Kapradinový vrch

Dylan Thomas

Přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Kapradinový vrch tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 1965.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Dylan Thomas: Kapradinový vrch), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 5. 2025.

Autorova předmluva

Když dnešek se dovíjí
v lososí bystřině slunce
ke konci Božího pomíjivého léta
v mém domě, jímž moře otřásá
na krkolomných skalách
zcuchaných švitorem a plody,
pěnou, flétnou, brkem a ploutví
u tančícího kopýtka lesa,
na písku s kalem pěny, s hvězdicemi
a s racky hašteřivými jak ženy rybářů,
s jespáky, srdcovkami, plachtami
a kus dál s havraní černí, s muži
v lanoví mraků, kteří klečí
u sítí zapadajícího slunce,
s husami téměř v nebi, s chlapci,
jež loví bodci, a s volavkami a lasturami,
hovořícími sedmi moři,
s věčnými vodami daleko
od měst s jepičí slávou
jejich nocí, s věžemi,
jež vzplanou ve větru víry
jak stébla vysoké, suché trávy, —
já v chudobném míru
vám neznámým zpívám
z těchto listů ohmataných mořem,
jež ve vyprahlých nocích
poletí a snesou se
jak listy stromů a právě tak
se rozpadnou a nesetlejí
(ačkoli píseň je hořící a korunovaný čin,
oheň ptáků ve dřevě světa,
z něhož vytáčím
své soustružené, stroucí se tóny).
Zmořený losos slunce sklouzává k moři,
němé labutě tlučou do modra
šero mé pozobané zátoky,
když tešu tento lomoz tvarů,
pro vás, abyste poznali
jak také já, soustružník,
oslavuji tuto hvězdu, o níž pták křičí,
již moře zrodilo, člověk rozerval, krev požehnala.
Slyšte: vytrubuju toto místo
od ryby po skákající pahorek! Hleďte:
stavím svou bučící archu,
co láska má stačí,
když z hlavy tryská strach
a přes statky, svinuté v klubku
a bílé jako ovce,
do Walesu v mém náručí
začíná se valit potopa,
zuřivě rudá, lidsky živá,
hornatá a roztavená.
Hú, tam na hradní věži,
vy táhle trůnící sovy, jež měsíčně ozáříte
vše, co se dole míhá a vrháte se
na srstnatá zviřátka v rokli!
Haló, tam na příkrých pahorcích
můj načepýřený doupňáku,
jenž za zlověstného houkání sovy
se ctihodným waleským havranem
krákovrkáš chválu lesa
a modré noty jak měsíc vyzařuješ
z hnízda dolů na hejno kolih!
Hou, ty halekající sebranko
s otevřenými zobáky, naříkající
na štěbetavých mysech!
Hej, tam na pahorku s koňským hřbetem
ty mrštný ušáku! Kdo slyší
tady v liščím šeru bušení
z mé archy, jak tešu a tluču
(znění kovadlin pro můj lomoz
a fidlání tohoto nápěvu
na ochmýřené pampelišce),
než vy, má zvířata, věrní spiklenci
na hrbolatých Božích polích
(sláva Jeho zvířectví!).
Zvířata, jež zdravě a lehce spíte,
buďte tiše ve strmých lesích! Prázdné
statky se stohy sena nad vodami
se svolávají a tulí
a střechy stodol kokrhají v boj!
Ó, říše mých ploutnatých, srstnatých,
pernatých bližních, zazáři
kožešinou, šupinou a rounem
na mou stlučenou archu a Noa,
opilého měsíční září zálivu;
jen potopené hluboké zvony
ovcí a chrámů rozhlašují
ubohý mír, slunce zapadá
a všechna svatá pole zanáší tma.
Vyplujme sami a potom
pod hvězdami Walesu
svolávejte se, archy!
Přes země, nad nimiž se zavřela víčka vod,
od pahorku k pahorku poplují
jak dřevěné ostrovy
s posádkou svých lásek.
Haló, má lodi, ty holubice s flétnou!
Ahoj, starý mořskonohý lišáku,
kose Hvízdale a myši Škrabáku,
ke konci Božího pomíjivého léta
má archa zpívá na slunci
a potopa už rozkvétá.

Vidím hochy léta

I

Vidím hochy léta v jejich zkáze,
neuloží o žních zásoby a vymrzne jim půda,
nemají z toho zlaté desátky;
zimními přílivy pomrzlých lásek
vábí ve svém žáru dívky
a náklad jablek ztápí v přívalech.

Ti hoši světla jsou nerozumní a všechno zkazí,
i vroucí med pro ně zkysne;
do úlu vprstují Samce mráze,
ledovými vlákny pochyb a tmy
živí na slunci své nervy;
ničím není měsíc návěstní v jejich prázdnotách.

Vidím děti léta, jak ve svých matkách
štěpí svalnaté počasí lůna
a čarovnými palci dělí noc a den;
v hloubi, kde se čtvrtí stíny
slunce a měsíce, malují své matky,
jako sluneční svit maluje klubání jejich hlav.

Vidím, jak v ubohých proměnách rostou
z těch chlapců mužové k ničemu
či zchromí vzduch, když skočí z jeho žáru;
tak puká v jejich hrdlech
vedrem vznícený tep lásky a světla.
Hleď, tady léto buší v ledu.

II

Musíme se však bránit ročním dobám, nejistě vejdou
do čtvrti, jež odbíjí na hodinách
a kde, dochvilní jako smrt, rozezníváme hvězdy;
spící muž zimy tam ve své noci
tahá zvony s černým jazykem
a neodvane vanoucí měsíční půlnoc.

My, temní popírači, z letní ženy
vyvolejme smrt,
z milenců v křeči svalnatý život,
z krásných mrtvých, kteří zaplavují moře,
jasnookého červa na Davyho lampě
a z oplodněného lůna člověka slámy.

My, letní hoši, v tomto předení čtvera větrů
zelení ze železa plného chaluh
vyzvedáme hlučné moře a upouštíme jeho ptáky,
lovíme kouli světa z vlny a pěny,
abychom jeho přílivy zadusili pouště
a pročesali venkovské zahrady pro věnce.

Na jaře křižujeme svá čela cesminou,
ať žije krev a plody,
a přibíjíme veselé veverky na stromy;
vlhký sval lásky zde vysychá a zmírá,
polibek v lomu lásky se zde neláme.
Pohleď na póly slibu v chlapcích.

III

Vidím vás, hochy léta, ve vaší zkáze.
Člověka v jeho neplodnosti červa.
A hoši jsou silní a cizí v lůně.
Jsem stejný muž, jako byl váš otec.
Jsme synové křemene a smůly.
Pohleď, póly líbají se, když se křižují.

Míjením v počasí srdce

Míjením v počasí srdce
vlhko se v sucho mění; zlatá střela
vybuchuje v mrznoucím hrobě.
Počasí ve čtvrti tepen
noc mění v den; krev jejich sluncí
živého červa ozáří.

Míjením v oku se připomíná
kostem slepota příští; a lůno
žene se ve smrt, když život dere se ven.

Temno v počasí oka
jeho světlem je zpola; hluboké moře
o bezrybnou zemi se láme.
Semeno, jež dává lesu z ledví růst,
půlí svůj plod; a půl ho padá
pomalu ve spícím větru.

Počasí v mase a kostech
je vlhké i suché; živí i mrtví
kráčejí před očima jako dva duchové.

Míjením v počasí světa
duch v ducha se mění; každé zrozené dítě
sedí v jejich podvojném stínu.
Míjením měsíc do slunce plyne,
sešlé záclonky kůže spadávají
a srdce své mrtvé vydává.

Zvláště když říjnový vítr

Zvláště když říjnový vítr
ledovými prsty šlehá mi vlasy
a slunce jako kraba mě loví, když kráčím
planoucí a vrhám na zem krabí stín
a když na mořském břehu slyším ptačí hlasy
a v zimních keřích kašel krkavčí, —
mé srdce neklidné, jak promluví, zachvěje se,
procedí slabičnou krev, jež slova nese.

A k tomu uzavřen ve věži slov pozoruji,
jak na obzoru kráčejí jako stromy
slovnaté stíny žen a v sadě
hvězdnatý rej dětí si hraje.
Kéž stvořím ti trochu samohlásek buků,
kéž stvořím ti trochu řeči dubů, z kořenů
mnohých trnitých krajů řeknu ti trochu not,
kéž stvořím ti trochu řeči vod.

Za květináčem s kapradím kývají hodiny
a říkají mi slovo času, na ciferníku
se sloupky čivový smysl míjí, hlásí dny
a říká větrný čas na větrníku.
Kéž udělám ti trochu lučních znamení;
ta výmluvná tráva, jež mi vše, co vím, říká,
s červivou zimou se okem prodírá.
Kéž stvořím ti trochu hříchů havraních.

Zvláště když říjnový vítr
(kéž stvořím ti trochu zaříkadel podzimu
s pavoučím jazykem a trochu pahorků waleských)
pěstmi řepy mrská o hlínu,
kéž stvořím ti trochu slov bez srdce.
Srdce je vyprázdněno tak, že slabikujíc v běhu
chemické krve, už lítici nepropadne divoce.
Naslouchej temným hláskám ptáků u mořského břehu.

Tam světlo rozbřeská, kde slunce nesvítí

Tam světlo rozbřeská, kde slunce nesvítí,
kde moře nevalí se, vody srdce
v přílivech se přiřítí;
a duchové, se světluškami v hlavách počati,
tvorové světla,
kráčejí tělem, kde tělo kosti nekryje.

Svíce ve stehnech
zahřívá mládí i sémě a spaluje semena let;
kde sémě nepohne se,
plod člověka ve hvězdách dozrává
hladký jak fík;
kde není vosku, svíce své chlupy odhaluje.

Za očima jitro rozbřeská;
z pólů lebky a chodidel krev větrná
jak moře sklouzává;
bez ohrad a kolíků prameny oblohy
tryskají do prutu,
jenž olej slz v úsměvu předvídá.

Noc v důlcích obeplouvá
jak smolně černý měsíc okraje bulv;
den osvětluje kost;
kde zima není, vánky strhující kůži,
rozpínají zimní šat;
mázdra jara visí z víček.

Světlo rozbřeská na skrytých místech,
na rumišti myšlenky, kde myšlenky v dešti čpí;
když umírá logika,
tajemství hlíny okem prorůstá
a krev na slunci tryská;
nad prázdnými parcelami se zastavuje jitro.

Na počátku

Na počátku byla hvězda trojcípá,
jediný úsměv světla křížil prázdnou tvář;
jediná větev těla křížila vzduch vkořeněný,
podstata rozdvojená, dřeň pro první zář;
hořící znaky na kruhu vesmíru
nebe s peklem smísily ve víru.

