Zločin doktora Modrana

Román živlů a hrůz roku 1999

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Zločin doktora Modrana tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Šolc a Šimáček v Praze v roce 1922.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Müldner: Zločin doktora Modrana), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 4. 7. 2025.

Památce svého předka
Petra Myldnera z Mylhausů,
pána na Zvoleněvsi, Pertolticích, Srnové atd.,
direktora českého z let 1618–1620
a místokancléře krále Fridricha Falckého
a člena rodu,
jenž roku 1621 hrdla, cti a statků
byv odsouzen
od vlasti ničeho nepřijímaje své nejlepší
jí síly věnoval,
připisuje

Dr. Josef Müldner

V Praze dne 3. ledna 1922.

I.
Ve Sluneční ulici

Inženýr Liput seděl nad rýsovacím stolem ve své kanceláři. Bylo časně zrána, venku bylo ještě úplně tma. Bylo třeba dokončiti velkou síť visutých drah lanových, jež měly spojovati Prahu s celým obvodem země; měl proto velmi napilno. Když k osmé hodině počalo venku svítati, zaklepal roznašeč novin. Vstal a s novinami v rukou zabořil se do své lenošky. Jeho kancelář, kam přestěhoval i své lože, byla ozařována velkou obloukovou lampou, visící blízko oken nad stolem u stropu. Jako vždy v těchto dobách byly uveřejňovány na místě úvodníku zprávy povětrnostní. Ze všech míst republiky posílány do Prahy denně třikrát zprávy o měřené teplotě. Ústřední stanice, v níž se pracovalo po celou noc bez přestávky, sečetla všechny zaslané teploty jednotlivých míst, dělila je počtem výkazů a oznamovala zvláštní úřední zprávou v noci časopisům a úřadům. Úvodník projevoval velkou radost nad tím, že průměrná teplota posledního týdne se zvýšila o jeden stupeň Celsia, ač současně oznamoval, že srážek přibylo. Kolik knih se již popsalo o vzájemném poměru obou těchto nejdůležitějších činitelů podnebných!

V různých zprávách denních hlášeny příhody včerejšího dne. Za Strašnicemi nalezena opět rozsápaná mrtvola hlídačova s vyhřezlými vnitřnostmi. Když byla objevena, bylo třeba ještě několika výstřely zaplašiti opozdilou zvěř, jež ji ohryzovala… Opakovalo se nové vyzvání, jak si třeba počínati, a výstrahy… Jiný článek přinášel výkaz lidí včera onemocnělých a zemřelých, nové pokusy se sérem proti kurdějím, i tentokráte však, žel, zklamavší. Zprávy zahraniční byly velmi úsečné, ale skličující. Přesto, že hranice jsou hlídány, opouštějí denně nové a nové zástupy Dánsko, Skony, Anglii, Finsko… Lidstvo severní prchá před ledovci na jih, k rovníku. Itálie vydala právě nový zákaz o přistěhovalectví, jemuž se brání nejdrsnějšími prostředky. I tu jsou střeženy hranice vojskem, ale lidé stěhují se na jih podloudně, užívajíce všemožných plavidel. Severní Evropa jest už zcela liduprázdna. Ledovce stlačují zemský povrch, části Skandinávie jsou zaplaveny…

Na dveře kdosi rychle zaklepal.

Inženýr povstal a otevřel je doktoru Modranovi. Jeho obličej jevil stopy vysílenosti. Bledý, přemáhaje chvění celého těla, usedl do židle, na niž mu Liput ukázal.

„Jsou plány hotovy? Jak pokračuje stavba Sluneční ulice?“

„Všechno je připraveno. Jenom dělnictvo mi působí potíže. Mám je dnes, a zítra polovina jich leží v nemocnicích…“

„Vše lhostejno! Začíti se musí. Zítra! Vyřešil jste stavbu o sklonu 42 stupňů?“

„Ano; dozná pouze nepatrného zmenšení, byl jsem tak nucen učiniti kvůli podezdění a zachycení svahu. Avšak, můj patent –! Můj nový způsob vyztužovací – –, nerad bych přišel o ovoce své práce…“

Doktor Modran povstal.

„Nutno se přizpůsobiti všemu bezpodmínečně. Patenty! Jaké patenty? Ochrana jejich měla smysl v éře kapitalistického vykořisťování. Účelem lidského důmyslu a vědy je sdělovati dobro, získané vynalézavostí lidského ducha…“

„Ano, rozumím. Já se přizpůsobím. Učiním tak. Já, který jsem tvůrcem, a přijde jiný, který mé myšlenky zneužije, aby vykořisťoval druhé cizím vlastnictvím.“

„Nebojte se. Nepodaří se mu to. Každý velký duch jako poslední dělník je povinen šířit dobro objevů i pracovitosti. Každý musí míti jediný cíl, prospěti lidstvu, a nikoliv obohacovati sebe sama. Učenci, myslitelé i vynálezci musí dáti všechny svoje síly do služeb celému světu. Což není tato doba dosti hrůzná, aby nevynutila po obyvatelstvu celé země organizovanou obranu?“

„Budiž. Obávám se však přece, že se tak stane, neboť nesmýšlejí všichni jako vy… Potrvá-li však přistěhovalectví ze severu, budeme stavěti toto nové město pro cizince!“

Modran mávl rukou.

„Vláda učinila všechna opatření, nejenom to, že zabezpečila hranici. Naše země prožívá tytéž strasti, bude nejvýše průchodištěm všech, kteří se s našimi podnebnými podmínkami nespokojí. Vždyť cílem všech jest přece Jih, slunný, teplý a suchý Jih! Včera byla uveřejněna ve všech zahraničních listech úřední zpráva o naší zoufalé situaci, jež není o mnoho lepší než v Německu. Ne, toho se neobávám. Mám však jiné starosti… Víte, je to má matka a… Michaela…! Chci je viděti zabezpečeny…“

„Tedy přece jenom užší zájem. Rozlišujete také vy mezi mým a tvým…“

„Nerozumíte mi. Miluji je, přiznávám. Ale někdy se mi zrovna zdá, že se rouhám, nepomýšleje na jejich záchranu. Ale chci-li prospěti celku, musím se o ně postarati. Musím se jich zbaviti –, ano, slyšíte, zbaviti se jich musím, neboť láska k nim mně překáží. Musím tu býti zcela sám. Vše je vyjednáno, můj přítel Parini v Gaetě mi pomohl. Koupil jsem jim malý domek s hospodářstvím. Bojím se však, že se budou zdráhati mne opustiti. A já musím… Neřekl jsem jim ničeho o tom, že musím v nejbližších dnech na Krkonoše, abych se na vlastní oči přesvědčil o postupu zalednění. Nebyl jsem tam již dva měsíce, střeží mne, bojí se o mne, ač bych užil lanové dráhy a, nedotknuv se země, vystoupil přímo až na Žalech…“

„Ne, jaké je to dobrodiní! Dívám-li se na toto své štěstí, elektrické světlo, vstupují mi slzy vděčnosti do očí. Naši předkové ani nevěděli, jaké služby prokázali nám elektrizací celé země. Nevím, co bych si bez něho počal. Tmě bych dlouho neodolal… Mluvil jste o lanové dráze… Pracuji o lanovém spojení všech dosud živých dolů, ale tyto dráhy budou již o čtyři metry vyšší, neboť počítám se všemi možnostmi. A pospíchám, abych věc dokončil dříve, než země ztuhne. Nebojte se však o své šikmé domy; můj společník je síla neméně zdatná a bude pracovati přesně podle mých návodů.“

Na ulicích, dříve tichých, ozvaly se zmatené hlasy a brzy nato bylo slyšeti podivný dusot. Kancelář inženýra Liputa, jejíž okna vedla na Václavské náměstí, byla v pátém patře paláce. Až sem doléhaly záhadné zvuky; inženýr a učenec přistoupili k oknům. Směrem od Muzea táhl se dlouhý, tmavý a široký pruh hnědošedých zvířat, postupujících v hustých řadách po celé šířce náměstí, před nimiž kráčeli vojáci.

Inženýr vybuchl v lítostivý podiv.

„Co, – už jsou tu? Táhnou jako jízda smrti…“

„Ano. Bylo třeba náhrady za koně a dobytek… Půjdou na venek, přidělí se nejpotřebnějším. Jistě již dlouhá tisíciletí neuviděl tento druh střední Evropy…“

Lidé se zastavovali na ulicích, ale bez zvláštního zájmu. Jak jinak byli by přivítáni, kdyby lidé nepodlehli této strašné nemoci… Jejich stáda šla udiveně, tísnila se k sobě; byli poplašeni každým nečekaným zvukem, sochou, automobilem, ulicemi i budovami. Mohutné jejich parohy, které byly u kořenů vyplněny lopatkami k odhrabávání sněhu, jim překážely; naráželi jimi o sebe zmateně a prudce; kde se druh jimi do druhových zaklínil, vznikal zděšený zmatek. Pokoušeli se utéci, v čemž jim bránili jejich průvodci s dlouhými biči. Byli zřejmě vysíleni cestou; mnozí se zastavovali, chtějíce ulehnouti. Hubení, s ulekanýma očima, postupovali bojácně kupředu, rozhlížejíce se úzkostlivě po okolí. Byla mezi nimi i mláďata, běžící pod břichem matek a překážející dorostlým v chůzi svým pobíháním. Když se zástup zastavil, aby čekali na opozdilé, mnohý kus rychle ulehl. Ne, dopadl přímo na zemi, a již ležely přední jeho nohy ohnuté v kolenou pod jeho hrudí; těžká hlava byla skloněna k zemi a jazykem olizoval prázdnou tlamu a vlhké nozdry…

Tak přivítala Praha první stádo sobů.

Byli by jistě přišli později až sem, do těchto dalekých končin ze své studené vlasti sami, jako přišli, hnáni postupem ledovců před věky jejich praotcové a jim příbuzný Veliký jelen. Avšak lidé nemohli čekati tak dlouho; potřebovali jich, a proto vedeni byli po ulicích, místo aby, jako kdysi, rozběhli se do lesů za svou potravou a – smrtí… Potřebovali jejich mléka a chutného masa.

Studený vítr fičel ulicemi a tlačil se všemi skulinami oken i zdí do pokoje, zesiluje pocit chladu. Liput a Modran stáli dlouho u oken se zraky upřenými do ulice a nepromluvili slova. Teprve když se zástup opět začal pohybovati a odpočívající kusy se znaveně zdvíhaly, obrátil se Modran k staviteli.

„Stavba Severní hráze je sice zajímavou myšlenkou, avšak mnoho si od ní neslibuji –“

„Snad proto, že nevzniká z vašeho popudu?“

Modran upřel na něho své oči s výčitkou.

„Hlasoval jste včera?“

„Ano.“

„Doufám, že nikoliv však pro mne!“

„Právě naopak, pro vás! Nemohl jsem jinak.“

„A to chcete vyčítati Příteli vlasti? Hanbím se, že jsem tak málo vykonal a přeji si, aby každý pracoval více než já. Mé síly na vše nestačí. Avšak vraťme se k věci; v čem vidíte její prospěšnost?“

„Bude hradbou proti větrům, sněhu i proti zvěři. A pak, umožní, aby teplo, vycházející z tolikerých plic velkoměsta, jeho komínů a továren přece poněkud se tu zadrželo.“

„Jak vysoká musila by býti, aby nás chránila proti větrům? Avšak přiznávám, že za dnešních poměrů, kdy nemáme lepších obranných prostředků po ruce, může zklamati s účinkem právě tak ohromujícím, jako kterákoliv jiná myšlenka nebo kterýkoliv jiný pokus o záchranu. Po mém soudu bylo by důležitější pečovati o to, aby se čistilo ovzduší a zbavovalo všech příměsků, jež zeslabují výhřevnost slunce.“

„Budete svou přednášku opakovati také zítra? Dnes jíti nemohu.“

„Zítra i pozítří. Nečiním tak rád, avšak – je prý nutna. Ujišťují mne, že povzbuzuje malomyslné. Přeceňují podle všeho lidskou sílu. Lipute, co bych dal za to, kdybych mohl lidem nahraditi chladnou, konstruktivní činností svého mozku jejich slunce! Sysifos valil balvan nahoru, a já zadržuji jeho pád. Jak dlouho bude se mi to dařiti? Teploměr, bože! Tenký sloupec rtuťový klesá k hrůze milionů, a já se snažím jeho pokles zadržeti svou dlaní. Víte, u toho malého se mi to daří, ano. Ale u toho velkého, neviditelného, na kterém se měří teplota a síla země, času a věků…, na toho má ruka nestačí. A víte, přece nezoufám. Vím, že mne potřebují, a to mne vede od myšlenky k myšlence, jako nepatrné světlo, prokmitávající mezi kmeny pralesa. Neustoupím ze svého místa, chci vytrvati po boku svých lidí až do konce. Buď zvítězím, nebo zahynu. Ale neustoupím ani Přírodě!“

Liput přistoupil k němu a stiskl mu dojatě ruku, klada důraz na krátká dvě slova:

„Příteli vlasti!“

„Chtěl jsem vás prositi, abyste mne doprovodil na Hřebeny. Chtěl bych zhlédnouti, jak pokročily přípravné práce na Sluneční ulici.“

Inženýr pohleděl na hodiny a váhal. Přelétl zrakem listiny a plány, jimiž byl stůl přeplněn, a řekl:

„Půjdu. Nemohu vám odmítnout, nasadím opět jednu noc.“

Vyšli do ulic, kde ve sněhu, který zůstal z noci ležeti, bylo tisíce otisků sobích kopyt. Na nároží ulice stálo několik lidí, čtoucích poslední vyhlášku. Obyvatelstvo se vyzývalo, aby v noci neopouštělo bytů beze zbraně.

Doktor Modran kráčel zamyšleně. Ubírali se k nejbližší stanici městské okružní železnice, která křižovala Prahu dvěma směry a projížděla po jejím obvodě, spojujíc všechny vnější čtvrti. Sestoupili širokým schodištěm do tunelu, ozářeného dlouhou řadou světel, kde projížděly ve dvou protisměrech vlaky s ohlušujícím hukotem a tak těsně podél sebe, že se zdálo, jako by v nejbližším okamžiku musely se již otříti o sebe svými střechami. Do tunelu vřítil se vlak, hladce zastavující. Jeho oddělení ozářila tmavé útroby tunelu; jeho okna svítila, lidé seděli na podélných lavicích i stáli uprostřed širokých vozů, držíce se za kožené závěsy. Jakmile vstoupili a dveře zapadly, vlak se rozjel plnou parou. Lidé v oddělení četli ranní noviny, které přinášely podobiznu člověka odměněného národní vděčností. Mnozí je pozdravili, uctivě obnažujíce hlavy a nabízejíce jim svá místa; mnozí věděli, kam jedou. Noviny nezatajily ani nového jejich plánu.

Když vystoupili za Smíchovem a octli se na ulici, vystupovali zvolna po kamenných schodech na stráni, kde se černal zástup dělníků. Oblečeni teplým šatem, pokrytým nepromokavými plášti, pracovali tu lidé mlčky, vozíce hlínu z místa na místo; nakládali kameny na ruční zdviže, jež je dopravovaly nahoru, kde jiné ruce je opět skládaly do vysokých zdí. Toto lidské mraveniště ovládal povýšeného místa mladý člověk pronikavých očí, jemuž neušel ani jediný pohyb v prostupující se směsici projevů napínaného svalstva lidských těl.

„Stavitel Šavler, – Přítel vlasti,“ představoval oba zběžně inženýr.

Oslovený stiskl nabízenou pravici a poklonil se, ukončuje rychle rozhovor s dozorcem.

„S úpravou stráně budeme vbrzku hotovi. V několika dnech bude lze začíti se stavbou celé ulice.“

Modran se rozhlédl po okolí. Jak hluboko pod nimi ležela Praha, stavěná šťastnými, teplými stoletími! Zde, na vysokých stráních bude vznikati Praha nová, Praha, která chce vzdorovati i Přírodě. Ty tam byly všechny odkazy dob utrpení a národních bojů. Šťastná století, jimž k uklidnění dostačilo dosažení vytčeného cíle: úspěch politický, vítězství zbraní nebo triumf Pravdy. Cíl tohoto století, které přichází plíživým krokem příšery, je nedostižný.

Praha ztrácela se očím v mlhách. Přestalo sněžiti a nízká mračna, tu i tam protrhaná, zrcadlila slabé záblesky slunečního světla, které jimi nemohlo proniknouti. Ojediněle zaleskla se matně střecha některého paláce nebo chrámu, jejíž svítivost zvyšovala vlhkost. Mezi větvemi stromů rýsovaly se hluboko pod nimi dlouhé pruhy zasněžených a prázdných ulic a až sem doléhal hukot Vltavy, která se na severní straně rozlévala v plochu velikého jezera. A tu, kolem nich, pokoušel se mravenčí člověk přetvořiti povrch země a přizpůsobiti jej svým potřebám. Tam, kde se dříve skláněl svah k Praze, vztyčovala se vysoká, mohutná zeď, o niž se měla opírati široká záda ulice s domy, jejichž průčelí budou šikmá, aby byla s to přijímati pokud možno nejvíce slunečního tepla. Lanovou drahou od Hlubočep soukaly se k nim prostorné vozíky, jež sem dopravovaly cihly a kámen.

„Osobní dopravu bude obstarávati odbočka petřínská, není-liž pravda, pakli jsme si dobře rozuměli?“

„Zcela dobře, pane. Musí býti dokončena brzy, abychom jí mohli dopravovati sem už i dělnictvo. Uspoříme času i síly. Hleďte, právě před námi staví se nový pilíř, poslední před stanicí, jež se bude jmenovati podle nové této ulice. Příště snad již pěšky nepůjdeme…“

Hlídkový lékař se přiblížil. Inženýr znal ho dobře. Kdož by též neznal neúnavného lékaře Radona, který před několika lety řečí tak dojemnou odhaloval obrovské sousoší Mučedníků vědy, umístěného na temeni Letné proti sousoší Obětí práce.

„Mnoho nových případů?“ tázal se slabě doktor Modran.

„Dnes pouze tři; od zítřka budou již převáženi onemocnělí na saních, tažených soby. Podařilo se mi získati tři statné kusy, dostanu je ještě dnes odpoledne. Chtěl jsem vás však prositi, pane doktore,“ obracel se lékař k Modranovi, „abych směl vás provázet, až pojedete na svou meteorologickou stanici do Krkonoš…“

„Zajímá vás její zařízení? Nebude-li vás nikde jinde naléhavěji třeba, proč –“

„Nejsem zvědav. Přeji si však doprovázeti vás, neboť bych nerad, abyste byl na této cestě sám a bez ochrany.“

„Děkuji vám za vaši pozornost… A co říkáte mému pokusu s lepenkovými vložkami, jež budou zazdívány mezi cihlami do zdiva? Člověk musí někdy sáhnouti i k pověrám, kde nás opouští víra.“

„Slibuji si mnoho od vašeho návrhu. Vzdorují vlhku, jak pokusy ukazují, náležitě. Také papírové vložky oděvní osvědčují se výtečně. Všichni naši dělníci je mají na těle a chválí si je.“

Kolečka ručních vozíků vrzala. Proplétajíce se v několika příčných řadách, odváželi dělníci hlínu z návrší ke svahu. Zdálo se, že se tu člověk chystá opravovati přírodu, jejíž povrch, tvořený slepou náhodou nebo násilím, člověku dříve vyhovoval. A bylo tomu tak! Údolí se zaváželo a na jeho místě počal člověk stavěti pracně horstvo nové. Staveniště bylo obehnáno vysokým lešením, k němuž vedly nesčetné lávky a výjezdy, mezi jejichž sloupy projížděly vozíky se stavivem. Každou vteřinou tvořil se před jejich očima svah, do něhož měly býti zapuštěny základy šikmých domů.

„Zítra, zítra zcela určitě počneme se stavbou. I při zeslabené dnešní výkonnosti dělníkově počítám, že s tímto obrovským počtem dělníků budu za dva měsíce pod střechou,“ loučil se stavitel Šavler s Modranem a Liputem, kteří odcházeli. Přecházeje úzký most, Modran se zapotácel. Liput přiskočil k němu, aby ho zachytil.

„Díky. Víte, jsem poněkud zesláblý. Nespal jsem ani této noci. Mám stále ještě pochybnosti o svém novém heliometru. Snažím se zdokonaliti jeho vztah k teploměru, neboť dosavadní spojitost mne neuspokojuje zcela. Zkouším intenzitu výhřevnosti kromě toho i pomocí spektrální analýzy a citlivých desek. Musím rozluštiti tajemství slunečních paprsků a zmocniti se jich tak, abych jich využil pro člověka. Vím, že není vztahů mezi člověkem a silami, jimž podléhá. A já bych přece chtěl je uvésti v soulad. Co jsou všechny výsledky mého badání, jichž jsem docílil? Vynález hole, první zbraně a opory křováka, je v poměru k mým objevům neskonale větší, uvážíme-li, jakých možností nám dnešní mnohotvárný život poskytuje. S jakými obtížemi zápasí vynálezce, jemuž je druhá věda neznámou pevninou… Věřte, bylo v tom mnoho, ve snu o Pansofii!“

II.
Praha roku 1998…

Po ulicích hořely ohně, kolem nichž stáli lidé, kteří, majíce daleko k domovu, byli tak obtěžkáni hustým sněhem, že se ho nemohli zbaviti ani setřásáním. Veřejný provoz pouliční utichl již dávno, ač bylo tu ještě mnoho pamětníků dnů, kdy sněhové elektrické pluhy, projíždějící městem v podzimních, zimních a jarních měsících, odhrnovaly závěje z kolejí pouličních drah. Do nedávna projížděly ještě městem saně a jejich zvonky zaplašovaly pochmurné ticho velkoměsta, nad nímž se rozprostřely mlhy, jež slunečních paprsků již téměř vůbec nepropouštěly. A v létě, kdy přece slunce prosvitlo a snažilo se zahřáti lid, přicházely tak vytrvalé a drobné deště, že člověk se dotěrného pocitu věčného vlhka nemohl ani zbaviti.

Lidstvo nebylo nikdy ustrašenější a dráždivější; a přece všechny davy, které proudily ulicemi, byly zarytě zamlklé a vlekly se zvolna, jako by neměly cíle před sebou. Očekávaly v nejistotě a bázni, že vbrzku dojdou i zásoby dříví a že pak nadejde konec za vzájemného vraždění utýraných mas. Často ozývaly se hlasy škarohlídů, že již zítra nebudou se zahřívati ulice, ač lid si na tuto výpomoc již tak navykl. Bylo ovšem pravdou, že, zastavivše se na chvíli u ohně, aby se zbavili tíživého sněhu a osušili obličej i ruce, trpěli potom dvojnásob dotěrným vlhkem, jež prostupovalo jejich šatstvem a vnikalo až na kůži, ale ze dvou zel bylo toto zlo přece jenom zlem menším. Vždyť vlhkost byla údělem, s nímž se již rodili a přátelili v kolébkách.

Jediná potřeba zachvacovala lidstvo: potřeba sucha. Zdálo se, že má člověk přivyknouti znovu životu ve vodě. Bylo také nevýslovně protivné, dotýkati se předmětů a vnímati z každého z nich pouze vlhko. Nebylo lze osušiti tváře, neboť kapesník, právě vyňatý ze spodního kabátu, byl úplně provlhlý, jako by byl ponořen do vody a ledabyle vyždímán. Sirky nechytaly, neboť třecí plocha byla mokrá a hlavičky odpadávaly při prvém dotknutí. Lidstvo mělo si zvyknouti na zimu, vlhko a tmu. A jak šílené návrhy přinášel každý nový den z hlav utýraného obyvatelstva této planety! Dnes vyskytl se návrh pod tlustým záhlavím v nejrozšířenějším listě, aby lidé, vědouce, co čeká jejich potomstvo, nepřiváděli na svět nových nešťastníků:

„Není vám dosti útrap? Nemáte trochu soucitu ke všem, jež lehkomyslně plodíte, a o nichž víte, že jim bude zítra zahynouti skorbutem nebo úplavicí? Ustrňte se sami nad sebou, neboť budete trpět tím více, uvidíte-li, že jsou na smrt odsouzeny i nevinné vaše děti! Zákaz nebyl ještě lidovou vaší vládou vydán, ale jest to příkazem vašeho srdce, příkazem vašeho soucitu! My, kteří tu jsme, – není-li nás dosti, jež Příroda odsoudila k záhubě?…“

Vláda propouštěla z počátku všechny telegramy z ciziny, jež obyvatelstvem byly přímo hltány. Před výdejnami časopisů byly takové návaly, že nebylo možno poděliti všechny čekající. Každý čekal s netrpělivou dychtivostí na zprávy ze Švýcar, Skandinávie, Anglie a Německa. Neboť co se událo včera tam, může přijíti sem již zítra. Aby se předešlo nebezpečným návalům, vyvěšovány za okny redakcí průsvitné vyhlášky a na hlavních ulicích promítány telegramy veřejně na plátna, natažená napříč ulicí. Jako v dobách válečných obléhaly zástupy denní listy, aby se dověděly zpráv z bojišť, čekali nyní lidé na zprávy o jiném, hroznějším nepříteli, který napadl evropské lidstvo. Již nikdo nemluvil o „žlutém nebezpečí“; po poslední válce tichomořské, z níž Spojené státy vyšly vítězně, byla i tato obava zaplašena. Člověk stál tváří v tvář nepříteli, o němž věděl předem, že mu podlehne. Nastával nerovný boj člověka s přírodou, a denní zprávy přinášely nové a hrozivé doklady o porážkách člověka!

Bylo to dvacátého osmého října r. 1998, kdy bylo oslavováno výročí Osvobození a kdy opět, jako již po tak drahnou řadu let, měli občané veřejným hlasováním přiřknouti čestný název Přítele vlasti tomu, který v posledním roce se nejvíce o prospěch země zasloužil. Podmínkou bylo, aby člověk, jemuž se této nejvyšší cti mělo dostati, zastával bezplatně kterýkoliv z nejvyšších státních úřadů a svou láskou k dobru obecnému, svou rozvahou i moudrostí státu nejvíce prospěl. Avšak tentokrát nebylo sporů a nejistoty; čestný titul Přítele vlasti byl již zadán nejskromnějšímu a nejšlechetnějšímu člověku, který v těchto smutných dnech, kdy malomyslnost a hrůza zápasily o duši davů, sdílel s nimi jejich těžký osud a nezoufaje pracoval s krajním napětím svých sil, aby ubohému lidstvu pomohl. Jeho jména nikdo nevystavoval, ale vědělo se, že, dojde-li k tomuto hlasování přes stísněnou náladu i dnes, nebude národem poctěn nikdo jiný než – doktor Jiří Modran.

Bylo to jméno laskané zástupy. Psychologie lásky obecné vymyká se všem zákonům: je kosmatá, hranatá, miluje dnes toho, koho včera nenáviděla, a nenávidí dnes včerejšího oblíbence. Jeho jméno bylo vyslovováno v souvislosti zázraků, jichž je schopen člověk, a proto byl milován. Kým byl, na to se duše davu neptala, jako jí nevadilo, že ho až do nedávné doby neznala vůbec. Ale již pouhá okolnost, že dovedl zaujmouti a vzbuditi zájem v této době, kdy nic chorobnou lhostejnost nedovedlo vzrušiti, stačila, aby byl milován všemi.

Lidé procházeli ulicemi nevšímavě a lhostejně; nebylo také nijakou radostí, pobývati v říjnových vánicích na ulici. Choroba, která se rozšířila s netušenou rychlostí, zeslabovala lásku i nenávist. Všechny biografy a taneční sály, které ještě před padesáti lety byly denně naplňovány lidmi, lačnými senzací, sloužily dnes k účelům nemocničním, ač je bylo obtížno větrati. Leželi tu, stísněni, lidé propadlí severní, dosud neznámé nemoci, proti níž byl boj v této době tak těžký. Nemoc, která se měla léčiti duševním klidem, čerstvou potravou a svěžím vzduchem, byla nevyléčitelna v době, která trpěla nedostatkem všech těchto potřeb. Lékaři nemohli ani předpisovati nemocným zdravý pohyb, poněvadž pohyb na čerstvém vzduchu byl největší trýzní. Leželi tu, stísnění, s ochabující činností srdeční lidé, jimž každý svalový pohyb působil bolesti, neschopni, aby se potili, lidé žluté pleti a suché, scvrklé kůže, zahrabávající se do podušek a spánku, aby unikli nesnesitelnému mrazení.

Tato nakažlivá choroba, již zrodila nejhroznější všech lidských dob, vyvolávala vzpomínky na doby válečné, kdy lidé, chtějíce ujíti ustavičnému rozčilování a utrpení, uléhali do lůžek s touhou procitnouti v den míru… Byla to chorobná spavost, jež se rychle šířila a projevovala se sterými příznaky. Podlitiny, zduřeniny a vředy znetvořovaly těla, jež bylo po čase třeba odnášeti do amputačních sálů, kde byly odstraňovány části, zachvácené snětí; jiní byli odváženi do oddělení chorob vnitřních, trpíce zápalem plic, ledvin nebo pohrudnice. Tělo dnes zdravé otékalo z neznámých příčin, klouby se podlévaly, ústa nemohla přijímati potravy. A aby utrpení se zdvojnásobilo, byla i duše vysazena všem bolestem; ti, kteří umírali snětí, trpěli pouze duševní stísněností; u jiných, kde průběh choroby sliboval brzké vyléčení, propadali úzkostlivosti šílenců. Léků nebylo, poněvadž choroba byla následkem změněného podnebí a vyžadovala k řádnému vyléčení rychlé změny vzduchu, jež v této době zmatků byla vyloučena. Úmrtnost, dříve podceňovaná, stoupala den ze dne; dosahovala právě v těchto dnech 48 % celkového počtu ochuravělých.

