koruna čisté a věrné lásky.“

„Požádej mne o cokoli jiného,“ zabručel mistr Ondřej, „jen ne o toto.“ Hosté však odložili nářadí a hlučeli stále více a prudčeji.

„Myslili jsme, že máš srdce, mistře. Teď hovoříš jazykem pýchy. Či není Bengt Hake více tvým přítelem? Podivné pověsti se šíří v městě.“

„Pověsti?“

Mistr Ondřej se pokusil ještě jednou se zasmát, vzdorně a pyšně, ale rty ho neposlouchaly. Tu odsunul Bengt Hake jeho ruku od temene hlavy a vystoupil vedle něho na nejvyšší stupeň žebříku.

„Nerozumíš řemeslu a nedovedeš pozlatit korunu,“ pravil mistr Ondřej.

„Musíš ho tedy naučit.“

Hosté volali dále.

„Musíš ho tedy naučit svému umění, mistře.“

„A pokazí-li mé dílo?“

„Láskyplné ruce nepokazí velkého díla.“

„Rozhoduji tu já, nebo on?“

„My rozhodujeme, neb v našem kostele bude postaveno tvé dílo. My jsme tě přijali v pohostinných domovech a s otevřenou náručí.“

„To jste učinili pro mé jméno a pro moji dovednost.“

„Všechna čest tvé dovednosti, teď však chceme také posvětit tvé dílo v duchu.“

„A je to ten pravý duch?“

„Co tím míníš?“

„Nechme pro dnešek práce.“

„A hoch, co právě odjel k Sturovi s poselstvím, že zítra bude možno odnést sousoší? Což můžeš vyřídit pánu klamný slib; uvidíš, že dovede odpovědět.“

Stanuli v kruhu kolem sousoší.

Tu začal mistr Ondřej vyučovat Bengta Hakeho, a každý kladl současně pozlátko na korunu. Mistr Ondřej se chvěl, takže sám byl méně obratný a musil předělávat vlastní práci. Když Metta vzhlédla, dala si sepjaté ruce za šíji a zvolala:

„Jak slunce svítí na zlatou korunu, jak slunce svítí!“

Mistr Ondřej neodvažoval se setkat s jejími pohledy, nýbrž leštil pomalu hedvábným šátkem pozlacené listí po celou tu dlouhou dobu, než Bengt Hake byl hotov.

„Má pravdu,“ hlučeli hosti. „Jak slunce svítí na zlatou korunu, jak slunce svítí!“

Bengt Hake objal mistra Ondřeje kolem pasu a pomohl mu zvolna z žebříku.

„Tvé dílo je skončeno.“

Mistr Ondřej sklesl těžce na jeden z dubových špalků. Malou dřevěnou palici, jíž používal jako nářadí, zvedl ze země a položil si ji na kolena.

„Dílo je skončeno,“ pravil. „Jděte domů, dobří lidé, a nechte mne o samotě!“

* * *

Den Paní Marie byl zářivý. Svatého Jiřího a draka vezli na šesti chlupatých koních k městskému kostelu, zvony zněly a vpředu kráčel Bengt Hake se svými hudci a pištci. Halapartny a helmice se leskly ledovou šedí v řinčících řadách po obou stranách vozu a za ním se ubírali vysocí páni a rytíři jako by doprovázeli nově zvoleného knížete. Když kola zaduněla na prknech Severního mostu, seděl Sture v zámku u okna a volal na dav:

„Rozpomínáte se na Brunkeberg, švédští muži? Rozpomínáte se, jak jste pěli píseň svatého Jiří?“

Tu nastal takový hluk, že to slyšeli až v předměstích, a když panoši, vedoucí koně, se obrátili a pohlédli směrem ke klášteru svaté Kláry, zdálo se jim, že vidí zdvihat se mračno prachu nad pobitými dánskými rytíři. Rozpomněli se na ten okamžik, kdy pan Knut Posse strhl k sobě praporec Dannebrogu a zarazil jej hrotem tak tvrdě do země, že žerď se přelomila, zatímco šlapal po bílém kříži. Čím více myslili na dlouhé utkání, tím tvrději vedli své koně, když však děti, sedící na zábradlí mostu, uviděly rozevřený a krvácející jícen draka, poděsily se a začaly plakat a daly se na útěk.

„Kde je mistr Ondřej?“ ptali se žoldnéři a lid. „Kde je, abychom ho odnesli na ramenou do kostela.“

Když postavili sousoší vedle oltáře svatého Jiří, naplnil se celý kostel obdivujícími se diváky, kteří přicházeli a odcházeli. Panovala tam stejná tlačenice až do večera. Svítilny nestačily více, by rozehnaly temno klenby, a světla za duše mrtvých trčela poloshořelá v železných svícnech u dveří, ale posud se lesklo v soumraku zlaté brnění svatého Jiří a koruna panny. Jeptišky, mniši černí i hnědí přicházeli v dlouhých řadách, poklekali a křižovali se, stáli tam však i sedláci, kteří přijeli již k zítřejšímu trhu s nákladem na náměstí, a muži z Dalarne oděni v kožišiny táhli za sebou dřeváky nad náhrobními kameny. Měšťané, kteří se cítili jako doma ve vlastním domě, chodili až k oltáři a šeptali si, že cudná panna je obrazem mladé ženy Metty. Poznávali její vlasy i měkké zaoblení nad čelem.

„Kde je mistr Ondřej?“ říkali. „Jistě je to pokorný muž, který raději se drží v ústraní, místo aby si dal holdovat v ten slavný den.“

Když byl dozpíván večerní zpěv u svaté Kláry, vstoupil Bengt Hake do boudy. Bylo tam pusto a prázdno od té doby, co odvezli dílo. Piliny a třísky pokrývaly zemi. Mettin modravý plášť ležel pohozen v rohu a venku šuměla voda Strömu.