Na počátku bylo bledé znamení,
tříslabičné, hvězdnaté jak smích;
a potom přišly vtisky na vodu,
pečeť tváře vryté na měsíc;
krev, jež se dotkla stromu kříže a grálu,
prvnímu mraku vetkla svůj znak.

Na počátku oheň stoupající byl,
jenž počasy z jiskry roznítil,
z tříoké jiskry, nechápavé jak květ;
život vznikl a z valivých moří se vyrojil,
v kořenech propukl, vysál ze země a skály
tajné oleje, jež ženou trávy.

Na počátu slovo bylo, slovo,
jež z pevných základů světla
písmena prázdnoty utvořilo;
a z mračných základen dechu
se slovo vynořilo a srdci přeložilo
první znaky života a smrti.

Na počátku tajný mozek byl.
Z buněk se vystavěl, v myšlenku utavil,
dřív než smůla ke slunci prorazila;
dřív než se žíly začly na svém sítu třást,
krev vyrazila a lásku
ze žebra vzešlou do větrů světla rozmetala.

Síla, jež zeleným zápalníčkem květinu žene

Síla, jež zeleným zápalníčkem květinu žene,
žene můj zelený věk; ta, jež kořeny stromů vyvrací,
je ničitel můj.
A já nedokážu, abych řekl zkroucené růži,
že stejná horečka zimy ohnula mé mládí.

Síla, jež vodu přes skaliska žene,
žene mou rudou krev; ta, jež prameny řek vysouší,
moje ve vosk mění.
A já nedokážu, aby má ústa řekla tepnám,
že u horských pramenů táž ústa sají.

Ruka, jež vodu v tůni víří,
stěhovavé duny čeří; ta, jež vanoucí vítr váže,
můj rubáš jak plachtu napíná.
A já nedokážu, abych pověšenému řekl,
že z mého těla je pro kata vápno.

Rty času na samém prameni sají;
láska kape a kupí se, ale skanulá krev
ztiší její žal.
A já nedokážu, abych větru počasí řekl,
že čas kolem hvězd nebe odtikal.

A já nedokážu, abych milenčinu hrobu řekl,
že po mém rubáši leze týž zkroucený červ.

Ten chléb, který lámu

Ten chléb, který lámu, byl kdysi ovsem,
toto víno na cizím stromě
vyrazilo do plodu;
člověk ve dne či vítr v noci
skosili úrodu, ulomili radost hroznů.

Kdysi v tomto větru letní krev
bušila v těle, jež pokrývalo révu,
kdysi v tomto chlebu
oves byl veselý ve větru,
člověk ulomil slunce, srazil vítr.

Toto tělo, jež lámeš, tato krev,
již necháváš dělat zkázu v žilách,
byly ovsem a hrozny
zrozenými z živoucího kořene a mízy;
piješ mé víno, lámeš můj chléb.

Je jaro

Je jaro a hvězdy plují přes prázdnoty,
je ozdobná zima a pod ní
bije nahá roční doba;
je léto a pohřbívá jarního ptáka.

Vybíráme symboly z toho, jak roky
pomalu obtáčejí pobřeží čtyř dob
a na podzim učí ohně tří dob
a čtyři ptačí noty.

Měl bych říci červům, co je léto stromů,
měl bych jim říci, co je zimní bouře
či pohřeb slunce;
měl bych se naučit jaro od kukaček
a slimák by mě naučit měl, že všecko hyne.

Červ mi poví lépe než hodiny, že přišlo léto,
slimák je žijící kalendář dní;
co je mi to vše platné, když bezčasý hmyz
říká, že svět se stejně opotřebovává?

Byl někdy čas

Byl někdy čas, kdy tanečníci se skřipkami
se v dětských cirkusech svých žalů mohli zbavit?
Snad býval čas, kdy mohli nad knihami plakat,
leč na cestu jim čas červa položil.
Pod klenbou oblohy nejisti zůstávají.
Co nikdy nevíme, to je vždy nejjistější.
Pod znameními hvězd nejčistší ruce mají,
kdož paže nemají; ducha bezcitného
nic nezraní; a nejlíp ze všech slepec zří.

Proč východní vítr mrazí

Proč východní vítr mrazí a jižní vítr chladí,
se nedovíme, dokud nevyschne větru zdroj
a západ už ponořen nebude
ve větrech, jež přinášejí ovoce a slupku
mnoha set svahů;
proč hedvábí hebké je a kámen zraňuje,
bude se dítě nadosmrti ptát,
proč noční déšť i z prsou krev
uhasí žízeň, uslyší v černou odpověď.

Kdy přijde malíř Mráz? děti se ptají.
Zda kometu sevřou ve svých pěstičkách?
Až z výše a níže její prach
do očí dětí nasype dlouhý spánek
a šero bude plné duchů dětí, teprve pak
ozvěnou zazní z hřebenů střech bílá odpověď.

Všechno se ví: hvězdy radí,
ať se spojíme a dáme větry hnát,
i když o tom, co na nás žádají, kroužíce
okolo věží nebes zas a zas,
se trochu dovídáme, teprv když hasnou.
Ano, jsem spokojen a „Buď spokojen“
zní chodbami jak zvon
a „Neznej odpovědi“ a já neznám
odpovědi na dětské volání
po odpovědi ozvěn, po člověku mrazu
a po přeludných kometách nad vztaženými pěstičkami.

Uši ve věžičkách

Uši ve věžičkách slyší
bušit ruce na dveřích,
oči ve štítech vidí
prsty na zámcích.
Odstrčím závoru či zůstanu
sám do dne smrti
nespatřen cizíma očima
v tomto bílém domě?
Ruce, nesete jed či hrozny vína?

Za tímto ostrovem spoutaným
v tenkém moři masa
a pobřežím kostí
leží země, k níž nedoléhá zvuk,
a pahorky, k nimž mysl nedoléhá.
Ptáci ani ryby létající
nevyruší klid tohoto ostrova.

Uši na tom ostrově slyší
vítr míjet jak oheň,
oči na tom ostrově vidí
lodě kotvit u zátoky.
Poběžím k lodím
s větrem ve vlasech,
či budu do smrti čekat
a nikdy nepřivítám námořníka?
Lodě, nesete jed či hrozny vína?

Ruce buší na dveřích,
lodě kotví u zátoky,
déšť bije do písku a na střechy.
Pustím k sobě cizince,
přivítám námořníka,
či do dne smrti budu čekat sám?

Ruce cizincovy, náklady lodí,
nesete jed či hrozny vína?

Pěstujte světlo

Pěstujte světlo a nezatemňujte měsíc s lidskou podobou
a nevzdávejte se větrům, které až do kosti nevanou,
ale vyloupněte z jeho kruhu jádro dvanáctivětrné;
ovládněte noc, ale neslužte sněhulákovu mozku,
který vše, co je ve vzduchu keřnaté, přetváří
v polárku na špičce rampouchu.

Šeptejte o jaru, ale nerozdrťte kohoutí vejce
a nevtlučte roční dobu zpátky do fíku,
ale naroubujte tyto čtyřplodé cesty na vaši zemi,
v čase mrazu pěstujte pouta, jež hoří,
vedle červenookých sadů zasejte semena sněhu,
žijte ve svých mladých letech rostlinné století.

A o všechno se starejte, neopomiňte ani ďáblův lán,
nevyrážejte na sovím semenu jako příživník,
ale ohraďte svými ještěrčími žebry planetu podobnou srdci;
všemocný Pane, pozvedni zpívající oblak
smrtelných hlasů, učiň, aby byl chórem prosťáčků
a vytrhni hudbu mandragory z kořene morku.

Valte se nemužsky přes tento otáčivý chochol,
vy kruhy moří, a netruchlete, když s úsměvem po bocích lodí
všechny své smrtelné milenky opouštím;
ani když má láska leží v pirátské náplavě
nahá mezi ptáky, kteří jsou jako luky a šípy,
neotáčejte se jako kohoutí korouhvička na chocholaté ose.

Ten, kdo utvořil tvar a barvu moří,
z hlíny utvořil mého bratra a nebeskou archu
naplnil v čas potopy jeho barevnými dvojníky:
ty, kdo jsi sláva v mapách nestvořených,
udělej teď svět ze mne, jako já vytvořil
šťastnou lidskou podobu z tvého kráčejícího kruhu.

Kdyby se rozžaly lampy

Kdyby se rozžaly lampy, svatá tvář,
zachycena v osmistěnu nezvyklého světla,
by se rozpadla a každý chlapec lásky
by měl ještě jednou vzhlédnout, než odejde z milosti.
Podoby v jejich soukromé tmě
jsou z masa, ale přijde-li klamný den
a ze rtů jim opadá vybledlá barva,
šaty mumie odhalí starou hruď.

Srdce mi řeklo, abych uvažoval,
ale srdce ani hlava nedovedou vést;
puls mi řekl, abych přemýšlel,
a když se zrychlí, abych změnil krok činů,
až pole se střechami se v jedno vyrovnají,
abych šel rychle vpřed, zatím co egyptský vítr
zvolna hýbá vousy klidného pána času.
Poslouchal jsem mnoho let vyprávění,
a mnoho let by mělo vidět nějakou změnu.

Míč, kterým jsem jako dítě v parku hodil,
se na zem ještě nevrátil.

Toužím odejít jinam

Toužím odejít jinam,
kde vyžilá lež nesyčí,
kde stále děsnější děs
nekřičí, když den se noří
přes hory do hloubky moří;
toužím odejít jinam,
kde se pořád nezdraví;
tady jsou přízraky ve vzduchu
a na papíře ozvěny přízraků
a telefony a zprávy hřmí.

Toužím odejít jinam, ale mám strach;
ze staré lži, jež doutná na zemi,
mohl by vybuchnout život ještě nevyžitý
a do vzduchu se rozprsknout a oslepit mi zrak.
Mívám v noci strach,
musím klobouk smekat,
šklebit se do telefonu,
ale peru smrti se nevzdám.
Pro tohle nemám chuť umírat,
v konvenci napůl a napůl lhát.

A smrt nebude již panovat

A smrt nebude již panovat.
Nazí mrtví jedno budou
s člověkem ve větru a se západní lunou;
až jejich bílé kosti ohlodané zaniknou,
budou mít hvězdy na loktech a na nohou;
ač pominou se, budou při rozumu,
ač mořem propadnou se, opět povstanou;
ač milenců nebude, láska zůstane;
a smrt nebude již panovat.

A smrt nebude již panovat.
Kteří pod zvlněným mořem
dlouho leží, marně nezemrou;
na skřipci se budou svíjet, až svaly povolí,
do kola vpleteni, přece se nevzdají;
v rukou se jim víra ve dví přelomí
a zloby jako roh jednorožcův je proklají;
na všech koncích rozštěpeni, přece nepuknou
a smrt nebude již panovat.