Nechybělo ani těch, kdož si i v této době uchovali víru nedotčenu vším neštěstím a proměnami tisíciletí. Shromažďovali se před chrámy, jež nestačily, aby je pojaly. Plnili náměstí i úzké ulice a klesajíce na kolena a spínajíce ruce k nebesům prosili boha o smilování. Avšak to nebyly již litanie ani zpěvy, přednášené z modlitebních nebo zpěvních knih; byly to skřeky zraňovaných, řev šílenců, u nichž choroba století jevila se právě tímto způsobem. Stačilo jim dotýkati se chrámových zdí, nebylo-li jim možno všem najednou dotýkati se rty kropenek nebo nohou Ukřižovaného. Vzdálenějším dostačil pohled dveřmi na ony šťastné, již mohli slyšeti mešní zvonky, vnímati vůni kadidla a dotýkati se obrazů a soch, aby prožívali týž paroxysmus. Mnohé z nich, svíjející se na dlažbě před chrámovými dveřmi, odváželi přímo do nemocnic, kde bylo těžko rozeznati podstatu choroby, jejíž příčiny mohly býti právě tak duševní jako tělové, obzvláště když povrch jejich těl nejevil dosud známek kurdějí. A byl to právě tento záchvat náboženského blouznění, který probouzel lidi z jejich lhostejnosti.

Duševní sklíčenost, bezzájmovost a lhostejná nečinnost, jevící se v každém pohybu onemocnělého, v jeho pohledech, pro něž přestaly býti všechny předměty a tvary života žádoucími, byla štěstím v tomto neštěstí. Nebylo léků a prostředků, jimiž by se dalo chorobě čeliti. Ti, kdož ještě nebyli nemocí dotčeni, jevili neúčast, aby se bránili nákaze. Nebylo rozdílů mezi nemocnými a zdravými: lhostejnost, jež byla prvním jejím stupněm, všechny sbližovala. Vědomí, že nelze uniknouti a se zachránit, řadila je mezi ty, kteří již podlehli. A tak nebylo třeba ani izolačních nemocnic; biografy, opuštěné dávno majiteli i návštěvníky a uzavřené již před několika desetiletími, byly přeměňovány v nemocnice, a ač jich tu bylo na sta, nestačily, aby všichni nemocní byli ošetřeni. Nebylo ani dostatek lékařů, avšak ani do tohoto nedostatku si nikdo nestěžoval, neboť lékaři přiznávali svou bezmocnost. Nebylo jediného příbytku, v němž by nebylo odestlaných loží s nemocnými spáči. A poněvadž proti chladnu a vlhku se lidé bránili tím, že nevětrali bytů, šířila se choroba tím nebezpečněji, zachvacujíc i ty, kteří jí chtěli vzdorovati duševním klidem a svěžím vzduchem.

Neznámá, těžká únava uléhala na vše živoucí. Lidé teprve nyní počali chápati, proč mnohá zvířata i rostlinstvo oddávala se zimnímu spánku. Sníh, zima a led, který již jednou v krajinách, jež se později oteplily, byl, vyvolávaly ve větší části organického života vzpomínky na minulé věky. Jenom člověk, který svou civilizací se přírodě nejvíce odcizil, přivykl mírnému podnebí a z tepla za léta vysálaného načerpal tolik síly, že žil i v zimních měsících svým obvyklým životem. Teprve nyní, kdy podnebí dávných věků se vracelo, marně chtěl se brániti spánku, který zachvacoval přírodu. Zima a vlhko studené periody prodlužovaly a stupňovaly zimní roční období a zesílenému tomuto vlivu člověk se neubránil. Nepřekonatelná ospalost, přerušovaná častými mdlobami, nechuť ke každému pohybu a životnímu úkonu vůbec pudily ho do samoty a ticha ložnice. Tak se asi ukrýval do svého doupěte zimomřivý sysel; tak se asi choulil v sebe sama do klubka, aby na vše zapomněl a zimy necítil, pod mechem mezi kořeny stromů medvěd a jezevec. Podnebí ledových končin přicházelo, aby všechen život strnul a umlknul pod jeho dotekem jako vysílený poutník v závějích, který marně překonával ospalost, jež se ho zmocňovala, lákajíc ho i za bdělého stavu mezi otevíráním a zavíráním víček nejrůžovějšími sny takové krásy, jaké dosud za života byl nikdy neokusil.

Zdálo se, že vlivem tohoto chladna mění se ve svých základech i lidská povaha. Jako tropy otupují duševní schopnosti a sytíce člověka nekončícím žárem a světlem, vydražďují jeho nemohoucnost usnouti k vraždě, vrhal se člověk v této době do spánku, který mu měl připomenouti, že po všech životních zápasech je klid a sen nejžádoucnější odměnou a úlevou. Teprve nyní uvědomoval si člověk svoji závislost na živlech přírodních. Viděl a cítil, že přesto, že svým tisíciletým vývojem, přizpůsobeným ústrojím, celým svým lidským bytím se od ostatního života odchýlil, dovedl pohyb tak rozlišiti, že jej vyvinul až do vzdělanosti, že přes to vše je výhonkem jedné a téže síly, nerozlučnou, třeba i vzdálenou složkou veliké a tajemné přírody.

Město bylo zaváto sněhem, jehož spousty ztěžovaly chůzi. Rudé světlo pouličních ohnišť plazilo se po průčelních stěnách domů, zašlehujíc okenní tabule jednotlivých pater. Náhle byla ozářena všechna čtyři patra, ale ihned potom pohltila je tma, podle toho, jak se oheň rozdmychoval nebo dusil novými poleny a listím, a z této tmy snášely se s usínavou pomalostí sněhové vločky, jež se ohni vyhýbaly. Ohně hořely ve dne v noci přesto, že první lékařská anketa se usnesla, aby od tohoto prostředku se upustilo; sněhovým spoustám ohně zabrániti nemohly a znečišťovaly vzduch, který měl býti nejčistší, mělo-li se s úspěchem čeliti skorbutu. Poměry vyžadovaly zlepšení hygienických podmínek a celé životosprávy. Odkud vzíti čerstvou zeleninu, kdy na lukách, polích a zahradách dařila se pouze sporá tráva? Kolik let obyvatelé této země nespatřili polních květů! V hrůze před postupujícím Severem ustupovaly i všechny květiny. Kam? – to říci nikdo nemohl; bylo však tolik jisto, že v tomto kraji, druh po druhu, vymřely všechny květiny. Přílišný nadbytek vody a snížení teploty způsobily, že zahnívaly jejich kořínky, a když alespoň podle kalendáře mělo se dostaviti jaro a léto, květin tu již nebylo.

S ovocnými stromy bylo tomu jinak; po dlouhou řadu let rodila se pouze padavčata, až konečně, před několika lety, stromy neobdržely ani květů. A v tomto posledním roce se ani nezazelenaly; čněly tu holé, bez listí, květů a plodů, nahé a uschlé nebo prohnilé ruce přírody jako výčitky k zachmuřené obloze. Lidé je káceli, užívajíce jejich zuboženého dříví za palivo. Celá příroda pustla, jenom daleko za městem temněly se dosud jehličnaté lesy, které byly, jak se zdálo, připraveny ještě na dlouhý boj. Avšak tam, kde do vlhké půdy zapadlo semeno, nerostla již štíhlá těla stromů, ale počaly se plaziti křečovitě zauzlené, zakřivené pně nízké kosodřeviny. V těchto místech pociťoval člověk nejvíce tíhu změněného podnebí; zdálo se, jako by zima, déšť a sníh, nízká a olověná mračna tlačila a opírala se tisícem neviditelných a drsných rukou o koruny mladých stromů, kterým bránily v přímém vzrůstu k slunci.

Obilí urodilo se ještě tu i tam výjimečně, avšak jinak stoupal jeho dovoz každým rokem. Z kvetoucích odvětví průmyslových zůstaly tu jako stopy bývalého blahobytu a požehnání z lidské práce holé stěny opuštěných cukrovarů a továren. Nezaměstnanost, hlad a bída, nemoci a zoufalství staly se metlami lidstva na sklonku tohoto nešťastného století. Pomřela lidská radost, aby vystupňovala bídu po nejkrajnější hranici. Vltava hnala své kalné vody s ohlušujícím hukotem jezy a propustmi, mezi pilíři nesčetných mostů, jež bylo třeba vždy znovu zajišťovati, a hnala se vysoko nad místy, kde kdysi lidská práce vybudovala zdymadla. Její hladina, zvýšená již po celou generaci téměř o celé dva metry nad normální stav, zaplavila nízko položená předměstí a všechny pobřežní nížiny. Ta tam byla doba, kdy lidé vstupovali do veslic, aby osvěžili se vodním sportem; v kalných a chladných, dravých jejích vlnách nekoupal se nikdo již po celá desetiletí. A vlny hučely Prahou i za ztichlých nocí, unášejíce ve svých žlutohnědých vodních spoustách úrodnou ornici. Zdálo se, že všechny tisícileté náplavy, jež se staly svou tučnou hlínou českým zemím takovým požehnáním, mají býti rázem odplaveny a že tu má po jejich odchodu zůstati holá, obnažená kamenitá poušť. Vlny hnaly se mezi rozvalenými zdmi zaplavených pobřežních domů, jichž obyvatelé opustili břehy, aby jako v dobách potopy hledali útulky ve vyšších polohách. Na nesmírně široké, rozlehlé vodní pláni nebylo jediného voru a lodi; a z Německa přicházely zprávy tak děsivé, že, mělo-li se jim věřiti, byla již větší část německé nížiny jediným obrovským mořem…

Jako bouři předchází dusivé ticho, lidé zvolňovali svůj pohyb. Železnice dovážely ještě do měst zásoby zboží a uhelné vlaky hromadily v městech zásoby topiva, jež měly vystačiti na celé století. Z hrůzy, že jednoho dne nebude možno již ani sjížděti do dolů, které pozvolna počaly se plniti spodními prameny tak, že nestačila sterá čerpadla a že horníci pracovali po pás ve vodě, z hrůzy, že jednoho dne bude nutno zastaviti i tento již tak obmezený provoz železniční, pracovalo se ve všech dolech s horečnou, neumdlévající činností. Doly chrlily spousty uhlí, jako by led a sníh, který měl ucpati k nim všechny příchody, neměl pohřbíti ani jediný nevyčerpaný důl. Všechno uhelné bohatství, jehož zásoby i při zvýšené spotřebě roční daly se přibližně odhadovati ještě na 100 let, mělo býti rázem vybaveno ze země, dopraveno v bezpečí a vyčerpáno. Byla-li ta či ona jáma podmílavou činností vodní zasypána, byl-li onde jiný důl zaplaven, byli dopravováni horníci tam, kde se ještě pracovati dalo, aby nahradili ztráty, způsobené úmrtím a nemocemi.

Pražané vzpomínali na zamilované zábavy svých předků a srdce mnohých svíralo se lítostí; dnes nikdo nemohl pomýšleti na výlety a procházky. A právě tento nedostatek pohybu, k němuž ostatně nebylo ani nejmenší chuti, umožňoval epidemii její rychlé šíření. Jediným dopravním prostředkem zůstaly železnice a telegrafy. Jak důležitým byl proto objev jiskrového přenášení obrazů pomocí zrcadlových stanic, zdokonalený českým učencem Jiřím Modranem. Stačilo slabé stisknutí knoflíku, aby byl do pohybu uveden obrovský stroj, spojující objev jiskrové fototelegrafie s vynálezem zrcadlové kinematografie. Tento objev měl lidstvu, jež nemělo už opouštěti měst, nahraditi daleké cesty. Diváci přednáškového sálu v Praze mohli na velikém zrcadle jeviště pozorovati život, odehrávající se ve stokilometrových vzdálenostech.

Jak často slýchali a čítali kdysi v knihách o dobách sucha, kdy bylo nutno vodou spořiti a kdy člověk nemohl z vyschlých pramenů ukojiti svou žízeň ani jediným douškem! Nyní všechny studně a prameny překypovaly vodou, jež se hromadila v nížinách, stěží nalézajíc vhodné místo odtoku. I hřbitovy na místech dosti vysoko položených byly zaplaveny a nejeden hrob byl otevřen, na jehož dně plovaly rakve… A tak mnozí, nevědouce, co nastává, ve svém blouznění, k němuž byli náchylni svojí chorobou, domnívali se, že nastává nová potopa. A z nízkých mračen snášel se vytrvalý, nekonečný déšť v krátkém létě a sníh v dlouhé zimě. Mračna byla tak obtížena vodními parami, že stačil jediný vysoký strom na vrcholku hory, jehož se na své pouti dotkla, aby svými větvemi propíchal jejich měchy, z nichž počala v tenkých, vlahých praméncích stékati krůpějová mlha.

Slabou útěchou bylo lidem chladnoucím podnebím postiženým slyšeti, že jejich bližním na severu se daří daleko hůře; že každým stupněm zeměpisné šířky na sever přibývá tomuto zjevu na síle a nesnesitelnějších následcích pro člověka. Sever, kam vždy lidé kladli chlad přemýšlivosti, vypjal se vysoko na svých, tisíciletími navrstvených spoustách sněhových, aby své bílé, mrazivé oči upřel na děti mírného klimatu. A pod jeho pohledy tváře anemicky bledly, aby později zelenaly a žloutly; lehkost, s jakou docházelo k četným krvácením, posilovala skleslost jejich myslí. Lidé upírali horečné své zraky směrem, odkud přicházela pohroma. A když na sklonku podzimu připojil se k tomuto netvoru, představujícímu Sever, jiný spojenec, neméně obávaný a vydražďující – den ze dne rostoucí tma, zdálo se lidem, že přicházejí spolu proto, aby bylo možno ukrýti pod jejich pokrývkami nejstrašnější zločin, spáchaný na této planetě – vraždu lidstva. Což nestačil již tento nanášivý sníh, jenž v hodině nakupil tak mocné vrstvy, že mu bylo možno ukrýti mrtvolu? Bylo nutno, aby s tímto chladem padala na lidi taková strnulá, tíživá únava, jež připravovala přechod ze života ve smrt, z pohybu v klid, – bylo nutno volati ještě na pomoc tmu, která měla tento způsob umírání učiniti tak příšerným?

Parky byly opuštěny, stromy vyčnívaly nad sněhové spousty jenom svými větvemi; nepřicházel nikdo, aby tu pookřál na čerstvém vzduchu. Mnoho lidí bylo nezvěstno. Viděli je odcházeti směrem k parku, odkud se nevrátili. A tajemná hrůza obestřela veřejné sady. Lidé si vyprávěli, že tam odcházejí sebevrazi a že ve sněhu leží mnoho zavátých těl s prostřeleným spánkem. Noviny přinášely denně výkazy stále přibývajících sebevražd, avšak tyto výkazy byly vždy neúplné: počet lidí pohřešovaných rostl každým dnem, a kalné, valivé vlny vltavské unášely mnohé znetvořené, nadmuté mrtvoly plující naznak s velkými hlavami, jejichž tváře podobaly se spíše naplněným pytlům s namalovanýma očima, nosem a rty.

Sníh padal, aby zavál všechny kročeje zoufalců; stopy mizely u vysoké návěje, jíž dotknouti se nikdo neodvážil, anebo na cestě vedoucí k říční hladině. Smrt nepřicházela s velkými gesty a vzrušením; bylo to tiché řidnutí lidských šiků, ztrácení se ve tmách, mizení všemi směry a uplývání. Smrt nebyla než ukončováním pohybu v místech, kam zrak odcházející sledovati nemohl, a tento pocit opuštěnosti, pozvolného osamocování vysiloval ty, kdož stále ještě čekali a věřili… Nešťastné děti země, které musely obrážeti ve svých nitrech a životními svými projevy tajemné zákony jejího dění! Zračily její neklid, jejich války byly v úzké souvislosti s boji kosmickými, které se odehrávaly v nesmírných dálkách nad nimi. A dnes přizpůsobovali se jejímu osudu tak pokorně a s takovou oddaností. Zlá choroba, která je navštívila, přišla, aby zmírnila lidské vášně; nebýti jí, lidé, lpící na životě a chtějící se zachrániti jako při panice v hořícím divadle, byli by se vyvražďovali v této tmě, dům od domu, ulici od ulice, pokoj od pokoje…

V dřívějších dobách bylo lze zjišťovati význam podnebí a jeho změn na základě výkazu chorob a úmrtnosti; nyní i po této stránce bylo nutno domýšleti se, že nastává blízký konec. Jak dlouho mohly ještě vystačiti všechny zásoby, a co pak? Co potom, až celá Evropa bude zachvácena polárním podnebím a nebude už lze ani dovážeti mouku? Vždyť už dnes nelze obdržeti kus čerstvého masa! Jako koně, zahynul i všechen brav i skot, neboť nebylo již lze je ničím krmiti. Dobytek i koně živili ještě donedávna vlhkou travou, mechy, listím a kořínky. Ve stájích hynul kus po kuse; a jaké divné choroby byly pozorovány! Jejich kopyta byla znetvořena; nebyla to již hladká a lesklá rohovina, ale podle úbytku krmiva i na základě potravy zdraví škodící vyrůstala kopyta, skládající se z řady různě zabarvených proužků, jež se lehko rozštěpovala a jež nebylo lze ani řádně okovati. Dobytek hynul neznámými chorobami; jeho vnitřnosti byly začernalé, zauzlené a prohnilé. Cepeněl s rozevřenými čelistmi a vyceněnými zuby, patrně za velkých bolestí. Nebylo mléka a lidé se živili již po čtvrt století umělou potravou a konzervami. Jak mohli lékaři čeliti kurdějím, předpisovati vedle pohybu čerstvou potravu a čerstvou zeleninu? Jak mohli doporučovati lidem změnu vzduchu a pobyt v přírodě? Lidstvo žilo jako cestující na daleké plavbě zámořské na lodi, který se nemůže dočkati pevniny. Města stala se vězeními, z nichž nebylo lze uprchnouti, neboť na jejich obvodech stály stráže smrti. Nekonečné pláně sněhové obkličovaly města a svíraly je kruhy ještě užšími. Sníh a led počaly obléhati města jako dobyvatel, jemuž bude nutno vzdáti se vbrzku na milost a nemilost.

V šedesátých letech tohoto století byly pozorovány a hlášeny tak zajímavé a důležité změny na českých pomezních horách, že denně putovaly zástupy zvědavých na Petřín, aby shlédli z jeho rozhledny, proměněné ve velkou pozorovací stanici se všemi přístroji a varovnými signály, celý český kraj až ke hranicím. A užaslé zraky viděly, kterak kolem dokola od severu na jih se počíná okrajní pás český běleti. Nebylo pochyby, že veliké spousty sněhu, padající v horách od srpna do června, pozměnily ráz celé krajiny. Bylo je také lépe viděti, poněvadž sněhy horstvo zvyšovaly. Tyto úkazy byly hlášeny současně z celé republiky i z celého světa. Kdežto dříve začínal se kraj věčného sněhu a ledu teprve ve výši 2500 m, snížila pokleslá teplota sněhovou hranici hluboko do údolí k lidským příbytkům, do 1000 m výšky. V Alpách, Pyrenejích, Vysokých Tatrách a na celém evropském severu ledovců přibývalo. Nově přibývající sněhové spousty se vrstvily do výše a tajíce poněkud poledním oteplováním ve dne a letním v roce, měnily se v hrubozrnný led, firn, který vyplňoval s velikou rychlostí všechny kotliny a sedla a dosáhnuv jejich okraje, počal se plaziti po stráních horských, splývaje s ledovými proudy, přicházejícími ze strání sousedních a tvořil obrovské, jediné, oslňující bílé pole ledu. Roztroušené ledovce alpských vrcholků spojily se v jedno veliké moře ledové, vyplňující celé pásmo alpské, z něhož obyvatelstvo v děsu dávalo se na útěk do nížin a údolí.

Led stlačil a pohřbil pod svou tíží nejsevernější díl Evropy a počal se pohybovati směrem jižním, hroze zkázou všemu, co mu stálo v cestě: lesům, kostelům a městům, pevnostem i stanicím na horských vrcholcích. Ledovce počaly hlásiti stanice celého světa, ano i z tropů. Hranice sněhu a ledu začínala se v českém pomezním horstvu již ve výši 1000 m, v Alpách 1300, v Pyrenejích 1700 m podle toho, jak blízko to které horstvo leželo k rovníku. Největší spousty ledové hlášeny z Jižní Ameriky a Jižního moře. Ledovce, přizpůsobujíce se údolím, vyplňovaly je v plné jejich šíři a s takovou silou a mocností, že by se nebylo co diviti, kdyby jejich mohutné zdi vrstvy slabších stěn horských roztrhly.

Světový oceán byl lidmi dávno opuštěn; v hlavních přístavech evropských ležely pyšné lodní kolosy, opřeny bokem o přístavní hráze a sloužily lidem za útulky. Lodní doprava byla přerušena. Atlantik i Pacifik byly přeplněny na severu i jihu nevídanými obrovskými ledovými horami, mezi nimiž proplouvati odvažovali se pouze vědečtí šílenci. Kdežto v minulých stoletích začínala se ledová tříšť až v 66° zeměp. šířky a ledové hory roztály dříve, než se přiblížily na 40° k rovníku, bylo celé moře, ochlazené na nula stupňů Celsia, až po čtyřicátý stupeň zaplněno ledovou tříští a ledovce přicházející ze severu bez závady dosahovaly šířek rovníkových, kde se srážely s ledem, dopraveným mořskými proudy z jihu. Jediným světovým dopravním prostředkem zůstala bezpečná vzduchoplavba, neboť všechny ostatní prostředky zklamaly a pro svou nebezpečnost byly lidmi opuštěny. Moře se méně vypařovalo, a proto mělo méně srážek než sousední pevnina.

Na množství dešťů závisely sněhové poměry místní; kde změna v dešťových poměrech nenastala, bylo snížení hranice sněžné prostřední. Avšak tam, kde nejvíce dešťů přibylo, poklesla nejníže. Vědecké kruhy zajímala nejvíce okolnost, že tak málo dostačilo k této mohutné změně podnebí. Usuzovali z toho právem, že právě tak nepatrné příčině bylo děkovati za odchod ledovců v dávnověku, který umožnil vývin života, jenž se tu odehrával bez větších změn až po sklonek tohoto smutného století. Vždyť teplota poklesla proti normálním dobám o pět, šest stupňů, v horách ještě méně: v Tatrách o 3 °C, v Krkonoších o 4°. Celé podnebí vnitrozemské Evropy stalo se přímořským, a poněvadž snížení teploty nezůstalo beze změn na tlakové poměry vzduchové, rozmohla se nad veškerou souší vlhkost. V krajinách, kde ledovce dík nízké poloze a suššímu podnebí vyvinouti se nemohly, vznikala namísto nich obrovská jezera. Malá nížina uherská počala splývati v jednu obrovskou plochu vodní, před níž člověk prchal s touže hrůzou jako před ledovci… Podobné úkazy hlášeny z celého světa a smutný osud mormonů, kteří s takovou pílí proměnili Velkou slanou poušť v kvetoucí zahradu, dojímal svět nejvíce. Příroda žádala neúprosně vrácení všech darů od člověka. V této krajině Great Basin, kde bylo na úsvitě historické doby velké jezero, jež časem vyschlo, zůstavujíc zaplavena nejnižší údolí, vrátilo se moře s tak nečekanou rychlostí do svých někdejších hranic, že ani útěk člověka zachrániti nemohl; jeho vlny pohřbily všechny pilné vzdělavatele půdy, – dnes není mormonů. Náležejí už pouze minulosti!

Snížené hranice sněhové byly donuceny uposlechnouti i lesy. Počaly ustupovati z horských svých zákoutí, kam se byly uchýlily kdysi před největším svým nepřítelem, člověkem. Zde mu nepřekážely, naopak, zde je trpělo toto nejsobečtější stvoření světa rádo, neboť umožňovaly mu letní odpočinky a změny. A jako kdysi prchaly před člověkem do hor, ustupovaly nyní před ledovci, jež lámaly jejich kmeny s ohlušujícím praskotem, pohřbívajíce je ve svém objetí, sestupovaly do nížiny k témuž člověku, který je byl kdysi ve své civilizační horečce naplnil hrůzou. A tak Evropa blížila se opět smutnému stavu bezlesé pustiny. Do střední Evropy postupovalo ze Severu rostlinstvo arktické a z Alp vegetace alpská, tvoříce na svazích mírných hor dojímavý obraz podivuhodného sbratření. Evropské rostlinstvo počalo se stěhovati těmito dvěma směry do své pravlasti…

Mírné podnebí, které panovalo na této planetě několik tisíciletí, odsoudilo ledovce k pozvolnému zániku; vykázalo jim kotliny na nejvyšších horách, kde jich za neměnícího se tepla stále ubývalo. Tak počalo se šíření člověka po zemi. Nyní, kdy ovládlo podnebí studené a vlhké, počaly se opět pohybovati ledovce, a člověku byla vykázána s nemenší krutostí těsná, omezená sídla, jež veškeré lidstvo pojmouti a zachrániti nemohla; člověk a s ním všecek život odsouzen byl nyní k zániku.

Se stísněnými srdci uléhali lidé měst k spánku, chvějíce se obavami o zítřek. Bude tepleji zítra, zítra? Uléhali, a jejich spánek rušilo táhlé vytí vlků, již se odvažovali až po samý obvod města. Medvědi, vlci, lišky a zdivočelí psi, kteří se přidávali k vlkům, stali se pány lesů, opuštěných polí, úvozů a silnic. Severní zvěř přicházela vždy v nových tlupách, jako hlasatelé zimy, a přinesla si s sebou svůj severský, drsný život a vytvářela si tu svůj zvláštní životní okruh. Pokud zvěř domácích lesů a polí neprchla nebo nezahynula, byla dávena severními vrahy. Často vyplula ze sněhu za dne na nechráněném místě roztavšího mrtvola, ohlodaná a ožraná touto zvěří. Čím více utuchal silniční život, tím více se dravá zvěř zmocňovala všech cest. Kdežto na venkově odvažovali se proplížiti za hlídky i na vesnické náměstí a do stavení, městu se přece ještě vyhýbali; přicházeli navečer ze všech stran, se žhavýma, ve tmě žlutě svítícíma očima a hlídkujíce v kruzích na jeho obvodě, obléhali město, sevřené zimou a tmou. A neodvažujíce se ještě útoku, vyli táhle do noci.

III.
Na Saharu!

Jiří Modran upozornil na sebe událostmi posledních let vzrušenou veřejnost poprvé před dvaceti lety, kdy ještě jako univerzitní posluchač vydal rychle za sebou několik význačných prací. První jeho práce „O změnách podnebí“, kterou dokázal podrobnou znalost všech názorů a teorií všech dob, vzbudila pouze zájem v kruzích učeneckých. Avšak druhé jeho dílo, „Na Saharu!“, bylo vydáváno vždy znovu v obrovském počtu výtisků přesto, že oficiální vědecká kritika zařadila spis mezi dobrodružné romány, upírajíc mu vědeckou hodnotu. Modran osmělil se tehdy vystoupiti proti názoru, že lidstvo musí hledati ochrany v hlubinách zemských; podle převládajících názorů mělo opustiti zemský povrch a přestěhovati se do několikastametrových hlubin země, jež měla se změniti v obrovské doly. Okolnost, že, sestupujeme-li do podzemí, přibývá teploty o jeden stupeň Celsia od 10 do 100 metrů, a že ve hloubce 800 metrů je teplota vzduchu 16 stupňů a teplota zemská 20, stačila, aby se ujal tento názor, který žádal od člověka, aby se zřekl světla a vzduchu, rozryl povrch zemský do tisícimetrové hloubky a trávil svůj život v šachtách. Člověk měl se státi podzemním červem, zříci se všech podmínek, jimiž byl jeho život vázán k světlu a vzduchu, a měl se ohřívati teplem, vydávaným žhavým zemským nitrem. A v této době vydal doktor Modran svůj žhavý protest, který pozornost současníků odvedl na pole zcela jiné.

Nechtěl nikterak, aby lidé opouštěli své vlasti, ale ukázal, kde jim bude jednou, až se poměry zhorší ještě více, hledati společnou vlast a jedinou záchranu. Byla to Sahara! A tehdy nakreslil také velikými rysy budoucnost naší země, odsouzené k zániku v nedohledné budoucnosti. Dokazoval, že Sahara měla kdysi vlhčí podnebí. Byly tu řeky, jezera, kvetoucí města a bohatá kultura, ještě za dob římských byla Sahara hustěji obydlena než ve středověku a novověku. Teprve v době historické se její podnebí zhoršilo tak, že se jí člověk počal vyhýbati.

Artézské studně dokazují nevyčerpatelné bohatství spodní vody pod saharským povrchem. Kde otevřel člověk zemi a kde vytryskl spodní pramen, zazelenal se vbrzku celý kraj. Její povrch, místy vlnitý a místy rovný, byl kdysi značně vyšší; tedy vyšší horstva mohla ještě zadržovati déšť a nutiti jej, aby se snesl nad zemí, která je dnes pouští. Avšak i dnes spadne ve vyšších patrech hor často hojný déšť a v zimě se tu udržuje sníh i celé tři měsíce. Z hor řítí se bystřiny do údolí, kde však záhy mizejí pod hladkým, rovným povrchem. Prší-li, zazelená se na krátký čas v celé západní Sahaře rostlinstvo, aby za několik dnů zhynulo žárem slunečních paprsků.