Mistr Ondřej seděl na dubovém špalku u stěny jako předešlého dne, když však Bengt Hake se k němu přiblížil, všiml si, že zestárl a jako by se seschl.

„Bůh mi dopomohl k dokončení mého díla,“ pravil, „a teď je jeho trpělivost u konce.“

„Tvoje vlastní síly jsou u konce, drahý mistře! A po celý den jsi ničeho nepozřel na osvěžení těla. Teď tě očekávají tvoji staří přátelé a nesčetní noví v radničním sklepě.“

„Jsi posud mým přítelem, Bengte?“

„A ty se ptáš?“

„Bylo by líp, kdyby ses nikdy nebyl se mnou setkal. Chceš-li mi prokázat něco dobrého, vezmi tuhle dřevěnou palici a udeř mne do spánku, abych padl mrtev k zemi.“

„Jsi nemocen a nevíš, co mluvíš.“

„Tu je palice. Vezmi ji a udeř mne. Má-li tak někdo učinit, je na tobě, abys to provedl; můžeš mi věřit, že to bude spravedlivý čin.“

„Je to dobrý čin zabíjet?“

„Někdy možno to tak nazvat, je-li trestající ruka vrahova trestajícím nástrojem Boha.“

„Mistře, máš ještě mnoho, proč bys žil, i kdyby ti nebylo více dopřáno vykonat takové dílo, jaké jsi nám dal.“

„Nemám, proč bych žil dále, leč jen abych se styděl a litoval – to mi však dobře nesluší. Nevím, jsem-li ještě tvým přítelem. Myslím, že sotva. Jsi-li však mým, učiň mi tu službu a udeř!“

„Podej mi palici!“

Bengt Hake chopil se palice a vyhodil ji dveřmi daleko do vody.

„Při svatém Eriku! Přeješ-li si teď sedět tu v klidu se svými myšlenkami, pokračuj v té hře, jak nejlépe budeš umět.“

Mistr Ondřej vyskočil a šel za ním až ke dveřím a tam ho zadržel.

„Nesmíš mne opustit tak náhle. Nechci být sám v tvém domě celou noc.“

„Bojíš se teď i tmy?“

„Nikoli tmy, ale činů tmy.“

„Nerozumím ničeho z toho, máš-li však nějaké žernovy na srdci, setřes je aspoň pro dnešní noc. Opři se mi o rameno a pojď. Vlastně bych tě měl odvést do domu svatého Ducha, věřím však, že budeš zas člověkem, jakmile vypiješ pár pohárů bílého vína a pořádně se zasměješ.“

„Ano, Bengte, až se pořádně zasměji, budu zas člověkem.“

Vyšli zavěšeni do tmy a potáceli se ve vlhké trávě, když však došli k vrátkům, zastavil se mistr Ondřej.

„Neslyšels nic?“

„Co bych měl slyšet?“

„Zašustilo to na pavlači, jako by někdo upustil kus látky.“

„To byla jistě Metta; chtěla vědět, podaří-li se mi dostat tě mezi přátele.“

„A kdybych nešel s tebou?“

„Věděla by, že jsem šel sám.“

„Pospěšme tedy!“

„A teď jsi se zastavil.“

Kráčeli dále mezi domy, z nichž nejeden byl spálen a opuštěn od posledních bojů. Na pozemku, kde popel a uhlí praskaly pod podpatky, rozdělalo několik žebráků a malomocných oheň v cihlovém krbu, který tam zbyl. Muž s berlou a dřevěnou nohou vyprávěl, jak v téže místnosti omýval dánské rytíře, a když oba neznámí noční poutníci mu dali almužnu, poděkoval a poprosil je, aby při příchodu do města neopominuli se podívat na nádherné sousoší, které právě postavili v kostele na památku vítězství.

Půda byla místy tak bažinatá, že musili si hledat cestu mezi pařezy a kameny; prudký proud po levé straně stezky a lávky jim třísnil šaty. U severní brány hlídači si je prohlédli při svitu svítilny, než jim dovolili projít, neb lidé byli vzhůru a kroky a německá slova se ozývaly v hrbolatých uličkách. S pochodněmi a ručními svítilnami přicházeli svátečně odění kupci a jejich manželky z cechovních světnic; štíty byly zdobeny březovým dřívím.

Veselé volání na pozdrav zaznělo vstříc mistru Ondřeji, jenž vbrzku byl obklopen nesčetnými přáteli, toužícími dovést ho do radničního sklepa. Pozdravil je však roztržitě. Začali se ho ptát, zda je poznává, a zas si všimli, že jeho zamlžené oči zírají rovnou zpět do hlavy místo na ty, s nimiž hovořil. Když dospěli ke kostelu, zůstali stát a Bengt Hake ukazoval na červenavou jiskérku, jež svítila za oknem.

„Popatř na jiskru, mistře! Tys ji zapálil. Je to jilec meče svatého Jiří, co svítí v jasu věčné svítilny. I ve tmě zápasí proti draku, proti hříchu smyslnosti, jehož nenávidíš.“

Mistr Ondřej pustil jeho ruku a jal se rýsovat nohou na kamenech, jako by hledal rozluštění staré hádanky.

„Nenávidět smyslnost,“ pravil. „To je, jako bychom řekli: nenávidím vzduchu, nenávidím vody, nenávidím vlastního oka. K čemu nenávist? Je to slovo v hněvu a nic víc. Zabloudil jsem tedy… Odhodí svatý Jiří zbraně… Srší to oheň věčného Boha draku z tlamy?“

„Pracoval přespříliš a klesá k zemi, nedostaneme-li ho mezi sebe,“ šeptal Bengt Hake druhým.

Neodvažovali se však chopiti se ho. Mluvil pomalu, jako by hledal slova.