A smrt nebude již panovat.
Rackové u jejich uší křičet už nebudou
ani vlny hlasitě se tříštit o pobřeží;
kde kvetla květina, květ už nepozvedne
svou hlavu proti nárazům deště;
i když rozum ztratí a mrtvé jako hřeby,
protlučou se tvrdošíjné tvary mezi chudobkami;
když do slunce prorazí, slunce se zhroutí
a smrt nebude již panovat.

Když prohlédne mých venkovských smyslů pět

Když prohlédne mých venkovských smyslů pět,
pak prsty zapomenou na své dětské palce
a zjistí, jak lusk mladých hvězd,
bylinné oko půlměsíce a zvířetníku hrst
nechaly lásku v mraze opadat;
šeptavý sluch ji vyslídí, když po větru a lastuře
odbubnována byla na rozladěné pobřeží,
a rysí jazyk, dohnán k slabikám, bude lkát,
jak její milované žaly se hořce zhojily.
Mé nozdry spatří její dech jako hořící keř.

Ale mému vznešenému srdci dosvědčí
všechny kraje lásky, že bude tápat bdíc;
když slepý spánek na slídivé smysly skane,
pět zraků vzdá se a srdce zbude vnímajíc.

Ležíme na pobřeží

Ležíme na pobřeží, pozorujeme žluť
a vážné moře a pohrdáme těmi, kteří se vysmívají,
a sledují rudé řeky, prázdné
výklenky slov ze stínu cikády,
vždyť v tomto žlutém hrobě písku a moře
volání po barvě zas volá s větrem,
který je vážný a veselý jak hrob a moře,
jeden spí zde a druhý tam.
Měsíční ticha a mlčenlivý příliv,
jenž přelévá se přes tiché průlivy, a suchý pán přílivu,
žebrovaný mezi pouští a vodní bouří,
měly by vyléčit naše nemoci z vody
svým jednobarevným tichem;
nebeská hudba nad pískem
zaznívá zrny, jak spěchají
a ukrývají zlaté hory a domy
té hrobní, veselé země při moři.

Spoutáni vševládným pruhem ležíme
a díváme se na žluť, toužíme po větru, aby odvál
násypy i zalitou rudou skálu;
ale neživme přání, nemůžeme ani
odrazit příchod skály,
ležme a dívejme se na žluť, až zlaté počasí
se změní, krvi mého srdce, jako srdce a pahorek.

Skončily obřady

Skončily obřady, hýkání neplodných mezků,
zadutí větru do plachet uší, tichounké zaplaťpánbůh,
zaklepnutí jednoho kolíku do silných noh hrobu,
skleslá víčka a zuby v černém,
uslintané oči, slané rybníčky na rukávech,
ranní plesknutí lopaty, budící ze spaní,
jež zoufalým chlapcem otřásá, až krk si podřezává
v temnu rakve a suché listy střásá,
jež jednu kost vyhodí na světlo jak na poslední soud,
v pokoji s vycpanou liškou a schnoucím kapradím
skončila slavnost času pcháčem pláčem vycpaného:
a já tu stojím, abych uctil její památku,
sám v těchto vzlykavých hodinách s mrtvou hrbatou Annou,
jejíž srdce skryté a pramenité padlo do jílovišť
ve zprahlém Walesu a utopilo všecko slunce
(ačkoli je to pro ni obludná nadsázka
chvály; umřela jako když kapka skane;
nikdy by nesvolila, abych se ponořil v posvátnou
záplavu srdce jejího; hluboko a němá
chtěla by ležet bez žrece pro své tělo sražené).
Leč já, jenž tu stojím jak Anin bard,
volám všechna moře, aby obřad sloužila,
její srdce hlasem stromů
zvoní jak bóje nad zpěvem hymen, ohýbá
val lesů plný kapradí a lišek,
její láska hnědou kaplí zní
žehnajíc křížením čtyř ptáků duši sehnuté.
Její tělo bylo hebké jako mléko a já z ní vytesal
tuto sochu zdvihající se k nebi
s nespoutanou hrudí a obří lebkou
v tomto pokoji s oknem zamženým,
v zoufale truchlícím domě roku křivého.
Teď leží odevzdaně sevřeny ty ruce
pokorné a vydrhnuté, ve vlhkém slově
ošumělý šepot, v prázdnotě už smysly tkví,
tvář sevřena jak pěst je do bolesti;
a socha Anny je sedmdesát let kamene.
Ty mramorové ruce mrakem zvlhlé, ten památník
z tesaného hlasu ožívá a zpívá žalm,
nad jejím hrobem mě k slzám unáší,
dokud svou Lásku z vycpaných plic
liška křičí a pyšné kapradí
své sémě na černý práh snáší.

Mých čtyřiadvacet let

Mých čtyřiadvacet let mi připomíná slzy mých očí.
(Pohřbívej mrtvé, aby se těžce sami k hrobu nevlekli.)
Klenbou lůna jsem vcházel zkroucen jak krejčí
a při masožravém světle slunce šil si
rubáš na cestu.
Vystrojen na smrt, slavnostní pouť smyslů jsem začal,
rudé žíly mám plny peněz
a teď musím k prvotnímu městu jít
tak dlouho stále dál, až je to navždy.

Obcování modliteb

Obcování modliteb, které teď bude říkat
dítě před spaním a člověk na schodech,
když vystupuje k své umírající milé nahoru do pokoje
(dítě, jež nedbá, ke komu se ve spánku dostane,
muž v slzách, že ona zemře),

v temnu se obrací za zvukem, který se zvedne
do odpovídajících nebes ze zelené země,
z člověka na schodech a z dítěte v posteli.
Zvuk se teď vznese ve dvou modlitbách
pro spánek v bezpečí a pro milou, která umírá,

a bude to tentýž vznášející se žal. Komu dají klid?
Bude dítě bez bolesti spát či muž bude plakat?
Obcování modliteb, které se teď budou pronášet,
obrací se za živými a mrtvými a člověk na schodech
nenajde dnes večer umírající, ale živou a teplou
milou v ohni své péče vysoko v pokoji.

A dítě, jež nedbá, ke komu stoupá jeho modlitba,
ponoří se v žal hluboký jak ustlaný hrob
a očima spánku spatří temnookou vlnu,
která je dovleče po schodech k té, jež leží mrtva.

Odmítám truchlit nad smrtí děvčátka při náletu na Londýn

Nikdy dokud tma, tvořící člověka ze sebe,
plodící ptáka, zvíře a květiny
a vše pokořující,
mlčky nevyšlehne naposled světlo do nebe
a hlas tiché hodiny
nezazní z moře ve zbroji se valícím

a dokud já nebudu muset vstoupit znova
do kruhového Sionu vodního korálu,
do synagogy klasu obilí, —
nenechám se pomodlit stín slova,
ani sklouznout slané sémě své pomalu
do úžlabí roucha smutečního, aby truchlily

nad vznešeností a plamenem smrti toho dítěte.
Nebudu vraždit hrobovou pravdou
lidskost její cesty
ani rouhat se po křížových zastaveních dechu na světě
už elegií žádnou
nad mládím a nevinností.

Hluboko s prvními mrtvými dcera Londýna spí,
starými přáteli oděna,
zrny mimo věk, temnými žilami matčinými,
skryta bez truchlení
vodami Temže, jež pluje neměnná.
Po první smrti další už není.

Báseň v říjnu

Byl to můj třicátý rok blíže k nebi,
slyšel jsem, jak z přístavu a blízkého lesa
a z pobřeží se škeblemi tůněk,
jejž volavky vysvěcují,
mě probudilo vábení rána
s modlitbou vod a voláním racka a vrány
a nárazy plachetnic o hráz otkanou sítěmi,
abych vstal v tu chvíli
v městě
dosud spícím a vydal se ven.

Mé narozeniny začaly s vodními
ptáky a ptáci okřídlených stromů odlétali
před mým jménem
přes statky a bílé koně
a já jsem vstal
v deštivém podzimu
a procházel se venku v přeháňce všech svých dnů.

Byl příliv a volavka se ponořila, když jsem se vydal
přes hranice času
a brány
města se zavřely, jakmile procitlo.

Jarně plno skřivanů ve valícím se
mraku a keře u cest překypovaly hvízdáním
kosů a letní bylo říjnové
slunce
na temeni kopce,
krásné časy zde byly a sladcí pěvci náhle
sem přiletěli to ráno, jak jsem šel a poslouchal
vítr ždímající déšť,
který studeně vanul
v lese daleko pode mnou.

Bledý déšť padá nad mizejícím přístavem
nad kostelem, který vlhký mořem jako hlemýžď
růžky mlhou vystrkuje, a nad hradem
hnědým jak sovy,
ale všechny zahrady
jara a léta kvetly v dlouhých pohádkách
za hranicí času a pod mrakem plným skřivanů.
Byl bych rád obdivoval
den svých narozenin,
ale počasí se obrátilo.

Odvrátilo se od rozmarného kraje
a dole jiný vzduch a vyjasněná obloha
rozproudila opět zázrak léta
s jablky,
hruškami a červeným rybízem
a já jsem tak jasně uviděl v té změně zapomenutá
jitra dítěte, když šlo se svou matkou
podobenstvími
slunečního světla
a legendami zelených kaplí

a po druhé vyprávěnými kraji dětství,
že jeho slzy pálily na mých tvářích a jeho srdce
se hnulo v mém.
Byly to lesy, řeka a moře,
kde hoch
v naslouchajícím
letním čase mrtvých šeptal pravdu své radosti
stromům a kamenům a rybě v přílivu.
A tajemství
stále živé
zpívalo ve vodních a zpěvavých ptácích.

A byl bych rád dál obdivoval den
svých narozenin, ale počasí se obrátilo. A opravdová
radost dávno mrtvého dítěte hořela a zpívala
na slunci.
Byl to můj třicátý
rok blíže k nebi, stál tu pak v letním poledni,
ač město dole leželo s listím říjnové krve.
Kéž by mohlo srdce zpívat
stále svou pravdu
na tomto vysokém kopci, když obrací se rok.

Tuto stranu pravdy

(Llewelynovi)

Tuto stranu pravdy
nemůžeš vidět, můj synu,
králi svých modrých očí
v oslepujícím kraji mládí,
že pod lhostejným nebem
všechna vina i nevina
jako by nikdy nebyla,
dřív než jen pohneš srdcem či hlavou,
v jedno je shrnuta
a rozváta
jako prach mrtvých do vírné tmy.
Dobro a zlo, dvě cesty,
po nichž vedle smrti jdeš
u drtícího moře,
ty králi svého srdce ve slepých dnech,
tratí se jak dech,
s nářkem jdou tebou a mnou
a dušemi lidí všech
do nevinné tmy
a vinné tmy a dobré smrti
a špatné smrti a pak
v poslední podstatě letí
jako krev hvězdy,
jako slzy slunce,
jako sémě měsíce, suť a oheň,
letící žvast oblohy,
ty králi svých šesti let.
Neboť o hříšné touze
od samého počátku rostlin
a zvířat a ptáků,
vody a světla, země a nebe
je rozhodnuto, dřív než se pohneš,
a všechny tvé činy a slova,
každá pravda, každá lež
zmírají v lásce bez soudu.