Příroda sama ukazovala člověku prostředky a cesty k záchraně. Lidé se domnívali, že je tu věčné vedro, jako do Sibiře kladli oblast věčné, vražedné zimy. Avšak jakmile zapadne nad Saharou slunce, dostavuje se velká zima; ve vyšších polohách mrzne na Sahaře i v létě. Teplotní rozdíl mezi dnem a nocí jest tu 45 °C. Jak podobají se tyto poměry poměrům na měsíci, o němž se lidé domnívali, že jest to příklad Země, na níž vymřel všechen život! A věda dokázala, že i na měsíci jest život! Dokázala, že i tu zazelená se v létě rostlinstvo a zjistila, že i na měsíci jest ovzduší, třeba i velmi řídké; život i tu musil se přizpůsobiti novým poměrům. Dni a noci střídají se tu vždy po čtrnácti dnech a rozdíl teplotní dosahuje 100 °C. Sahara se tudíž přibližuje značně těmto poměrům měsíčním, a jest to jediná země, kde se člověk udrží nejdéle, snad až do konce…

Již před dvěma sty lety zabývali se lidé myšlenkou, že zavodní Saharu a umožní na obrovských, ladem ležících jejích pláních život člověkovi. Tehdy je ovšem vedla obava před hrozícím přelidněním Evropy a podnikatelská horečka. Doba dnešní ukazuje na Saharu jako na pevninu budoucnosti. Studené zeměpásy zahubily člověka, mírné, kde dosud nejlépe se lidstvu dařilo, se úží každým rokem, mizejí téměř před očima vyděšených lidí; a to není bez následků ani pro kraje rovníkové. Dříve se domnívali lidé, že kdyby se zavodnila Sahara, přestaly by teplé větry z pouští vanouti do Evropy, oteplovati ji, a že by nastala již proto nová doba ledová. Zapomínali však, že větry pouští nikdy do střední Evropy nedosahovaly a nedodávaly jí tepla. Domnívali se též, že Saharu nelze zavodniti, připouštějíce nejvýše pouze dvě cesty, kterými by se zavodnění mohlo uskutečniti, a to u Tunisu a blízko oázy Ammonovy, kde povrch jest pod hladinou mořskou. Dříve chtěli ze Sahary učiniti ne-li moře, tož alespoň veliké jezero, a dnes –? Dnes jde o něco zcela jiného: prořezati jejím povrchem řadu kanálů, jimž by vodu dodávalo moře, a učiniti ze Sahary, kterou tak člověk zanedbal, že ji už nemohl obývati, poslední útočiště evropské vzdělanosti.

A tak Modran ukázal lidstvu shodu poměrů naší planety se stavy jiných těles nebeských a rozvrhl před jeho zrakem budoucnost světů. Uviděli nejprve Mars, který je předobrazením budoucnosti naší planety. Světle žlutá nebo červená místa jeho povrchu znamenají pevninu, tmavá moře. Tato moře jsou velmi mělká. Pevnina jest na severu a rovníku, ale skládá se z ostrovů, oddělených kanály, jež se zdají někdy podvojnými. Poměr souše k moři je velmi podivný: moři jsou vyhrazeny úzké pruhy mezi ostrovy. I souš jest nízká. Někdy obnaží se velké plochy a počnou se rychle pokrývati zeleným rostlinstvem. Je dokázáno, že tyto změny vyvolává příliv a odliv. Některé končiny bývají pokryty střídavě jednou mořem a jindy zemí. To jsou mělčiny, jaké pozorujeme i v Severním moři na německém pobřeží. Vody ubylo a moře má různé barvy. Kanály nejsou bezúčelným, náhodným dílem přírody, která staví jako boří, ale vznikly činností umělou. Nekončí se nikdy slepě, vedou vždy k pevninskému ostrovu a spojují mezi sebou všechna jezera a moře. Kanály se někdy ztrácejí a unikají našemu pozorování; jindy spatřujeme je jako zamlžené pruhy; avšak tato dvojitost netrvá dlouho a vzniká optickým klamem.

I tu, na Marsu, vidíme zimu, sněhy, léto a rostliny. Podle toho, že na severu a jihu vidíme zasněžené, bílé plochy, usuzujeme správně, že póly jsou vychýleny. Na severu je zima mírná, na jihu krutá. Sníh a led táhne se často směrem k rovníku, ale zmizí záhy, když se nad těmito kraji převalily mraky a mlhy. Velehor není nikde, Mars je rovinatou zemí, a proto bylo za pomoci přírody snadno opatřiti vybudováním průplavů přístup vodě k místům dříve nepřístupným, když po posunu pólů se počala jižní polokoule pokrývati sněhem a ledem. I tu počali, jati hrůzou, neznámí obyvatelé Marsu prchati z jihu na sever k rovníku a počali stavěti svou důmyslnou, obrovskou síť průplavovou.

Život jest na Marsu možný, pravila kdysi věda, a doktor Modran dokazoval, že život tam skutečně jest! Jsou tam všechny podmínky a složky, nutné ke vzniku života, proč by tam tedy život býti nemohl, je-li za týchž poměrů i na naší planetě? To marně popírají ti, kdož tvrdí, že člověk nemůže žíti tam, kde dnes je souše a zítra moře… Zapomínají, krátkozrací, že i u nás, v Evropě, žili lidé na vodě, kdy se uchylovali na kolové stavby dobrovolně pouze z důvodů osobní bezpečnosti. Proč by nemohli tak jednati z důvodů nezbytnosti? Spolupůsobení týchž látek a sil musí jeviti všude tytéž účinky. Jest tomu tak na Marsu i na Zemi. Avšak ani Mars není případem ojedinělým. Podobné poměry jsou i jinde. Jsou ovšem planety s vyhaslým životem, vychladlé nebo žhavé, teprve se rodící planety bez ovzduší nebo Slunci příliš vzdálené, ale ne jeden, nýbrž několik nebeských těles je současně obýváno tvory lidem příbuznými.

I naše Země podléhá zákonům nekonečného prostoru a hmoty, a proto nečiní výjimky její minulost ani budoucnost. I povrch naší Země stává se den ze dne, od tisíciletí k tisíciletí plošší. Hory se snižují, propasti, dna moří a údolí se vyplňují. Také na naší Zemi nastane okamžik, kdy její povrch bude jedinou rovinou s mělkými z místa na místo se přelévajícími moři. A tento okamžik nastal, kdy postup ledovců nutí člověka, aby prchal k rovníku. Přichází doba ledová, kdy si člověk musí hledati novou vlast. Mars jest nám ukazatelem cesty, po níž jest i nám jíti. Je nutno začíti se stavbou velkých kanálů, které budou procházeti Saharou od severu k jihu. Poněvadž jest to práce obrovská, již nelze vykonati jednomu století, jest nutno ji zahájiti dříve, než si ji vynutí nutnost. Je třeba připomenouti lidstvu jeho povinnosti k potomstvu a všemu životu v budoucnosti. Naše Země se bude za několik věků blížiti obrazu Marsu, ačkoliv její povrch podle dnešních výpočtů teprve za čtyři miliony let se stane velkou rovinou. Co ji dříve učiní Marsu podobnou, jest postup ledu, ochlazené podnebí a posun pólů… A proto: Na Saharu!

A budoucnost naší Země? Ovzduší i obal vodní se jednou vypotřebují. Voda prosakuje a ubývá jí, Země se ochlazuje, a proto hmota pevniny bude s to, aby přijímala, vstřebávala do sebe více vody. Všechna moře pohltí jednou lačné, vyschlé nitro zemské. Země, rostliny i zvířata spotřebují všechen kysličník uhličitý, zbude pouze dusík. Dnes ještě přichází úhrada: voda i kysličník, z nitra zemského i sopek. Sopky a prameny udržují stále ještě náš život, avšak, až zemská kůra ztuhne tak, že jejím pancířem nepronikne na povrch ani sopka, ani pramen, pak začne země žíti z mořského bohatství vodního a vody bude ubývati a nebude pro ni úhrady. Život počne vymírati, i když by jinak Slunce nepodléhalo nijakým změnám.

A přece i Slunce blíží se svému konci. Chladnoucí Slunce podlomí život naší Země. Na naši planetu padají zhusta povětroně, avšak na Slunce padají v množství daleko větším a mají velkou důležitost, neboť rozdmychují jeho žár, jímž se taví. Avšak všechny planety budou měniti své dráhy i polohy: budou opisovati kolem Slunce místo elips úzké spirály, budou se blížiti neodvratně Slunci, až se na ně zřítí tak, jako na ně padají meteory. Tento osud postihne nejdříve planetu Mars, pak přijde na řadu Venuše a konečně naše Země a po ní ostatní tělesa nebeská podle světového pořádku. A každým novým tělesem, jež na Slunce dopadne, dostane se Slunci nových zdrojů tepla, jež bude zahřívati příští, nové světy.

Jest možno, že život na naší Zemi dočká se okamžiku, kdy Venuše se zřítí na Slunce, nezahyne-li dříve mrazem doby, jež se ohlásila tak příšernými posly. Přečká-li však i tuto dobu ledovou, jež bude strašnější všech ledových dob předchozích, nepřežije zániku Venuše, neboť žár, který v témž okamžiku vyvine Slunce, spálí veškeren její život. Jisto je, že jako všechno na světě musí jednou zahynouti i naše Země. Avšak k této době jest stále ještě daleko. Co nejvíce lidstvu hrozí, jest zima, led a sníh, jako následek chladnoucího podnebí. Jako jedinec, brání se i veškeré lidstvo smrti. A proto na Saharu!

Jak jednostranně posuzovala dříve věda lidské pohyby a stěhování národů! Kolik těchto obrovských pohybů vyvolala změna podnebí, na niž dějepisci nebrali zřetele, ač hrála jistě nejdůležitější úlohu. Usedlost člověkova připadala učencům samozřejmostí; vymýšleli si důvody, aby mohli ji učiniti zárodkem veškeré vzdělanosti, a přece lidstvo se stěhovalo od nepamětí a doba strávená v pevných sídlech byla při nejmenším tak dlouhá jako doba jeho přesunů. Účelem každého stěhování a válek byla snaha po zlepšení hmotných podmínek, životních poměrů a – touha po teplejším podnebí. Je to jenom důkazem, že od nepaměti se podnebí naší Země ochlazovalo. Kdyby bylo mohlo lidstvo přestěhovati se hromadně na jinou planetu, bylo by už bývalo dávno tak učinilo! Ale my neznáme dějiny všeho stěhování a hlavy lidí, kteří tehdy vedli stěhující se národy, jsou mrtvy, nezůstavivše po sobě stop, z nichž bychom jim mohli lépe porozuměti. Zůstaly tu účinky jejich snažení, ale popudy, touhy a myšlenky, jež je vedly, cíle, jež sledovali, zůstaly nám tajemstvím.

Někteří učenci chtějí dnes ukončiti toto stěhování s poukazem na teplotu zemského nitra. Chtějí pohyb člověka po povrchu zaměniti jeho sestupem do šachet. Opuštěné doly nebo doly nově otevřené mají se státi útočištěm křehnoucího lidstva. Avšak práce, jíž by bylo třeba k tomuto podniku, vyžaduje větší námahy než vybudování kanálů od severu k jihu, napříč naší Zemí, jak nás tomu učí dějiny Marsu. A proto, aby bylo umožněno poslední stěhování lidstva na této planetě, – na Saharu!

IV.
Michaela

V době, kdy Michaela dorůstala v pannu, byl Jiří Modran předmětem, kterým se začínala a končila každá její myšlenka. Pamatovala se pouze na to, kterak jednoho dne přišel pro ni kdosi velmi veliký a laskavý, doprovázen dámou, na jejíž tváři hřálo srdce. Přišli si pro ni, osiřelou v pláči, a odvedli ji do nového bytu, kde se před jejíma uslzenýma očima otevřel dívčí pokoj s bílým nábytkem, s několika pannami, jejichž oči hleděly strnule ke stropu a ruce byly rozpjaty, jako by již na ni čekaly.

Prožila v tomto domě chvíle takového štěstí, že jí téměř nezbylo vzpomínek na dobu, strávenou v podkroví u jejích chorých rodičů, kteří ji tak záhy po sobě opustili. Vždyť neměla ani kdy, aby vzpomínala. Myslela si často, že již to tak bývá vždy na sklonku století, a litovala ve svém dětském nazírání, že se nenarodila na počátku století nového. Dohořívající svíčka hoří také rychleji než ta, kterou právě rozsvěcujeme. Byla nucena prožívati zrychleně dny, vyměřené jejímu mládí, a přála si, aby se tu nic neměnilo, aby čas míjel nevšímavě tento tichý dům, který se stal jejím druhým domovem.

Srovnávajíc velký obraz svého ochránce malovaný před deseti lety s dnešní jeho podobou, viděla k veliké své bolesti, že i on stárne. Tehdy měl ještě hnědé vlasy, ale dnes, kupodivu!, jak jsou vlasy jeho šedivé! Ale i to se jí líbí. Ano, snad ho miluje tím více, pro jeho krásné, splývající, bílé vlasy. Což Michaela ho miluje…? Byla vždy zmatena, když se zastavila u této myšlenky. Neví, co je to láska. Avšak, je-li láska opravdu něco tak krásného a hřejivého, co vyplňuje všecky, i neskrytější kouty lidského srdce, miluje ho opravdu, plně a vroucně. Cítí k němu nekonečnou vděčnost, oddanost a něhu. Chtěla by býti stále jenom u něho. Chtěla by, aby si jí také více všímal, než dosud činí. Jest ovšem něžný a dobrý; hladí její vlasy, dívá se jí tak měkce do očí. Avšak od nějaké doby přestal ji líbati i na čelo, když přicházela mu přáti dobré noci… Zlý! Právě tehdy, kdy ho má nejraději, kdy by chtěla usednouti do lenošky vedle něho v jeho pracovně, a kdy nemohouc mu pohladiti jeho ruku, věčně zaměstnanou nad protivnými přístroji a papíry, chtěla by se na něho alespoň dívati; ale ani toho jí nedopřeje. Promluví s ní a doprovází ke dveřím s přáním příjemného spánku…

Jak je to zvláštní! Proč k ní nikdy ještě nepřišel a proč se vyhýbá jejímu pokojíčku? Nepřišel ani v den jejích narozenin, kdy vyzdobila stěny svého pokoje chvojím. Pro něho! Proč jen, proč? Vymlouvá se vždy, že nemá kdy. Polovinu dne tráví mimo dům, v poledne měří své přístroje na půdě, která byla přestavěna v pozorovací stanici s teploměry a podivnými přístroji s pohyblivými černými a bílými kuličkami ve skleněných rourkách, nemá ani kdy poobědvati a celé odpoledne sedí tam v té své pracovně a snad i celou noc.

Čím mu jest? Neznamená pro něho nic více než kterýkoliv kus nábytku nebo koberce, na jehož barvy si zvykl. Proč ji raději nezůstavil tam, v onom starém bytě!? Rouhá se, ví to, ale jeho nevšímavost zraňuje jí srdce. Vidí-li, že má starosti, chtěla by k němu přiskočiti a roztančiti ho, aby se smál. Chtěla by ho potom vzíti za ruku, dívati se mu do očí a říkati mu něco milého a příjemného. Avšak, bože, co by mu říkala…? Ne, je to lépe takto. Vždyť neví, co by mu řekla, a bála by se, že by ho svou hloupostí pohněvala. Kdy to jen bylo, co ji naposledy políbil? Podívá se do svého deníku, je tam všechno, celá její dívčí povaha… kdyby to tak věděl Jiří! A jak milým zpovědníkem jest jí tento deník! Nepřiznala se dosud nikdy k tomu, že jej píše také. Slyšela kdysi narážku na „časy, kdy si děvčátka psávala všechny své touhy a vzdechy do zápisníků“, a to jí srdce bušilo, aby se neprozradila, jak jí zrůžověly tváře. Stydíc se za své tajemství, ukrývala je tím pečlivěji. Ostatně – vždyť tam nebylo téměř nic jiného než – o Jiřím…

Jiří přišel pozdě, mluvila s ním letmo v chodbě, – Jiří přinášel do své pracovny nějakou velikou krabici… Jiří ji poprosil, aby mu opsala nějaký článek… opsala jej dvakráte: pro něho, na velké archy papíru, a pak pro sebe, do svého deníku. Jiří jí dal růži, která přišla leteckou poštou až odkudsi z jižní Itálie; má ji dosud na té stránce svého zápisníku… Jak to musilo být krásné, když v zahradách kvetly bílé, rudé a žluté růže, jak o tom četla ve starých románech. Jiří musil by míti denně ve váze na svém pracovním stole čerstvou kytici růží, jež by do ní vsadila svou rukou pro něho, aby ji u něho zastupovaly!… Jiří byl pozván opět na hrad, k důležité poradě. Šel tam o šesté hodině večerní a vrátil se, když již spala, nemohouc se ho dočkati… Jiří, ah…

Jiří? Tak ho jmenuje pouze ve svých tajných myšlenkách a ve svém deníku. Tak ho nazývá jeho matka, které i ona říká „matinko“. Proč by ho nemohla tedy také tak nazývati? I to bylo podivné. Její city byly povahy zcela jiné: neodhodlala se nikdy nazývati ho otcem. Rozdíl stáří jí také k tomu nepřinutil. Byl jí vším na světě…, jenom „otcem“ jí býti nemohl. Neprozradila se nikdy, ale kdož ví, zda Jiří netuší, že ho má tajně ráda, a zda se jí proto nevyhýbá? Musí mu jistě býti nápadné, že si chodí pro knihy do jeho pracovny jen tehdy, je-li přítomen! Avšak, to se dá lehce odůvodniti; chce, aby věděl, co čte, a aby jí poradil. Stalo se často, že jí vzal knihu z ruky s úsměvem a řekl s lehkými rozpaky:

„Ale, tomu by má malá Michaela snad přece ještě nerozuměla…“

Což ona je malá? Jest jí téměř už osmnáct let a právě tak veliká jako on. Mrzí ji, že v ní vidí stále totéž dítě, které si kdysi přivedl do domu, za jednu ruku on, a za druhou jejich matka! Nechť tomu je jakkoliv, bude třeba, aby se rozhodla na něčem velmi důležitém. Sleduje již od let jeho veřejnou činnost a nenávidí proto všech, kteří jí ho ubírají. Alespoň jediný večer kdyby se zdržel v jejich kruhu po večeři! Odchází kvapně do své pracovny a ona neví, má-li těšiti matku, ač by potřebovala nejvíce sama její útěchy. Chtěla by, aby jí svěřoval, o čem pracuje, chtěla by s ním hovořiti o knize, kterou právě čte, chtěla by slyšeti, zda se mu líbí nový její účes, který si vymyslila právě pro něho, ale Jiří si ho ani nepovšiml. Nesnese déle tohoto života. Vyjde jednou potichu, nikým nepozorována v noci z domova, položí na jeho stůl dopis, který mu vše vysvětil, a půjde daleko, daleko… Obleče si krajkové šatičky a půjde za město. A až ji ráno Jiří uvidí, rozsápanou a potřísněnou krví, bude teprve přesvědčen o tom, jak ho měla ráda… Avšak ne, bude lépe, nenapíše-li mu žádného dopisu. Ať ho nejistota trápí ještě více, a ona ví, že Jiří bude plakati…

Jiří! Ten veliký, ušlechtilý Jiří. Ne, neučiní toho a nesmí mu způsobiti žal. Bude raději trpěti. Vždyť vidí, jak se namáhá, aby pomohl všem. Nepatří pouze jí. Patří celému národu, celému lidstvu. Jakou pýchou ji naplnila důvěra, již mu projevil lid, poctiv ho čestným názvem Přítele vlasti. Je sobecká a malicherná. Musí jí stačiti, že žije tu, že bydlí s ním pod jednou střechou, že ho může viděti ráno, kdy mu přináší snídani, o polednách a navečer. Zahrnuje ji vším, že si ani neuvědomuje doby, v níž žije. Pozoruje jeho práci a podivuje se jí, snažíc se jí rozuměti, a přece jí často připadá jako kouzelník. Tuší, že Jiří chce vykonati něco, co jde nad lidské síly. Věda přestala být pouhou vykladačkou přírody: musí se státi jejím rádcem, jejím lékařem. Chápe dobře, co chce Jiří, ale bojí se o něho. Kdyby tak věděl, kolikrát potichu otevře dveře do předpokoje jeho knihovny, přiblíží se po špičkách, aby ho nerušila, a obrací se, spokojujíc se pouhým spatřením jeho hlavy, ač ji pudí touha, které tak těžko odolává, přiblížiti se k němu za jeho lenošku a vtisknouti na jeho vlasy dlouhý polibek horoucí oddanosti…

Kdyby jen tušil, jak slídí po všech zprávách novinářských píšících o něm a jak prohlíží jeho útržkový kalendář, ležící na jeho psacím stole, kde si poznamenává vše, co má před sebou. Stydí se za to, je to nepěkné, ví to dobře. Ale ona není vinna; vinen je Jiří, který mluví tak málo. Vždyť ona ho miluje! Z několika jeho poznámek poznala, že se chystá na nějakou cestu. Proč by byl připsal: tři nové ledoměry – doktor Radon s sebou na cestu – 16. listopad!? – Neřekl o tom ničeho, ale tuší, že je chce opustiti. Nedovolí mu to; zabrání mu v tomto sebevražedném pokuse. Což mu nedostačují zrcadlové stroje? A, nešlo-li by to jinak, půjde s ním. Ano, je odhodlána pevně, že půjde s ním. Ať ví, jak ho má ráda…!

Je zbabělá, nemohouc se odhodlati, aby mu to řekla. Což si Jiří její lásky nezaslouží právě tak jako lásky, obdivu a úcty všech, kteří mu ji projevují často tak jímavým způsobem? Což ona jediná ho nesmí míti ráda? Dodá si odvahy, ano, je nutno, aby mu řekla pravdu. Takto žíti nelze!

Michaela se rychle vztyčila, zavírajíc do zásuvky svůj deník. Na chodbě se otevřely dveře, Jiří přecházel kvapnými kroky chodbu. Což kdyby otevřela, stanula ve dveřích a řekla mu všechnu svou bolest jediným pohledem? Avšak ne, má zčervenalé oči, způsobila by mu zbytečné obavy. Michaela se pokoušela o úsměv. Pootevřela dveře, chtějíc naslouchati, když vtom Jiří, drže lesklou krabici pod paždí, se rychle vracel, vyrazil na chodbu a běžel po schodech…

Michaela neváhala. Proklouzla dveřmi, vyšla na chodbu a zaslechla ještě, kterak otvírá veliký zámek u půdy. Vystoupila tiše za ním, přidržujíc se zdi, aby jí neshlédl podél zábradlí. Když se zastavila u železných dveří, byl již klíč vyňat ze zámku. Zkoušela dveře, povolily. Pustila opět kliku a nahlížela dovnitř velkým otvorem klíčovým. Srdce jí bušilo, cítila všechny tepny na svém těle, o nichž dříve by nebyla mohla říci, kde jsou, a nyní může pohodlně hmatem určiti jejich polohu. Tmavá půda se náhle vyjasnila, uviděla Jiřího, skloněného nad velkou deskou s přístroji. Okolnost, že ho spatřila v přibývajícím světle, dodávala jeho zjevu nadzemské povahy. Zdálo se jí opět, že vidí velikého kouzelníka, jehož bližší styk s přírodními tajemstvími propůjčuje mu kouzlo posvátnosti, onen rys, který není na tváři, a přece vyzařuje z celé bytosti, ono plus, které připojeno k lidské postavě, vyvolávalo za náboženských časů úctu ke knězi…

Rostl před jejíma očima do nekonečna. Neviděla ruky, která otočila klikou, aby zvětšila otvor ve střeše, jímž dopadalo světlo na kovovou desku, rozdělenou podélnou příčkou ve dvě části, na nichž byly umístěny přístroje zhotovené z mosazi a skla, řada trubic, teploměrů a zahnuté, veliké zkumavky, namířené hořejšími konci ke stropu, kde přímo proti tušenému slunci bylo umístěno pět dalekohledových příklopů s velkými čočkami. Modran otevřel krabici a vyňal z ní několik černých krychlí, které postavil za podélnou příčku, opatřenou pěti kulatými otvory, a prostrčil jimi úzké skleněné rourky, v nichž se černaly nějaké tmavé předměty. Krychle byly vyplněny podle všeho nějakou hmotou; odsunul po jejich zadní straně pohyblivou stěnu, zasadil dovnitř sloupce, připomínající svým tvarem teploměry. Uchopil se opět otáčivé kliky, a nyní viděla dobře Michaela, jak se opět celá místnost temní. Stříška vystupovala v mírném úhlu do výše, tvoříc tak ochranu přístrojům proti nepohodě, avšak nepřekážejíc nikterak světlu a jeho účinkům.

Michaela se chvěla rozčilením a chladem. Jiří se sklonil a zapisoval cosi do zápisníku. Jak obracela po něm zrak, spatřila široký pruh duhových barev, vrhaných na desku hranolem. Tu zostřila se žlutá, potom ihned zelená barva. To musel nezbytně vyvolávati Jiří, neboť nebylo si lze mysleti, že slunce prodělává tak prudké otřesy a změny; namáhajíc se, aby viděla co nejlépe, dotkla se dveří, které se ozvaly zaskřípěním. Měla uprchnouti nebo stisknouti kliku? Michaela vstoupila.

Jiří rychle se vztyčil a šel jí vstříc, překvapen nečekanou návštěvou.

„Co se ti stalo, Michaelo? Chvěješ se, a proč jsi se neoblékla? Jsi neprozřetelná, a řekni mi…“

Michaela upřela na něho hluboké své oči. Asi tak, myslela si, chtěla ho nechati jednou projíti mimo práh svého pokoje. Vzal ji za ruku.

„Pojď. Půjdeme dolů, budu nucen ještě jednou dnes sem přijíti a prohlížeti vrstvy citlivých desek. Avšak nyní pojď!“

Michaela stála nehnutě, pohlížejíc mu svýma udivenýma, smutnýma očima hluboko do očí. Jiří se zatřásl. Obava, že by tato horečka mohla bytí předzvěstí choroby, která se každé své oběti zmocňovala jiným způsobem, činila ho zoufalým. Zmocnil se jí téměř násilím a táhl na schody. Uzavřel dveře a vzal ji podpaždí; nevzpírala se. Cítil tíhu celého jejího těla na sobě. Úzkost zrychlovala jeho sestup; z druhého patra ji už téměř snášel na svých rukou a položiv ji na otoman v jejím pokoji, přikryl ji starostlivě vlněnou, sytě modrou pokrývkou, chtěje běžeti pro matku.

Michaela vztáhla po něm obě ruce; prosby jejích očí opustily ticho hlubiny, z níž vznikaly, a přecházejíce do světa zvuků, ozvaly se jí na rtech:

„Jiří!“

Avšak její hlas zněl úzkostlivě; bála se rozhlédnouti a viděti následky svého zvolání. Její zrak utkvěl opět na jeho tváři. Prosil její hlas více než oči, a oč vlastně? Což ho ani nepřekvapilo, že poprvé ho volala jeho křestním jménem? Oslovovala ho přece až dosud vždy žertovnými jmény, vyhýbajíc se jeho jménu vlastnímu, jímž ho směl nazývati celý svět.

„Zůstaň, Jiří!“ prosil její hlas poznovu. „Chtěla jsem ti říci něco velmi vážného…“

Jiří pohladil ji po tvářích. Chopila se jeho ruky a přitiskla jeho dlaň na svá ústa.

„Jsi nemocna, má malá Michaelo? Uklidni se. Řekni mi všechno, ale, proč jsi vlastně šla dnes za mnou nahoru?“

Zmocnila se jí hrůza, že se jí vysměje.

„Nic mi není. Chtěla jsem vědět, co děláš, zajímá mne to, a bála jsem se, aby ses na mne proto nehoršil, že tě stopuji. Chtěla jsem ti říci, ano…, že –“

Vztyčila se na otomanu a chtějíc své rozpaky zakrýti pohyby, odložila pokrývku a opravovala záhyby svých šatů. Vstala. Pohlížel na ni s otcovskou starostlivostí a údivem.

„Chtěla jsem ti říci…, abys věděl, že…, že už nejsem žádnou malou Michaelou, a…, že ti budu říkati Jiří. Víš, mně se to jméno líbí, a… a – chtěla jsem ti ještě říci…“

Michaela dále nemohla. Seděl stále ještě na otomanu a usmíval se; její výbuchy ukazovaly mu ji ve světle zcela neobvyklém. Stála před ním, zápasila v nitru, hledala slova, snažila se opět pohnouti rty. Ale to už vše bylo nad její sílu. Svezla se, klesajíc, k otomanu a ukrývajíc hlavu v jeho kolenou, usedla na zemi u jeho nohou.

„Michaelo! Dítě –“ Zdvíhal ji, ale ona se bránila. Oddechovala rychle; cítil každý pohyb její hrudi na svém klíně. Chtěl jí pohleděti do očí, ale vymkla se mu, vymrštila se do výše a skrývajíc před ním svou tvář vyběhla z pokoje. Věděl, že jí nenajde. Dovedla se ukrývati a měniti tak často své úkryty, že se o to ani nepokoušel. Odcházel do své pracovny a usedl nad svým stolem. Nemohl se soustřediti, Michaela porušila jeho klid. Vzpomínal si na podrobnosti celého výjevu, přemýšlel, co jí řekne večer a byl zvědav, jak si bude počínati Michaela. Nesmí ji nechati trpěti. Skrýval se před ní tak, že pochybovala už nejen o jeho lásce, ale i o docela všedním zájmu, jaký věnuje i nejlhostejnějšímu předmětu. Miluje ji po celou tu dobu, kdy pod jeho střechou dospívala mezi tak útlými radostmi nevlídného století, a nemyslel nikdy na jinou ženu. Rozdíl dvaceti let ho děsil; byla to jeho největší bolest, která ho naučila se zapírat. Až dnes, pakli jí rozuměl dobře, až dnes… Kdož však ví, zda se nemýlí? Tak ješitnými jako muži ani ženy býti často nedovedou. Nutno se míti na pozoru…

Jiří vstoupil večer do jídelny zdánlivě s obvyklým klidem. Michaela chystala na stůl. Každý pohyb měl svou důležitost, nemohla býti s úpravou příborů ani hotova. Vždy bylo třeba poopraviti ubrus, položiti nůž na druhou stranu, podati konvici nebo zdvihnouti ubrousek, který jí už potřetí vypadl z ruky. Matka nevěděla o ničem a ničeho nepozorovala. Jiří jí také šetřil svými pohledy, ale po každém jejím zakašlání obrátil se k ní tím bystřeji.