„Kráčel jsem v temnu a v hádankách a temná byla moje slova. Nenávidět lásky… Podvodu v lásce nenávidím. Lživé a plíživé zlodějství, jež nesnáší denního světla. Nejdříve přijde jako drobná hladká a slizká ještěrka… Bengte, Bengte, přistup trochu blíže.

Vidíš tamhle. Vidíš… tam v záhybu ulice u šedého domu.“

„Arci, že vidím, mistře. Je to jen žoldnéř, který právě hledí se vyšplhat oknem k milé… Mohu ti dokonce povědět, jak se jmenuje.“

„Nu, jak se jmenuje?“

„Dříve to byl prostý sedlák a říkali mu Silný Medvěd. Na Brunkebergu však kráčel před Sturovým koněm. Byl to statečný chlapík, neříkej proto o něm nic zlého.“

„A je stejně poctivý a věrný jako statečný?“

„Můžeš se spolehnout. Jsme národ poctivců.“

„Jde-li o lásku, okrádají bratr bratra, sestra sestru, přítel přítele, a pak srdce jejich se plíží oknem.“

„Dveře jsou prý zavřeny.“

„Měl by tedy být natolik mužem, aby šel dále.“

„To se lehce řekne.“

„Může tedy aspoň rozbít okenní tabuli, aby to zaznělo a bylo to slyšet… Nejdřív přiběhne zlodějská ještěrka, malá a postrašená, a člověk se těší jejím švižným pohybům; ještěrka však roste a dostává křídla a drápy a její jed začne třísnit i nejjasnější brnění. Promění se v draka, zvedajícího se ze špíny země, aby trhal a ničil, a nakonec leží kolem ní ohlodané kostry bytostí, jež kdysi byly dětmi světla…“

Prudké volání se ozvalo teď z Velkého náměstí a ponocní se dali do běhu. Mistr Ondřej se rozhlédl kolem sebe, jako by teprve nyní chápal, že již tolik přátel přišlo mu v ústrety. Zakýval na muže vzadu, aby nezůstávali pozadu, a jal se ubírat ráznými kroky uličkou. Bylo tam plno stánků a košíků a zapřažených koní, jež pomalu žraly oves na dně vozů, on však si razil cestu, překročuje pytle ležící na zemi.

Před vchodem do radničního sklepa drželi ponocní žebráka, oděného v cáry, a tiskli ho k pilíři, nad kterým se vznášel arkýř. Žebrák se třásl na všech údech a vykoktal několik tupých slov, zmítaje se na obě strany, aby se uvolnil.

„Čím se provinil ten ubožák?“ zeptal se mistr Ondřej s posunkem, který dával najevo, že míní mu pomoci.

„Do toho ti nic není,“ odpověděl ponocný, „ač poznáváme, že jsi sám mistr Ondřej.“

„Pusťte toho muže, neb řekněte, co provedl.“

„Kradl.“

„Co tedy ukradl? Štěstí a čest druhých?“

„Vloupal se do jednoho z trhových stánků.“

„A proč?“

„Praví, že hladoví tři dny a že v stánku bylo pečivo… Neměl na to jít tak zostra a chtít se tam vloupat tak prudce, neb když byl v nejlepším, spadla dvířka a narazila na kamení, že se to rozléhalo po celém tržišti…“

„A takové zloděje zavíráte do věže. Pusťte ho!“

Tu se natáhla z davu ruka, ukázala na mistra Ondřeje a hlas zvolal:

„Jsi sám zloděj, mistře, jenž jsi podváděl nejlepšího přítele s jeho ženou.“

Mistr Ondřej učinil tak prudký krok nazpět, že čepice mu uklouzla z hlavy.

„Kdo se opovažuje vést takové řeči. Ať vystoupí!“

„Zmizel již,“ odpověděli hlídači.

„Kdo to byl, ptám se.“

„Byl to Gorius řezbář.“

„Gorius řezbář.“

„Jen se netvař tak sebevědomě, mistře; my ponocní víme dobře, jak to dopadá v domě, jsi-li s mladou paní Mettou o samotě… Ví to celé město, jen Bengt Hake sám nikoli… Tak to bývá vždy.“

Bengt Hake otevřel dveře do síně sklepa, takže světlo ze svítilen u stropu padlo jasně na mistra Ondřeje.

„Pověz, že je to pomluva, mistře! Pověz to klidně a rozhodně; nebude jistě nikoho, kdo by ti nevěřil.“

„Pověz,“ volali hudci a žoldnéři ze síně. „Jsi dobrý muž bez falše a klamu. Učinil jsi nás lepšími a byl jsi pro nás všechny jako prozřetelnost. Věříme tvému slovu.“

Bengt Hake se nachýlil k němu, jako by ho chtěl obejmout oběma rukama.

„Pověz… klidně a rozhodně!“

Mistr Ondřej sklonil hlavu a odvrátil ji od světla.

Nastalo naprosté ticho.

Jeden z ponocných naklonil ucho skoro k jeho ústům a slyšel, jak mistr Ondřej mumlá tiše, v spěchu, jako by odříkával modlitbu:

„Svatý Jiří! Není-li tvá láska větší k milé panně, by ses nestal zlodějem, zastrč meč za pás a jdi svojí cestou, chová-li však tvé srdce vážnost, vyjeď s otevřeným hledím před celým světem v boj s ještěrem, vyrůstajícím v draka.“

Ponocní mu nerozuměli a potřásali hlavami. On však vystoupil již na práh a zvolal do sálu:

„Sem se zbraněmi – jednu pro Bengta a jednu pro mne. To je to jediné, co nám zbývá.“

„Zničil jsi pozemský život dvou lidí,“ odpověděl Bengt Hake naříkavě, a neotáleje vrazil mu několikrát za sebou do prsou dýku.

Opřen o veřeje, stiskl mistr Ondřej ruku na smrtelnou ránu; krev mu prýštila mezi prsty.