Hrbáč v parku

Hrbáč v parku,
samotářský pán,
mezi stromy a vodou se podpíral
od rána, kdy otevřel se vchod
a stromy s vodou vstoupily,
až do šera, kdy zvon zazněl v dálku.

Jídával chléb z novin,
pil vodu z hrnku na řetízku,
do něhož děti nasypaly písku,
u kašny, kde pouštíval jsem loďku,
za noci v psí boudě spával,
ale nikdo ho na řetěz nepřivázal.

Jako ptáci přicházel časně
a jako voda se usadil,
dědku, dědku, volali na něj
uličníci z města,
a když je uslyšel jasně,
už byli titam

u rybníčku a umělých skal,
smáli se, když noviny vytřepal,
a přikrčeni utíkali,
skrze hlučnou havěť vrbových hájků
před hlídačem se schovávali,
když na hůl listy nabodával.

A starý spáč z budky psí,
mezi chůvami a labutěmi samotný,
zatím co hochům ve vrbách
se tygři z očí nořili,
aby řvali na skalách,
a hájky byly modré námořníky,

vytvářel si ze zkřivených kostí
po celý den až do zvonění
postavu ženy bez chyby,
rovnou a vysokou jak mladý jilm,
která by ve své ztepilosti
zůstala s ním, až se zavře,
až se zamknou všechna vrata,

celou noc ve zmizelém parku,
až se ztratí ploty ve křovinách,
ptáci, tráva, stromy, voda,
a divocí hoši nevinní jak ostružiny
půjdou za hrbáčem mezi stíny
až do jeho boudy v tmách.

Pokojně neodcházej v onen dobrý sen

Pokojně neodcházej v onen dobrý sen,
stáří má plát a běsnit u konce svých cest;
teď braň se zoufale, že umírá tvůj den.

Moudrý, ty víš, že tma musí být vítězem,
protože tvoje slova nerozklála blesk,
teď pokojně neodcházej v onen dobrý sen.

Ty dobrý, u poslední vlny zarmoucen,
když lkáš, že čin tvůj nemohl se k slunci vznést,
teď braň se zoufale, že umírá tvůj den.

Divoký, s písní hnal ses za sluncem
a pozdě znáš, jak zle je zasáhla tvá pěst,
teď pokojně neodcházej v onen dobrý sen.

Ty vážný, slepnoucím zříš pohledem,
jenž vzplane před koncem jak povětroně lesk,
teď braň se zoufale, že umírá tvůj den.

Trestej a žehnej mě svým pyšným zármutkem,
otče, vysoko až tam u smutných hvězd.
Pokojně neodcházej v onen dobrý sen
a braň se zoufale, že umírá tvůj den.

Smrti a vstupy

Téměř už je žhářský předvečer,
    několik smrtí je blízko
a jeden z posledních tvých nejdražších
    starých známých musí opustit
lvy a ohně svého letícího dechu,
    jeden z tvých nesmrtelných přátel,
kteří rozezněli varhany svého spočítaného prachu,
    aby zahřměli a zazpívali ti chválu;
ten, kdo volal nejhlouběji, přiloží svůj mír,
    jenž nemůže mizet či ustat,
    navždy na svou ránu
v londýnském odcizujícím tolikrát provdaném žalu.

Téměř už je žhářský předvečer
    a u tvých rtů a klíčů, které zamykají,
odmykají, tkají povraždění cizinci,
    ten, koho nejméně znáš,
tvůj soused, vedený polárkou, slunce jiné ulice,
    ponoří se do tvých slz.
Ten, kdo šel pro tvé vlastní mrtvé,
    vykoupe svou pršící krev v samčím moři
a vymotá svou kouli z tvého vodního vlákna
    a nacpe hrdla lastur
    vším křikem, jakmile světlo
poprvé zableskne přes jeho hřmějící oči.

Téměř už je žhářský předvečer,
    jsou to smrti a vstupy,
blízcí i cizí zranění na londýnských vlnách
    vyhledali tvůj osamělý hrob,
jeden nepřítel z mnoha dobře ví,
    že tvé srdce tetelíc se
skrze zámky a jámy září ve bdělé tmě,
    a bude rvát blesky,
aby nevpustil slunce, ponořil a zvedl tvé ztemnělé klíče
    a sežehnul opět spravedlivé jezdce,
    až ten jeden z tvých posledních drahých
objeví se nakonec jako Samson tvého zvířetníku.

Zimní příběh

          Tento zimní příběh
převáží sněhem oslepený soumrak přes jezera
a přes plynoucí pole ze statku v číši údolí,
klouzaje v bezvětří schumlanými vločkami,
bledým dechem dobytka za pokradmé plavby

          a hvězdami padajícími studeně
a vůní sena ve sněhu a sovou v dáli
varující mezi salašemi a zmrzlým doupětem,
v němž se bílé rouno kouře z kápě komína statku choulí jak stádo
v údolích řekou vyhloubených, kde se tento příběh dál.

          Jednou, když svět zestaral
na hvězdě víry, čisté jak závěje chleba,
jako jídlo a plameny sněhu, člověk rozvinul
svitky ohně, jenž v jeho srdci a hlavě plál,
rozdrásaný a sám na statku v ohradě

          polí, a potom plál
na svém zářícím ostrově, okolo něho okřídlený sníh
a kupky hnoje bílé jak vlna a zkřehle spící
slepičí hřady, dokud plamen kuropění
nepročísl zahalené dvory a dokud

          se nevybral z vrat
ke svým bílým zaměstnáním procitlý statek, lidé s lopatami,
neklidný dobytek, kočka, jež se plížila a číhala,
dokud načepýření ptáci nezačali poskakovat a lovit a dojičky
nevyšly půvabné v dřeváčcích po napadeném nebi.

          Klečel, plakal, modlil se
u rožně a černého hrnce v záři polen
a hrnek a skrojek chleba v tančícím stínu,
v zachumlaném domě, v živém středu noci,
na vrcholu lásky, opuštěn a zděšen.

          Na studených kamenech klečel,
z největší bolesti naříkal, k zahalené obloze se modlil,
aby jeho hlad směl s nářkem jít po holých, bílých kostech
kolem soch stájí a chlévů se střechou oblohy,
kol skla kachních rybníků a oslepujících kravínů, sám

          do domu modliteb
a ohňů, kam by se měl vplížit po mraku
své sněhem osleplé lásky a vrhnout se do bílých doupat.
Obnažená touha ho udeřila, když sehnutý naříkal,
ačkoli ani zvuk nesplynul po schumlaném vzduchu,

          jedině vítr bičoval
hlad ptáků v polích chleba vody a vířil
ve vysokém obilí a v úrodě, jež roztávala na jejich jazycích.
A bezejmenná touha spoutala ho, jak ztracen plál,
když studený jako sníh se měl vyhloubenými údolími hnát

          podél řek, ústících v noc,
a potopit se v přívalech své touhy a ležet jat a stočen
ve stále toužícím středu bílé
nelidské kolébky a svatební postele, kterou hledal
navždy ztracený věřící, odmrštěný vyhnanec světla.

          Osvoboď ho, volal,
ať celý se ztratí v lásce, a vhoď jeho touhu
samotnou a nahou do nevěsty pohlcující,
aby nerozkvetla nikdy v polích semene sněhu
ani nerozpukla pod časem, který umírá rozkročmo.

          Naslouchej! V opuštěných vsích
pěvci zpívají. Na zrnech svých křídel letí
slavík, prach v pohřbeném lese,
a hláskuje na větrech mrtvých svůj zimní příběh.
Hlas prachu vody ze zaniklého pramene

          vypráví. Vyzáblý
proud skáče se zvonky a štěkající vodou. Rosa zvoní
na rozdrcených listech a na dávno minulé, třpytící se
farnosti sněhu. Vyhlodaná hrdla skály jsou větrem napjaté
struny. Čas zpívá složitě mrtvou sněžnou kapkou. Naslouchej!

          Snad ruka, snad zvuk
v daleko dávné zemi tiše otevřely dokořán temné dveře
a tam venku na chlebu země se zvedla
ptačí samička a zářila jako hořící nevěsta.
Procitla a její hruď se ochmýřila sněhem a purpurem.

          Pohleď! A tanečníci tančí
na zmizelé, křovitě zkřehlé zeleni, laškují v měsíčním světle
jako prach holubů. Jásající koně, hrobem nadmutí,
mrtví jako kentauři, cválají a dupají po promočených
bílých pastvinách ve statcích ptáků. Mrtvý dub kráčí pro lásku.

          Vyhlodané údy skal
skáčou jako ke zvuku trubek. Kaligrafie starých listů
tančí. Vrásky věků na kamenech se vlní v chumlu
a harfový hlas vodního prachu plení v ohradě polí.
Pro lásku se zvedá dávná ptačí samička. Hleď!

          A divoká křídla se vzepjala
nad její schoulenou hlavou a hebce opeřený hlas
letěl domem jako chvalořeč a všechny prvky
sněžného padání se zaradovaly,
že člověk klečí sám v číši údolí

          v plášti a tichu
u rožně a černého hrnce v záři polen.
A obloha ptáků v opeřeném hlase ho okouzlila
a on běžel jako vítr za plápolajícím letem
kol slepých stodol a kravínů v bezvětří statku.

          Na točnách roku,
když černí ptáci umírají jako kněží v zahaleném křoví
a nad hávem krajů daleké pahorky plují blíž,
pod stromy s jediným listem běžel strašák sněhu
a mezi závějemi houštin vystrkoval parůžky,

          v hadrech a modlitbách prchal
dolů s pahorků po kolena vysokých a po ztuhlých jezerech,
celou noc ztracen a dlouho se brodě časy a zeměmi a rody
pomalých vloček ve bdění ptačí samičky.
Naslouchej a hleď, kde ona pluje přes jezero s oškubaným husím peřím

          přes oblohu, ptáka, nevěstu,
mrak, touhu, zaseté hvězdy, radost,
až za pole semena a čas, který umírá rozkročmo,
nebesa, nebe, hrob, hořící křtitelnici.
V daleko dávné zemi se dveře jeho smrti otevřely tiše dokořán

          a pták se snesl.
Nad statkem uvnitř číše, na pahorku bílém jak chleba,
nad jezery a plynoucími poli a údolími řekou vyhloubenými,
kde se modlil, aby směl dojít k poslední bolesti
a k domu modliteb a ohňů, příběh se skončil.