Ustanovil se na tom, že je právě dnes večer připraví na blízký jejich odjezd, o němž dosud ničeho nevěděly. Vyprávěl dnes s neobyčejnou účastí a zdržoval se kupodivu dlouho u stolu. Michaela dodala si již i odvahy a pohleděla mu několikrát do očí. Otočila se i po velkých hodinách nade dveřmi, jako by je prosila, aby tolik nepospíchaly. Alespoň dnes ne…

„Michaela již také pokašlává… Myslel jsem často na to, že by vám bylo nejvýše třeba, abyste alespoň letošní zimu strávily v jiném podnebí.“ Matka i Michaela pohleděly na něho s údivem. „Odjedete na nějaký čas na jih, do Itálie…“

Michaela pokusila se o úsměv, ale její oči prozrazovaly stupňovaný neklid, který se měnil v hrůzu. Bylo by to možno, – mluvila sama k sobě, bylo by to možno, aby právě proto, po dnešním výjevu, chtěl před ní utíkati? Matka namítala mnohé závažné důvody a ohrazovala se rozhodně proti tomu, aby se rozcházeli…

„Nebudeš sama, matko, půjde s tebou Michaela! Dopravím vás tam i zpět. Zatím provedu v domě některé naléhavé změny; dům nutno přestavěti. Až se vrátíte, bude již všechno hotovo, a pak –, myslím, že právě v této zimě bude rozhodnuto nejen o našem osudu, ale o osudu všech lidí! Víš, Michaelo, že na jihu budeš míti denně čerstvé růže…?“

„Co mi růže,“ vybuchla Michaela a ukryla prudce tváře do dlaní, „já nepojedu nikam. Potřebuješ někoho, kdo by se o tebe staral, a… já… nepojedu. Viď, matinko, že tu zůstaneme s… Jiřím, viď, že ho neopustíme?“

Avšak Jiří neustoupil; vyprávěl o svém jednání s přítelem v Gaetě, ujišťoval, že i krátká změna podnebí umožní jim, aby po svém návratu tím účinněji mohly čeliti podnebné chorobě, přinesl i obraz domu, jejž pro ně koupil a na nějž hleděla matka se zasázenýma očima. Když jej podával Michaele, učinila rukou zamítavý pohyb. Nepohlédla naň, odsunula jej a setrvávala ve svém odporu. Jiří se nepoddával; je to nutné, na věci nelze nic změniti. Bude též tak zaměstnán, že zvyklosti rodinného života by jeho prací trpěly a on jimi. Nebude sám; zůstane u něho sluha a opatří si hospodyni. Mohou býti úplně klidny; bude moci pracovati s větší chutí, uvidí-li je v bezpečí. Přijede za nimi na konci jara, a vrátí se s nimi do Prahy. Přál si původně, aby se tam zdržely déle, nechtějí-li však samy, ustupuje, ale zimu musí stráviti v Itálii.

Rozloučiv se s nimi, odcházel do své pracovny. Michaela stála vzpřímena, pohlížejíc mu do tváře. Zastavil se a otevřev dveře do chodby pravil:

„Chceš jíti se mnou, Michaelo? Myslím, že ti musím něco říci.“

Michaela naň pohleděla v rozpacích. Nejraději by byla zatleskala rukama, pověsila se mu na šíji, nebo vyběhla divoce ze dveří, ale jeho hlas zněl tak smutně a vážně! Šla před ním, klopíc hlavu a s bušícím srdcem. Když usedl do křesla, pokynul jí, aby usedla vedle něho.

„Pojď blíže, Michaelo.“

Přisedla si blíže, a když zasedla večer nad svým stolem, aby velkou událost, jež se dnes v jejím životě zběhla, svěřila svému zápisníku, nedovedla se upamatovati na jeho první slova. Slyšela pouze jeho měkký hlas, cítila teplo tohoto hlasu a bylo jí tak krásně u srdce. Avšak nedovedla se upamatovati na jeho první slova. Jeho pohled strhl ji tak mocně do svého proudu, krásného, uplývavého proudu, že slova, která byla mluvena, byla dechem větru, který tento proud pobízel, zesiloval nebo tlumil přízvukem a tónem.

„I já tě mám rád, Michaelo. Jak je to podivné, že i v této době se láska zmocňuje lidských srdcí! Zapíral jsem ji v sobě, neboť jsem nechtěl, abys vděčnost nezaměnila za lásku. Chtěl jsem, abys byla volná a rozhodla se zcela svobodně. Bylo by marno, má drahá, vykládati tobě, že je to cit nečasový a marný. Bylo by marno tě od něho zrazovati, cítím-li jej sám. Nuže, slyš, Michaelo. Myslel jsem jenom na tebe, pracoval vždy pouze s myšlenkou, že pracuji pro tebe. A co ty, co ty…?“

Michaela přitiskla se k němu, zakryla tvář na jeho prsou a hladila jeho vlasy. Vzal její hlavu do svých dlaní, políbil ji na čelo a vyňav ze zásuvky stolu, která byla vždy uzamčena, prsten, navlékl jí jej na prst.

Michaela se vztyčila, pokryla jeho tvář polibky a rozplakala se.

„A ty chceš mne nyní opustit! Chceš, abych jela daleko, daleko, pryč od tebe, a já tě opustiti nemohu. Jsem tvá, Jiří, čiň se mnou, co je ti libo, jenom o to tě prosím, nech mne u sebe!“

„Proto se dnes s tebou zasnubuji, abys věděla, že se s tebou rozloučiti nechci. Mám své povinnosti k celku a musím napřed splniti své poslání. Odjedeš, odjedeš s mou matkou a já budu pracovati. Horečně pracovati, abych všechny síly, které mohu dáti do služeb lidu, dal rázem, abych pomohl, jak mohu nejlépe. Nechci udíleti almužny, rozměřené a vypočítané pro celou dobu svého života. Chci se dáti všem najednou. Dokončím své plány za této zimy a pak, Michaelo, chci býti už jenom tvůj…“

Michaela ho objala.

„Chci ti rozumět a chci tě čekat. Pojedu tedy…, ale ty mi slíbíš, můj Jiří, že se budeš šetřiti a chrániti se pro mne. Věz, že nepatříš pouze sobě a všem. Jsem tu já, a nikdo mi tebe nikdy nenahradí… Slyšíš, Jiří? Pojedu!“

Rozloučil se s ní a vyprovodil ji přede dveře pracovny. A vrátiv se ke stolu, nebyl schopen práce. Maje hlavu skloněnu nad prací, jež na něho čekala, myslel na poslední slova rozkošných úst Michaeliných. Jak smutných prostředků a výrazů, tvarů a proměn užívá lidská láska v těchto dobách! Zdá se, jako by její tvář byla plna vrásek, když i tvář slunce a země svrašťuje se stářím věků a předzvěstí konce. Jeho povinnosti k Michaele jsou v podstatě tytéž, které ho podřizují zájmům lidstva. Hledá stroje, jimiž by pronikl ovzduším opravuje přírodu, přemisťuje povrch zemský, chce uchopiti každý paprsek sluneční, i ten, jenž k zemi proniknouti nemohl, chce stavěti město slunce, urychlovati nebo zpomaliti přírodní pochody vznikání i rozklady, a sám stojí tu také tak rozcitlivělý a bezbranný před jediným pohybem a citem srdce, milujícího ženu. Jak podivuhodný výtvor přírody, toto malé srdce, jež, určujíc dějiny, ozývá se i v době všeobecné zkázy právě tak, jako se ozývalo v pračlověku, jemuž doba dnešních vynálezů byla by větší záhadou než sama příroda…

V.
Přednáška v paláci lidové radosti

Sál byl přeplněn. Tisíce hlav očekávalo s napětím přednášku učence, který se pojednou proslavil. Vysmíván zchytralci, kteří se domýšleli, že jsou povzneseni nad něho, opomíjen bohorovnou lhostejností davů, jež nejeví zájmu, pokud věc se netýká jeho žaludku, a odmítán vědou oficiální, stal se Jiří Modran přes noc slavným. Měl za sebou celou řadu vědeckých prací, které prozrazovaly geniálního vynálezce jako též pronikavého učence, kráčejícího sta let před dobou, v níž žije, a které znamenaly vždy vědecké revoluce, – měl zvučné jméno poutavého přednášeče, řečníka a člověka, jenž své objevy oznamoval skromným, dojímavým způsobem i řečí okouzlující.

Přednášku jeho bylo nutno vždy znovu opakovati. Do paláce Lidové radosti proudily vždy nové, nedočkavé, zvědavé, lačné a uděšené davy. Sál, o němž se udržovala z vymřelých pokolení tradice, že tu kdysi předkové ve šťastných, bezstarostných stoletích tančívali způsobné i výstřední tance, a který za posledního století proměněn byl v palác poučení i zábavy, ve velký přednáškový sál s odsunovacím stropem, v němž byla umístěna bohatě vypravená hvězdárna a stroje, pohybující obrovskými zrcadly v různých úhlech k sobě nakloněnými, – tento sál, jenž ve všech prostorách mohl pojmouti na deset tisíc lidí, nestačil včera a nestačil dnes, kdy opět měl mluviti k lidu, zachvácenému hrůzami a obavou o osud své země, ještě před lety širokým vrstvám lidovým neznámý doktor Jiří Modran.

Ač se sál nevytápěl, bylo tu dusivé teplo. Lidé, kteří si navykli nesvlékati převlečníků nebo zimníků ani při jídle, tito křehnoucí lidé, nemohoucí se nikdy dosti ohřáti na sklonku tohoto století, kdy všechny úkazy nebeské i poruchy ovzduší věštily zkázu všemu životu, utichli jako na povel, když se na tribuně objevil jejich řečník. Nebylo ani lze uvěřiti tomu, že tento zástup lidí mohl chovati se tak potichu, a nebylo ani lze uvěřiti síle, již může vyvinouti jedinec.

Když pozdvihl nad tímto mořem hluboký svůj zrak a zdvihl ruku, aby je pozdravil, vydraly se z prsou vzdechy ulehčení. Oči všech lpěly na jeho očích, rtech i na každém jeho pohybu. Stál tu uprostřed nich jako prorok, těšitel a vůdce. Byl do té míry šťastným vynálezcem, že již ve čtyřicátém roce jeho života mu svět dal za pravdu. Avšak on, vida hrůzu v očích naň se upírajících, přál si, aby se tak raději bylo nestalo. Prorokoval konec, poněvadž musel; ach, oč raději by všechny potěšil! Jak rád by odvolal své učení a jak by byl šťasten, kdyby příroda mu nebyla bývala potvrdila jeho proroctví!

Dnes však už bylo pozdě. Na té věci nedalo se nic měniti. Všechny známky nasvědčovaly tomu, že nastává konec, neodvratný konec. Po neobyčejně teplých zimách, jež převládaly v století minulém, nastal uprostřed dvacátého století opak: zimy se dloužily a přibývalo jim na jejich drsnosti, léta se krátila a byla vlhká. Déšť a sníh, vlhko a chlad sužovaly lidstvo celého světa.

Michaela, která se s takovou grácií dovedla dotýkati věcí, jež propůjčují kouzlo žijícím, dotýkala se s dětskou pietou a posvátným obdivem krajkových šatů, lehkého hedvábí a látek, do nichž se kdysi oblékala její babička. Ano, to vše už bylo tak daleko, že se dívala na tyto lehké šaty jako na živou ilustraci ke krásným pohádkám… Ne, Michaela se nemohla oblékati do těchto šatů, jež byly pouze obláčkem, nadechnutým na ženy v dobách, kdy slunce ještě hřálo. Ve své dívčí zvědavosti oblékla je pouze jednou ve svém pokoji, ale jak jí v nich bylo zima! Ne, nemohla uvěřiti, že v těchto šatech se chodívalo kdysi po ulicích… Jak šťastné byly její předchůdkyně!

Už jinak tomu nebude, už celý život bude nucena nositi svůj kožíškový plášť, který jí tak slušel a jejž přece neměla ráda, už celý život bude nositi vysokou bobří čepici. Slušela jí, ví to! Ale co by dala za to právě nyní, kdyby mohla si na hlavu nasaditi lehký klobouk, který hlavu, již vysoký účes bohatých a jemných vlasů přímo nadnášel, činil ještě vzdušnější. Jejích vlasů nebylo možno ukrotiti. Přecházely z pevných obrysů jejího zjevu jako záblesky do vzduchu a zjednávaly rozkošný přechod z hmotného a barevného do nehmotného, kde barva se přizpůsobovala vzduchu…

I Michaela tu byla. Seděla pod tribunou, kde jí lid z úcty jejího místa neobsazoval. Přivedla ho sem sama, více dojata sklíčenými zástupy než pýchou nad obdivem a poctami, jichž se mu tolik v poslední době dostávalo. Přivedla ho sem, jako ho neopouštěla na jediném kroku jeho života, kdy jí bylo dopřáno býti jemu po boku; vždyť těch okamžiků bylo v životě jejím tak málo.

Seděla tu ve svém plášti a s kožešinovou čepičkou i dnes a chtěla naslouchati. Ale bylo jí tak divně u srdce. Její dívčí duše přemisťovala čas i prostor. Tu je ten sál, kde se kdysi tančívalo v hebkých šatech s úsměvem a uzarděnými tvářemi… A dnes? Michaela si rázem uvědomovala tíhu prostředí. Proč je tu dnes tolik lidí, proč tu sedí pod tribunou, na níž stojí a k lidu mluví ten, jejž tolik miluje? Vyčítala si, že mnohé přeslechla. Vždyť Jiří mluví již tak dlouho, a ona teprve teď začíná mu naslouchati. Byla dítětem, nechápajícím tíže doby.

„A kdo vás potěší více, umění či věda? Hrůza, prošedší nitrem básníkovým, proměňuje se v krásu, která potěší srdce. A věda? Věda vám hrůzu obnaží, hledajíc neúprosně pravdu. Ukáže vám ji takovou, jakou jest, bez ozdob. A tato hrůzná pravda nestane se krásou. Vědě jde pouze o to, aby přestala býti hrůzou! Toho dociluje věda tím, že ji vykládá, pitvá, zkoumá a léčí; zmocní se jí všemi pinzetami, všemi chapadly lidských smyslů a zručností, sevře ji a ukazuje část po části, příznak za příznakem, následek za příčinou. Nasloucháte, díváte se a přestanete se chvěti: rozumíte hrůze, jež hrůzou býti přestala. Hrůzou jest pouze to, co dokonale neznáme. A tak umění i věda počaly boj s hrůzou.“

„Lituji, že to musím býti právě já, který nezvratně dokázal existenci člověka v době třetihorní, a který přicházím dnes, abych vás varoval… Rozšířiv lidský život o tisíciletí a statisíciletí nazpět do minulosti, ubírám mu nyní pouhá staletí, jež naši zemi jsou ještě naměřena, a zkracuji život příštích pokolení tak zdánlivě. Je mi líto, že lidstvo tak pozdě dosahuje cíle, – že objevuji heliometr v době, kdy nebude už ani lze měřiti intenzitu slunečních paprsků, jak nedostatečnou měrou bude nás slunce zahřívati…“

„Jako počátek každého století, jejž lze přirovnati k bolestnému počátku nového života, stál vždy lidstvo nevýslovné bolesti, končí se i každé tisíciletí hrůzou. Jest tomu právě tisíc let, kdy lidstvo zachváceno předtuchou konce světa hrnulo se do klášterů, podstupovalo dobrovolné mučednické smrti, modlilo se a kálo ze svých domnělých hříchů… Tehdy bylo příčinou této horečky konce náboženské šílenství, chiliasmus, názor, že se splňují prorocká slova o tisícileté vládě Kristově na zemi, po níž měl nastati konec… Tehdy byla to příčina vnitřní, byla to agonie náboženského blouznění. Avšak dnes, bohužel, není příčina naší hrůzy v našich nitrech. Je mimo nás; dnes nás počíná varovati sama příroda…“

Sálem prošlo zachvění tisíce srdcí. Obavy, bolesti a naděje bušících srdcí zdvíhaly se z tohoto moře hlav a oči posluchačů vysílaly k řečníkovi úpěnlivé pohledy, jež byly neviditelnými drahami proseb a modliteb. Stojíce bez hnutí, opírali se všichni plnou silou svého soustředění o tohoto slabého člověka, stojícího uprostřed nad nimi s takovým klidem a důvěrou. Byl jim ochráncem, spasitelem, vůdcem. A to byl největší triumf lidského ducha a vědy. Ta tam byla století, jež v čase revolučních bouří volala na hlasatele lásky, proroky, umělce a básníky „ukřižuj!“, ta tam byla lidská zloba a závist, jež, nechápajíc velkých duchů, hlásala jejich neužitečnost, odsuzovala je, vedena svůdci a posílala je na popraviště. Každá velká doba a revoluce vraždila myslitele a umělce, jenom dnes poprvé uvědomovaly si zástupy požehnání a síly lidského mozku a důmyslu učenců. Stál tu nad nimi jako vítěz, ale vítěz, jehož vítězství ho bolelo. Přijímal každým projevem vyděšeného davu zadostiučinění za každou křivdu, potupu, posměch a slinu, jíž svedený lid pronásledoval všechny, kdož jej duševně převyšovali. Dnešní den byl velkým smířením všech nepochopených s nechápajícími. Dnes chtěl každý chápati, každý slyšeti, každý býti poučen. A důstojný představitel slavného klidu, jejž poskytuje utýranému člověčenstvu věda, uklidňoval je svým hlasem, jeho silou a pomlčkami. Věda, která byla dosud zázračnou těšitelkou duchů několika jedinců, měla se nyní státi těšitelkou celého lidstva. Majetek několika hlav měl se státi majetkem obecným. Modranovi se zdálo, že je mu svěřena úloha, na niž jeho ruce nestačí. Věru, nebyl to lehký úkol, umožniti tisícům vstup do chrámu Vědy…

Ta tam byla doba procesí a nábožných poutí. Kde dříve vodil lid rukou knězovou duševní hlad po neznámém, vedla dnes kajícníky potřeba smíru se zemí, po níž chodily miliony národů s takovou sebedůvěrou a s takovou nevšímavostí. Člověk si neuvědomoval, jakou podřízenou úlohu hraje ve vesmíru. Náboženství, utvrzujíc ho ve víře, že on jest cílem a vrcholem všeho stvoření, mělo snadnou úlohu mezi všemi, kdož byli pohodlni mysliti. Tisíce let muselo projíti, než si člověk doznal, že jeho osud země nezajímá. Tato „lhostejnost přírody“ byla povzdechem všech, kteří, dosud upokojováni věrou, octli se tváří v tvář vědecké pravdě Laplaceově. Pověrečnost, jež se zrodila v člověku při prvním zemětřesení, neštěstí, smrti nebo blesku, výbuchu sopek nebo povodni, duze nebo smršti, provázela člověka všemi tisíciletími víry i nevěreckosti. Nevěrec věnoval právě tak málo pozornosti zemi a vesmíru jako asketický mnich. Co jiného bylo balzamování mrtvol v Egyptě než koketerie se záhrobím a mrtvolou? Smrt byla prvním stupněm k náboženství; obrazotvornost lidí, přeceňujících svůj význam ve vývoji světovém, vymyslila sen o nesmrtelnosti, úcta k mrtvým byla sebezbožněním. A člověk nevzdal se své domýšlivé povýšenosti ani tehdy, kdy pověrečnost počal alespoň u několika málo jedinců vytlačovati rozum.

„Prožíváte těžkou dobu,“ pokračoval učenec po krátké pomlčce. „Očekáváte, že věda přinese vám spásu, avšak ona nemůže učiniti pro vás více, než vás potěšit. Náboženství, chtějíc vás učiniti pokornými, učilo vás vaší malosti před obrazem Neznámého, jehož poslouchati měla i příroda. Věda, činíc vás velkými a svobodnými, nemůže nekonečnost učiniti konečnou nebo umenšiti velkost a sílu světů. Vyskytli se ovšem i mnozí učenci, kteří, řekl bych, chtěli převzíti na svá bedra odpovědnost přírody. Ručili za ni, chtějíce uklidniti člověka, uděšeného záhadami, více než jim bylo dovoleno. Chtěli do víru přírodních dějů, převratů a změn vnésti úměrnost a metodu. Laviny, bouře, ledovce a vichry měly se pohybovati přesně podle policejního řádu. Pro každý jev přírodní nalezena byla matematická formulka a směšné, vyumělkované jméno z latiny, tohoto věčného osobního dodavatele názvů, jmen a pojmů všech vědeckých nedouků. Nic ve světovém dění nesmělo se odchýliti od vytčeného cíle nebo z předepsané dráhy. Byla to pohodlná a kýžená výchova přírody člověkem. Příroda byla nezpůsobným děckem, proto udělovaly se jí důtky a tresty. Král Xerxes, bičující Helespont, nečinil v podstatě také nic jiného. A mluvilo se hodně pedagogicky, a, hlavně, popsaly se celé knihovny. Výstřednost se netrpěla v přítomnosti ani v minulosti, a proto se nepřipouštěly náhlé změny v složení pevniny, rozsahu moří a podmínek podnebných ani pro miliony zašlých věků, pro pravěk naší planety. Příroda měla býti načesaným, vyžehleným dítětem, jehož každý krok měl býti vypočítanou hladkostí. Gejzíry a horské prameny, občas vybuchující, byly jim prskáním nezvedence; našly se ochotné ruce, jež spěchaly, aby ho očistily…

Pravidelnost, s jakou se střídaly po dlouhá staletí roční doby, uspala lidstvo v bezstarostnou důvěru. Po větru dostavovalo se bezvětří, po dešti slunce, po zimě teplo, během dne, měsíce a roku tak daleko do minulosti, kam lidská paměť sahala. Uchlácholeni přírodou, navykli jsme si přijímati tuto pravidelnost jako povinnost přírody, zahřívati nás v létě, zábsti v zimě. Jak bývali naši předkové vždy pobouřeni, byla-li zima teplá nebo léto studené… Dostavoval se často hlad jako nezbytný průvodce takových poruch, jež byly neštěstím a předzvěstí blížící se katastrofy. Člověk uchyloval se k pověře a proroctví. Jenom učenci neustali ve své práci, měříce průměrnou teplotu každého místa den po dni, a jejich výpočty přičinily se značně o uklidnění pobouřeného lidstva vždy znovu. Meteorologové zabývali se zjišťováním větších nebo menších úchylek, ale vždy znova se jim podařilo potvrditi pravidelnost i v nepravidelnosti. Z nedostatku zaměstnání měřili množství dešťů, sílu větrů, vodní páry, výhřevnost slunce, a vše to přístroji tak nedokonalými.

Jest dokázáno, že naše země v dávných dobách prožívala velké změny podnebné, a tato okolnost připouštěla možnost takových změn i v každé budoucnosti. Byly to teorie dvou táborů, zuřivě si odporujících, jež budily pouze zájem odborníků. Mnohé knihy dávno zežloutly, mnohé nerozřezány ležely v knihovnách a muzeích. Že v různých dobách byla různá podnebí, bylo prokázáno a učenci chtěli to vykládati teoreticky. A poněvadž dřívější život naší země je uchován ve zkamenělinách, srovnávaly se organické tvary téhož místa v pravěku s tvary dnes žijícími. Lyell se domníval, že v dřívějších dobách střídaly se periody tepla s periodou zimy, avšak že podnebí bylo všeobecně teplejší. Heer tvrdil, že od pólů k tropům bylo kdysi jednotné podnebí tropické. Podobně smýšleli Nathorst, Nordenskjöld, Lesquereux, Engler, ač J. H. Gardner a Saporta jim odporovali. Počali pozorovati, že, soudíc podle nálezu tropických rostlin v končinách ledových a polárních rostlin na rovníku, musela teplota poklesnout o 15 stupňů, jindy o 30 °C. Bylo více než jisto, že kdysi převládalo všude jednotné podnebí a stejné rostlinstvo, avšak v době třetihorní počalo ochlazování postupovati od severu k jihu. Příčinou tohoto zjevu byl úbytek zemského tepla, jeho ztráta v prostoru světovém; a tento úbytek postupuje jednou zvolna, jindy zrychleně. Tato domněnka nebyla nikdy vyvrácena a stala se pravdou!

Chceme-li rozuměti dnešku, nemůžeme pominouti včerejška, neboť bez spojitosti není v přírodě jediného zjevu. Největším otřesem, který pohodlné z klidu vyrušil právě tak jako ve středověku pobouřily církev zámořské objevy, kulatost země a dalekohled, byl smělý objev učence, který tvrdil, že kdysi bylo po celé zemi jedno a totéž podnebí. Kdyby se to připustilo, byli by vědečtí ochránci lidské spokojenosti v koncích se vší svou učeností. Byli postaveni před ohromující záhady a hrůzy do budoucna. Dokázali by svou bezmocnost a lehkověrnost, nemohouce se vysloviti o tom, jaké nebezpečí naší zemi hrozí. A přece za možnost vzniku uhelných ložisek bylo děkovati jen dávnověkému rostlinstvu, jež se bujně dařilo i na severu a pak uložilo se do lůna země, aby ohřívalo v době, kdy chladnutí země ještě víc pokročí, budoucí, zimomřivé věky! Co mohli naši předkové jen nejasně tušiti v době, kdy nebyla ještě země tak prozkoumána jako dnes, víme dnes bezpečně my, kteří známe Novou Jižní Zemi… Výzkumy pokročily, staré, nesmělé dohady, zavrhované kdysi světem, staly se smělou pravdou. Dnešní rostlinstvo tropické bujelo v dávnověku i na pólech! To vše popíral i Melchior Neumayr, ač sám připouštěl, že polární kraje měly vyšší teplotu a mírnější zimy.

Právě tak nepopřeli staří učenci možnosti ledové doby v karbonu. Tato otázka není rozřešena dodnes a je ctí zmíniti se o našem českém učenci Feistmantlovi, který již před sto lety ji dokazoval. Na srážkách a vodě je člověk závislejší než na teple. Suchu podlehne brzy, chladu vzdoruje déle. To je jedna z útěch, jež mám pro vás v dnešní době! Musil bych vám vykládati nyní řadu zajímavých teorií a jmen, ale vedlo by to do nekonečna. Byli to J. Whitney, Theob. Fischer, Humboldt, Schmick, W. Blanford, Richthofen, Fraas, Chavanne, Jadrinzen, Götz, Zittel, Partsch, Tietze… Les hraje větší úlohu, než se dříve myslelo, v životě člověka! Úbytek lesů působí, že podnebí stává se sušším. Hladina vod klesá, oázy mizejí, krajiny Středozemního moře vysychají, – dnes se nám zdá nový rozkvět klasických zemí holou nemožností; v Egyptě nespadne dnes už tolik dešťů jako před dvěma sty lety. Úbytkem lesů, který přivodil degeneraci lidí kolem Středozemního moře, získalo hlavně Německo, jež přestalo býti zemí mlh… Les, tento nejdůležitější činitel kulturní, působí na srážky, déšť a sníh: množí je. Kde lesů není, není tolik vlhka…

Podnebné změny obrážejí se i ve statistice názoru o vysychání nebo vlhnutí našeho podnebí. V době sucha umlkají hlasatelé názoru, že země vlhne, a naopak. Kolikráte již lidstvo obracelo se z jedné výstřednosti do druhé. Proto také v Austrálii volali jednou, v šedesátých letech minulého století, přejíce si, aby les zbavil je sucha: ‚Chraňte lesy!‘, a na konci téhož století, kdy mu počali připisovati za vinu, že jím podnebí chladne, volali právě tak ‚pryč s lesem!‘.“

„Les! Les!“ Sálem zazněl pronikavý výkřik. Tisíce hlav počalo se otáčeti k místu, odkud výkřik zazněl. Jiné hlasy napomínaly ke klidu, ale vzrušení nebylo lze ovládnouti. „Vrah!“ křičel poznovu hlas šílence, jenž stoje na židli nakláněl se kupředu, aby ho bylo ještě více slyšeti. Řečník učinil několik pohybů rukou, žádaje o klid. Několik rukou chopilo se výtržníka, strhli ho ze židle a vynesli bránícího se ven do chodby. Řečník mohl opět pokračovati.

„G. Wex tvrdil proti Gannetovi, že v kulturních zemích ubývá vody stále následkem úbytku lesů. Berghaus prorokoval r. 1837, že Labe nebude již proto r. 1860 splavné. Boussingault zjistil, že v místech, jež kdysi zpustošila válka, přibylo vody v jezerech. Whitney, Markham, Hann a jiní vyslovili poprvé zákon, že úbytek lesů mění vodní stav, ale nemá vlivu na deště a množství vody. Kolonizací stoupla hladina Velkého jezera Solného o 3 metry. Úzké vztahy a vzájemná závislost dešťů, lesů a výšky hladin byly již dávno známy.