„Se mnou je teď konec a cíl mi ubíhá. Nesvolávej hrůzy a nenávisti na moji vzpomínku jako nad velkým zločincem. Byla by to příliš velká čest a kromě toho se příliš podobám vám samotným… Vstoupíte-li však do kostela a budete patřit na mé dílo, proste o sílu, abyste unesli čistý meč rytířův.“

Padl těžce na zem a zůstal ležet, neb nikdo z přítomných nechtěl mu podepřít hlavu nebo se ho dotknout.

K hlídačům řekli:

„Probodli zloděje… Je na vás, abyste odnesli jeho mrtvé tělo.“

Smrt Lasseho Lucidora

(Ze sbírky Les šumí)

Lidé byli již unaveni letními nocemi a neustálým světlem, jež činilo spánek neklidným, a zalézali do postelí, dříve než kdy i ten nejpilnější měl chuť se probouzet. Radovali se proto z prvního měsíčního svitu, a mládež tiskla tváře k okenním tabulím, šťastná a uplakaná, neb celý svět byl tak pustý, jako by nad jejími hroby byla se přesunula nesčetná léta. Ti, kterým nestačilo, že si vylezli na okenní přístěnky, vycházeli na ulici po dvou i po třech, ruku v ruce, a i staří musili na schůdky v teplém srpnovém večeru. Ó, měsíci, jak všechny omlazuješ, když svítíš rovnou do srdce a halíš vše v jednobarevný příkrov, takže nejtěžší stesk nelze oddělit od nejúplnějšího štěstí!

Dveře byly korunovány štíty, některé pak dvojitými znaky, ale všechny koše, klubka příze a železné pánve, jež za dne se houpaly na tyčích, byly teď odneseny dovnitř. Chlapci z Roslagenu a námořníci, kteří smlouvali a tlačili se v drobných krámcích, odebrali se dolů k přístavu, kde hořela ještě svítilna na lubecké galeji. Byla to stará ulice Kindstugatan v Stockholmu a u spáleniště se zatáčela v temnu.

Bylo to jako tichá dohoda, že pro měsíční svit nikdo nemluvil jinak než polohlasem; bylo slyšet jen stálé kroky a chvílemi přidušený smích z otevřeného okna, kde dvě děvčata se hádala o punčochu, aby se podívala, je-li tak jasno, že lze přísti.

Nebylo proto divu, že chodci se zastavovali a že všechna okna se začala otvírat, když jakýsi muž začal náhle zpívat tesknou písničku o neštěstí a smrti, a to tak hlasitě, jako by šel docela sám lesem.

Když přišel doprostřed ulice, uchopil ho kapitán stráže za rámě a nechtěl ho pustit. Muž byl kupodivu hubený a měl vpadlé tváře. Měl sic u boku zbraň, ale košili měl rozhalenou až po prsa a knoflíky měl většinou nezapjaté neb utržené. Nemaje ničeho na hlavě, mohl tím volněji zírat při zpěvu na měsíc, a v každé ruce mu visela rukavice.

„Je to Lasse Lucidor nešťastný, je to divný chlapík,“ šeptala si děvčata v okně a smála se ještě hlasitěji, a dokonce i staří na schůdkách začali se mu smát.

Dveře krčmy U Voje byly otevřeny a tam zavedl kapitán Lucidora. Pustil ho teprve, když se oba octli v krčmě.

Hospodský seděl a psal kouskem křídy na počitadle, a kdykoli se obrátil, bzučely mouchy v suchých větvích za ním na krbu. U stolu seděli okresní správce – jmenoval se Furubom – a poručík jménem Storm. Furubom byl bledý pán s holubičíma očima. Storm naproti tomu byl velmi srdečný a tlustý a nohy působily dojmem, že jsou příliš malé pro takové břímě. Měl napudřenou paruku a vousy měl přistřiženy tak těsně nad horním rtem, že se podobaly dvěma čarám ze sazí. Nazítří ráno měl odplout ke Grothusenovu pluku do Pomořanska; vyšel si, aby si popil piva na rozloučenou. Měl světle modré šaty, jež byly toho dne nové, a mosazné knoflíky se leskly na nich jako dukáty.

„Pomyslete si,“ pravil kapitán a přistrčil Lucidora ke stolu. „Podržte ho u sebe, dokud nepřijde k rozumu. Ten pěkný měsíční svit mu vstoupil do hlavy, i myslil jsem si, že bude nejlíp, dovedu-li ho sem, neb sám musím domů. Pomyslete, když jsem přicházel od zámecké stráže, uviděl jsem dav lidu. Když jsem přistoupil trochu blíže a rozehnal dav, tloukl náš hřbitovní básník na bránu kostela, žádaje, aby ho pustili dovnitř.“

„Za měsíčního svitu měli otevřít bránu, a to jen pro tebe?“ vyhrkl Storm, jenž nepřál Lucidorovi nic zlého, ale nikdy si nemohl odpustit, by ho nedráždil. „Pýcha, pýcha, to je tvůj dědičný hřích, Lucidore!“

„Spása duše stojí za to, aby se otočilo klíčem,“ odpověděl Lucidor, a popatřil na něho bez překvapení. „Chtěl jsem jen uvnitř zazpívat. Bůh nepřichází k nám vždy za zvonů zvuků v neděli ráno, nýbrž volí si sám svůj čas.“

Věren starému zvyku, dal si kapitán ruce za záda, aby si je ohřál u krbu, poněvadž však tam bylo jen suché listí, v kterém zase začaly bzučet mouchy, stáhl je zas rychle zpět a přál všem dobré noci.

Jakmile odešel, zavřel hostinský hned závory a Lucidor si sedl.

„Pijete slabé pivo,“ pravil temně a hodil rukavice na stůl, nestaraje se o to, že prsty byly děravé. „Chci však víno. Mistře, přines půl holby a dýmku. Slyšíš, půl holby, půl holby, půl holby.“

Měl radost z toho, jak opakoval objednávku a pokaždé štípl hostinského do nosu a uhodil ho počitadlem do hlavy.