          Tanec zmírá
na bílé, už nerostoucí zeleni, zpěvák je mrtev,
a zpěv se hroutí ve sněhem obutých vesnicích přání,
jež jednou vyřezaly podoby ptáků do hlubokého chleba
a po skelnatých jezerech vykreslily stíny

          létajících ryb. Obřad je už
bez slavíka a koně jak kentaur mrtvého. Prameny
zas vysychají. Vrásky věku na kamenech spí až do jitřních trub.
Jásání ulehá. Čas pohřbívá jarní počasí,
jež zvonilo a skákalo ve zkamenělině a znovu zrozené rose.

          Vždyť ptačí samička ležela v lůžku
v chóru křídel, jako by spala či byla mrtvá,
a křídla se otevřela dokořán a on byl oslaven a oženěn
a skrze stehna pohlcující nevěsty,
ptáka s ženskými prsy a s hlavou nebe,

          byl přiveden pokorný,
hořící ve svatební postel lásky, v jícen
vodního víru u toužícího středu, v ovčinec
ráje, v upředený pupen světa.
A ona se zvedla s ním, rozkvétajíc ve svém tajícím sněhu.

Přišel kdysi spasitel

             Nad radium vzácnější,
             nad pravdu krutější,
       nad vodu prostší, přišel kdysi spasitel;
             děti, které neznaly slunce,
             usadily se u jeho jazyka,
       aby slyšely, jak se zlatý nápěv v rýze otáčí,
zajatci touhy zamkli svůj zrak v žalářích
a pracovnách jeho úsměvů záhadných.

             Hlas dětí říká
             ze zmizelých pustin ticha,
       nechť v jeho bezpečném neklidu nastane klid,
             když člověk, jenž vždy ubližuje,
             zranil člověka, zvíře či ptáka,
       skryli jsme svůj strach v tomto vraždícím dechu,
když v brlozích i útulcích je strašný křik,
když země je stále hlasitější, ať je klid, klid.

             V kostelích plných jeho slz
             zaznívala sláva naveskrz,
       když uhodil, vzdychl jsi pod jeho opeřenou paží,
             ty, který nemůžeš naříkat
             zemi, když člověk zemře,
       rozplač se z radosti v nezemské záplavě slz
a na lasturu z mraku přilož obličej vrásčitý:
teď ve tmě jsi pouze já a ty.

             Ti dva pyšní bratři vedle sebe,
             temní a zamčeni zimou, jež zebe,
       naříkají k tomuto nehostinnému prázdnému roku,
             nemohli jsme v sobě vzbudit
             jediný lehký vzdech, když jsme uslyšeli,
       jak chamtivost bije a podpaluje široko daleko,
ale na nebesky modré zdi jsme hnízdili ve svém bědování,
teď prolejme obří slzu pro pád málo známý,

             proto, že domy se rozvrátily,
             které naše tělo neživily,
       pro ty, kteří zemřeli v samotě a jejich těla se nenalezla,
             teď vizme sami v sobě,
             jak náš vlastní opravdový prach
       cizince projíždí dveřmi našeho nenavštíveného domu.
Do sebe vyhnáni, měkkou, nezačatou lásku zvedáme,
bezrukou, hedvábnou a drsnou, jež skály láme.

Na sňatek Panny

Okamžik zázraku je nekončícím bleskem
a v jeho stopách se na galilejských vodách loďstvo holubic skrývá,
ale zázračné panenství, staré jak bochníky chleba a ryby
se vzbouzí v mnohosti lásek samo, a ona když otevřela
své noční oči, ranní svit překvapil
svůj zlatý včerejšek, jenž jí na zornicích usnul
a slunce tohoto dne vyšlo na nebe z jejích stehen.

Už nebudou sluneční chvění toužit na její podmořské podušce,
kde se kdysi sama provdala, na jejím srdci. Její
láskyplné oči a uši, její rty pojaly lavinu zlatého ducha,
jenž prstenem proudů svých spjal její rtuťové tělo
a pod víčka oken své zlaté břímě složil,
vždyť muž teď spí, kam seskočil oheň, a ona poznává
skrze jeho paži to jiné slunce, žárlivý tok krve bez soka.

Obřad po nepřátelském náletu

I

Všechna má já
truchlící,
truchlete
uprostřed ulic spálených do neúnavné smrti
pro dítě sotva zrozené,
s ústy žmoulajícími,
na uhel spálené na černém prsu hrobu,
matka je vyhrabala a náruč má plnou ohňů.

Začni
se zpíváním,
zpívej
o tmách vznícených zpátky do počínání,
když jatý jazyk slepý přitakával
a hvězda vybuchla
do staletí dítěte,
truchlete nyní, má já, zázraky nic neodčiní.

Odpusť
nám, odpusť
nám svou smrt, aby všechna má věřící já
ji ve velké potopě vydržela,
až krev začne tryskat
a prach začne zpívat jak pták,
tak jako srdcem naším zrna vanou a roste jím smrt tvá.

Oplakávajíce
tvůj umírající
pláč,
dítě už za kuropěním, zpíváme na ulici
zpitvořené požárem o moři vznášejícím se
v oloupeném těle.
Láska je poslední světlo vyslovené. Ach,
sémě synů v ledví zčernalé slupky zbylé.

II

Nevím, zdali
Adam či Eva, svatý volek ozdobený
či beránek bílý
či vyvolená panna,
ve svém sněhu položena
na oltář Londýna,
museli první zemřít
ve žhoucí škváře malé lebky,
nevěsto a ženichu,
Adame a Evo, kteří spolu
ležíte v klidu
pod smutnou hrudí náhrobku
bílého jak kostra
zahrady ráje.

Vím, že legenda
o Adamu a Evě ani na chvíli
nemlčí v mém obřadu
nad dětmi mrtvými,
nad tím jedním
dítětem, jež bylo knězem a služebníky,
slovem, zpěváky a jazykem
ve žhoucí škváře malé lebky,
jež bylo hadím soumrakem
a plodem jako slunce,
mužem a ženou opět nestvořenými,
počátkem zpátky se rozpadajícím do tmy,
holým jako jesle
v zahradě pustiny.

III

Do píšťal varhan a do zvonic
zářících katedrál,
do roztavených zobáků kohoutů větrníků,
chvějících se v růžicích dvanácti větrů,
do mrtvého ciferníku spalujícího hodinu,
nad urnu svátečních dní,
nad točící se stokou rozdnění,
nad barák slunce a brloh ohně
a zlaté dláždění položené do requiem,
do chleba v plamenech na poli pšeničném,
do vína hořícího jako kořalka,
spousty moře,
spousty moře vespod,
spousty moře, rodícího děti
vybuchněte, vytryskněte a vlejte se, abyste vyřkly
sláva, sláva, sláva                    navždy
poslednímu království, jež oddělí
hrom stvoření.

Lež tiše s ranou v hrdle

Lež tiše s ranou v hrdle, usni, trpiteli muk,
otáčející se v ohni. Celou noc nás unáší
moře mlčící a stále slyšíme zvuk
rány zahalené ve slaném rubáši.

Naslouchajíce pod měsícem jsme se chvěli,
hlas moře plynul jako krev z hlasité rány
a v bouři zpěvu protrhl se rubáš slaný,
hlasy všech utopených byly větrem hnány.

Prorazte stezku smutnou plavbou mořskou plání,
všem větrům vstříc vylomte bludné lodi brány,
ať začne cesta má až ke konci mé rány,
zpíval nám mořský hlas, říkal nám rubáš slaný.
Lež tiše, usni přec a přikryj ústa rány
a nás už nevolej, ať nejdem k mrtvým sami.

Balada o dlouhonohé návnadě

Přídě dolů klouzají a pobřeží
začerněné ptáky naposledy zří
jeho vlasy šlehající, oči velrybí,
ošlapané město zní dlažbou pro štěstí.

Tedy sbohem, člune s rybářem
a kotvou svobodnou a rychlou,
která je jako pták, jenž lovící nad mořem
u vršku stožáru vysoko a suchý,

zašeptal láskyplný písek
a vlnolam před rozzářeným přístavem.
Pro mne se plav a nikdy neohlédni,
volala za ním zírající zem.

Plachty pijí vítr a jako mléko bílý
uhání rybář, vypíjí ho tma;
slunce na západě ztroskotalo o perlu
a z jeho vraku luna vyplouvá.

Buď sbohem, muži na palubě mořskonohé,
změť stožárů a komínů tě míjí vířivá,
zlaté střívko zpívá na tvé cívce,
vnadidlo ti z vaku vyčnívá,

už spatřili jsme tě, jak živou dívku
s háčky ve rtech hodils přílivu,
zářily v krvi všechny ryby,
říkaly míjející lodě v údivu.

Sbohem komíny domů a lodí,
stařeny, jež v kouři soukáte přást,
on slepý je k zářícím očím svíček
v oknech vln, jež se modlí o návrat,

jen vnadidlo své slyší, jak se cloumá
a vzpíná milostnými hrami.
Teď prutem rychle mršti, vždyť
je celé moře kopcovité velrybami

a dívka touží jít mezi ryby a koníky,
duhová ryba v jejich radostech se ohýbá,
ze zmizevších katedrál zvonky se kolébají
na skalnatých bójích.

Kde kotva se vznášela jako racek
nad měsíčním člunem mnoho mil,
jekot ptáků řval a zapad, mrak
ze svého hrdla liják vychrlil;

on viděl bouřný kouř s ledovou přídí
a dýmajícími boky připravený vraždit,
na světlo hvězdy pálí, na Mléčnou dráhu střílí,
na tváři vody tma, nic nezasvítí

jen bublina a olej měsíce,
jenž noří se a probodá svým paprskem
rybu, která přilákána pod pěnou
se vyzradila polibkem.

Jak mysy pohoří za lodí velryby
churavým mořem třásly, do hloubky v něm ryly,
hluboko křovité vnadidlo s dštícími rty
uklouzlo ploutvím těch hrbatých tun

a před jejich láskou prchlo kličkujíc.
Ó, Jericho padá v jejích plicích znova,
v okamžiku lásky kousla a klesla,
zavířila na proudu vody koule dlouhonohá,

až všechna zvířata zavřeštěla a kličkovala,
až všechny želvy se z krunýře vylomily,
až všechny kosti v ženoucím se hrobě
povstaly, zakokrhaly a zpět se potopily!

Hodně štěstí ruce s udicí,
pod jejími palci sídlí hrom;
zlaté střívko je vlasec zářící,
žhavá cívka zpívá z plamenů,

v jeho žáru krve člun vířící,
od sítí k nožům se rozkřičí,
ach, buřňáci se svými mláďaty,
ach, biskajští býci se svými telaty

dělají pod zelenou rouškou položenou
dlouhonohé vnadidlo svou ženou.
Sděl zprávu zlou a na plachtu namaluj
nad rozbrázdněnou, zářící pěnou,

nad zahradami dna
ohromné zásnuby ve vlnách,
můj stožár je zvonice, vyzváněj
vzcházející den delfína,

mé paluby bubny jsou, bij je a hlaď
a opěvej přídí, na níž mluví voda v běhu,
chobotnici, jež vstupuje v její údy,
a polárního orla s krokem sněhu.