To dokázali Studnička pro Čechy, Bebber pro Německo, Wessely pro Uhry, Marmont a Gräger pro Egypt a Středozemí. Podnebí závisí na dešti a množství vody především. Všechny známky uplynulých padesáti let nasvědčují tomu, že nastává nová doba ledová. Lidstvo prodělalo již tři doby ledové na počátku doby diluviální, a tato doba, v níž žijeme i my, vykazuje nejvíce náhlých přechodů a změn. Věda dlouho neznala vlastních příčin těchto změn. Nathorst vykládal zalednění posunem pólů o 20°, ale nechť Charpentier, Neumayr, Czerny, Croll, Blytt, Penck a jiní věc vykládali jakkoliv rozdílně, popříti se nedala. Dokázalo se, že střídání zimy a tepla je příznačno právě pro tu dobu, v níž se zrodil člověk. I ten, měně svojí rukou rozsah lesů a tvářnost povrchu, rozhodoval slabým svým hlasem o podnebí, ať již kácel lesy, zavodňoval, stavěl města nebo oral… Stará teorie o pozvolném ochlazování naší země utrpěla nebezpečné otřesy, ač naši předkové byli celkem dosti daleko ve svých výzkumech pokročili. Ledové doby byly nezvratně prokázány a zjistilo se, že podmínky podnebné byly rázu zcela jiného než dnes. Avšak ledovce byly všude v poměru k ledovým poměrům nedávným v určité proporcionalitě. Rozdíl spočíval ve větších a četnějších srážkách. Mnozí učenci pokládali za nejbezpečnější výklad podnebných poměrů studium ledovců; jejich vzrůst značil vzrůst srážek a chladna, úbytek nedostatek vody a sucho. Agassiz a Charpentier učinili z ledovců přímo teploměr… Rozdíl teplotní nebyl nikterak překvapující. Šlo pouze o několik stupňů Celsia; podnebí na konci doby třetihorní podobalo se v mnohém našim poměrům až do počátku tohoto století, ale pak přišla první doba ledová jako perioda vlhka a studena… Sonklar a Forel hlásali, že déšť je pro ledovce signálem k postupu. Jejich vzrůst zjištěn dosti často, jako r. 1770, 1820 a 1845…“

Pojednou nastal v sále veliký rozruch. Bylo tak nehybné ticho, že bylo lze slyšeti mocné údery tisícerých srdcí. Horečné pohledy davů obracely se k jednomu místu, kde bylo pozorovati několik skloněných těl. Sál byl přeplněn a těla byla tak vmačkána a vklíněna do sebe, že nebylo možno, aby omdlelé tělo dopadlo na zemi a aby bylo slyšeti jeho pád. Omdlelý sklesl mezi sousedy, s nakloněnou hlavou a bezvládnýma rukama. Nebylo to daleko od řečnické tribuny.

„Místo, prosím!“ – zvolal řečník. Prodírali se namáhavě kupředu, vynášejíce bezvládné tělo do lékařského pokoje. Lékař zjistil s klidem, jemuž v posledních letech byl přivykl, nový případ kurdějí, který v této době, kdy všechny nemocnice byly přeplněny touto sdělnou chorobou, nikoho nepřekvapoval. Stačilo odhrnouti jeho rty, aby pochybnosti byly rozptýleny. Zduřený zánět dásní, v nichž se zuby téměř ztrácely a propadávaly, potvrzoval případ neobyčejně pokročilé nemoci. Tělo nemocného bylo bezvládné. Otevřel oči, mluvil, ale bledost jeho tváří řadila ho již mezi neživoucí. Kalné oči blouznivcovy těkaly po stropě, zavírány únavou těžkých víček. Lhostejná nečinnost, která provázela tuto chorobu, dostavila se i po výbuchu šílenství, které jí umlkalo právě tak tiše jako rozum zdravého člověka. Kurděje, nemoc polárních končin, v mírném pásmu dosud neznámá, které propadávali dosud jenom objevitelé neznámých ledových končin na svých poutích sněhem a ledem, zachvacovala celou zemi, postupujíc k rovníku spolu se sněhem a ledem, které ji zrodily.

„Jak zmatené a mlhavé představy měli lidé o příčinách doby ledové! Což bylo možno se domýšleti, že se příroda pro člověka kvůli jeho pohodlí a zdraví ustálí? Nikoliv. Příroda poslouchá svých vlastních zákonů, jichž většiny neznáme ani dnes! Dokud příroda mlčela, mluvil člověk. Člověk malicherných, ješitných zájmů. A tento člověk zmlká, počne-li mluviti příroda. Její řečí byly těžké pohyby pevninských hmot, zemětřesy, výbuchy sopek, sesouvání půdy… Nyní, na konci století, počíná se její němá řeč ve znamení sněhových vloček a postupu ledovců, ubýváním tepla a zimou. Během posledních tisíc let prodělala naše země podnebné změny, jejichž délku vypočítávali učenci na periody 35leté. V pravěku naší země byly podobné změny, avšak ve velkém měřítku, delšího trvání a většího významu pro pozemský život. I v naší době, ještě do nedávna, dostavovala se období sucha a vlhka střídavě v pravidelných přestávkách. Z pozorování velikého Kaspického jezera jsme poznali, že okolo roku 900 a 1300 bylo klima velmi vlhké a chladné, kolem r. 1100 suché a teplé. Od r. 1730–1810 stála jeho hladina vysoko, z čehož usuzujeme na velké množství dešťů a vlhka, od r. 1815 do 1900 však níže o celé dva metry. A od r. 1908 stoupala jeho hladina s malými přestávkami až po dnešní den, kdy jest nejvyšší ze všech měřených stavů za celé tisíciletí! Všechna jezera prodělávají v určitých uzavřených obdobích současně periodu vysokého stavu a potom opět periodu nízkého stavu vodní hladiny. A zajímavé jest, že toto kolísání hladin vodních odpovídá úplně změnám, pozorovaným na ledovcích. Nezáleží tu na teplotě, jejíž úbytek vás tolik děsí, ale na síle srážek čili na množství dešťů a sněhu. Důležitým dokladem pro periodické změny podnebné jsou i staré záznamy o sklizni vinné a splavnosti ruských řek; poznáváme z těchto zpráv, jež vznikly z obchodnického zájmu a nebyly psány pro účely vědecké, že v letech 1731–1820 sklizeň vína se opožďovala o jeden a půl dne proti letům 1821–1880 a že doba, kdy ruské řeky byly prosty ledu, byla o dva až čtyři dny kratší. I tu pozorujeme osmdesátileté periody. To jsou nezvratné, dokázané stopy kolísání podnebí, které se vztahují na řadu století. Pozorujeme zkrátka, že vedle menších period 18, 36, 80 a 100letých jsou tu i periody tisícileté. Změny podnebné projevují se kolísáním teploty, deště a tlaku, jež je společné celé zeměkouli až na nepatrnou výjimku. Amplituda kolísající teploty měřila pro celou zemi do roku 1850 jeden stupeň Celsia, od tohoto roku méně, až opět od r. 1950 dosahuje již dnes celých 5 °C. Od roku 1000 po Kristu prodělala naše země celkem 25 menších změn podnebných; nyní stojíme na prahu velké periody vlhka, která může trvati 100, 425, ano i tisíc let! Chladné periody jsou vlhké, teplé jsou suché. Naší dobou počíná se nová, v pořadí svém již čtvrtá doba ledová… Čím více vlhkého vzduchu mořského dostihne pevniny, tím méně možnosti má oceán ke tvoření dešťů. V obdobích sucha je rozdíl mezi ovzduším mořským a pevninským větší, v době naší se tyto rozdíly vyrovnávají…

Těmito problémy zabýval se B. Bruncham, B. T. Gwilliam, E. Douglas, Hil, Meldrum, A. Poey, Rühlman… Táž věda, která tvrdila, že o nějaké stálosti pevnin a moří nemůže býti řeči, předpokládala relativní stálost u podnebí a zapomínala, že, není-li jiných, vnějších vlivů, podléhá podnebí i změnám, jež nastanou na povrchu pevniny…

Okolnosti, jež nasvědčovaly zřejmému ochlazování naší země, neušly ovšem ani laikům a mnohým učencům. Kam sahají zápisy a lidská paměť, vidíme, že se podnebí ochlazovalo ustavičně. Bourlot zjistil toto chladnutí pro Alsasko již od 13. století, Middendorf pro Sibiř, Tschudi a Karsthofer r. 1822 pro Švýcarsko, kde vinné žně byly v 16. věku daleko dříve než v století 17. a 18., Zimmermann pro Hamburk, Arago pro Francii, Hamilton pro Irsko a Anglii, Fr. Schmidt, Bernh. Studer, Michelier, Ideler, Theobald, Muret, Leresche, Coaz, Whitney pro Spojené státy S. Williams, Jefferson, Williamson, Thomasy, Loomis, H. Newton. Bellew zjistil totéž pro Afghánistán, kde datlová palma ustoupila již více než před dvěma sty lety na jih. Jejich odpůrci, Draper, Schott, Forry a Glaisher marně se pokoušeli vyvrátiti jejich tvrzení.

Naši předkové byli šťastni; rodili se a umírali ve století krátkodobých a nepatrných změn podnebných. Věděli už tehdy, že po těchto krátkých a malých změnách dostavují se dlouhé a veliké proměny, avšak nevěděli, že se dostaví již tak brzy. Předpokládali, že doba ledová trvala pouhých tisíc let, ale ač se tato doba zdála neuvěřitelně krátkou, činí nás již sama myšlenka, že dnešní stav by měl trvati opět tisíc let, nešťastnými. Jisto však jest, že člověk již doby ledové prodělal. Dokázal jsem existenci člověka v době třetihorní; po prvním odchodu ledovců člověk tu nesporně byl. Je možno si mysliti, že ledová doba byla tak přízniva, že dala vznik lidskému stvoření? Je možno, aby člověk tu dříve, za příznivějších podmínek nebyl a objevil se tu právě tehdy, kdy ze střední Evropy odcházejí ledovce a na horách taje led a sníh, – tak pojednou? Nelze připustiti, že člověk se zrodil v době ledové. Byl tu daleko dříve, jak dokazují uměle zpracované pazourky, jež objevil Pont-Levoy, a o nichž chtěla věda tvrditi, že je vyrobily obratné opice, – a jak dokazují otisky jeho nohou v bahnité půdě, uchované náhodou vedle otisků velkých kapek dešťových, před nimiž prchal do úkrytu, když se valila na něho zkáza v podobě obrovské hory, jež zavalila pouze jeho šlépěje…, člověk byl již v době třetihorní a po odchodu ledu, na nějž si byl uvykl, a putoval pak za ním i na sever! Na jihu byl ovšem již daleko dříve, ale na sever šel za ustupujícími ledy, a proto tu v této době ještě nevznikl… Kde byl a kdy se zrodil první syn člověka, odkud přišel, – na to věda dovede právě tak málo odpověděti, jako kdybyste se mne ptali, kam člověk jde a kam dojde…

Proč vám vyprávím vše to, co zdánlivě k otázkám dneška ani nepatří? Abych vám ukázal, že nejste prvními lidmi, jež postihuje tato změna podnebí, a abyste neztráceli mysli, neboť člověk je tvor dokonalé a maximální přizpůsobivosti. Netřeba si zoufat, nutno se přizpůsobiti době. Dříve bylo našim předkům přizpůsobiti se násilí politickému, náboženskému útisku a různým proměnám řádů společenských. Vaši předkové se bouřili, odporovali, ale přizpůsobili se přece. Demonstrovali před vládními budovami, docházelo k revolucím a srážkám s ozbrojenou mocí… Proti přírodě boj je marný; chcete demonstrovati i proti ní? Kdo jsou to Eskymové, o nichž jste čítali v dětství tak rádi v cestopisech? To jsou lidé, kteří se přizpůsobili ledovému podnebí a nedovedou se od něho odloučiti. Dnes ovšem na ně přišla pohroma… Snad právě nyní, kdy vám je připomínám, hynou po stech mezi ledovými krami, ve chladných vlnách Ledového moře, nebo jsou už jejich těla vklíněna do obrovských mas ledovcových, na jejichž dně se pohybují pozvolna k nám, směrem k rovníku, kam zaživa z nich se nikdo nikdy nedostal… Ale byli to lidé, kteří se přizpůsobiti dovedli. Pohroma, která je stihla, je nekonečně větší našeho neštěstí. Žijeme v zeměpásu, který nikdy úplně zkáze ledové nepropadl, i když teplota klesla o několik stupňů… Nám netřeba ani prchati před hučícím mořem, plným sněhu a ledu, ani před ledovci, jejichž krok je tak pomalý a smrtící… Budeme čekati, připraveni na boj s přírodou, ve své vlasti.

Změna, kterou proděláváme, neděje se poprvé ani naposledy. Polární chlad byl už nejednou hostem našich zemí. Pokusíme se mu čeliti všemi svými silami. Tělesně dovedeme mu odporovati; je na naší síle duševní, abychom nepodlehli. Ani nejvyšší stupeň zimy neuškodí. Vjem chladu není závislý na výšce teploměru, jako by nebylo mezi nimi nijakého vztahu. Je určitá mez, kde přestávají jíti souběžně v našem těle i v ovzduší. Není-li větru, neuvědomíme si často ani vysokého mrazu. Naučili jste se cítiti teplo a zimu podle teploměru a nikoliv podle skutečné teploty vzduchu; třásli jste se na jaře, očekávajíce teplo při 14 °C, a bylo vám teplo v zimě při 10 °C pod nulou. Nesledujte vývoj událostí podle tohoto nešťastného vynálezu. Radím vám, zničte tyto přístroje, a uvidíte, že vám bude lépe. Teploměr ohrožuje vaše zdraví, neboť posiluje vaši úzkost…

Jde o to, abychom poznali příčiny této změny, která na nás dolehla. Nesmírné množství slunečních skvrn vás poděsilo. Sluneční skvrny jsou v příčinné souvislosti s počasím. I ony se vracívají v pravidelných, uzavřených časových obdobích. Nevědělo se, zda Slunce beze skvrn vydává více tepla než Slunce se skvrnami. Teprve mnou objevený měřič sluneční výhřevnosti dokázal, že tu spojitost je. Skvrny se vracívají vždy znova po 11, 55, 80 a 111 letech. Slunce se ochlazuje ročně téměř o dva stupně, a tudíž pouze v historické době ubylo mu 10 000 stupňů teploty. Ochlazováním se jeho povrch stahuje, čímž se uvolňuje vždy nové množství tepla jeho nitra pro další miliony let, pakli, jak se zdá, časem mu tepla nepřibývá. Již Biermann a C. Dubois se domnívali, že ledová doba má svou příčinu v teple Sluncem vyzařovaném, a že ochlazování podnebí dříve teplého nutno připsati změnám, jež prodělává Slunce, které přešlo ze stavu bílé hvězdy ve žlutou a přechodně dva, třikráte se blížilo hvězdě červené. Tento případ nastává i dnes, je však přechodný a neohrožuje nás přímo. Můj nový heliometr dokázal, že podnebí závisí na intenzitě slunečního záření.

Proměnlivost sluneční výhřevnosti je jednou z mnoha příčin, jež nám umožňuje, abychom porozuměli této tragické změně podnebí. Množství tepla Sluncem vyzařovaného se podstatně zmenšilo vnitřním jeho ochlazovacím pochodem právě tak, jako okolností, že i v teplotě světového prostoru nastal podstatný pokles. Těchto dvou příčin nedovedla dříve věda řádně odlišiti a zjistiti. Pokles světové teploty vesmírové přivodil zvýšený úbytek tepla chladnoucího Slunce, a tím zmenšil se i teplotní rozdíl mezi póly a rovníkem, čímž porušen byl na naší planetě koloběh vzduchu i vody.

Avšak tato jediná příčina nestačí, abychom si tyto změny vyložili. Zde působila řada sil, z nichž některé jsou již dostatečně známy. Je to ‚šťastná náhoda‘, lze-li tak říci o době tak nešťastné, spojení několika příčin kosmických i zemských; příroda nepracuje nikdy tak jednoduše a prostě, aby jí jediná příčina dostačila. Ke změně je třeba více popudů, jako lidský čin není výsledkem jediné myšlenky. Vždyť i smrt nastává zpravidla komplikacemi… Síla, vyvolávající jedinou příčinu, nestačí, aby vysvětlila něco tak nesmírného, co nazýváme prostým slovem ‚doba‘.

Jinými příčinami, které změnu podnebí přivodily, jest sklon ekliptiky, který rozhoduje o tom, v jakém úhlu země přijímá sluneční paprsky, dále jest to změna výstřednosti zemské dráhy a konečně posun pólů. Tyto příčiny vracejí se vždy znovu a vyvolávají střídavé změny na severu i jihu. Zemská osa není nehybná, ale podléhá kyvům, čímž se posunuje poloha pólů, rovnodennost i zeměpisná šířka. V těchto otázkách se učenci nedovedli dohodnouti; výsledky jedné vědy popírala věda druhá. Učenci dokázali, že i blízko pólu, v 82° severní zemské šířky dařila se bujná vegetace, ale běda, odvážil-li se kdo pátrati po příčinách vlastních. Každá teorie našla svého odpůrce. Nechápali ani toho, že šikmější poloha musí přivoditi ochlazení nebo oteplení různých míst; hvězdářství popíralo tento názor zásadně, připouštějíc pouze nepatrné pohyby pod jménem precese a nutace, jež byly příčinou, že prý v 10 500 letech střídavě severní a jižní polokoule měly delší léta. Zemská dráha je široká elipsa, jejíž tvar se buď úží a je výstřednější, nebo se šíří a je kulovitější. Ze změn vzniklých vypočítalo se, že odchylky byly značné. Tak by byla měla doba velké excentricity začíti asi 240 000 let př. Kr. a trvati až po rok 80 000. Ještě výstřednější byla tato dráha asi v letech 850 000 a 2 500 000 let před naší érou. Tato výstřednost způsobuje značné ochlazení a musíme doznati, že teorie byla velmi důvtipně vypracována Adhemarem, Crollem, Wallacem a R. Ballem.

Již roku 1889 pozorovala pražská hvězdárna, že výška pólu se posunula o půl vteřiny. Hvězdárna v Honolulu zjistila týž pohyb ve směru opačném. Tyto výpočty velmi rozrušovaly hlavy učenců; nechtěli přiznati, že změna polohy pólu dá se vysvětliti posunutím polohy zemské osy. Pól neležel vždy stejně. V době třetihorní ležel mezi 30° východní a 70° západní délky; naše země prožívá ustavičné změny uvnitř i na povrchu, dochází k přesunům pevninských hmot, čímž se ruší i poloha těžiště.

Vypočítalo se, že ze všeho množství tepla, jež naše země přijímá, připadá na léto 63, na zimu 37 dílů. Nastane-li případ, že jedna roční doba čítá 199 dnů a druhá 166, pak, je-li zima delší, nutno rozděliti 37 dílů na 199 dnů. V tomto případě nastává značné snížení teploty a stav, který je schopen udržeti sníh a led i přes následující léto ve vyšší míře. Ledovění jde pomalu, ale trvá dlouho; a v tom spočívá právě možnost, poskytnutá člověku, aby se přizpůsobil. Čím větší bude množství ledu a sněhu, kterým trpíme, tím bude více půdy zkypřeno a připraveno pro příští pokolení, za návratu podnebí mírného, které očekávám po 425 letech. Naše léto trvá 162 dny, zima 203 dny. Tento poměr se ještě nepatrně pozmění, ale nepřekročí rozdílu 160 : 205. Mohu-li ztrátu, již jste utrpěli, vyjádřiti číslicí, připravila vás změna podnebí o dvacet letních dnů a o 5 °C průměrné teploty roční. To jest právě změna, zaviněná posunem pólu.

Důležitou úlohu hraje naše ovzduší. Bylo odhadováno kdysi na 250 km, víme však, že dosahuje více než 400 km! Vzduchové tyto vrstvy, které tvoří obal naší země, s nímž letí vesmírem, účastní se jejího pohybu, avšak všechny nejsou tímto pohybem stejně dotčeny; čím výše od povrchu, tím otáčejí se slaběji a právě tyto vrstvy rozhodují o síle světelných paprsků slunečních, jež k nám pronikají. Tomuto přechodu z ovzduší do vzduchoprázdného prostoru byla dříve věnována malá pozornost. Rozhodují právě tak jako úhel, v němž sluneční paprsky k nám dopadají a jako délka dne, propouštějíce pouze 67 % všech slunečních paprsků tak, že celá jejich třetina se cestou ovzduším pro nás ztrácí. Přemýšlel jsem o tom, jak by se dalo toto množství tepla, nám unikajícího, získati, ale přiznávám, že všechny moje plány s výstavbou velkých čističů vzduchu a pokusy o proniknutí do nejvyšších vrstev vzduchových dosud zklamaly. Množství slunečních paprsků, jež k nám dopadá, nutno zvýšiti o ty, které nám unikají. Musíme vyjíti s málem, a proto je nám začíti s úsporným hospodařením s tímto slunečním teplem. Jsou ještě cesty jiné, jimiž lze zesíliti jeho účinky. I to bude vyžadovati obrovské námahy, ale co je lidskému úsilí nedostižným? Starý způsob výstavby domů nutno nahraditi způsobem novým; hýřily nadbytkem slunečního světla a tepla tak, že často z nevážnosti k němu volily i místa stinná a chladná. Nám jest dnes počítati s úhlem dopadu slunečních paprsků; čím kolměji sluneční světlo dopadá, tím vyvolává větší účinek tepelný. Bude nutno stavěti domy nakloněné tak, aby do jejich oken, jež se stanou velkými lapači paprsků, obrácenými k němu plným průčelím, vnikalo světlo kolmo. Budeme usilovati o to, abychom postavili celý povrch naší zeměkoule kolmo ke Slunci, změnili tento povrch, přeměnili stráně, pole a zahrady. Začal jsem s touto prací a myslím, že se nezklamu. Geoheliometr obrácený kolmo k Slunci jeví zvýšení intenzity o 83 tepelné jednotky.

Změní-li podnebí životní podmínky, musí se jim přizpůsobiti i kultura člověka a jeho život… Musíme trpělivě vyčkati věcí příštích. Důvěřujte síle lidského důmyslu. Neděste se toho, až jednoho dne přestanou hořeti na ulicích ohně. Nestane se tak z nedostatku dříví; máme nadbytek dříví i uhlí! Stane se tak proto, poněvadž tyto ohně znečisťují vzduch a tím zeslabují účinek slunečního záření, a my usilujeme přece o to, abychom novými přístroji ovzduší vyčistili. Pracovali bychom proti sobě samým.

Činím pokusy s novým radiovým vysavačem atmosféry. Jak jsem řekl, uniká nám 33 % slunečních paprsků, a toto množství při současném a trvalém klesání teploty zemské hraje velikou úlohu. Radiový vysavač bude pomocníkem nové stavby domů. Umístěn v blízkosti nové ulice, ale tak, aby lidského zdraví neohrožoval, bude čistiti ovzduší, zbaví je všech součástek, jež pronikání paprsků překážejí, a umožní, abychom se těšili plnému účinku slunečního tepla. Ukáži vám, v čem záleží jeho podstata.“

Řečník stiskl rukou elektrický zvonek a všechna světla sálu rázem zhasla. Posluchačstvem prošla vlna, obracející jejich hlavy. Všichni se obrátili k stěně bíle svítící, na níž se jim zjevil obraz Hradčan. Modran otáčel levou rukou kovovou rukojetí, vyčnívající z malé skřínky. Obrazy na plátně se střídaly. Zdálo se, jako by řečník vedl diváky z hradu na Pohořelec a odtud k Břevnovu a Liboci, aniž učinili jediný krok. Konečně, když dostihli šáreckého údolí, ruka se zastavila. Uviděli na plátně obrovskou, lesklou zeď, několik metrů vysokou. Připomínala jim veliký železný rezervoár, který byl neklamným znakem plynárny. Avšak tu nebylo kruhového objemu; byl to veliký keson, jemuž scházelo víko.

Modran počal opět otáčeti rukojetí; viděli obrovskou tuto krychli ze všech stran, jako by se otáčela před jejich očima kolem své osy. Na zadní stěně vztyčovaly se do výše čtyři široké a vysoké roury, opatřené větrníky dosud neviděných tvarů. Nový odklon zrcadla způsobil, že mohli nahlédnouti na dno této podivuhodné kovové pevnosti, která, jak si nyní povšimli, byla obehnána kolem dokola vysokou zdí, zabraňující přístup nepovolaným. A co to bylo na dně? Jako by miliony malých jazyků se plazily, vztyčovaly se a klesaly, proplétaly se a zápasily mezi sebou. Připomínaly vystupující, oteplený vzduch nebo žhavé uhlí, jehož plameny tlumilo oslňující světlo. Dno se ztratilo, zeď opět vystupovala, pak ji stroj přeskočil a postavil se před ni, ukazuje na velký teploměr, umístěný uprostřed vnější stěny. Ač byl veliký, nebylo lze vyčísti na jeho stěně upevněnou stupnici. Avšak vtom se teploměr přibližoval, rostl a zastavil se v okamžiku, kdy každé oko mohlo vyčísti u konce fialového sloupku číslo 4. Teploměr se opět vzdaloval, zmenšoval, objevila se opět bílá stěna nádrže a řečník pokračoval.

„Viděli jste právě zařízení velkého radiového vysavače. Jest opatřen rourami, jimiž se jeho činnost zahajuje. Jsou to čtyři obrovské elektrické ventilátory, které, uvedeny v činnost, prorazí mlhami a mračny a uvedou vzduch do kolmého, vzestupného pohybu. Rozproudí ovzduší a ulehčí vlastní práci vysavači. Na dně této veliké čtyřhranné nádrže, jejíž stěny jsou zbudovány z olova, jest rozprostřeno radium.

Lidé se dříve domnívali, že hmota je nezničitelna. Dnes, kdy víme, že slovo ‚hmota‘ je substantivem přídavného jména měnivý, známe pochody, jimiž se mění v barvy, světla, zvuky a plyny. Nic není stálého, trvalého a neměnného. Dnes je to uhlík, a za tisíce let vytvoří se z něho démant, touha pošetilců, která pomáhala činiti ženy žádoucnějšími. Kolik jest jich ukryto v zemi a přechází nezužitkováno a neproměněno ve zvonivou minci v jiné tvary. Dnes je to strom, později rašelina, z níž po staletích tvoří se uhlí a po tisíciletích antracit… Věda znala tyto pochody již dávno, ale našemu věku šlo o to, urychliti tyto přechody hmoty, tyto záměny z jednoho tvaru a stavu do druhého. Člověk si přál státi se pánem těchto pochodů, pozměňovati hmotu libovolně a za krátkou dobu vykonati totéž, k čemu příroda potřebovala celých tisíciletí…

A tu šlo nám opět o to, docíliti této nadvlády nad hmotou u nejdůležitějšího dnes kovu, u radia, poněvadž vrstvy vzduchové znemožňovaly pronikání slunečních paprsků i měření jejich intenzity, a poněvadž jsme chtěli umělou cestou čistiti zatížené naše ovzduší. Chtěl jsem zvýšiti činnost radia, uspíšiti jeho rozklad, urychliti jeho záření a odpoutati jeho zakletou energii na povel člověka k blahu veškerenstva. Tak vznikl tento radiový vysavač, poslední vynález, právě tak nebezpečný a vražedný jako blahodárný pro člověka v těchto hrozivých dobách. Hle, uvedu v činnost elektrické ventilátory…“

Jako by se snesla nad olověnou zdí větrná smršť, chvěly se roury, vyrážející neviditelné sloupy do výše. Ze stroje, z něhož vycházely, sršely kmitavé blesky a zdálo se, že celá krajina přechází z pevných obrysů ve vlnivé kmity a záchvěvy. Mračna se rozprchávala, svíjela a závojovitě vyletovala do výše. Chvílemi bylo viděti jasnou modř oblohy. A nyní počala pracovati radiová nádrž. Obraz sklouzl po plátně, odhaliv opět dno. Radium, vyburcováno neznámou silou, počalo svůj boj proti neviditelnému nepříteli v obloze. Byly to světelné exploze; bod vybuchoval po bodě, až celé dno se proměnilo v jeden veliký jícen sopky nebo děla. Paprsky se prodlužovaly jako vodotrysk, puštěný plnou silou k úplnému účinu, mohutněly a spojovaly se v sloupy, sloupy rostly každým novým výbuchem, až konečně prorazil mohutný proud vysoko, kamsi až k nejzazší hranici ovzduší.

„Ničivá síla tohoto stroje je obrovská. Nevím, nevraždím-li jím život na jiných planetách, neboť není vyloučeno, že účinek jeho dotkne se zhoubně i jiných světů; zničí vše, co mu přijde do cesty. A já jím chtěl ničiti pouze všechny vzduchové součásti, jež vyplňují naše ovzduší, a chtěl jsem pomocí jeho urovnati všechny jeho vrstvy tak, aby všechny sluneční paprsky k nám pronikaly nezkráceně. Znečištěné ovzduší okrádalo lidstvo o sluneční teplo. Nuže, a lidstvo má je míti, ale nechci se ani ptát, za jakou cenu, neboť vím, že i jiné planety jsou osídleny živými tvory…

Slunce zahřívá nyní velikou plochu zemského povrchu neztenčenou silou. Stačí pohleděti pouze na teploměr, abychom pochopili účinek radiového vysavače. Použiji velkého teploměru, umístěného na zdi Daliborky…“

Stroj se pohnul, vystoupil do výše a na plátně bylo viděti obraz, který zachvěl posluchačstvem. Byl to obraz, který v tomto střízlivém století vyvolával vzpomínky na dobu, která v Evropě tvořila legendy a mýty. Tohoto dojmu nezbavil se ani jediný divák, ani ten, kdo jimi nebyl vychován. Mlhy se převalovaly, srážely a ustupovaly, jako předvoje obrovských armád nebo vlny, vzdouvající se na úskalí. Rychlé proměny jejich tvarů vyvolávaly představy božstev, zápasících z oblačných hradů o nadvládu nad světem. Takové bylo asi podnebí staré Germánie, jak ji líčil Tacitus, země, která svým podnebím, věčně zachmuřeným nad pralesy, vřesovisky a močály, pudila germánské národy na Jih…

Ani Michaela se neubránila tomuto dojmu. Stojíc pod tribunou a opírajíc se rukou o stůl přednašečův, pohlížela se zatajeným dechem na divadlo v oblacích, které se odehrávalo sta kilometrů od země a daleko od míst, kde pracoval přístroj, vynález jejího snoubence. Vzpomínala si na úryvek jednoho jeho článku, který byl více technickou básní než suchým projevem chladného mozku. Jiří mluvil kdysi o mýtech; tehdy, když srovnával charakter americký s evropským. „Amerika, země prérií, chudší Evropy proto, poněvadž byla bez mýtů, rodící lidi hranaté a hmotnaté, jako by je tesala z obrovitých monolitů kaňonových…“ A Jiří, tento citlivý člověk, který dovedl tvořiti takové zázraky a který rostl v jejích očích nad rozměry svého těla, zdálo se, že spojoval v sobě dva světy…

Oči diváků vrátily se do Prahy a spočinuly na obrovském teploměru, který byl v těchto dobách postavován na průčelní zdi, věže a brány, jako kdysi hodiny na každém nároží. Z prsou posluchačů vydral se dlouho potlačovaný vzdech. Ne, byl to výbuch ulehčení, který stával se křikem. Lidé pohlíželi na teploměr vlhnoucíma očima a obraceli se po kouzelníku, jehož moci podléhala i příroda. Chtěli se protlačiti kupředu, aby mu dali najevo důkaz své bezmezné vděčnosti a oddanosti. A teploměr stál, zaujímaje plnou výšku stěny, uprostřed plátna, ukazuje 6 °C! Tedy o dva stupně přibylo teplotě jeho pokusem…

Ruce se zdvíhaly. Ačkoliv sál byl přeplněn, nezadržitelný pohyb vpřed zmocnil se zástupu. Zdálo se, že tribuna bude rozdrcena tlakem lidských těl. Modran se marně namáhal, aby si zjednal ticho; nebylo lze pokračovati v přednášce. Lidé, choulící se v sebe chladem, bez zájmů a spáči vytřeštěných pohledů naráželi do sebe, volali nesrozumitelná slova, tleskali a jásali. Unášeli řečníka, k němuž se protlačiti nemohli, na vlnách svého nadšení, jako by ho vynášeli na ramenech ven, aby zvěstovali městu, zkáze propadlému, blahozvěst. Ti, kteří stáli u východů, tlačili se do ulice; nebylo jim třeba dalších slov. Viděli a přesvědčili se na vlastní oči, že o jejich blaho pečuje někdo, kdo je tak silný jako Bůh a silnější než Smrt. Tísnili se k východu, nemohouce se prodrati až k němu, aby mu děkovali. Sál se počal vyprazdňovati u zdí a v koutech, jenom uprostřed kolem tribuny tísnil se dav, který se řečníka nemohl nasytiti ani očima.