„Šest dní vodu a sedmého víno,“ žertoval Storm.

„Proč bych nepil víno, mám-li právě tolik, co stojí půl holby.“

„A pak se budeš válet celý nahý ve vikýři, bez košile, a zpívat vrabcům.“

„Proč bych nosil košili, dá-li Pán Bůh svítit slunci.“

„Jsi velký myslitel, Lucidore. Připadl jsi na to, že staří i mladí mohou natáhnout bačkory. Proto si skládáš každého týdne novou písničku. Pak že nejsi pyšný! A teď víno uprostřed týdne, a hned půl holby. Nic ti nechybí.“

„Nikoli mně, ale vám něco chybí, a teď mi, mistře, dáš křídu a prkno. Jako otec Luther v Marburgu určím slovo tím, že je napíši. Napíši slovo: Láska.“

Svítilna nad nimi, visící z klenby, byla tak zakalená, že oba byli žlutí jako postavy z vosku a jen spodní tabulka v okně zářila jasnou modří v měsíčním svitu. Lucidor se vrhl rovnou vpřed přes roh stolu.

„Ó, kdybych byl v zemích, kde domy dobrého pastýře jsou otevřeny v noci, plné světla, a kde děti si hrají na honěnou za pilíři při mši a kočka sedí na oltářním koberci a líže si pracky. A kde jsou ty přívětivé babičky, co na mne kývávaly v Holandsku každého jitra. Stále měly tolik práce se svými sýry a hyacintovými cibulemi, klečely a drhly a osušovaly ulici ne proto, že to byla těžká povinnost, a že měly hrdou radost z toho, viděly-li ji čistou a hezkou. A jak zářivě spokojeni byli staříci, mohli-li si natřít bárky hezky pestře ve všech odstínech duhy a vyřezávat podivuhodná kormidla, jež by stačila pro válečnou loď. I kdybych jim byl mohl nabídnout zlato, nebyli by se dali zaslepit; bzučeli jako roj včel a neměli klidu, dokud bárka nebyla podle jejich chuti. Kdy jsi viděl u nás pracovat někoho s takovou láskou? Proč jsou naše lodi a naše nářadí tak ošklivé a džbány tamhle na polici tak hrubé? Protože jsou pracovány lhostejně a bez lásky, bratře Storme. Jednou na svých potulkách setkal jsem se s dvěma Vlachy, kteří hotovili citery. Byli přesvědčeni zcela vážně, že nikdo na světě nedovede dělat lepší a krásnější citery. Kousky slonoviny, které zasazovali do hřbetu, rozestavovali kolem sebe se stejnou opatrností, jako by to byly známky na hraní, když hrají v kostky. Co na tom, když pak půl dne zaháleli a živili se troškou kyselého vína. Ten, kdo nechce jíst, ať raději nepracuje, vy však chcete stále jíst, a proto musíte stále pracovat, bez lásky a chuti, bez touhy po svých nástrojích, unaveni a unuděni již na samém začátku. Proto se mi směješ, že chci žít pro své řemeslo jako pták k letu, a proto mne nazýváš pyšným? Kdo tu miluje své řemeslo? Švec nesedí pyšně u své dratve, aniž se snaží udělat nejlepší boty, nýbrž počítá hodiny do sobotního večera. Nemyslí si: Tu kráčí jeho velebnost a tam jeho urozenost, a tuhle sedí švec, a teď ukážu, co dovede švec. Myslí si však tohle: Co mi po tom, jsou-li mé střevíce nejhorší na světě, jen když shrábnu peníze a zbavím se téhle nudné a černé dřiny. To si myslí švec. A řezbář si nezpívá u hoblíku a krejčí nenávidí nic tolik jako své nůžky. Viděl jsem velká města, kde vozy jezdily za sebou tak hustě, že stěží bylo možno prostrčit mezi nimi ruku, nikdy se však kola nesrazila. Nevěřil bys, že nejen proto, že vozkové se báli trestu. Mohl by ses odvážit vytknout některému z nich neobratnost, to bys uslyšel! Vyřítil by se na tebe, rudý v tváři, a prohlásil by, že je vozkou, jen vozkou od paty k hlavě, a nikdo by nemohl říci na jeho hrobě, že nebyl vozkou. Tu však vozkové švihají po sobě a myslí jen na to, až slezou z kozlíku, a sráží se na rozích ulic, takže koně se staví na zadní nohy. Takoví jsou tu vozkové, bratře Storme, a takovými zůstanou. Boha se bojíte, vy tvrdí, drsní lidé, milujete jej však? Pán nemiluje služebníka a služebník pána. Vidíš, bratře Storme, v tom vězí podivuhodná moc lásky, že pasuje i tu nejmenší věc na něco velkého, že se jí dostane ceny; ty sám nabudeš ceny jen proto, že máš lásku. Ten, kdo nemá lásky, je nevesel již v mládí, a i kdyby byl nejsilnější, nevěděl by, co by si počal se svojí silou. Sotva se narodí, již se strachuje, jak utratí čas během těch šedesáti let, co má prožít. Nic není radostí, nýbrž jen břemenem. Jak však může láska k jediné myšlence tak proniknout člověka, že se trápí a se ničí, aniž to cítí v svém štěstí? Jen proto, že má lásku. A teď ti budu něco vyprávět.“

Lucidor se houpal chvíli na lavici sem tam a zavřel oči, jako by si oživoval ve vzpomínkách sen. A začal:

„Žil jednou slepý pěvec, který se nazýval Melesigenes. Lidé říkali o něm, že vidí rukama, neb ty se staly tak citlivými, že dovedl rozeznat den od noci, kdykoli je pozvedl. Když seděl večer u ohně, pravil k synovi: Jak jsem tak pohněval pána nad všemi, že zhasil světlo mých očí? Snad protože já, který jsem stále chodil od dveří k dveřím a zpíval pro chléb, jsem se přec nikdy nevydal na dalekou cestu k jeho vlastnímu obydlí. Věřím v pohádky. Věřím, že na nejzazším konci na severu se rozkládá blažená země hyperborejců, kde hořkost a těžkomyslnost nikdy neplnily lidských hrudí a kde slunce nikdy nezapadá. Tam žije uprchnuvší bůh citery ve věčném světle. Tam poputujem, neb jsem přísahal, že mu budu sloužit. Zavěsil rámě na hochovy lopatky a oba se dali na dalekou pouť. Žebrali od vesnice k vesnici, a když byl příliš znaven, pomáhal mu hoch nésti otřelou lyru. S několika plavícími se kupčíky zmítali se posléze tak dlouho po moři, že se jakžtakž naučili jejich řeči, když však o letním slunovratu vystoupili na zemi na severním pobřeží, pravil hoch: Chmurnější je tato nová země než ta, kterou jsme opustili. Skály jsou holé, lesy temné a plné ostnů a šišky tak malé, že se nevyplácí je péci. Melesigenes zamířil slepýma očima rovnou do vzduchu, neb cítil na rukou, že je ještě světlo, ač bylo pozdě. Kráčel tak rychle, že hoch stěží stačil ho podpírat a odhrnovat větve jalovce, sám pak nesl lyru, nikoli však na řemenu přes rameno jako jindy, nýbrž před sebou, hotov kdykoli dát se do hraní. Neubíral se stezkami podél močálů, nýbrž kráčel vzhůru, stále vzhůru, až na nejvyšší vyklenutí vrchu – a ještě bylo jasno. Pěl jsi tak dlouho pohádky, pravil hoch, že v ně sám věříš. V chvíli, kdy nastane temno, budeš si rvát vlasy. Byla již půlnoc, a přece nebyla tma. Nebe plálo a podivní ptáci poletovali po větvích borovic a zavrzali tiše dva neb tři tóny. Náhle začalo světlu zas přibývat na síle a sluneční paprsek prorazil skulinou mezi mraky. Tu klesl Melesigenes na kolena a ztuhlé prsty mu změkly a začaly tančit tak lehce po strunách jako tancechtivé děcko. Koktal rychle a prudce, ale při každém slově tišeji: Bože světla a otče, bože proroctví, pravdivé byly pohádky a zde je tvůj domov. Lyra šuměla jako velká harfa a vedle něho poklekl i hoch a stiskl tvář hluboko do vřesu.“

Lucidor přestal hovořit a popatřil upřeně na skleněné kolečko v okně v rohu.

Furubom, jenž seděl po celou tu dobu tiše, položil mu úzkou svoji ruku na rameno.

„A kdy nastal úplný rozbřesk bez noci,“ zeptal se.

„Proč mne budí,“ pravil Lucidor. „Bylo tak krásné, co jsem viděl. Jak to budu moci popsat. Budu však vyprávět, co se dálo potom. Když Melesigenes přišel k Jarlovu domu, držel ještě lyru před sebou. Několik otroků stálo u špíže a pracovalo bez lásky a s odporem na voze, a on se postavil před křeslo v síni a začal hrát a pět jako nikdy předtím v žití. Jarl byl tak zaujat jeho zpěvem, že ho pozval, aby s ním jedl z vlastní mísy. Obávaje se, aby neztratil tak nezvyklého cizince, dal ho zavřít do zvláštní komory s dvěma závorami u dveří; jen večer při hostině směl zajatec vystoupit a zpívat. Tak tomu bylo po celé léto. Jednoho večera nazval se hrdinou a opěval svůj meč, druhého ženu a chválil její jehlu a klubko a radost nad tím, že má roucho čistší než kdokoli jiný. Někdy se nazýval otrokem a hovořil o tom, jak krásně se zelenají řepy a jak miluje svůj šedý dykytový plášť, podobající se skále a zemi. Vždy ho vítali s šumným jásotem, pak však ucítil, jak ledový chlad na něho zavál se stěn; všichni začali lhostejně povídat o něčem jiném a muži začali házet po sobě kostmi. Jednoho večera začal jako obyčejně brnkat na strunách, ale chlad se mu vplížil v mysl tak nakažlivě, že hned umlkl. Zvedl lyru podruhé a zase klesl. Nemohu, pravil. To je dík za pohoštění? začali volat nejdivější muži u dveří a všichni vyskočili. Bijte ho! Jarl se kousl do pysku a mlčel. Tu vzal Melesigenes zarmouceně syna za ruku; nikdo mu nebránil v odchodu. Když vyšel, všiml si, že napadl hluboký sníh. Není uprostřed dne, nesvítí slunce, ptal se, tápaje rukama ve vzduchu. Ještě je vidím, odpověděl hoch, nemohu však zamlčet, co jsem tak dlouho z milosrdenství hleděl ti skrýt. Denně jsem stál na pavlači a sledoval je očima a každého večera sklánělo se časněji. Potulovali se dále mezi jedlemi, a když vystoupili na vrch na témž místě, kde Melesigenes byl stanul první noci, roztáhl paže a obrátil vnější stranu směrem k západu. Zestárl jsem, neb mé ruce ztratily cit pro slunce. Otče, pravil hoch, teď slunce zašlo. Je tma. Tu poklekl Melesigenes do sněhu v dlouhé zimní noci a rval si vlasy, když však uslyšel, s jakou uctivostí a opatrností syn zdvihá lyru, která upadla na zem, přitiskl ho k sobě a pravil: Věř přec pohádkám, můj synu, věř přec pohádkám. Ty, jenž vlastníma očima jsi zřel noc bez tmy, slyš mé slovo, neb je to jediné dědictví, jež zanechám tobě a tvým potomkům, co těžkomyslně budou putovat se svými lyrami. Očekává vás ten, kterého jsme tu hledali, vyčkává však času. Stejně jako zhasil světlo mých očí, abych lépe uzřel vnitřní světlo, šíří tu temno a trpělivě čeká, neb něčeho se ještě nedostává. Kapkou pohár přeteče, kuličkou droždí vzkypí chléb. Je to láska.“