Od slaných rtů zobce ke kopancům zádi
zpívej, jak k smrti ji ulíbali mroži!
Na chvíli nevěsta, teď proudem hnána,
je stará už na svém krutém loži.

Nad hřbitovem ve vodách,
nad horami a štolami dole,
slavík i hyena
jásají nad tímto ženoucím se hrobem

a vyjí údolím mořských písků,
sasanek a saharou v lastuře,
ach, chtivé tělo, jeho nepřítel,
vrženo v skořápce dívky do moře

je staré jak voda, hladké jak úhoř;
sbohem chlebu dlouhonohému,
ve stezkách jeho podpatků roztroušenému,
slaní ptáci bili křídly a krmili se jím,

pěnilo se jim vysoké zrní v zobácích;
sbohem plamenům tváře, neboť mrtví
shrbeni jako krabi se na mořském loži zvedli
a utíkali přes její oči,

přes slepý zrak, studený jako sníh.
A pokušitel pod očním víčkem,
jenž ukazuje spícím já ty ženy
štíhlé jak stožár, měsíčně bílé a nahé,

kráčející v tužbách, z hanby půvabné,
je němý, zmizel s plamenem nevěstiny slávy.
Zuzana ve vousatém proudu se utopila
a nikdo se nehne vedle královny Sáby,

jen králů přílivů hlad.
Hřích, jenž měl podobu ženy, spí,
až ticho zavane na těžký mrak
a vzedmuté vody vyskočí.

Lucifer, tento pád ptáka
ze severních zemí,
se roztavil a v jejím dechu
klenutém navždy už není,

Venuše leží zasažena hvězdou
ve své ráně a smyslnost tvoří
v troskách počasy nad tekutým světem,
ve tmě bílá rána hoří.

Stále sbohem, křičely hlasy lasturou,
stále sbohem, tělo je vrženo
a rybář navíjí cívku svou
se stejnou touhou jako duch.

Stále štěstí, modlí se pták oploutvený
peřím, když zmizela tma a ryba smějící se,
když plachty kroupy hromu vypily
a dlouhý blesk osvítil úlovek jeho sítě.

Člun pluje do šestiletých dob,
vítr vrhá stín a stín rychle mrzne.
Pohleď, co zlaté střívko táhne zpod
hor a štol až na vrchol!

Hleď, co kol lebky a vlasu ovíjí se,
když člun s pijícími křídly běží!
Sochy velkého deště stojí tiše
a vločky jak pahorky sněží.

Opěvej a vybubnuj sítě těžký zátah,
bok člunu se naklání ve sněhu světla!
Jeho paluby prosákl zázrak.
Zázraku ryb! Dlouhá návnado, mrtvá!

Z urny tvaru člověka,
z pokoje jeho utrpení,
z domu, jenž nese město
v pevnině zkamenění,

otcové jeho v prachu a rubáši,
s tvářemi jak hmyz a jak ozvěny suší,
teď tisknou se k ruce dívčině
a mrtvá ruka vede minulost,

jak děti je vede a jako píseň
na výši slepě zmítaných vrcholů;
staletí jim vrhají vlasy zpět
a starci zpívají z navrácených rtů:

Čas rodí nového syna.
Zab čas! Vždyť ona se v bolestech obrací!
Je v žaludu poražen dub
a střízlíka vraždí jestřáb ve vejci.

Ten, který velký oheň rozdmýchal
a na sykotu plamenů umíral,
či popření zrn počítal,
když na zemi večer se ubíral,

teď k jejím vlasům se tiskne, jak splývají po vodě;
a ten, jenž rty jejich učil zpívat,
pláče jak slunce na svém východě
mezi tekutými chóry jeho rodů.

Prut v předtuše země se nízko ohýbá,
zahrada vyplouvá proudem rozděleným,
za ruku se jí drží a v ní
zvířata a ptáci, muži a ženy,

vodopády a stromy studené a suché,
ve víru lodí zmámené a tiché,
na zelené roušce rozprostřené,
a písek s legendami ve svých lůnech panenských

a s proroky na přesypech rozpálených;
hmyz a údolí na jejích nohou lpí,
čas a místa se drží její hrudi,
padá pod ročními dobami a pod mraky.

Kol zápěstí čerstvá voda se jí vlní
s živou rybou, kameny ohlazenými,
nahoru a dolů vyrůstají vlny,
dýchá a běží nový tok oddělený.

Úlovek polí opěvej a hlásej,
vždyť do mořského příboje ječmen je zaset,
na pokryté pěně stádo se pase,
namísto vln rostou pahorky pasek,

mořské kobylky, uzdy ještě vlhké,
slaná hříbata s bujnými údy,
všichni koně zátahu jeho zázračné sítě
pod klenbou zelených statků klušou hbitě,

běží a klušou s racky nad sebou
a blesk jim hřívy žíhá.
Ó Říme a Londýne, Sodomy zítřka
městy je vydlážděn zemský příval,

věže bodají v mrak na jejich ramenou
a ulice, kterými rybář jak po vlnách sjížděl,
když jeho dlouhonohé tělo bylo jak nad ohněm vítr
a jeho ledví lovící plamen,

vinou se z průchodů pod jejími vlasy
a krutě ho vedou domů žijícího,
její marnotratný domov vedou k jeho děsu,
ten zběsilý, milostný dům, osly vraždící.

Hluboko, hluboko pod zemí,
pod plujícími vesnicemi dole,
se obrací k měsíci připoutaná,
vodou ovíjená rybí metropole,

nic nezbylo z moře než jeho zvuk,
pod zemí hlasné moře pochoduje,
v smrtelných postelích sadů zmírá člun,
vnadidlo v kupkách sena utonulé,

země, země, země, nezbývá nic
než řeč kráčejících slavných moří
a v jejich hovorný sedmerý hrob
se podlahou kostela kotva noří.

Sbohem rybáři ztracenému na zemi,
měsíc a slunce mu bubnuje štěstí nové,
stojí sám, o dveře domu opřený,
v ruce své srdce dlouhonohé.

Kapradinový vrch

Byl jsem kdysi malý a bylo mi lehko pod jabloní
u popěvujícího domu a šťastný, že tráva je zelená
      a noc nad roklí plná hvězd,
            čas nechal mě povykovat a lézt,
      zlatý jsem byl v úžasu jeho očí
a mezi trakaři ctěn byl jsem princem jablečných měst
a za onoho času vznešeně jsem nechal stromy a listy odplouvat
            s chudobkami a ječmenem
      po řekách nezralého světla.

A byl jsem zelený ještě a bezstarostný, mezi kolnami slavný
na šťastném dvoru a sám zpěv, že statek je doma
      na slunci, které jen jednou je mladé,
            čas nechal mě hrát si a zlatým být
      v milosti moci své
a zelený a zlatý jsem lovcem a pastýřem byl, telátka
zpívala k zvukům mého rohu, lišky štěkaly jasně a chladně na kopcích
            a svátek zvonil pomalu
      v oblázcích posvátných potoků.

Plynulo to po celý ten slunný čas, bylo krásně,
otavy vysoké jak dům, nápěvy komínů, písnička
     a hra, bylo krásně a vodně
            a ohnivě zeleně jak tráva.
     A v noci pod prostými hvězdami,
když ujížděl jsem spát, sovy odnášely statek v snu,
po celý ten lunný čas mezi stájemi požehnaný, slyšel jsem lelky
     se stohy odlétat a koně
            blýskat v tmu.

A pak se probudit a statek se vrátí jak bíle
orosený poutník s kohoutem na rameně:
     září celý, je Adam a panna,
            obloha se opět semkne
     a slunce zaoblí toho dne.
Tak tomu muselo být, když se zrodilo prosté světlo
na prvním snujícím místě, očarovaní koně klusali rozpálení
     ze zelené stáje plné ržání
            na pole chvály.

A mezi liškami a bažanty ctěn u veselého domu
pod novými mraky a přešťasten po celý ten čas srdce,
     na slunci znovu a znovu zrozeném
            běhal jsem po cestách zatoulaných,
     má přání se proháněla otavami vysokými jak dům
a nedbal jsem nic při svém blankytném zaměstnání, že čas dovoluje
ve svých hudebních návratech tak málo tak ranních nápěvů,
     než zelené a zlaté děti odejdou
            za ním z milosti,

nedbal jsem nic v těch beránčích, bílých dnech, že čas
mě vynese za stín ruky až po krov plný vlaštovek
     za luny, jež stále stoupá,
            ani až pojedu spát,
     že uslyším jej s vysokými lukami odlétat
a procitnu na statku, jenž navždy se vznesl z bezdětné země.
Ach, když jsem byl malý a bylo mi lehko v milosti moci jeho,
     čas už mě svíral zeleného a smrtelného,
     ač v řetězech svých jsem zpíval jak moře.

Nad pahorkem Sira Johna

Nad pahorkem Sira Johna popravčím
je rozlícený zobák dravčí;
když stoupá mrak a soumrak padá, jestřáb plamenným okem
ke svým popravčím drápům ptáčky ze zátoky přitahuje
i křik válečných dětských her
vrabců
i labutí píseň těch, kteří se hašteří v živých plotech.
S hvízdotem radostně se blíží
k ohnivému popravišti přes zápasící jilmy,
až jako blesk jestřáb s oprátkou
udeří; dole v řece Towy rybařící, svatá, důstojně
kráčející volavka zatím ohýbá nakloněný náhrobní kámen.

Blesk a peří praská, soudí zobák dravčí
a černou čapku kavčí
si nasazuje spravedlivý pahorek Sira Johna a ošálení ptáci
v úderu větru jako pomatení zase přilétají k jestřábu
na návrší s oprátkou nad ploutvemi řeky Towy.
Tady,
kde elegický rybařící pták bodá a vesluje
mezi rákosím na poklované mělčině plné oblázků
a „puť puť“ volá pyšný jestřáb,
„pojďte sem a zabiju vás“,
já rozevírám listy vody u průplavu
žalmů a stínů mezi písečnými kraby, kteří si vykračují,
a v lastuře si čítám vstoje
smrt jasnou jako zvonek bóje;
opěvujme rozohněného jestřába v soumraku s jestřábím okem,
kdy jeho zmijí zápalná šňůra ve smyčkách plamenů visí
pod opáleným křídlem a blahoslavená nechť pípají
mladá,
malá kuřata zátoky a keřů, „puť puť,
pojď sem a dej nám zemřít“.
Truchlíme my dva, volavka a já,
že už nikdy nevyletí veselí ptáci z došků a jilmů, —
já mladý Ezop, jenž s příchodem noci píšu bajky nad úhoří roklí,
a posvátná volavka, pějící chválu v křišťálovém údolí přístavu,

ověšeném lasturami,
kde mořské oblázky se plaví pod vlnami
a v loděnicích vody, kde tančí zdi a jeřábi na chůdách stojí.
Tady pod soudným pahorkem Sira Johna s jilmy, volavka a já
vyzváníme umíráčkem odzvoněnou
vinu
ptáků svedených na scestí, kéž Bůh se nad nimi smiluje
pro jejich hruď plnou zpěvu,
kéž spasí pro zpěv jejich duší ve svém vířném tichu toho,
kdo zapisuje vrabčí křik.
V zarostlém okraji zálivu volavka teď truchlí. Okny
soumraku a vody vidím, jak se sklání a šeptá,

nad svým zrcadlem kráčí
jak polapený péřový sníh ptačí
a rybaří v slze Towy. Jen houkavá sova houká
ve vyloupených jilmech, stéblo trávy odvanuto z číšky rukou
a mladí kohoutci a slepičky
na pahorku Sira Johna
už nekřičí. Volavka, po kotníky v šupinaté
nížině vln
je tady jedinou hudbou; a já, který slyším nápěv pomalé,
truchlící řeky, vrývám noty
před vpádem noci na tento časem zviklaný kámen
za duše zabitých vznášejících se ptáků.