Michaela stála tu uzardělá, se sklopenou hlavou. To jest tedy opět jednou člověk, jehož nekonečná láska k lidstvu a práci přináší tak veliké požehnání! A tento veliký člověk jest její Jiří, její, její…! Uvědomila si vlastně, čím jest jí a čím je lidstvu? A proto uzarděla se asi její tvář a sklonila se její hlava. Chce mu sloužiti. Ne, jeho ženou být? Jak smělé přání! Bude sloužiti těm všem, kteří čekají od něho spásy. Bude vděčna za každý jeho pohled. Musí býti skromná, neboť při této hře nemůže žádati, aby vstal, odešel a věnoval se pouze jí. Vždyť v této hře se hraje o osud celé země a lidstva! Bylo by to neskromné, být pouze jeho ženou, – anebo stačí vůbec na to, aby provázela tohoto divotvorce po cestách, jež se s životními drahami smrtelníků nikdy nekřižují? Jak málo věděla o něm ona, jež se domýšlí, že ho miluje!

Choulíc se do pláště, neodvažovala se ani pohlédnouti mu do očí. Kráčela po jeho boku a tváře jí hořely obdivem a láskou. Drobné kroky jejích věrných nohou byly projevem její nekonečné oddanosti. Hleděla na něho ze strany a neušlo jí, že je poněkud vzrušen.

Doktor Modran vedl ji k zadnímu východu. Sestoupili úzkým schodištěm do chodby, vedoucí ke strojovně. Zdaleka zaslechli plouhavý oběh řemenů a obraty kol. Modran se prudce zastavil a běžel ke sklepu. Zůstavil ji tu v tmavé chodbě bez jediného slova! Jistě musilo se státi něco, co ho tolik vzrušilo. Hmatajíc rukama po stěně chodby, vlekla se s bušícím srdcem za ním. Malé železné dveře zastavily jí cestu. Otočila zámkem a dveře povolily. Stanula v malém prostoru, ozářeném stropním světlem, jež ozařovalo malá, nedobytná dvířka.

Michaela marně se pokoušela najíti kliku. Úzkost samoty sevřela jí hrdlo. Co se děje tam, za těmito dveřmi, jimiž jí zmizel z očí Jiří? Bylo nepochybné, že doktor Modran jest uvnitř. Zaslechla zvuky železa; a nyní rázem ustala práce strojů. To patrně Jiří vypjal proud a zastavil je. Bojíc se pohnouti z místa, slyšela, jak někdo otvírá s námahou dveře. Skloniv se, aby mohl projíti, objevil se Modran na jejich prahu, bledý ve tváři a vleka v náručí bezvládné tělo neznámého člověka. Povšimla si, že má zkrvavěný pravý rukáv, ale ruky neviděla. Chtěla mu pomoci, ale doktor Modran jí v tom zabránil. Těžké dveře s minutovým samočinným uzávěrem počaly se zvolna zavírati. Pomalý jejich chod naplnil ji hrůzou. Jiří měl stěží kdy, provléci celé tělo nešťastníkovo do chodby.

„Prosím, lékaře! Nedbal přísného rozkazu… ale snad ho ještě zachráníme. Rychle!“

Michaela vyběhla po schodech; pospíchala pro lékaře, ale široké, ocelové dveře, pomalu se zavírající jako za odsouzencem, pudily ji stejně z těchto míst. A když vynášeli ve spěchu omdlelého a doktor Modran rozmlouval ještě s lékařem, pokoušela se, chvějíc se po celém těle, ovládnouti své vzrušení. Její Jiří stál tu opět klidný; zdálo se jí, že může svým klidem i léčiti. Styděla se za svou slabost před člověkem svrchované síly, a když, vrátiv se z lékařského pokoje, vzal ji opět pod paždí, neosmělila se ani rušiti jeho zamyšlení zvědavými otázkami.

Doktor Modran doprovodil ji do bytu a rozloučiv se s ní něžně, rychle odcházel. Bylo to asi v souvislosti s dnešní nešťastnou událostí, že se vrátil domů teprve na úsvitě!?

VI.
Ledovce jdou…

Zprávy, které posílaly pohraniční meteorologické stanice, oznamovaly, že přibývá sněhu a ledu v Krkonoších, na Tatrách a Šumavě. Minula již dávno doba, která oslavovala hrdinské činy bezpříkladného udatenství vojsk, která kdysi odrážela všechny pokusy nepřítelovy, proniknouti pohraničními hvozdy do Čech. Na jejich místo nastoupily stráže učenců, kteří, pohrdajíce vlastním životem, z lásky k vědě a lidu opouštěli své domovy, vypravovali se do nejnebezpečnějších míst, na opuštěné vrcholky příkrých horských stěn, kde, obklopeni zevšad denně rostoucím ledem, pozorovali všechny změny, měřili postup ledu, výšku sněhu, teplotu i výhřevnost slunce, zapisovali každou podrobnost do deníku a ohlašovali ji telegraficky do Prahy.

Kolik se jich už stalo obětmi rozzuřeného Severu, který se usadil nyní tak trvale i na okrajních českých horách! Setrvávali tu, vědouce, že třeba již zítra nebudou moci odeslati zpráv, že třeba již za několik hodin postupující ledovec prorazí chatrnou stěnu jejich stanice a bude zvědavě mrazivým svým bílemodrým jazykem po nich sahati. Setrvávali na svých místech, vědouce, že třeba již zítra zavěje sníh jejich stanici, zpřetrhá svou tíží telegrafické jejich spojení se světem anebo že sněhová smršť je smete a s lavinou povalí do propasti. Ano, učenci byli vojskem svého lidu, kteří se neohroženě hlásili na místa nejnebezpečnější, tam, kde včera neviditelný nepřítel zahubil jejich druha. Vedla je láska k lidstvu a vědě, která jim zjednala takovou úctu; na kovové desce sousoší Mučedníků vědy přibývalo vždy nových jmen těchto novodobých hrdinů.

Pokud bylo lze z došlých zpráv vyčísti, vykazoval ve střední Evropě nejvíce ledovců Harz, potom Krkonoše a Šumava; Karpaty měly jich nejméně. Avšak celé západní Alpy počaly se pokrývati jediným velikým ledovcem. Řada opuštěných měst byla již pohřbena na jeho dně. A ledovec shromažďoval se v malém horském sedle, vyplňoval je pozvolna, přehoupl se přes jeho okraje a plazil se po stráni do údolí, kam současně ze všech stran počala se plížiti úzká tykadla ledovců z ostatních sedel, strání a průsmyků. Počaly vyplňovati mohutným svým tělem, jemuž se nezdál celý povrch země stačiti, údolí, mohutněly, rostly do výše a šíře a vyplnivše opět celé údolí, dávaly se na těžký, plíživý, smrtonosný pochod do údolí sousedního.

A tak člověku, stojícímu na úpatí vysokých hor, naskýtal se pohled hrozivý a přece krásný: sestupujíce z nejvyšších strání do údolí, jež zaplnily, splývaly odtud do údolí nižších, tvoříce obraz mohutného, zamrzlého vodopádu, jejž třeskutý mráz překvapil v okamžiku, kdy několik jeho ramen se vrhalo do propasti. Mohutné balvany, jež ledovec cestou urval, valily se po jeho hladké ploše ke dnu, drtíce střechy a stěny opuštěných salaší. Nad jeho bílým polem vyčnívaly pouze ostré skalní stěny, na nichž se led ani sníh udržeti nemohl, avšak i ty se propadávaly, jak se zvyšovala jeho hladina.

Stanice číslo 3 hlásila ze Vřetenského Mlýna, že město je již opuštěno nejen lidmi, ale i divokou zvěří. I vlci opustili kraj, který předkům poskytoval tolik rozkoší v dobách letního odpočinku i zimních sportů. Ledovec, který pokryl celý Kozí hřbet, zaplavil Sněžné jámy, vyplnil již celé údolí Svatopetrské a vystupoval na severní straně až k nejvyššímu vrcholku vřetenského údolí. Na východ od Sněžky a na západ od Velkého Šišáku táhl se ledovec, ničící lesy, vyplňující údolí, srovnávající svahy a vrstvící se do jedné hladiny, jejíž oslnivě bílou plochu bylo již lze spatřiti za příznivého počasí i z petřínské rozhledny.

Ledovec, ničící pohraniční lesy, počal svým tělem stavěti mohutnou hradbu na českém pomezí, již by nedovedla zničiti ani soustředěná palba nejtěžších děl. Dvě pozorovací stanice padly už za oběť tomuto živlu i se svými obyvateli, zůstával tu ještě jeden, mladý asistent Bořek, jehož poslední zpráva byla tak pomatena, že se z ní dalo souditi na propukající šílenství. A přece ani tento člověk nevolal o pomoc, nežádal, aby byl vystřídán, ale setrvával na svém místě uprostřed praskajících lesů, sněhových bouří, tváří v tvář postupujícímu ledovci…

České kotlině nehrozilo nebezpečí; avšak bylo důležito věděti, co se děje na hranicích, neboť změny obvodu ohlašují změnu, jež má nastati i uprostřed. Ačkoliv se teplota neměnila, ledu a sněhu přibývalo. Počátkem listopadu napadly takové spousty sněhu, že bylo nutno podél tratí visutých drah a železnic, dovážejících uhlí, uvésti v činnost elektrické rozhřívače, které sice sníh úplně neodstranily, ale zmírňovaly jeho výšku a mocnost.

Jiří Modran osaměl. Doprovodil matku i Michaelu vzducholodí do Itálie a vrátil se za několik dnů zpět; nepoznával už téměř Michaelu a nevěděl, čemu má přičísti změnu, jež se s ní udála. Rozloučila se s ním zmužile, jediným polibkem, a přinesla mu na cestu v náručí růže.

„Opatruj je po cestě, Jiří. Mysli si, že jsem to já. A viď, až se vrátím, že budu míti již hotový skleník, kde je budu moci pěstovati?“

Jiří se nezdržel teskného úsměvu. Vrátil se oklikou přes Alpy, aby se na vlastní oči přesvědčil o jejich zledovění. Nepřekvapilo ho nikterak, že Štýrsko valně své tvářnosti nezměnilo. Avšak na západě, v Tyrolsku a Švýcarsku, bylo již na jejich místě jedno obrovské ledové moře… Nyní se mohl vrátiti k tomu, co zbývalo ještě učiniti; dokončiti stavbu Sluneční ulice, navštíviti Krkonoše, pokračovati v pokusech s radiovým vysavačem, které i jemu přinesly jisté zadostiučinění za všechna předcházející zklamání, a v dalším úsilí, nahraditi lidstvu, co mu odnímala příroda. Hromadné lovy, podnikané poslední dobou na dravou zvěř, zapudily ji opět do hor; počala se objevovati již v Maďarsku a Rakousku v neuvěřitelném množství. Lid ovšem bylo třeba ponechati ve víře, že byla vyhubena a zaplašena. Avšak Modran věděl, že odcházela spíše větříc posun ledu, před nímž dala se opět na ústup k Jihu.

Obyvatelé zemí severních stěhovali se nyní v ještě větších zástupech a prchali na jih, avšak vyhýbali se českým hranicím, které se staly neschůdnými; cesta přes Bavory byla pohodlnější a bezpečnější. Bavorsko samo stalo se útočištěm Němců severních. Jenom Seveřané se tu nezastavovali, míříce přímo do jižní Evropy a na břehy Středozemního moře. Mnoho českých uprchlíků bylo již v Itálii, na jihoslovanském pobřeží dosahovali počtu více než půl milionu hlav. Avšak většinou zůstávali na místě, důvěřujíce důmyslu a přesvědčivým vývodům Modranovým. Aby se lid zbytečně nejitřil, podléhaly všechny povětrnostní zprávy zvláštní cenzuře; obzvláště zprávy z nejzazšího severu, kde obrovské vrstvy ledové stlačily zemský povrch a způsobily, že moře se vylilo ze svých břehů, zaplavujíc již i Anglii, a který byl lidmi již úplně opuštěn, byly potlačovány: mohly vznítiti v lidských myslích obavy zcela zbytečné, neboť tu nebylo nějaké souvislosti a nebylo třeba z těchto poměrů usuzovati na obdobný vývoj ve střední Evropě. Avšak o tom nebylo již pochybnosti, že tohoto postupu ledu účastní se i moře, nejvíce jeho vzrůstem dotčené. I moře dalo se na pochod a doráželo již na severní břehy německé, zaplavivši všechny jeho nízké pobřežní ostrovy. Ale i z Německa hlášena celá řada důležitých a překvapujících vynálezů, jež dokazovaly, že Němci jsou odhodláni podstoupiti tento těžký boj s přírodou, ačkoliv byli daleko více vysazeni nebezpečí, přicházejícímu ze severu. Nízký jeho povrch bránil ledu, aby rychle rostl a se šířil, ale trpěl zato neméně povodněmi všech svých řek.

V den, kdy se byl dříve rozhodl, vydal se doktor Modran na cestu. Sám. Lékař Radon ležel v nemocnici; podlehl i on, který tak houževnatě kurdějím vzdoroval, opustil svou sobí stanici na smíchovské stráni a sám na saních byl dovezen do nemocnice. Je dobře, že Michaela o tom neví. Spoléhala pevně na to, že Modran se vydá na cestu s tímto zkušeným a neohroženým lékařem.

Modran zhlédne všechny zrcadlové stanice, přesvědčí se o výhodách nového způsobu visutých drah a navštíví poslední stanici ve Vřetenském Mlýně. A tak nasedl do vozu visuté dráhy, jež ho měla dopraviti až na severní hranici. Krajina, která ubíhala pod sedadlem jeho krytého vozu, opatřeného vyhlídkovými okny na všech čtyřech stranách a celou bezpečnostní výzbrojí, podobala se jediné sněhové pláni, na níž nebylo znáti povrchových nerovností půdy. Jenom tam, kde se tísnily k sobě domky jednotlivých osad, vyvstávaly v této záplavě šedě hnědé plochy, jež vypadaly jako jezera. Vozík soukal se po laně, stoupal, dosahuje pilíře a klesal, jakmile jej přejel, aby opět počal stoupati. Opustil pláně a vjel do hustého lesa, jehož větve byly skloněny k zemi tíživými návějemi sněhovými. Byl to dlouhý průsek, vymýcený pro lanovou trať lesem, který byl téměř bez konce. Hlomoz, jejž vzbuzoval pohyb vozíku po laně, bránil tomu, aby mohl slyšeti a vnímati jakékoliv zvuky z povrchu, ač se vznášel nad ním pouze v čtyřmetrové výšce.

Místy hluk se zesiloval, lano protisměru se napínalo a povolovalo: potkával vozy nákladní, přeplněné zbožím, i vozy osobní, které se zařazovaly do provozu podle počtu cestujících. V nemocničních vozech byli dopravováni choří do Ústřední nemocnice v Praze; i takový vůz střetl se s ním cestou. Les řídl, vůz ujížděl opět nad zasněženými plochami polí. Obrovský, trojhranný stojan po pravé ruce upoutal veškeru jeho pozornost. Vyhlížel jej už dříve, nemoha se ho ani dočkati. Blížil se k němu každým okamžikem. Vůz vystupoval do větší výše, dojížděje kryté, velké stanice, kde se trati křižovaly. Otevřel dveře vozu, vyskočil a vypjav vůz, zavedl jej na lano odbočné a zastavil.

Dva zřízenci, obsluhující stroj, se mu hlásili. Povstali od malých kamen, postavených na zděném podstavci uprostřed malé světnice, jež byla opatřena okny.

„Provoz řádný. Jenom uhlí dnes nejde. Na sedmé zrcadlové stanici byla hlášena nějaká závada.“

Modran s nimi chvíli rozmlouval, přešel můstek a blížil se k veliké, železné, trojhranné zdi, jež vybíhala vysoko nad jeho hlavou do špičky. V jejím vrcholu byla zasazena veliká deska zrcadla, otáčivá podle dvou k sobě kolmých os, proti které umístěna byla o něco níže druhá deska stejné velkosti. Mezi spodní hranou zrcadel a špičkou stojanu byly napjaty antény v podélném rámci, od jehož čtyř konců vedly elektrické dráty do krabicového rozváděče. Každá osa zrcadlových desek byla opatřena dvěma lany, umístěnými na protivných stranách a nad zrcadly byla postavena úzká ochranná stříška.

Opěrné sloupy zrcadlového stroje byly dvanáct metrů vysoké a táhly se po povrchu v padesátikilometrových vzdálenostech od sebe. Přizpůsobovaly se povrchu, stojíce vždy na nejvyšším místě svého širokého okolí, a jejich desky přenášely obrazy několikanásobnými odrazy do největších vzdáleností. Obraz krajinný, zachycený zrcadlem k němu obráceným, odrážel se v zrcadle protilehlém, v určitém úhlu skloněném, a toto zrcadlo jej přenášelo do dálky, pomocí zesilovačů radiofototelegrafických. Podzemní dvojitý kabel spojoval všecky zrcadlové stanice, umožňuje svobodnou volbu obrazů a míst i jeho řízení z ústředny, již jsme pozorovali v přednáškové síni paláce Lidové radosti.

Modran usedl opět do vozíku, jejž zřízenci přivedli na hlavní lano, vyčkavše, až vůz ze stanice právě vyjíždějící přejede nejbližší pilíř. Když se rozjel, pohleděl na teploměr, zavěšený na stěně vozíku. Klesající teplota dokazovala zřejmě, že se blíží velké oblasti ledové, která rozhodovala daleko více než okolnost, že se ubíral na sever. Chlad čišel z míst, kam ho unášel jeho vůz na laně, jehož opěrné pilíře vystupovaly do výše, jak se zvolna zvyšoval povrch. Nad celým krajem visela nízká mračna a jemu se zdálo, že již v nejbližších okamžicích ztratí půdu pod nohama a popluje ovzduším. Oblaka úžila obzor, a když minul Mladou Boleslav, projev vzduchem nad skalnatými břehy Jizery a dostihl Mnichova Hradiště, byl již tak zahalen mračny, že neviděl ani stanice lanové dráhy a pátého pilíře zrcadlového. Vůz se zakymácel, zastaven rukama člověka, přehoupl se na výhybku a stál. Modran cítil, kterak mu zimou křehnou ruce; vyňal z ručního zavazadla veliké rukavice s kožešinou a provázen hlídačem prohlédl jiskrovou stanici.

Byl povděčen, že mohl opustiti vůz; pohyb na vzduchu zbavil ho strnulosti. Nelitoval námahy a vystoupil po úzkém železném žebříku až k zrcadlové desce. Spojil se jiskrovým telefonem s ústřednou v Praze a nařídil, aby spustili stroj promítací. Mračna se počala pomocí elektrických větračů rozptylovati, jakmile byl stroj uveden v činnost. Hlásili mu přesně místo, kde stojí, i každý jeho pohyb. Uspokojen a rozehřát pohybem, vrátil se do vozíku. Minul stanici Rovensko a Libštát a stoupal na Kozákov, kde na sedmé zrcadlové stanici byla hlášena porucha. Teploměr ukazoval již -1 °C; cesta trvala plných šest hodin. Když opouštěl Prahu, ukazoval teploměr +4 °C; očekával, že nyní bude teploty prudce ubývati, neboť včerejší zpráva z Mlýna, hlásivší -21 °C, zdála se mu pravděnepodobnou.

Porucha stanice byla záhy objevena a ihned nařízena oprava. Ventilátory a zahřívače byly poškozeny; stroj nemohl pracovati prostě proto, poněvadž ani zesílené vlny nemohly proniknouti mlhami a přenášeti obraz zrcadlem, když nepracovaly stroje pomocné. A nyní šla cesta přímo do Krkonoš. Propasti se prohlubovaly, mračna hnala se vždy v hustších rojích proti jeho vozu. Byla tak těžká a hutná, že se zdálo zázrakem, pronikne-li jimi lehký vozík.

Vůz, do něhož přestoupil, byl zařízen podle nejnovějšího způsobu; měl dvojitá okna, zahřívače a byl uvnitř potažen látkou. Přední jeho strana nebyla hladká, ale vybíhala do klínu, aby lehčeji překonával překážky a rozrážel vzduch. Ostrý, pronikavý vítr hnal se proti vozu, který se ustavičně kymácel pod jeho nárazy. Mračna a mlhy houstly v podobě zdí, jež chtěly již již promáčknouti tenkou jeho stěnu. Neviděl již ani vozíků, jež se vracely po levé jeho straně, slyšel jenom zvýšený vrzavý a skřípavý hukot lana, jež ho unášelo stále vpřed. Pochyboval, zda vůbec nějaký vůz se vrací směrem opačným. Zdálo se mu, že jede někam, kde ztuhl všecek život a odkud nepřichází proto odpověď. Minul Jilemnici, Žalý a Vrchlabí a blížil se Vřetenskému Mlýnu.

Nebylo již ani lesů, ani propastí. Tmavé body, prokmitávající mlhami, mohly býti právě tak skály jako vrcholky zasněžených lesů nebo propasti… Jako na počátku jeho cesty vyrovnával všechny povrchové nerovnosti sníh, srovnávaly nyní mlhy nejpříkřejší stráně i strmé propasti; mohl vystoupiti v korunách stromů a procházeti se, oslepen mlhou, po zasněžených jejich hrotech právě tak jako po pevné zemi hluboko pod nimi v údolí…

Vůz se zastavoval, dojížděl do stanice. Mlhou proráželo slabé světlo, které s ní marně zápasilo. Pocítil hladký smyk, vůz přejel na výhybku, ale nebylo tu nikoho, kdo by jej zachytil trhnutím paží a zabránil, aby po slepém laně se nezřítil někam do stametrové propasti. Nebylo kdy váhati. Modran otevřel dvířka, jež narazila na sloup s takovou silou, že se sklo roztříštilo. Tato okolnost ho utvrdila v jistotě, že vůz je na scestí. Vyčkával, až se přiblíží nejbližší sloup. Pak vyskočil rychle, zachytiv se sloupu. Vůz ujížděl dále, slyšel, kterak jeho dvířka vždy znovu narážela na nové překážky. Objal sloup oběma rukama, ale sloup byl příliš široký. Sjížděl po něm nezadržitelně dolů. Je to opěrný sloup, anebo trám stanice mezi střechou a podlahou? Světlo se objevilo znovu a zdálo se, že se blíží. Modran neznal děsu; uvažoval chladnokrevně, nebylo-li by lépe, urychliti tento sklouzavý sestup, dokud má dosti sil, aby mohl překonati, co ho ještě čeká tam na dně. Objav sloup pevně rukama i nohama, spouštěl se zvolna dolů. Ač se mu zdálo, že dovede rychlost tohoto sjíždění říditi podle své vůle, přesvědčil se záhy, že není schopen brzděním a pevnějším sevřením sloupu pád zdržovati. Je si jist, že by třeba jiný na jeho místě zešílel. Ale on, Jiří Modran, ustoupiti nemůže a nesmí…!

Svíral pevně mrtvé a hladké tělo sloupu, když ucítil pojednou pod nohama nečekanou oporu. Nepouštěje sloupu ze svého objetí, pokusil se postaviti. Hledal nohama, hmatal obuví jeho šířku, délku i sílu. Ozvalo se slabé zastenání dřeva, zaříznutého do sloupu a spjatého háky. Postavil se oběma nohama, a hle, opora snesla jeho tíži. Konečně mohl uvolniti i ruku. Sáhl do kožichu, vyňal z kapsy malou kulatou lampu, stiskl ji v ruce a ostrá, pronikavá záře prošvihla mlhavou tmou. Uviděl, že stojí na trámu dosti širokém, aby mohl po něm přejíti k nejbližšímu sloupu nalevo, odkud vedou již prkna a lávka ke staniční budově. Obrátiv světlo dolů, spatřil hlubokou propast, z níž jehlovitě vybíhaly tmavé špičky jedlí jako tesáky rozšklebené, čekající a úskočné smrti. Přešel po trámu, zachytil se sloupu, – a nyní byl již zachráněn. Ucítil opět pod nohama pevnou půdu, byl ve stanici.

V malé světnici hořelo světlo, avšak nemohl se dovolati zřízenců. Zabušil na dveře, nikdo se neozval. Posvítiv na ně, stiskl kliku a vešel. Oheň v kamnech dohasínal, a na širokém loži uviděl dva lidi, zahalené pokrývkami. Přistoupil k nim a oslovil je. Kdosi se namáhal povstati; vědomí povinnosti chtělo pohnouti tuhnoucími údy. Usedl na židli a pomáhal mu. Hlídač otevřel oči, upřel je do jeho tváří a nepromluvil.

Modran přiskočil ke kamnům, prohrabal oheň, naložil a vrhnuv do ohně několik olejových hořáků zapálil je. Oheň, živený hořlavinou, rychle se vzňal. Dříví praskalo, rychle stravováno žárem; vhodil do ohně několik polen a zasypal je uhlím. Teplo zaplavovalo rychle celou jizbu, pronikajíc k oknům, do koutů, pod pokrývku i ucpávajíc všechny neviditelné póry a skuliny stěn, jimiž se sem tlačila zima.

Bylo tu pojednou tak teplo, že bylo třeba odložiti kožich. Vyňal z ručního vaku malou lahvičku, vystříkl do vzduchu několik kapek, osvěžujících vzduch, a vrátil se k loži. Člověk se nehýbal. Oči upíraly se netečně dále k místu, kde byl předtím seděl. Oslovil ho, avšak nedostal odpovědi. Naklonil se ke druhému, odkryl pokrývku, jež mu zahalovala i obličej, a ohmatal jeho tepnu. Nevzpíral se; byl při vědomí, neboť jeho ruka stáhla znova pokrývku a jeho tělo se schoulilo. Nebylo pochybnosti, co nutno činiti.

Spojil se s Jilemnicí, žádaje dva lůžkové vozy, lékaře, nové zásoby a výzbroj pro stanici i náhradu. V Jilemnici již tušili něco zlého, neboť, jak hlásili, pomoc jest již na cestě. Poznali to podle vozu, který dojel do stanice bez dvířek… Jak dlouho musilo trvati to vše, co se přihodilo od jeho výskoku, ač přece šlo vše ráz na ráz! Nebo to tak dlouho sjížděl po sloupu? Bylo asi pozdě. Nejedl celý den a jistě jest již večer. Pohleděl na hodiny – bylo šestnáct hodin.

Dojedl, když uslyšel zvenčí blížící se hlomoz. Lano běželo sice ustavičně, projíždějíc ve stanici kolejnicí obrovského, šikmého kola, ale nyní oznamovalo, že přijíždí vůz. Signálová služba pracovala přesně. Vůz byl ještě daleko, a ve stanici ozval se zvonek, několik vteřin potom podruhé, potřetí a počtvrté. Čtyři vozy přijížděly na pomoc. Vyběhl na peron, svítě ruční lampou právě ve chvíli, když se vynořovala z mlh stěna prvého vozu. Uchopil vůz a převedl jej na pobočku. Z vozu vystoupili dva lidé, kteří, vidouce, že je doktor Modran sám, který tu koná hlídkovou službu, hlásili se a sami se chápali dalších vozů. Stanice oživla sedmi osobami. Nemocní, pečlivě opatřeni a zahaleni pokrývkami, byli vyneseni do nemocničních vozů, světnice dezinfikována a noví hlídači, každý se zavazadlem, ve spěchu plněným nejpotřebnějšími věcmi, převzali službu.