Lucidor neodvrátil po dobu vyprávění očí od měsíčně jasné okenní tabule, ale Furubom se sklonil docela nad ním, ptaje se: „A co rozuměl tehdy starý Melesigenes láskou?“

„A ty se ptáš? Kdo dovede přesně vyložit duchovní smysl přerývaných vět umírajícího, jež sotva jsou jeho vlastními slovy, nýbrž hlasy duchů z neproniknutelné dáli. Začni milovat své řemeslo a to málo, čím se zabýváš. Miluj svůj suchý zákoník, stejně jako já miluji své písně, neb sdostatek jsem si všiml, že láska se rychle rozvětvuje, takže nakonec se musíme smát své lásce a ptát se jí, chce-li posléze vše obepnout svými věčně zelenými úponkami. Proto jsem před chvílí zatoužil zazpívat v domě dobrého pastýře. Jak bych mohl váhat, když jsem pocítil, že mi srdce najednou tak vzplálo, že jsem se ptal, chvěje se, zda opravdu můj bídný a zničený prach je hodný toho, by nesl tak čistý a nebeský plamen.“

„Nuže,“ pravil Storm a vytrhl ho z myšlenek rázným úderem do stolu. „Jen si miluj dále své řemeslo, láska však nosí něco, co chci teď zadržet a zaznamenat. Vezmu křídu a počitadlo a napíši slovo: Pýcha.“

„Pyšný, pyšný jsme v svém řemesle,“ odvětil Lucidor. „Napsal jsi pravdivé slovo, říkal jsi mi je, když jsme byli ještě maličcí. A přece jsem se s tebou netlačil na schodišti zámku, nýbrž raději jedl s pacholky v kuchyni.“

„Lucidore,“ pokračoval Storm, „pozval jsi mne na víno za poslední groš; já však, ač mám v kapse žold, nejsem takovým hýřilem. Napijme se na tvé básnické poslání prostého slabého piva.“

Lucidorovi se zatmělo v očích a nepamatoval si nic z toho, co právě vykládal. Viděl jen Storma, jak zeširoka a rozšafně sedí před ním na druhé straně stolu. Zazdálo se mu, že nikdy ještě nikdo nevmetl mu vědomě v tvář takovou urážku a že stejný chlad, jaký Melesigenes ucítil v Jarlově domě, zavál na něho ze stěn.

„Vlastnímu řemeslu připíjí se vínem,“ odpověděl.

„Nepovolíš-li mi v slabém pivě a chceš-li se mnou zápolit, pojďme na ulici. Tam je místa dost.“

„Stůj, stůj! Je zbabělcem, kdo nestojí na vlastních nohách.“

Lucidor odstrčil od sebe váhajícího Furuboma a začal si natahovat roztrhanou pravou rukavici; pod čmoudící svítilnou byl úplně žlutý a bledý.

Storm si natáhl také rukavici a skoro současně vylétly zbraně z pochev.

Lucidor se ohnal zbraní jednou ve vzduchu a zvolal:

„Pro čest mého řemesla!“

S těmi slovy zaútočil hned na protivníka. Pronásledovali se, bodajíce po sobě, až Lucidor se svalil do větví u krbu. Když Storm uviděl, že Lucidor je zasažen, vyběhl zděšeně a hostinský spěchal za ním, volaje stráž.

Furubom roztrhl vestu na raněném a viděl, že krvácí. Ač se chvěl, že stěží se ovládal, zvedl ho, a když ho byl položil na lavici, sehnul se k němu a zašeptal mu do ucha:

Velká slova, málo chleba.

Málo díků, časná smrt.

Švédský pěvče, dobrou noc.

V předsíni bylo slyšet kroky. Furubom udeřil mečem do svítilny, takže v světnici nastala tma; nato se zahaliv plášť a prchal.

U radničního stolu

(Ze sbírky Karolíni)

V radniční předsíni stál již tajemník Schmedemann s psaním zemským županům, které se mělo nyní podepsati; byly v něm žádány nové daně od zchudlého Švédska.

Pánové se začali scházet a starý Frölich, jenž, maje ruce zkříženy, vzdychal a chrápal v koutě vedle nemocného Falkenberga, se prudce probudil.

„Máme vydati králi celou banku s penězi a patenty,“ pravil, aniž pozvedl zrudlá víčka.

Tu se vyřítil Arvid Horn s takovou prudkostí, že se židle pod ním překotila na zem, a zvolal, maje paže pozdviženy k stropu:

„Drž se svých nebeských zjevení a modlení se sestrou Evou-Gretou a nečiň z nás zlodějů ze samé blahovůle ke královskému veličenstvu!“

„Satane, satane,“ odtušil Falkenberg a začal bubnovat bezbarvými prsty po opěradle židle. „Zde se pomlouvá a hanobí den ze dne. Nikdo z Švédů nehledí více na čest druhého, ale nikdo se neodváží spravedlivého slova proti tomu, kdo jediný nese veškerou vinu. Jen si nesedej, Horne, neb nejvíce se mrzí lidé pro tvoji jachtu na jezeře Mälaru; tvrdí se, že v kouři tvých pozdravných děl chceš si dobýti téhož galantního místa lásky u princezny Ulriky Eleonory, jaké měl Creutz – u vysoké nebožky princezny Hedviky Sofie… Věru, nemluv více o králově osobě!… Přečti raději jeho psaní! Učiň tak! Je tam jediná řádka, jež by byla důstojna nešťastného národa?“