Nářek

Když jsem byl větroplach a ždibec víc
a černý plivanec oveček kostelních,
(povzdychl starý nabiječ, zmíraje na ženy)
chodil jsem plaše v angreštovém lese po špičkách,
drsná sova křičela mi jako klepna vstříc,
když velká děvčata koulela, samý smích,
kuželky dolů oslí pastvinou, byl jsem celý ruměný,
a každou neděli dvořil jsem se večer na houpačkách,
ať to byla kterákoli s pohledem darebným,
celou lunu mohl jsem milovat a kdo ví,
opustit všechny listnaté ženušky svatební
a nechat je naříkat v černém jak uhel křoví.

Když jsem byl bouřlivák a ještě polovice
a jak černé zvíře sedal v kostele do lavice,
(povzdychl starý nabiječ, zmíraje na holky)
ne už kluk a ještě ždibec, knot nořící
v lunu a jak právě narozené tele opilý,
celou noc jsem hvízdal ve stočených komínech,
porodní báby o půlnoci z příkopů se nořily
a „rychle!“ řvaly škvařící se lože v městských zdech.
Kdykoli jsem se do záplavy prsů potopil,
kdekoli v jetelových přikrývkách byl s kdovíkým,
ať cokoli v noci černé jak uhel jsem natropil,
zanechal jsem vždycky chvějivé otisky.

Když jsem byl muž a to můžete říc
a ve svatém domě černý kříž,
(povzdychl starý nabiječ, zmíraje v dobrém bydle)
planoucí a zralý v basovém rozkvětu,
ne kocour s jarním ocasem v městě rudě zářícím,
pro něhož je každá rozehřátá ženská myš,
leč jako pahorek býk v parném zřídle
léta ve svém velkém, krásném rozletu
u rozpálených, čekajících stád — ó času bude dost,
jsem řek, až horká krev se ve mně nepožene,
a do postele šel si zdřímnout pro radost
své skryté, jak uhel černé duše nabručené.

Když jsem byl muže půl, než kolik dřív jsem byl,
a patřilo mi to, jak varují kazatelé,
(povzdychl starý nabiječ, na vysílenost zmíraje)
nikoli kocour v plameni či cepem mlátící tele
či býk jak ořešák v mléčné trávě, plný sil,
ale černá ovce s rohem svraskalým,
vyklouzla posléz duše moje ze špinavé
myší díry, ohrnujíc pysky nad časem ochablým;
duši své jsem slepé, rozseklé oko dal,
chrupavku s kůžičkou a život řváče k tomu,
lopatou do nebe černého jak uhel ji odeslal,
ať přivede si ženskou duši domů.

Teď už mužem nejsem, nejsem ani,
jen za život řvoucí černá odplata,
(zmíraje na cizí ženské, povzdychl nabiječ zvetšelý)
v svém uvrkaném pokoji tak uklizený, proklatý,
vyhublý ležím, slyším dobré huby vyzvánění —
neboť, ach, má duše našla ženu ze zlata
v černém jak uhel nebi a ona porodila anděly!
Lítice okolo mne z jejího lůna počaty,
nevinnost oslazuje poslední můj černý dech,
čistota se za mne modlí, zbožnost pěje toho dne,
skromnost ukrývá má stehna na křídlech
a nad smrtí mou truchlí všechny ctnosti smrtelné.

Báseň na jeho narozeniny

          V hořčičně semenném slunci
u prudce se ženoucí řeky a příboje moře,
          kde se kormoráni prohánějí,
ve svém domě na chůdách mezi zobáky
          a žvatláním ptáků
dnes slaví tento den, zrnko písku v hrobě zahnuté zátoky,
          a odkopává svůj pětatřicátý rok,
jejž moře připlavilo a jímž vítr točí;
          volavky se vypínají jak věž a kopí.

          Po svých stezkách mizejících
platejzi a rackové dole a kolem plují,
          jak jim bylo přikázáno,
kolihy na svých cestách k smrti
          ve vlnách úhořích křičí
a rýmař ve svém pokoji dlouhojazyčném
          narozeniny si odzvání
a ke krytu svých ran se lopotí;
          volavky jak lodyhy věží žehnají.

          V podzimu bodláčího pýří
blíž do své úzkosti zpívá; na dravém nebi
          ve stopách drápů jestřábích
pěnkavky létají; v zákrutech mezi lasturami
          v městech potopených lodí
rybky kloužou k vydřím pastvinám.
          On ze svého mučícího domu,
od tesaných závitů práce se dívá
          na volavky kráčející v rubáších,

          na dlouhé říční roucho bělic,
jež se vine kol jejich modliteb;
          otročí pod mrakem hadím
svému shrbenému věčnému konci
          a daleko na moři zná
delfíny, kteří se v rozstříklém prachu noří,
          tuleně, kteří se vrhají do hlubin
zabíjet a jejich vlastní příliv barvící krev
          klouže dobře do slizských tlam.

          Ve vydutém houpavém tichu vln
plačtivé bílé klekání umíráčku zní.
          Třicet pět zvonů zpívá údery o lebku
a skálu, kde leží ztroskotané jeho lásky,
          padající hvězdy je tam dovedly.
A zítra v slepé kleci hrůzy
          bude zoufat opuštěný pláč,
až řetězy puknou pod kladivem plamene
          a láska otevře závory tmy

          a on svobodně půjde, ztracen
v neznámém světle velkého,
          bájného Pána Boha.
Tma je cesta a světlo je místo,
          nebe, jež nikdy nebylo
a nikdy nebude, je vždycky pravdivé
          a v této trnité prázdnotě
hojní jak ostružiní v lesích
          přibývají mrtví k Jeho radosti.

          Tam by mohl bloudit sám
s duchy zátoky podkovovitých krabů
          či s mrtvými pobřeží hvězdic,
morkem orlů, kořeny velryb
          a kostmi divokých husí,
s blahoslaveným nezrozeným Bohem a Jeho Duchem
          a každou duší Jeho knězem,
mohl by být v mladém ovčinci nebes bláhovým pěvcem
a být při míru, jenž chvěje mraky,
          ale temná je dlouhá cesta.
On, jenž na zemi noci, sám
          se vším, co žije, se modlí,
ví, že vybuchující vítr
          kosti z pahorků vynese
a bludné balvany budou krvácet a naposled
          běsněním roztříštěné vody, vykopnou
stožáry i ryby k stále živým hvězdám,
          bez víry k Němu,

          jenž je světlem starého
a ze vzduchu udělaného nebe, kde duše
          divočí jako zpěnění koně:
ó nech mě vprostřed života oplakávat
          u druidských přísah volavek
cestu ke zkáze, kterou musím běžet,
          nech mě vzbudit lodi přibité na mělčině,
a třeba jazykem zchátralým naříkám,
          sčítat nahlas svá požehnání:

          čtyři jsou živly a pět
je smyslů a člověk je duch v lásce,
          který se proplétá touto sítí slizu
k příchodu zvonivě studeného království své svatozáře
          a k ztraceným dómům měsíční záře
a k moři, jež hluboko ve svých černých kostech
          skrývá jeho tajná já
a v těle mořských lastur nebesa uspává —
          a k tomuto poslednímu požehnání,

          že čím více blížím se k smrti,
týž člověk skrze všechny své roztříštěné vraky,
          tím hlasitěji slunce kvete
a vysílené moře jásá svými tesáky;
          a na cestě každá
vlna a vichr, které přemáhám, naposled celý svět
          s vírou ještě vítěznější
než kdykoli, co svět byl vyřčen,
          spřádá své ráno chvály,

          slyším dovádějící pahorky
zelenat se stále víc v hnědém podzimu bobulí
          a rosnaté skřivany výš a výš opěvat
toto jaro s dunícím hromem a oč víc
          andělů se vznáší nad plujícími
ohnivými ostrovy lidských duší! Ó,
          duše světější nad zraky andělů,
a moji zářící lidé již nejsou opuštěni,
          když vyplouvám zemřít.

V mém řemesle či samotářském umění

V mém řemesle či samotářském umění,
jež dělám, když noc tiše sní
a luna běsní jen
a milenci se vším zármutkem
si leží v objetí,
při zpívajícím světle píšu rýmy
ne pro skývu či pro ctižádost,
pro pýchu a obchod s kouzly
na jevišti ze slonoviny,
jen za to, jakou dá mi radost
to nejtajnější v jejich srdci.

A na těch listech jak tříšť moře hnaných
nepíšu pro nadutce, co se straní
luny běsnící, ba ani
na památku slavných mrtvých
a jejich žalmy, se slavíky,
jen pro milence, jejich objetí
kolem zármutku staletí,
co chválou ani mzdou se neodmění
za moje řemeslo či za umění.