Dozorce, zvěděv úmysly Modranovy, nabízel se za průvodce. Stanice je vyzbrojena lyžemi a všemi potřebami pro celou setninu, a cesta je velmi nebezpečna. Je to nejsevernější, dnes lidmi obývané místo v Čechách. I zvěř již odešla, a tudíž po této stránce nehrozí nebezpečí, ač, ovšem, i tu nutno míti při sobě ještě zbraň. Některý kus se přece jen mohl opozditi, hlavně medvědi…

„Nepůjdu tak daleko! Jak je daleko odsud k ledové pozorovací stanici číslo 3?“

„Ve Špindlerově Mlýně?“

„Ano!“

„Jest tu nedaleko. Není to snad ani dvě hodiny cesty po lyžích. Dovolíte-li, doprovodím vás. Musím tu zůstati přes noc, poněvadž nové lidi nemohu tak rychle opustiti. Ale doufám, že zítra bude pěkné počasí. Chcete býti zítra opět v Praze?“

„Venku je úplná tma a sněhová bouře. Kdo ví, zda dnes tam dorazíte, a pak, zítra bylo by to výhodnější.“

„Vím. Podle zpráv bude zítra čistší obloha. Chci se však zdržeti ve stanici přes noc až do dvanácti hodin. Pak se dám na zpáteční cestu, abych odtud vyjel ve čtrnáct hodin.“

Dozorce pokrčil rameny. Modran přeceňoval své síly; anebo nezná krajiny? Jeho odhodlání hraničilo na sebevražedné šílenství. Prohlížel pozorně mapu, na níž stanice byla označena červeným praporkem.

„Nemohu vám v tom brániti. Vezměte však s sebou ruční telefon. Vzpomenete si na mé výstrahy, až snad bude pozdě…“

Modran se posilnil douškem sílicího nápoje, složil své věci do vaku, který si připjal na záda, a chtěl vyjíti.

Dozorce zastoupil mu cestu, stavě se před dveře.

„Nechoďte, prosím, pane doktore. Anebo půjdu s vámi!“

Modran se usmál. Podal mu bodře pravici, poděkoval a vyšel. Svítě si na cestu lampou, vešel do skladiště, vybral lyže a sestupoval po schodech, na nichž byly navrstveny vysoké vrstvy sněhu. Připjav lampu na knoflík kabátu, vsunul nohy do chodidla svých lyží, utáhl řemeny a dal se na cestu.

„Od schodů nalevo a pak stále přímo do kopce…“ volal ještě shora dozorce. Lyže klouzaly po sněhu, nebylo slyšeti ani zvuku. Jenom reflektor svítilny zářil do tmy a vzdaloval se, jak rychle Modran po mírném svahu ujížděl. Konečně zmizelo i světlo, tma je pohltila. Dozorce se vrátil, netaje se svými obavami. Přijelo ještě několik nákladních vozíků, na stanici pracovaly všecky ruce, zatímco doktor Modran ujížděl po svahu k místu, kde mělo býti Labe…

Avšak jak se krajina v tak krátké době změnila! Lyže umožňovaly mu přenésti se svižně i přes prohlubně, zaplněné neupěchovaným, řídkým sněhem. Lesy se ztratily, údolí se zvýšilo. Kmeny staletých stromů byly pohřbeny ve sněhu, který z obrovských lesů činil velké náhrobky. Lesy, které poskytovaly sněhu tak dokonalé úkryty, měnily se v nová návrší, neboť ani jejich vrcholků nebylo viděti. Sníh ukládal se na jejich větve, které přetíženy a ohnuty k zemi, střádajíce vločku po vločce, propouštěly potom plné náruče sněhových spoust, když jich již nedovedly udržeti, prudce mezi kmeny k zemi, která se již dávno lidskému zraku ztratila.

A jak podivný byl to sníh! Měl všechny znaky deště, krup, sněhu i mlhy ve svých zásobách. Chvílemi mrholil, jako by posílal k zemi mlhu, kanoucí v krůpějích; dvě jeho krůpěje vedle sebe dopadlé se sobě nepodobaly; jedna byla kapkou dešťovou a druhá drobným zrnkem kroupy. Chvílemi šlehal do tváří jako trny a chvílemi stékal po nich jako rosa. A ihned potom počalo se snášeti jeho peří, drobné i veliké, husté i vlhké. Avšak padal, padal a každou vločkou přesvědčoval, že bude padati tak i zítra, ještě pozítří, sta a tisíce let; a každou vločkou divil se člověku, co hledá tu, v těchto místech, když i zvěř, jež se člověka nebojí, poděsil a zahnal.

Nebylo vzdáleností, rozměrů a rozdílů; sníh, zanášející všechny výchozy a trhliny, přibližoval vzdálenosti, ukazuje všude tutéž tvářnost povrchu. Jenom pro člověka, který hledá a má cíle, existuje dálka: nehledá-li a ztratí-li cíl, je mu místo, na němž stojí, úplně rovnocenné místu, kam by dospěl, kdyby… se odvažoval této marnosti a šel dále, ač ví, že je to zbytečné. Ale Modran spěchal. Někde zde by mělo býti Labe. A pojednou se počal bořiti. Stráně sbíhaly se sem příkře z obou stran, bylo to nejužší místo údolí. Zdálo se mu, že sníh je tu řidší; lyže zapadaly do sněhu hlouběji a hlouběji. Sklonil se, aby světlo lampy mohlo dopadati na cestu přímo před něho. A tu pojednou uviděl ve sněhu před sebou zlověstné stopy…

Bylo by to možné? Jdou dvě a dvě těsně u sebe, směrem, kterým se právě ubírá. Jsou to otisky velkých, hrozivých tlap. Měřil jejich vzdálenost a pozoroval k nemalému překvapení, že vzdálenost mezi zadními a předními tlapami se zvětšuje. Zvíře asi dalo se tu do běhu. Poněvadž však sníh padá ustavičně, musejí to býti stopy docela čerstvé, neboť jinak byly by už dávno zaváty. Je více než pravděpodobno, že vyplašil zvíře svým světlem, které se tu dalo před chvílí do běhu. Skláněje se k zemi, zaslechl podivné, drobivé, odměřené a jako zdálky přicházející zvuky. Připadalo mu, jako by někdo pohrával s kohoutkem zbraně; cvakalo to, napínalo se a stahovalo…

Modran se zastavil. Kde je Labe? Povrch byl pojednou tak nerovný. Sníh vše srovnal do jedné hladiny, ale lyže klopýtaly; levá trčela vpředu do výše, kdežto pravá klouzala zpět. Byly to balvany, přechází asi právě nyní Labe. A naslouchaje pozorněji ztlumeným zvukům, poznával, že pod jeho kroky, hluboko pod sněhem, mezi balvany a krami, protéká tenký pramen řeky. Ano, jinak tomu býti nemůže. Avšak to není Labe, je to jen pramen vody, tající pod sněhem a ledem a razící si cestu v bývalém labském korytě. Věděl dobře, že teplota nejspodnějších vrstev sněhových v místech, kde led dotýká se zemské kůry, je vyšší než teplota ovzduší, nevzdalujíc se příliš bodu mrazu, ba spíše pohybujíc se i nad nulou. Jen tak je možné, že pod jeho nohama teče pramen.

Spokojen tímto objevem, vrátil se k stopám. Byly opět pravidelné, v kratších vzdálenostech od sebe. I to dovedl si vysvětliti. Zvíře zpozorovalo, že se zastavil, a domnívajíc se, že ustává ve svém pronásledování, zvolnilo svůj krok. Bylo mu třeba připraviti se a nedati se překvapiti nečekaným útokem. Pohyboval se již po rovině, chůze byla namáhavější; musel již do každého posunu lyžemi vkládati příliš vlastní energie. Odrážeje se tyčemi, ubíhal po sněhu; zabočil doleva, kde tma byla ještě hrozivější strání, přímo nad ním se vypínající, které neviděl a kterou jenom tušil, a zahlédl před sebou dva tmavé oblouky, skryté ve sněhu. Chopil se zbraně, visící na úzkém řemeni na prsou, a postoupil. Přesvědčil se však záhy, že se mýlil; byly to železné oblouky zasypaného labského mostu…

Rozhlížel se po krajině, ozařuje lampou všechny body úzkého svého obzoru. Nebylo tu jediného domu. Zmizely všechny, rozdrceny vichry, ledy a zaváty sněhem. Cesta počínala stoupati; zbývá mu ještě dostati se po této stráni nahoru, a bude na místě. Ale ovšem, tento výstup je nejobtížnější. Stopy, jež ho dočasně opustily, objevily se poznovu; byly proplétány kročeji menšími, čtyřmi, šesti… Drobné tyto stopy ovíjely dvě mohutné tlapy, vzdalovaly se jim a opět přibližovaly, křížily jejich směr, předbíhaly je a zastavovaly se. Nebylo pochybností, byla to samice, která běžela rychle pro svá mláďata a chtěla je dopraviti do bezpečí, aby pak vetřelci se sama mohla na příhodném místě postaviti na odpor.

Vzestup se počal. Obtížný, vyžadující přílišné námahy. Modran oddechoval prudce, teplý oděv mu překážel. Byl by nejraději odhodil veškeru tuto přítěž a vyběhl volně vzhůru po této stráni. Kolika kroků bylo nutno se odvážiti, než se jeden po velkém úsilí konečně podařil! Lyže se těžko zbavovaly sněhu, bylo by třeba je znovu natříti sobím tukem. Lepily se na sníh a byly nesmírně těžké. Cítil jejich tíhu tím více, poněvadž právě nyní bylo třeba překládati je při výstupu přes sebe. Stráň byla příkrá, ale nebylo vyhnutí, musil ji překonati. Teprve nyní si uvědomoval, že to byla zlá předtucha, která ho tak nezadržitelně pudila kupředu na stráň, kde byla poslední pozorovací stanice.

Překládaje namáhavě šikmo jednu lyži přes druhou, stoupal po stráni. Ač se zahřál, cítil, jaký chlad vane mu vstříc z této stráně, za níž už ležel svět docela jiný; byl to dech ledové smrti, který ho ovanul. Kdysi vedla tu po příkré stráni alej, z níž zbyly jen holé, přelámané větve, vyčnívající ze sněhu. Zdálo se mu již, že nedostoupí vrcholku. Byl úplně vyčerpán, potřeboval oddechu. Zastavil se, stíraje si z čela pot. Mlha valila se po stráni dolů do údolí; stál tu, napadán jejími chomáči, jež bránily i světlu, krátíce cestu jeho paprsků.

Dal se opět na pochod, proti mlhám, sněhu, tmě a mrazu. Zdálo se mu, že on, slabý a bezbranný chce nastaviti svá prsa ledovci, který za touto strání již shromažďuje všecku svoji hmotu, aby jako obrovský ještěr snad již zítra doplazil se na její vrchol. Ledovce jdou odměřeným, brázdivým svým krokem a on tu jde proti nim, chtěje se přesvědčiti o síle jejich nepřátelství. Ledovce jdou sestupujíce z údolí do údolí, ze stráně na planiny, derouce se mezi rozdrcenými lesy i úvozy, jež tu kdysi vytvořil člověk. Jdou kupředu i tímto čišícím mrazem, jejž posílají jako hlasatele tam, kam dosud nepronikly, jdou i v těchto mlhách, jichž užívají jako závoje, který má ukrýti jejich hrůzu a do něhož daly svou duši. Jdou, a běda člověku, který jim neustoupí!

Vracejí se do krajiny, již kdysi byly donuceny načas vykliditi, jdou do starých svých sídel, jež si důvěřivý člověk neprávem přisvojil. Nic nezastaví jejich postupu. Zabírají celou krajinu, v plné šířce i hloubce a lehký sníh, který poletuje ve vzduchu, usazuje se zvolna ve vrstvy, které rostou, tají a zamrzávají a nabývají takové síly, že mohou stlačiti všechnu pevninu na dno oceánů. Vznikají z lehkého peří sněhu a poletavých závojů mlžin a mohou rozdrtiti horská úbočí, pokositi lesy, odvléci celé skály a zahladiti všechen život…

Modran stoupal, krok za krokem, vyčkávaje útoku a odpočívaje chvílemi, aby nabral nových sil. Jak dlouho trvá již jeho cesta? Teprve nyní si uvědomil, že o zamýšlené své cestě neuvědomil včas pozorovací stanice. Tato zpráva by byla bývala jistě potěšila osamělého jejího obyvatele a byla by způsobila, že by ho očekával. Pohleděl na hodiny, bylo devatenáct hodin. Jest již tedy déle čtyř hodin na cestě, ačkoliv již dávno měl býti u cíle. Zabloudil? Ne, to nebylo možné. Jsou tu pouze dva výstupy, a on volil sráznější a kratší.

Je nutno si vybojovati i tuto cestu na Osudu. Nesdílel názoru, že jenom nečekané štěstí se dostavuje. Horlil vždy proti těm, kdož hlásali nezbytnost odevzdání. Bylo nutno rváti se o každý květ, o každý sluneční paprsek, o každý kámen na cestě. Nic nečekati a nechtíti mohou pouze zklamaní nebo ti, kdož ničeho nechtějí. Ale on, Jiří Modran, chce a musí dosíci i toho, co bylo lidským silám nedosažitelným.

Zdálo se mu, že i každá myšlenka na boj vyhrává život. Tyto myšlenky stačily, aby, ač vyčerpán, dával do každého svého kroku nové síly. Ano, člověk je nevyčerpatelným zdrojem sil, pokud ho vede vůle. Chtíti, a usilovně chtíti, je podmínkou úspěchu. Chtíti – již pouhé toto slovo znamená boj a naději na vítězství! Musí se dostati nahoru, musí se ještě dnes přesvědčiti na vlastní oči o tom, že zápas je nutný. Jeho vůle potřebuje nové vzpruhy. Vykonal vůbec něco? Seděl ve své pracovně, přemýšlel, zhotovoval stroje. Musí míti úctu k sobě. Nestačí, vysílati do těchto stanic pozorovatele. Je nutno, aby je povzbudil příkladem, ale nejen to: cítí potřebu setkati se s osudem, státi tváří v tvář ledovcům. Bojoval dosud proti nim pouze na dálku, byl pouze velitelem, jehož rozkazů poslouchali ti, kterých nikdy nespatřil. Chce viděti své vojsko a chce pohlédnouti svému nepříteli do očí.

Jeho postava se vypjala. Ne, to již nebyl člověk namáhavou cestou vyčerpaný; necítil únavy. Vystupoval lehce a jistě, krok za krokem, jako by se byl právě nyní vydal na cestu. Jenom silní dosahují, co chtějí. Kupředu! Ani jediný pohyb neselhal, ani jediný krok nesjel zpět. Nekráčel již ani po sněhu: zdálo se mu, že hladká spodina jeho lyží pokryla se ostny, jimiž se zabodává do stráně. Nebylo již mlh: v dálce prosvítal jasný cíl, veliký, zářivý cíl poznání. Nebylo mrazu; celé jeho tělo sálalo žárem, s nímž se mohl odvážiti i souboje s ledem. Kupředu! Jeho vůlí roztaje i led, jeho krok ho povede bezpečně až na nejvyšší vrcholky hladkých srázů.

Zdvihl opět těžké lyže, vystupuje a přemáhaje klouzavost, jíž ho chtěl vysíliti sníh. Ani příroda neodolá lidské vůli. Ještě jediný pohyb, a již vidí matně ozářená okna stanice. Je u cíle! Poslední jeho krok byl vypnutím mocné jeho vůle. Byl to skok, kterým stanul přede dveřmi stanice právě v okamžiku, když se proti němu z levé strany zaleskla ve tmě dvě žlutá, malá, ale zlobou oslňující světla. Nepřítel číhal zde, až sem dorazí vyčerpán a bezbranný. Otočil se tělem k místu, odkud hrozil útok, ale světla se ztratila. Přitiskl se tělem ke stěně, ozařuje světlem lampy celé okolí. A zezadu, několik kroků za ním, ozvalo se vzteklé, dlouhé mručení. Zabušil na dveře. Stál, třímaje v ruce revolver, opřen o dveře a vyčkával útoku. Mručení ozvalo se nyní zleva; nepřítel obešel stavení a chtěl ho přepadnouti v týlu. A jak tu stál, přitlačen a se světlem, vrhajícím se do temnot a mlh, zahlédl dva plameny, přecházející ze žluti do běla, jejichž vzdálenost nebylo lze určiti. Mohly býti dva, tři kroky od něho, a mohly také býti několik metrů vzdáleny. Namířil zbraň přímo mezi obě světla. Rána třeskla vzduchem, za ní druhá a třetí.

Světla zhasla, nic se neozvalo. Zabušil poznovu, ale stanice zdála se vymřelou. Naslouchal napjatě, ozvou-li se uvnitř známky života. Musí býti připraven na to, že mu bude obejíti celé stavení, aby mohl oknem nahlédnouti dovnitř. A, poněvadž musí očekávati útok, je mu býti na stráži se zbraní v ruce. Učinil několik kroků tiskna se ke zdi; zahlédl matnou záři světla, vycházejícího z okna, k němuž však bylo daleko. Bylo na konci dlouhé zdi, jeden neopatrný krok stačil k záhubě. Jal se kopati nohama do dřevěné zdi, v krátkých přestávkách a vždy silnějšími údery.

Konečně! Světlo se vzdalovalo oknu; uvnitř byl tedy člověk, živý člověk, neboť pouze člověk mohl uchopiti lampu a nésti ji ke dveřím. Slyšel zvuky, jež vycházely ze stavení a prozrazovaly veliký zmatek probuzeného, poděšeného člověka. A tento člověk blížil se dveřím a otvíral závoru. Bylo slyšeti, jak dopadl nějaký těžký předmět na dveře. Modran plížil se, tiskna se zády ke stěně, zpět z rohu, od něhož měl již pouze tři, čtyři kroky ke dveřím. Otočil světlo doprava a postoupil. Nic se nehnulo. A když zvědavé jeho světlo rozlilo se do tmy ke dveřím, stanul a vypjal celé tělo. Sahaje rychle po zbrani, dotkl se lampy, jež náhle zhasla. A ze tmy zasvítily mu opět dva plameny. Pootevřené dveře propouštěly úzkou skulinou pruh světla, a něco obrovského, netvárného tyčilo se u dveří, dosahujíc dveřního rámu.

Modran namířil zbraň a vystřelil. Tělo se vzepjalo, chápalo se tlapami pootevřených dveří, lomcovalo jimi, vydalo hluboký, temný řev a dopadlo hlomozně na dveře s takovou silou, že se prudce zavřely. Nahmatav levicí lampu, stiskl pero a světlo zarylo se do tmy s chtivostí, jako by si bylo vědomo své důležitosti v okamžiku, kdy rozhodoval o životě i nepatrný zlomek vteřiny. Poraněné zvíře blížilo se k němu s roztaženými drápy. Zazněly nové výstřely; po druhém výstřelu, zasaženo vprostřed čela, zvíře se vymrštilo, zvrátilo na znak, pokoušelo se povstati znovu, ale dopadlo opět a poslední rána zastihla je už, kdy se schoulené a zápasící prudkými křečemi se smrtí dostalo na okraj svahu a počalo se kouleti po sněhu do propasti…

Modran skočil ke dveřím, otevřel je prudce, vyrvav je násilím z rukou, které je zevnitř držely, a vstupuje do jizby, stanul těsně před člověkem, který, přioděn houněmi, svíral ve své pravici namířenou zbraň. Ruka poklesla, člověk ustoupil, a zdálo se, že se budí ze sna. Nevěře svým očím, sáhl si na čelo. Pes, který vyřítil se proti dveřím, zalezl pod dřevěné lůžko.

„Doktor Modran…,“ znělo to jako pochybnost a radost v jednom výkřiku.

Modran podal mu ruku a rozpínal rychle lyže, odhodil kožich i vak, čepici i rukavice. Nevěděl, čeho se má dříve zbaviti, aby pocítil opět lehkost a pružnost vlastního těla, jež si chtělo rychlým odkládáním tíživé výzbroje dopomoci k té rovnováze, jež se ustálila mezi jeho duší a tělesností. Každý odložený předmět navracel ho sobě samému. Lampa, zbraň, hole, šála, vak, všechny tyto předměty ho stlačovaly; měl dojem, že se smrštil a měl potřebu prudkého rozpětí.

Asistent Bořek hleděl na něho s netajeným obdivem. Připadal mu tak svěžím a mladým, jak ho byl dosud nikdy neviděl. Celá jeho bytost zářila a překypovala životní silou. Bylo to něco divného, že právě tu, na hranici ledu, který ničí mrazivou svou rukou drsně i každý pokus klíčení, že právě tu vůle k životu propůjčuje všemu živoucímu nejvíce síly? Což nevoní nejkrásnější květy zázračných barev a tvarů právě na pokraji pouští? Odpor vzbuzuje i dřímající síly. V klidu a pohodlí nejsme si ani vědomi všech svých sil. Jenom tak lze řešiti záhadu hrdinnosti. Při které radosti můžeme se těšiti bezpečnému vědomí, že se jí účastní i radost svalů? Jenom přemáhání obtíží činí nás mladými. Každá překážka vrací nám mládí. Krásné, radostné a veliké myšlenky udržují tělo i mysl svěží. Byli jsme mladými v šesti, patnácti, dvaceti letech? Proto, že jsme dováděli, přikládali všemu nesmírnou důležitost, naslouchali u vytržení ptačímu zpěvu?

Modran stál v jizbě hoře nedočkavostí, lačný boje, s hlavou, přeplněnou smělými sny a plány, s rukama, jejichž každý sval se napínal radostnou touhou přemáhati… Kdyby byl býval mluvil, nemohl docíliti ani takového účinu, jaký budil jeho výbušný zjev. Bylo to kouzlo a tajemství jeho bytosti, působiti právě touto svojí osobitostí, jež vyzařovala, podmaňovala a strhovala. Tento rys činil ho vůdcem právě tak jako jeho hlava, vynalézající stroje k boji proti přírodě. Každá doba trpěla malomyslností jedinců a ras. Veškero lidstvo čekalo ve svém statisíciletém vývoji na jedno veliké, osvobozující slovo, a toto slovo zdálo se chvěti na rtech Modranových, a to právě nyní, na hranici života a smrti, jež čišela z chladnoucích výšin.

Mladý muž stál proti němu s úsměvem; všechny dny útrap byly rázem zapomenuty. V Modranovi bylo tolik víry a síly, že mu připadalo, jako by přinesl sem, do tohoto ponurého severu, kus jihu. Mocně vyklenuté jeho čelo, s dvěma vyvýšeninami, které se sobě šikmo blížily uprostřed čela, tam, kde začínaly oblouky jeho obočí, mluvilo o vůli, jejíž každý projev se zakončuje mužným činem. Síla vědy spojovala se s jeho dokonalým mužstvím v nejušlechtilejší souzvuk. Skromný úsměv, který mu pohrával na jeho větrem ošlehaných tvářích, neodporoval jeho pevnému kroku, pod nímž se mohla i země zachvívati. Kam dopadla jeho pěst, dopadla těžce. A při tom prozrazoval každým pohybem, obratem i slovem, že zmnohonásobené vědomí jeho síly je výslednicí lásky, která chce prospěti trpícímu lidstvu. Měl všechny znaky hrdiny; jeho dovedná ruka, objevitelský duch činily tohoto muže ochráncem právě tak, jak přesvědčovalo jeho slovo a povzbuzoval jeho pohled.

Bořek nespouštěl z něho očí; neušla mu nejmenší podrobnost. Každý jeho pohyb vysvětloval tuto složitou, a přece tak prostě se nabízející bytost. A Bořek vypravoval o všem, co ho potkalo a rozrušovalo. S dětinskou upřímností svěřil se mu i s těžkými obavami. Byly to dny velké hrůzy, tyto poslední dva měsíce. Mohl vycházeti pouze o polednách, kdy bylo nejjasněji, neboť za tmy číhala na něho zevšad smrt.

„Zcela správně. Neposlali jsme vás na smrt, ale abyste prospíval činným životem. Netřeba se za to styděti. Život je věc tak důležitá, že ji nutno hájiti…“

Celý měsíc trvalo, než se odtud odstěhovala zvěř. Ukryla se podle doslechu v Broumovských stěnách a v horách Lužických. Každou noc ozývalo se jejich vytí a táhlé řvaní. Byli hladoví. Zřídil si tu malou střílnu, – hle, právě tu, mezi okny, – a střílel vždy, když se tu zvěř shromažďovala a dobývala se dovnitř, cítíc tu pach živého masa. Roztrhala mu dva jeho psy, má tu posledního svého přítele… Avšak medvědice, kterou dnes doktor Modran skolil, nejevila nepřátelských úmyslů. Měla čtyři mláďata, pro něž sháněla potravu, nu, – a on jí pomáhal. Přiznává se, že na úkor svých zásob. Přicházela si každého večera z údolí pro to, co pro ni uložil blízko dveří. Slyšel ji každého dne, jednou přišla i se svými mláďaty.

„Je to možno, že teplota poklesla tak značně? Hlásil jste posledně 21 °C pod nulou.“

„Nerozuměl jsem tomu sám. Připadalo mi, že si tu někdo ze mne tropí žerty. Každá má předpověď selhala. Přišlo pravidelně to, co jsem pokládal za naprosto vyloučeno. Čekal-li jsem vítr, přišel sníh, místo sněhu pršelo, ačkoliv teploměr ukazoval pod nulu. K večeru jsem naměřil šest stupňů mrazu, a když mne o půlnoci budil budíček, abych porovnal údaje zapsané samočinným zapisovačem teploty, bylo již jednadvacet stupňů mrazu, a několik hodin potom teplota stoupla a dalo se do deště…“

Bořek vyprávěl vše, co mohlo Modrana zajímati: „Ledoměry jsou příliš slabé, led je láme a maří měření. Ledovce jdou, právě v těchto dnech nastalo jejich největší rozpětí; včera postoupily opět o tři metry. Za poslední měsíc postoupily téměř o celé dva kilometry, avšak tento údaj nevystihuje jejich přírůstku úplně; zaplavujíce obrovské plochy prohlubní a údolí, postupují pouze nepatrným svým zlomkem kupředu, který není v žádném poměru k jejich skutečnému objemu. Však zítra se pan doktor přesvědčí o tom sám. Nejzazší výběžek ledovcového splazu je již blízko naší stanice. Byl jsem již připraven na obranu…“

„A proč jste o tom nepodával zpráv, že hrozí nebezpečí?“

„Bylo v mých silách udržeti se tu ještě několik týdnů. Mám rýče, sekery. Mohu vždy ještě odvrátiti nebezpečí vlastní rukou. Byl jsem připraven na to, že budu udržovati mezi stanicí a ledovcovým jazykem po celý den oheň a prosekám místa, kam by se přesto za noci doplazil ke stavení…“

„Děkuji vám. Věřil jsem ve vás. Avšak je škoda lidských sil. Zítra – vystěhujeme stanici.“

Bořek naň vytřeštil oči.

„Proč? Mám jíti odtud? Což nestačím na to, abych –“

„Vykonal jste více, než bylo třeba. Ale tento zápas byl by malicherný a zbytečný. Ledovce jdou, nebudeme jim překážeti. Postoupíme jim celé toto údolí bez boje, který bychom beztak prohráli. Zítra opustíte se mnou stanici, kterou přeložíme na protější svah, k ostrohu na cestě do Kunčic. Děkuji vám za vaši vytrvalost, ale stanice číslo 3 ukončí dnešním dnem svou činnost. Od zítřka bude to stanice Vřetenský Mlýn číslo 4.“

Bořek ohřál konzervy a pokračoval ve svém líčení. Je to hrůzný obraz zkázy, jímž ledovec zahajuje svůj strašidelný krok. Bylo často úplné bezvětří a ticho, a slyšeli přece na blízku, kterak led láme s ohlušujícím praskotem staleté kmeny. Bylo to, jako by z hlubin zemských a z blízkých trhlin zněl posupný řev živlů. Několik stromů je vklíněno do ledovcového ramene, které je za praskotu lámajících se větví vleče před sebou. Tyto stromy dodávaly mu dříví… Poléval je dehtem a olejem a zapaloval, niče led. Led tál a tenké praménky vody prodíraly se sněhem do údolí. Avšak tím nikterak neznemožňoval měření. Místo, kde stojí jeho ledoměry, je o něco dále, na druhém rameni, které dostává již trhliny na hořejší své straně v místech, kde se šine po stráni do údolí. Toto místo bylo nebezpečnější, neboť odtud mu hrozilo, že bude obklíčen ledem…

Ještě dlouho potom, když se oba uložili na lože, Modran se vyptával a Bořek vyprávěl. Na stole svítila veliká elektrická lampa. Zvenčí doléhaly sem chvílemi hrčivé zvuky; led, svíraje na svém dně kameny, ryl jimi do skal a drtil štěrk. Občas zasténaly těžké větve, jako by je rvaly obrovité, těžké kročeje, a zvuk zcela odlišný odkudsi z poblíží burcoval ze spánku ostražitého psa: led, jehož povrch se nemohl přizpůsobiti svahu, po němž se počal plaziti, pukal s dunivým rachotem vypalovaných ran. Tak dával výstrahu všem, kteří se snad ještě opozdili v údolí.

A na obloze vycházel veliký měsíc, jehož sinavé světlo jako by zvyšovalo mráz. Ba, zdálo se, že obrovské, nekonečné plochy třpytivého ledovce zrcadlí pouze jeho světlo, že tento chlad i bílá barva vylévají se z měsíce po všem povrchu a že to měsíc zebe na zemi.

VII.
Na ústupu

Modran vyšel časně zrána před stanici; obloha byla modrá a čistá, jenom údolí pod ním ztrácelo se v mlhách, jež tu byly překvapeny jitrem. Teploměr ukazoval šestnáct stupňů mrazu, sníh vrzal pod nohama a ztvrdl tak, že bylo lze jíti po něm i s ozubenými podkovami. Vzpomenuv včerejší příhody, pohleděl na sníh přede dveřmi; byl zkrvaven a úzké pruhy krve táhly se až ke svahu, po němž sjelo tělo zabitého zvířete. Pes vyběhl ze dveří a jda po stopách krve, seběhl po stráni. Bořek, ozbrojen sekerou na dlouhé holi, opatřené ostrým bodcem, vyšel podávaje hůl Modranovi a volal psa. Z údolí ozval se pronikavý ostrý štěkot. Teprve na nové zvolání pes umlkl a již bylo slyšeti, kterak těžce oddychuje, vyskakuje ve sněhu po stráni; tlapy mu ujížděly, vyšplhal se nahoru s námahou, zachycuje se kluzké stráně svými drápy.