„Ba. Nemluv ani o psaní,“ odpověděl Horn a postavil zas stolici a posadil se na ni. „Trochu nářku pro ženské, výmluvy a žvasty. Nežádej, aby osoba, jež nikdy se neobnaží v rozhovoru, usedla v stanu a vylila své cítění na kus papíru. Připouštím však, že jednou dojde k zúčtování za všechnu tu bídu.“

„Jednou, pravíš,“ pokračoval nemocný Falkenberg a pozvedl se na chvějících se pažích. „Jednou! Což Švédové se stali patolízaly a vrtichvosty? Ani Kristián Tyran ani Erik XIV. nenatropili nám tolik zla jako tenhle, a proto k čertu s ním! Teď, kdy muži nám padli na bojištích, zbyly jen dvě duše, a ty nyní začínají plodit švédský národ.“

Důstojně stál Fabian Wrede mezi hovořícími a jeho hlas nabyl podivuhodné měkkosti a tichosti.

„Schůze začíná,“ pravil a ukázal na otevřené dveře. „Nejsem patolízal. Nebyl jsem mezi těmi, kdož se tlačili kolem malého pána, aby ho prohlásili nezletilým, a jsem v nemilosti. Vlast, ta je mi vším, otcem i matkou, domovem, vzpomínkou, vším, vším. Vím, že má vlast nyní krvácí. Vím také, že jednou dojde k odplatě. Teď však není času mrhati na to myšlenkami. Nasadí-li Bůh trnovou korunu, není největším mužem ten, kdo se jí nejpohodlněji zbaví, ale ten, kdo sám si ji vtlačí ještě hlouběji a pevněji, říkaje: Otče, tu stojím, bych Ti sloužil. – A já pravím, že nikdy, nikdy mezi vítěznými prapory v minulých letech náš malý národ nebyl tak blízký nepomíjivé velikosti jako právě dnes.“

Horn kráčel k radniční síni, obrátil se však v chůzi, pravě tišším hlasem Falkenbergovi:

„Moje matka měla více synů, než mám já. Zasáhla je jich koule. Měl bych být horší než oni? Mluvíš o králi?… Může-li jediný člověk zlákat celý národ k tolika obětem, není nutně lepší než druzí lidé?“

Wrede chopil Falkenberga lehce za rameno a doložil stejně tiše: „A národ, který tolik vytrpěl… chceš tomu národu bránit, aby si dnes vtiskl hlouběji mučednickou korunu?“

Pánové vstoupili do sálu, ale Falkenberg chodil dále sem a tam předsíní opíraje se o hůl. Když posléze zasedl k radničnímu stolu, byl již tajemník přečetl dlouhé psaní; byly žádány podpisy.

Nikdo se nehlásil k slovu. Falkenberg seděl zabořen do lenošky; oči měl vlhké a zasmušilé. Zapomínaje na pořadí stáří, natahoval tápavě ruku a šeptal:

„Péro! Péro!“

Stín

(Z románu Hans Alienus)

Mezi domy na druhé straně ulice prostírala se zeď a na zemi plál oheň. U ohně seděl Kristus, obklopen hrstkou upřímných přívrženců a přátel. Několik kroků za ním se rýsoval jeho stín, zvětšený na ohromné prostoře zdi.

Tu vzal Jan, jeho miláček mezi učedníky, roztržitě zčernalý uhel a jal se jím sledovat linie stínu, až nakreslil na zdi celou postavu mistrovu. Pak upustil uhel a ponořil se do rozhovoru.

Příštího dne stanuli mnozí a dívali se na kresbu.

„Představuje příštipkáře, neb má pokřivená záda,“ pravil příštipkář.

„Žvaníš do větru,“ odpověděl prodavač ovoce. „Podle skloněné polohy je nejlépe vidět, že je to hokynář, prodávající ovoce, ač zapomněli mu namalovat na zádech koš. Pootevřená ústa naznačují jasně, že volá: Kupte granátová jablka, kupte, kupte!“

Vysoký člen synedrie, jenž se ubíral kolem, ale přirozeně nemísil hlasu do řeči otrhanců, myslil si pro sebe: „Vidím přec na vysokém čelu, že představuje učence, myslitele. Skoro bylo by možno ho považovat za moji podobu. Jsem to rozhodně sám. Není to špatně uděláno. Některý z těch otrhanců mne asi nakreslil. Znají mne všude trochu.“

Zatím se přiblížil jeden z diváků tiše k uhlové kresbě. Byl to dobře oblečený muž s vlídnou a laskavou tváří, jež připomínala tvář dítěte. Nikdo ho valně neznal a žádná kronika nezachovala jeho jména, neb žil odloučeně, vyhýbaje se veškerému hluku, veškeré pozornosti. Maje ruce zkříženy nad knoflíkem hole, pozoroval kresbu. „Jak ušlechtilé čelo!“ pomyslil si. „Jak vznešená pokora v celé té postavě! Ó, kdo by se podobal tomu obrazu, proč však přát si nemožné!“

Když tak stál pokorně a tiše, byl tak nápadně podoben kresbě, že všichni ustoupili a šeptajíce, ukazovali na něho. Překvapeně a plaše se vzdálil, aniž pochopil, proč se za ním dívají.

Nepodobal se Kristovi, neb kdo by se mu mohl podobat! Podobal se jen jeho stínu, aniž o tom věděl. Kdyby to věděl, kdyby z pýchy, jsa si toho vědom, pohodil zpupně hlavou, byla by podoba zmizela.

Verner von Heidenstam

Svatý Jiří a drak

Překlad a úvod Oldřich Heidrich

Ilustrace na obálce ramonparaiba/Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4576-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4577-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4578-3 (prc)

Table of Contents

Verner von Heidenstam

Svatý Jiří a drak

Smrt Lasseho Lucidora

U radničního stolu

Stín