Dylan Thomas

Dylana Thomase jsem poznala roku 1949 v Praze. Vzpomínám-li na něho po šestnácti letech, vidím stále před sebou jeho dětsky nevinnou tvář, nebesky modré oči a široký bezelstný úsměv. Tak se na mne podíval s prvou otázkou, když jsem za ním přišla do hotelu. Chtěl vědět, půjdeme-li někam na pivo. Zavedla jsem ho na Staré Město, kde se mu líbily secesní domy; poznal první hospodu hned po čichu. Vešli jsme dovnitř a poručil si a big one – „velké“ – ukázal při tom rukou a každý číšník mu rozuměl. Byl počátek února, v Praze hustě sněžilo a Dylan říkal, že si Prahu představoval zrovna tak. Měl na sobě zbrusu nový krátký kabát s kapucí, „flying coat“ (létací kabát), jak říkal, a boty okuté cvočky; pořád klouzal a padal, čerstvě napadaný sníh se na něho lepil, takže vypadal jako sněhulák. Instinktivně poznal každou další hospodu; po několika takových zastávkách jsme došli na Hrad, na Vikárku, kde bylo znova a big one a česká slivovice. Rozhovořili jsme se. Povídám mu, že mám přeložit jeho báseň, jestli však nemá něco srozumitelnějšího, to že mi nikde neotisknou. Říkal, že nemá. Ptala jsem se ho, co by dělal on, kdyby nemohl publikovat své verše, jako v té době u nás nemohli mnozí básníci. Říkal, že by měl nějaké zaměstnání a psal si, co chtěl. Básník, je-li to doopravdy básník, musí všechno vydržet, nesmí mu na tom záležet, jestli publikuje nebo ne. Cestou dolů hustě sněžilo a Thomas říkal: Your snow, your snow, I should catch all your snow into my bag and take it with me – „váš sníh, váš sníh, nachytám všechen sníh do kabely a vezmu jej s sebou“. Zastavili jsme se u básníka Vladimíra Holana, abychom ho pozvali na večer. Ten večer byl pro nás pro všechny nezapomenutelný. Dylan neznal česky a Holan neznal anglicky, ale oba si rozuměli a ukazovali rukama, jak je kdo velký básník. Dylan miloval nejvíc Blakea, kterého uměl zpaměti. Byl vynikajícím recitátorem poezie, kterou přednášel v anglickém rozhlase i na svých cestách ve Spojených státech. Vyprávěl nám první verzi své rozhlasové hry Under Milk Wood (Pod Mléčným lesem). Městečko bylo prohlášeno za bláznivé a jeho občané protestovali; byla proto sezvána schůze všech obyvatel a přišel tam člověk z vlády s dlouhou listinou. Řekl, že tato listina, kde má důkazy o jejich šílenství, je příliš obsáhlá, přečte tedy namátkou jen některé důkazy: „V obci se hraje na varhany kozám a ovcím.“ Občané byli pobouřeni a dovolávali se varhaníka. Ten povídá: „Jednou večer jsem šel do kostela zahrát si na varhany, nechal jsem vrata dokořán a do kostela přišly kozy a ovce a já jim hrál.“ „Ve vašem městě je také pekař, který má dvě ženy.“ Lidé opět protestovali. Ale ve shromáždění vstaly dvě ženy a povídaly: „Ano, žijeme obě s pekařem a máme se všichni dohromady rádi,“ atd. Nakonec shromáždění uznalo, že jsou blázni, a docela souhlasilo s tím, že město bude obehnáno plotem a odděleno od ostatního světa. Tento námět pak zcela přepracoval v podobu, která vyšla knižně a kterou uvedl náš rozhlas.

Dylan sem tehdy přijel jako host sjezdu Svazu čs. spisovatelů. Ale stačilo, že pobyl na sjezdu pár hodin, aby pochopil, že tento velice oficiální sjezd velice oficiálních spisovatelů nemá nic společného s poezií, jakou sám žil a psal. Marně jsme mu domlouvali; ze všech sil se bránil tomu, aby se nemusel znova vrátit na sjezd. Tvrdil, že jeho místo je právě u těch, kteří nejsou na sjezdu a nejezdí na Dobříš. Napsal o tom tehdy v Praze dokonce krátkou báseň. Loučení bylo těžké. Dylan, o kterém se vždycky mluvilo jako o neodpovědném pijákovi, říkal nám, že cítí povinnost zůstat tady s námi. Ale odletěl a víckrát jsme se už neviděli.

Tehdy bylo Thomasovi třicet pět let. Pocházel z waleského městečka Swansea, a téměř celý život žil v přímořském přístavu Laugharne. Byl to kraj jeho dětství, k němuž se ve své poezii i povídkách stále vracel. Napsal za život necelou stovku básní, knihu vzpomínek na dětství Portrét umělce jako štěněte (Portrait of the Artist as a Young Dog, překlad v SNKLU 1961), filmový scénář Doktor a běsi (The Doctor and the Devils, překlad ve Světové literatuře 1961), rozhlasovou hru Pod Mléčným lesem, kterou uvedl 1965 Československý rozhlas), řadu povídek a nedokončenou novelu Dobrodružství v obchodu s lidskou kůží (Adventures in the Skin Trade). Jeho poslední prací, jak se nám zmiňoval, mělo být libreto k opeře o konci světa pro Stravinského.

Když jsme se s Thomasem loučili, netušili jsme, že má před sebou tak krátký život. Upil se k smrti. Opakovaný záchvat deliria tremens na přednáškovém turné v Americe znamenal neodvratnou smrt. O Thomasovi jako pijákovi a básníkovi vznikla romantická legenda. Alkoholismus byl pro něj útěkem ze světa odpovědnosti a dospělosti, který nebyl pro něho k unesení; a stejně jeho poezie byla věčným únikem: únikem do dětství a jinošství. Když psal, nepil, a když pil, nepsal. Často se traduje, že Thomas byl neodpovědný výtržník, ale nám se ukázal jako člověk nesmírně přátelský, srdečný, čestný a jemný. Zhroutil se pod tíží života.

Čteme-li Thomasovu poezii dvanáct let po jeho smrti, zjišťujeme znova, že jsou v ní básně, které se řadí s Blakeovými a Yeatsovými k největším v anglické poezii. Thomas navazoval na romantickou anglickou poezii a nesl v sobě dědictví svého keltského lidu, jeho temnou a krutou mytologii. Čerpal ze středověkého anglosaského aliteračního verše, byl dědicem blakeovského úsilí po pravém poznání smyslu všech věcí a fantastiku jeho poezie živil ezoterní básník 19. století Gerald Manley Hopkins, který je dosud českému čtenáři neznám, protože je téměř nepřeložitelný. K tomu přistupovaly vlivy Bible a na atmosféru raných básní působila četba Sigismunda Freuda.

Překládat se téměř nedá; co zbývá po překladu, je jen stín originálu. Jeho básně jsou hutné a pevné jazykové útvary a jejich smysl se nedá odtrhnout od řeči, v které vznikly. Právě překladem vzniká dojem, že jde o poezii převážně intelektuální. Ale co zní učeně a uměle v překladu, roste v originále bezprostředně z proudu řeči, z její básnické síly a její hudby. Thomas využívá proto do krajnosti mnohovýznamnosti slov i zvukových podob mezi slovy; úplně pochopitelná může být jeho poezie jen v originále a jen anglickému čtenáři. Mnoho míst zůstává temných a zejména celé pasáže jsou dvojznačné slovně i syntakticky, takže by se dal dělat nový překlad, který by byl stejně odlišný od mého překladu, jako je toto jeho druhé vydání odlišné od jeho vydání prvého. S touto poezií překladatel není nikdy hotov.

Thomas na svých básních vždy velmi dlouho a úporně pracoval, nemají však inspiraci filozofickou, nýbrž jazykovou. U řady básní se zachovalo mnoho náčrtů a variací, např. Balada o dlouhonohé návnadě se uchovala na 150 listech rukopisu. V mnohých básních se mu však povedlo dosáhnout nesmírně čistého tvaru; téma se stupňuje od začátku až do konce, jeho obrazy podivuhodně září jako krystaly. Básně Zvlášť když říjnový vítr, Síla, jež zeleným zápalníčkem květinu žene, A smrt nebude již panovat, Kapradinový vrch patří proto k vrcholům jeho poezie. V těchto básních je obvykle už v první strofě obsaženo téma, základní představa, poslání a celý zbytek básně je pokusem téma rozvést a rozjasnit, vyjádřit ve všech jeho osvětleních. Šlo mu vždy o to, aby se dopátral co nejdál smyslu své inspirace, aby jej vyřkl co nejúplněji a nejpřesněji. Jedinečnost Thomasovy poezie je asi právě v tom, že se nedá zařadit ani k surrealistickým uvolněným automatickým textům, ani k intelektuální poezii valéryovského typu. Je obojím najednou; její obrazivost je stále ve službách přesného významu, jejž má vypovědět, a její význam vychází stále z bezbřehé obrazivosti.

Tematika Thomasova není vůbec literární. Dětství, mládí, stárnutí, smrt a hrůza z ní – smrtelnost živého je stále se vracejícím motivem jeho poezie. Tato monotematičnost proniká i do jednotlivých básní. Jeho básnická technika záleží v tom, že vyvozuje představu z představy, metaforu z metafory a pracuje na básni „jako soustružník“, aby se dostal k jádru. V některých básních, např. Kdyby se rozžaly lampy nebo Přišel kdysi spasitel jsem měla při překládání pocit, že Thomas napsal nejprve konec, kde poslední dvě věty jsou záměrem a obsahem celé básně, a všechny další verše před tím jako by byly přidělávány k tomuto konci. Čtenář urputně se prodírající slovy má dojem, že básník se provrtává do hlubin na jednom místě, metaforu prohlubuje metaforou, až vytvoří jakýsi barokní tvar. Ale právě při této metodě se Thomas neubránil tomu, že některé jeho básně přecházejí až do poloh manýristické učenecké poezie. Tyto básně mají tak složitou strukturu a obsahují tolik náznaků a narážek, že dešifrovat je se stává předmětem vědeckých pojednání.

Měla jsem v ruce tři knihy, které rozebírají a vykládají Thomasovu poezii: monografii Henryho Treece Dylan Thomas, Williama Yorka Tindalla A Reader’s Guide to Dylan Thomas (Čtenářův průvodce k Dylanu Thomasovi) a Eldera Olsona The Poetry of Dylan Thomas (Poezie Dylana Thomase), bibliografie nejnověji ohlašují knihu H. H. Kleinmanna The Religious Sonnets of Dylan Thomas, A Study in Imagery and Meaning (Náboženské sonety Dylana Thomase, studie představivosti a významu).

Nejkrajnějším příkladem takové učenecké poezie je cyklus sonetů. Je jednou z nejdiskutovanějších částí Thomasova díla. Podle jedněch patří k vrcholným dílům Thomasovým, podle jiných je omylem. Poněvadž jsou téměř nepřeložitelné a ostatně i pro anglického čtenáře stěží srozumitelné, nejsou obsaženy v našem výboru.

Tyto komplikované básně naprosto nebyly posledním Thomasovým slovem; cyklus sonetů opustil vlastně nedokončený a v dalších knihách veršů se již k tomuto ezoternímu vyjadřování nevrací. Usiloval, těžko a často s nezdary, o jasnost. Příznačné je, jak hledal naposled cestu mimo knižní poezii: v recitaci a v rozhlasové hře. Thomas, který zemřel tak mladý, nechává po sobě spíše než uzavřené dílo otázku po smyslu a cestě moderní poezie.

Jiřina Hauková

Dylan Thomas
Kapradinový vrch

Edice Poezie

Překlad a doslov Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce PackagingMonster/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4579-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4580-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4581-3 (prc)