Jakmile obešli stavení, zastavil se Modran podléhaje mocnému dojmu obrazu, který se otevřel jeho zraku. Několik kroků před stavením ležel klín ledu, krčící se k zemi jako hlava zmije. Z jeho těla tyčily se kmeny, větve a balvany, které překážely volnému rozhledu. Vystoupiv na led, učinil několik kroků, a, jaký uchvacující pohled! Do nedozírna táhl se vypouklý, uprostřed i po stranách temně pruhovaný hřbet oslnivě bílého, do modra přecházejícího ledovce. V jeho útrobách, ve hloubce několika set metrů, zmizelo celé Petrské údolí se všemi lesy, budovami a salašemi. Led vyplňoval plnou šíří oba horské svahy, dosahuje až k úzkému hřebeni, který čněl nad tímto mořem jako ploutev ohromného, zamrzlého ještěra.

Lesy zmizely, tu i tam vyčníval nad bílým povrchem hrot jedle, tu i tam zdvíhaly se z ledu skloněné a zpřelámané stromy. Vypadalo to, jako by tu bylo bývalo utonulo veliké námořní loďstvo, jež, potopeno bouří, nakloněnými svými stožáry a komíny prozrazuje polohu jednotlivých lodí, na boku ležících na dně.

Bílá barva tohoto ledového pole oslňovala zrak, který odpovídal slzami. Vydali se na led, zaměřili nalevo k horskému temeni, z něhož bylo lze přehlédnouti Kozí hřbet. Bořek vedl Modrana k místu, kde byly zaraženy ledoměry. Našli je, nakloněny nad povrch, o několik metrů posunuté kupředu. Vedl ho dále k druhému rameni, jež se již převážilo do Vřetenského údolí a do něhož zarazil ledoměry, které s sebou přinesl. Když byli hotovi s touto prací, jež vyžadovala plných dvou hodin, dali se na pochod ke Kozímu hřbetu.

Pes nemohl držeti s nimi stejný krok a kňučel, opožďuje se; nohy mu ujížděly všemi směry, ač se namáhal, aby se zachytil hladkého povrchu. Teprve když se blížili k hřebeni a přecházeli morénu, vyrazil opět s hlasitým štěkotem vpřed. Vystoupili na hřbet, který jen o několik metrů převyšoval hladinu ledovce. Ačkoliv Modran očekával, že i tu bude údolí mu dobře známé také zaledněno, byl velmi překvapen, zpozorovav, že jediný krok stačí, aby stál opět na ledovci, který se prostíral před ním do nedohledné dálky. Musel doznati, že takového obrazu zkázy nečekal. Vzpomínal si na své dětství, kdy údolí bylo sice již pokryto ledem, ale kdy mohl pobíhati tu po stráni mezi kmeny štíhlých jedlí… Bylo mu dosti trpké doznání, že tu je člověk bezmocný a že ustoupiti musí… Hory je nutno vydati, jenom nížiny bude nutno brániti vší mocí a vyrvati je z rukou přírody.

Kráčeli po strmé cestě; po pravé i levé ruce rozlévalo se před nimi do dálky i šířky veliké pole ledu, rozříznuté touto skalní stěnou. Jakoby zcela na blízku, vypínal se nad tímto povrchem malý kužel; nepatrný vrch, pokrytý na vrcholku sněhem, leskl se na slunci.

„Hle, Sněžka!“ zvolal Modran v údivu.

„Ano. Jsem tu již dva měsíce, ale zřídka kdy jsem měl příležitost viděti ji tak dobře jako dnes. Skoro bych řekl, že čarujete…“ pronesl Bořek s úsměvem.

Ledovec byl místy rozryt příčnými trhlinami a obklopoval i kužel Sněžky. Na Kozím hřbetu našli z ledu trčící trámy a prkna, a to bylo vše, co zůstalo z druhé pozorovací stanice. Když došli na Velkou louku, měli příležitost pozorovati, jak jednotlivá ramena ledová se spojují do této mohutné hmoty, stojící jako výstraha na hranicích. Došedše ke skalní stěně, která ledovcové těleso oddělovala od nížiny, jež se pod tímto krkonošským hřebenem prostírala, stanuli. Úzkými a mělkými rozsedlinami, zářezy a sedly dral se ledovec ze svého koryta, přehnul se přes okraj a hrozil zřícením. Před nimi táhla se do dálky veliká, zasněžená pláň, přes Kozákov daleko do středu Čech až k labské nížině.

Ozvala se prudká rána, a oba zděšeně uskočili. Nedaleko místa, kde stáli, odtrhla se mohutná deska ledová na příkrém svahu. Ledovec neměl již síly, aby udržel tuto posunutou část, která se nemohla dočkat i svého postupu do nížiny. Přes svah přehoupl se již led o takové tíži, že se nemohl na šikmé ploše udržeti. Slyšeli ohlušující rachot, tříštění a praskání… Zdálo se, že několik metrů silné sklo valí se do údolí. Led strhoval svým pádem i vysoké vrstvy sněhu, jež se, zvířeny prudkým nárazem, rozprašovaly. Byla to lavina ledová, jejíž hluk poděsil obyvatelstvo nejvzdálenějších míst. Přibývalo jí na rychlosti, síle a hlomozu. Trhala kusy skal a letěla jako bílá smrt do hlubiny. Konečně ohlušující, temná rána prorazila vzduchem, a nastalo ticho. Sníh, do výše zdvižený v místě, kam led dopadl, zahaloval údolí. Teprve když se počal znovu snášeti k zemi, viděli na úpatí hory hluboko pod sebou v údolí něco velikého, lesknoucího se na slunci – horu roztříštěného skla…

Nebylo jediné cesty, jíž by bobtnající, rostoucí ledovec nenašel po obou stranách horských stěn jej obkličujících, a neužil, aby se tu pokusil o průchod. Každá proluka byla jím vyplněna; zdálo se, že mu tato veliká nádrž nestačí, anebo užívá těchto míst za střílny, namířené do nížiny, po níž lační a která znamená jeho záhubu. Sty rameny, splavy a jazyky vyléval se ze svého jezera jako voda přetékající z mušle vodotrysku. Připomínal nesmírného medúzového netvora, který tisíci choboty a tykadly opírá se o tyto hory, nazdvihuje své odporné tělo, aby přešel k útoku.

Jak zbytečným a malicherným připadal úmysl člověka, měřiti sílu tohoto nepřítele! A doktor Modran ani tu neustupoval. Pozoroval, měřil a zapisoval. Objem této ledové hmoty lze přesně vyjádřiti číslicí. Její pochod zadržeti se nedá, nutno však znáti cesty, kterými se ubírá, a zdroje, které jí dodávají sílu. A nutno pomýšleti na to, odkud vzíti takové zdroje tepla, jež by ji zničily… Ano, je třeba zničiti prameny, které toto moře napájejí, i kdyby tu bylo nutno sestrojiti umělou sopku; je třeba rozmetati tento ledovec, neboť jeho vlivem ochlazuje se podnebí jeho země.

Modranovy oči zahořely. On, nepatrný bod na tomto ledovci, jehož sílu odhadoval na sta metrů do hloubky, pokusí se i o tento zápas. A kdyby bylo třeba sestrojiti nové slunce pro tento ledovec…, anebo… kdyby… a tu se Modran děsil vlastních myšlenek.

Zpáteční cesta ubíhala dosti rychle; zastavili se ve stanici. Složili všechny její zásoby a celou její výzbroj na saně, zůstavujíce stavení jeho osudu. Sňali přístroje, naložili nářadí a pokryli saně houněmi. Bořek se nemohl ani rozloučiti s místem, kde strávil dva nekonečně dlouhé, vzrušené měsíce svého života. Vracel se vždy znova dovnitř, vždy pod jinou záminkou.

Sníh jevil ještě u dveří stopy krve. Modran se shýbl, ukazuje rukou do sněhu.

„To nejsou přece tlapy psí?“

Bořek prohlížel stopy pečlivě. Byla to nová zkušenost, již si odtud odnášel do života.

„Jest jich více. Tři, čtyři… To asi mláďata sem přišla za matkou… Znám jejich doupě, chcete je viděti?“

Modran zavrtěl hlavou. Bylo na čase rychle se vrátiti, aby se dostali se saněmi ještě za dne k lanové dráze. Dopraví je až k stráni, odkud je vytáhnou lanem. Je nutno jíti.

Připjali si lyže a dali se na pochod. Volili delší cestu, ale přece záhy dostali se do údolí. Modran rozhlížel se po krajině, kterou prošel včera ve tmě. Bylo s podivem, jak tato krajina, spatřovaná ve světle slunečním, shodovala se s tou, již včera si pouze představoval a tušil. I každý strom byl na místě, kde jej včera umisťoval dohadem. Údolí bylo vysoko zasněženo, labský most zavát. Jenom dva hřbety jeho oblouků černaly se nad sněhem. Přešli místo, kudy se pod sněhem a ledem ubíralo Labe, dojeli k stráni a počali stoupati, odbočivše ze silnice. Opustivše saně, šplhali po mírném návrší, přejeli rychlými rozmachy krátkou planinu a stoupali znovu. Jeli úzkou cestou lesní a již zdaleka spatřili vysoké lešení lanové stanice.

Dozorce vyprávěl, jaké obavy měli dnes ráno, když se nemohli třetí stanice dovolati. Poslední zpráva došla včera o půlnoci; ta, jíž Modran odpovídal na dotaz, zda se bez úrazu dostal k cíli. Avšak dnes dovolati se jich nemohli; bylo to právě v době, kdy oba vystoupili na ledovec. Dva muži vypravili se pro saně, jejichž příchodu bylo třeba vyčkati. A když dojeli, nařídil Modran vše, čeho bylo třeba k otevření čtvrté krkonošské stanice. Bořek zůstane. Odpoledne dojedou dělníci i stavební materiál. Stanici třeba co nejdříve otevříti. A co je nejvíce překvapilo, bylo sdělení, že lanovou dráhu prodlouží až nad vřetenský svah.

A pak se vracel Modran vozem lanové dráhy do Prahy s hlavou plnou nových nadějí a smělých plánů. Ustoupil dnes, ale pouze na krátký čas. Bude přemýšleti o nových zbraních proti přírodě. Podaří-li se mu zničiti krkonošský ledovec, odpadne opět jedna příčina ochlazování podnebného. Bylo by lze jej rozmetati několika tunami třaskavin, uložených do hluboko navrtaných jam. Bylo by jej lze zničiti i s celým horstvem!… Ano, bylo by lze zničiti i celý tento svět, kdyby…, kdyby to bylo nutno.

Modran se rychle vzpamatoval; sáhl si na čelo a zděsil se svých vlastních myšlenek. Jak mohla se zroditi v jeho hlavě taková myšlenka? Ovšem, jest pravda, že kdyby utrpení lidstva se stalo nesnesitelným, že by tato nutnost nastala. Avšak ne, rouhá se. Je to počátek šílenství? Pak musel by zakročiti sám proti sobě s takovou přísností, jaké by bylo třeba, aby i myšlenka na nejstrašnější všech zločinů byla případně potrestána. Ovládá tak vražedné stroje a požívá tak bezpodmínečné důvěry, že kdyby tato myšlenka v něm proti jeho vůli uzrávala v čin, bylo by třeba udati sebe sama anebo se zničiti včas.

Ovšem, stačily by dvě bodné rány, namířené vrtacími stroji k srdci země na dvou libovolných, protilehlých místech naší planety. Vždyť jak trvalo to dlouho, než bylo lékařům dovoleno přivoditi smrt tam, kde není pomoci? A což není také jen lékařem ve velkém měřítku?… Ne, ne! Těmto myšlenkám nutno čeliti s bezohlednou příkrostí. Obává se jen, že by mohl kdy nastati čas, kdy by za sebe ručiti již nemohl.

Je pouze pobouřen, vydrážděn ohromující mocí přírody. Blouzní. Je pouze rozlítostněn vědomím, že nutno prozatím ustoupiti alespoň na jediném místě. Ale toto místo je neškodné. Nebýti těchto hor, ochlazovalo by se české podnebí ještě citelněji! Vždyť tyto hory jsou právě hradbou, jež brání severním, studeným větrům. Zachycujíce tyto větry a jsouce nejvyšším českým horstvem, pokryly se nejdříve ledem. Co –? Nejdříve? Což je možno, aby i nížiny se jím pokryly?

Je to pouze vzdor, který v něm vyvolává tyto myšlenky, a je to pouze síla, jeho síla, která musela ohnouti koleno ve své bezmocnosti, stojíc tváří v tvář rozpoutanému Severu, anebo… anebo je to vědomí, že od jednoho zločinu se lehčeji sestupuje ke druhému – –? Či nemá už své ruce potřísněny krví? Či nevraždí miliony životů ve vesmíru svým radiovým přístrojem, který už sám na sobě nese znamení svého pekelného původu? Jest vrahem neznámých, lze to připustiti, ano. Ale dovedl by vražditi ty, které zná a miluje, dovedl by tak chladnokrevně vražditi i – Michaelu?

Modran skryl své tváře ve dlaních:

– Michaela!

VIII.
Čekej, Michaelo!

Noviny ohlašovaly nový objev německý: Dopravní prostředek, přizpůsobený tomuto století. Obrovské kolo o poloměru třiceti pěti metrů otáčelo se kolem své osy, v níž byl umístěn člun pro pět set osob. Kolo bylo opatřeno na svém povrchu velkými příčnými lopatami, ostrými jako lodní šrouby a otáčelo se s obrovskou rychlostí. Od jeho okraje vedly do středu ocelové dráty, jež, chráníce člun, dodávaly kolu pružnosti a udržovaly jeho jednotu. Tento překvapující kolochod mohl se pohybovati po moři, po souši i ledovcích. Nejvyšší vlny mořské byly drceny těmito lopatami, jež jejich pohyb přibližovaly letu ptáka; na rovině nebylo pro něho překážek, neboť přenášel se lehce přes všechny nerovnosti. Lidé si vzpomínali na první pokus tohoto druhu, objevený na počátku tohoto století za světové války, jemuž se říkalo „tank“.

Stroj přešel z moře na pevninu, z půdy na ledové poušti, ostré jeho lopaty zařezávaly se do ledu, po němž se pohyboval ještě rychleji než po pevnině. Několik hlav zabývalo se současně nadto myšlenkou opatřiti mu schopnost létací. A skutečně, tomuto stroji chyběla pouze křídla, aby se stal všeobecně, vždy a na každé ploše zemské uživatelným dopravním prostředkem.

Avšak tento přístroj nevznikl pouze pod tlakem doby a nesloužil jenom změněným poměrům. Byl neklamným svědectvím toho, že se člověk dovede všemu přizpůsobiti a že se chce přizpůsobiti za každou cenu. Chemikové a lékaři hledali náhradu za potravu, již chtěli vyráběti umělou cestou. Stavitelé a inženýři přemisťovali zemský povrch; člověk se chtěl prokopati k zemskému středu, vytvořit nová pohoří, vysušiti moře, jež mu překáželo, oživiti vyhaslé sopky a jezera proměniti v nejúrodnější pevninu. Ano i tento kolochod byl výrazem své doby a důkazem, jak lidstvo lpí na zachování života do posledního okamžiku.

Francouzský vědecký měsíčník „La Terre“ přinesl fantastický článek o povětroních, jejichž časté padání pobuřovalo lidstvo. Od snu nebylo daleko ku skutečnosti, malý krok dělil pravdu od pohádky. Oč usilovala celá staletí, dosahoval jedinec šťastnou rukou objevitele. Kolochod mohl dopraviti lidstvo za jediný den od pólu k rovníku; člověk počal sníti o dorozumění a spojení všech obývaných planet. Jako na počátku dějin lidských bylo prvým projevem styků nepřátelství, projevovalo se toto nepřátelství i ve styku jednotlivých planet. Herodotova pohádka o nepřátelství mezi Evropou a Asií byla překonána; tušil, co později věda nezvratně dokázala…

Ze železa meteorů na zemi naši dopadlých zhotovovali lidé Orientu, kde vznikla všechna náboženství, zbraně a věřili v jejich vítězství; nebyla to obdoba lidojedů, pojídajících srdce padlých nepřátel proto, aby zvýšili svoji udatnost? Železo meteorů vypadá jako arabská ocel; damascenští napodobovali svojí ocelí litinu meteoritů. Ráz těchto poslů z jiných světů je týž jako u vystřelených dělových kulí; jamky na povrchu vznikly účinkem stlačených plynů jako u dynamitu. Jejich dráha podobá se dráze střel, jejich výbuch je týž a spojen také s detonací. Jejich hmota jest ovšem jiná, poněvadž tvorové jiných světů mají jiné prostředky po ruce. Obal těchto střel je tenký, lesklý, litý; rozžhavují se, přicházejíce do našeho ovzduší a syčí, letíce… „La Terre“ dokazovala velmi přesvědčivě, že jsou to střely, jimiž neznámé nebeské těleso ostřeluje od staletí z vrozeného nepřátelství naši zemi…

Doktor Modran odložil časopis a zamyslil se nad touto fantazií. Ale jak přijímají tvorové dalekých světů účinky jeho strojů? Meteorové výstřely jsou dětskou hračkou, neškodným žertem, srovnává-li je se zhoubnými účinky svého vysavače. Všechny známky nasvědčovaly tomu, že neznámí střelci ostřelovali z neznámé planety naši zemi s velikou opatrností, aby nezpůsobili zbytečných ztrát. Všechny výstřely dopadaly dosud vždy na neobývané končiny, a hlavně do moří… Lidé jiných světů museli býti dobře zpraveni o lidských sídlech na naší zemi. Znali dělostřelbu daleko před námi a posílali první zprávy k nám v době, kdy ještě naše země nezrodila člověka. Nechtěli zabíjet, – ale varovali a upozorňovali. Dva ojedinělé případy zabití, jež dějiny zaznamenaly, byly výjimkami. I nejlepší střelec přestřelí, a obzvláště jde-li o tak obrovské vzdálenosti. První případ udál se 4. září r. 1511, kdy byl povětroněm zabit mnich, šeptající latinskou svou modlitbu v Cremě na Addě, a druhý případ 19. května r. 1552, kdy pádem roztříštěných kusů byla vytlučena okna ve Schleussingách v Durynsku a zabit kůň knížete, aniž se co jezdci přihodilo. Avšak všechny jiné střely dopadly do pouští, do hor, moří a samot. Kdyby byli bývali chtěli jimi vražditi naše lidstvo, mohli tak činiti častěji a většími kusy. Vždyť doletěly k nám střely ve váze 50, 400, 7000, ano i jeden kus, vážící 25 000 kg, doletěl na naši zemi a dopadl u Chupaderosu v Mexiku. Kdož ví, není-li dnes hustší padání povětroňů odpovědí poděšených tvorů Marsu za jeho radiové paprsky, proti nimž jsou bezbranní?…

Právě ve dnech, kdy první kolochod konal svoji pouť z Německa do Střední Ameriky, dokončoval Modran stavbu Sluneční ulice. Dělníci odnášeli lešení a ochranné zdi i střechu, pod níž stavěli nové domy, a nad Smíchovem vypínala se dlouhá řada šikmo nakloněných domů, jejichž průčelí byla obrovskými okny, přerušovanými tenkými příčkami a zdmi stěn. Armáda řemeslníků dokončovala uvnitř práce zařizovací a bytové a zanedlouho měli se tam již stěhovati první lidé. Myšlenka Modranova ujala se i v cizině, odkud docházely zprávy o pozoruhodných výsledcích a zkušenostech s touto novou výstavbou domů nabytých. Jenom jediného svého vynálezu nesvěřil Modran světu, neboť se obával, že by ho mohlo býti užito proti lidstvu…

I cizina znala jeho radiový vysavač, jeho zařízení i stroje. Avšak způsob, jakým uvolňoval a urychloval působení radia, zůstal jeho tajemstvím. Vždyť stačil malý odklon úhlu, pod nímž paprsky byly vysílány do ovzduší, aby byl zničen všecek život na zemi. Bylo třeba opatrovati toto tajemství, které mělo chrániti lidstvo za jeho života. Po jeho smrti mohou přicházeti jiní, kteří budou vymýšleti zbraně méně nebezpečné. Ale svěřiti svůj objev nástupcům nesmí; bylo by nejtěžším zločinem odkázati lidstvu takové dědictví.

Věří a připouští, že jsou na světě mužové velmi ušlechtilí a nemenší lásky k lidstvu, než jest on. Není však vyloučeno, že jimi zůstanou i potom! Není zaručeno, že jejich duch se nikdy nezatemní. Nesmí důvěřovati nikomu, poněvadž – nemůže důvěřovati ani sobě samému. Neušla mu změna, která se s ním stala po jeho návratu z Krkonoš. Ochaboval ve své práci a zdálo se mu často, že se jeho vůle zmocňuje někdo jiný. Jeho myšlenky těkaly, přistihoval se často v okamžicích, kdy se nemohl soustřediti. Což on ví o tajemných drahách, po nichž se ubírá lidský duch…

Měl dosud vždy tak šťastnou ruku, nebylo myšlenky, jíž by byl nepropracoval se zdarem. Proč se právě dnes probíral časopisem, jejž nyní odložil? Meteory! Což nepodléhá-li jeho duch temným zákonům, jimž jsou tyto podrobeny? Vydal všechno své světlo, letěl a zářil, a dnes… možné, že již dnes pohybuje se pouze setrvačností a že zítra může již dojíti k výbuchu.

Hlava mu hořela. Zdálo se mu, že nesnese vlastních myšlenek a samoty. Jeho pracovna připadala mu úkrytem zločince, kde se místo léků vyrábějí příšerné zbraně a jedy. Co znamenají všechny vymoženosti válečné techniky a vražedné stroje všech válečných dob, a čím jsou u srovnání s jeho vynálezy? Děsí ho, že se dopracoval k poznání tak zahanbujícímu. Člověk objevoval a vynalézal vždy spíše proto, aby ničil, než aby prospíval. Lidský duch má sklon ke zlu, každé jeho rozpětí je prokleto. Nemůže vytvořiti věci, jež by neškodily. I největší vynález, který lidstvu prospívá, může obratem ruky připraviti jeho záhubu. Lidský genius je zplozencem pekla, každý jeho nejsmělejší projev je manifestací principu zla. Světlo všelidské lásky, objevitelského nadání, světlo, které rozlévalo mezi lidmi poznání vědecké i slovo apoštolské lásky, je pouhou reakcí tmy, skrývající tajné pohnutky zločinů.

Zdá se mu, že teprve nyní chápe, proč se náboženský duch lidstva již na úsvitě dějin, v pravěku, tak usilovně zabýval vztahem mezi dobrem a zlem. Bylo to poznání, že zlo je počátkem a koncem, že je pramenem života. Nenajde nikde útěchy, nikdo mu nepomůže. On to byl, který těšil a pomáhal, neboť věděl, obsáhnuv všecko lidské vědění. Proč pochybuje právě nyní, kdy dostoupil nejvyššího stupně? Ztrácí důvěru k sobě nyní, kdy jí potřebuje nejvíce, jako by byl býval nechal svou sílu tam v těch ledovcích, před nimiž musel ustoupiti.

Od svého návratu z hor stal se jiným člověkem. Anebo – anebo je chorý? Hlava mu hoří, jeho hlava, jejíž chladnokrevnosti se sám vždy podivoval. Jeho pohled svezl se po stole k podobizně, jež stála v pravém rohu: Michaela! Což kdyby se jí svěřil se svými obavami, opřel se o ni, která má v sobě tolik lásky a dobra? Což kdyby… jí svěřil tajemství svého objevu, aby laskavýma svýma rukama obměkčila osud a rozdávala dary požehnání, až jeho tu nebude? Její ruce jsou tak dobré. Ruce stvořené proto, aby nosily květiny, nebudou moci vražditi. A nepoděsí ji svým tajemstvím, neztratí její lásky, nestane se ani tu vědění kletbou? Dosti bolestí jí způsobil již tím, že ji s matkou v tak záhadném spěchu donutil k jejímu italskému vyhnanství.

Ne! Jeho život byl velkým zadostiučiněním všech, kteří odcházeli odtud zakřiknuti koncily a luzou. Jeho duchu byla svěřena krásná úloha, důstojná světce, smířiti dva nesmiřitelné světy: ducha a hmoty. Podařil se mu zázrak; davy poklonily se před duševním dílem tvůrců, jejichž výsledky je právě tak oslepovaly a ohromovaly jako zázraky jejich zaslepené předchůdce. Nesmí ustoupiti ze svého místa. Jeho obavy a pochybnosti jsou jenom proto tak veliké, poněvadž velká jest jeho práce a jeho odpovědnost!

Modran povstal a počal se procházeti pokojem. Ze dvora zaznívaly až do jeho pracovny údery kladiv. Dole, v nádvoří, buduje zimní zahradu Michaelinu, kde bude svýma útlýma rukama pěstovati kus slunečního jihu v tomto zachmuřeném podnebí. Svěří jí květiny, na něž její ruce vystačí. Ale nic jiného! Michaela nesmí ani tušiti, jaké obavy se ho zmocňují v posledních dnech. Nesmí ztratiti víru v něho ani pak, ztratí-li ji sám. Musí ho viděti vždy tak usměvavého a přemáhajícího, jako v okamžiku loučení, kdy nasedal do vzducholodi, která jí ho unesla opět k severu.

Její listy, psané výrazným, velikým písmem, prozrazovaly rostoucí její touhu. Smířila se se svým pobytem v Itálii, ale počítala dny, kdy se bude moci vrátiti. Připadalo jí, že je vypovězena přes všecky krásy tohoto svého vyhnanství. Posílala neúnavně Jiřímu dopisy, a každé její písmeno dokazovalo, že je psala láska. Přičítala, jak se zdálo, každému tahu velkou důležitost; pokládala je na papír opatrně jako veliké předměty, které ji tížily. Každý dopis její byl stavbou, byl těžký její překypující láskou a vycházel z ruky, která umdlévala, nemohouc hladiti. Obzvláště jeho jméno nabývalo tahem její ruky zvláštních tvarů; bylo to volání, zvroucněné dálkou a které jako by bylo ryto duší do slonové desky.

Otevřel poslední její dopis a četl jej poznovu… Jsou tu květiny, zvířata a slunce. Žije ve zcela jiném světě, životem, jakým žili její předchůdci doma ještě před stoletím. Zajímá ji všechno; chodí v lehkých šatech a je šťastna, že mohla odložiti kožišiny. Mluví s matkou pouze o něm, o Jiřím. Jenom to jí vadí, že je tu všude nesmírně mnoho lidí. Žijí tu všichni jako natlačeni v těsné kleci. Stále přicházejí noví vystěhovalci a vláda je bezmocna a obává se násilností. Lidé, kteří přicházejí ze severu, jsou schopni zločinů; chtějí se zachránit, jsou pobouřeni, vyděšeni. Každý z nich se obává, že druh mu ukládá o život. Nelze ani téměř choditi po ulicích, vnikají i do soukromých zahrad a parků, jež jsou obléhány zástupy těch, kteří se nemohou dočkati, až vstoupí. A co tam chtějí viděti? Nic. Sebe samy uprostřed záhonů. Lidé se dívají i na trávu.

Nemohou se ničeho nabažiti, jsou lační, hladoví a nenasytní. Nic jim nestačí, nic jim není dosti drahé nebo nepřístupné. Zdá se, že téměř hltají slunce, teplo, zahrady, pole, potravu i vzduch. O bezpečnosti se nedá mluviti; je nejlépe zdržovati se hlavně doma na balkoně. Každý den potkávají nové tváře s týmž výrazem a toutéž chtivostí. Nepoznáš, zda se tu pouze zastavili nebo zamýšlejí se tu usaditi. Celá Itálie stává se obrovským táborem; lidé najímají byty, ale nebydlí v nich. Má dojem, že i spí, procházejíce se v noci po ulicích. Budoucnost je nejistá, neboť se neví, co se stane, přelidní-li se země ještě více. I v polích, na samotách a na mořském břehu stavějí si lidé budky, a není dříví, ba, už i kamene se nedostává.

Ale ovšem, květiny tu jsou, ptáci, motýli i zvířata. Ani jediného soba tu ještě nespatřila. A lid si vypravuje neuvěřitelné, poplašné zvěsti. Tak prý Evropa chce zbořiti Alpy, aby jižní teplo mělo volnou cestu na Sever. Očekávají tu barbary, kteří prý už tolikrát Itálii zpustošili. Na lombardské nížině dojde prý k obrovské bitvě národů, kde nebude rozhodovati již ani náboženství, ani plemeno. Veškero lidstvo prý se rozdělí ve dva tábory; lidí, těšících se ze slunce, a lidí, kteří k němu chtějí. Dojde k bitvě hrozné, jaké svět dosud neviděl. A tyto zprávy tlumí radost ze zdejšího pobytu. Celé toto krásné, slunné podnebí jest jimi otráveno. A přece byla by tu šťastna, kdyby tu byl on, její Jiří. Vzpomene si na ni? Kdyby tu byl on, bylo by její štěstí dokonalé, neboť tato země má všechny předpoklady ráje.

Lidé propadají pověrám a tvoří novou církev vyznavačů Slunce. Vracejí se zpět k staré nauce Parsů, shromažďují se na tajných místech kolem kamenného oltáře, kde zapalují oheň. Je v tom něco nesmírně jímavého, krásného a smutného. Země přispívá ovšem ke všem projevům lidského ducha měrou nemalou; dodává odvahy a vzněty, a nejvíce právě zde; jedinec je tu něco více než jedinec v jiných zemích, kde je spíše projevem davů, jako vůně dílem květu, z něhož vychází. Ale je to samozřejmo, neboť Itálie se ještě nevzpamatovala od té doby, kdy království bylo zrušeno, a nyní postihlo ji toto neštěstí. Zdá se jí, že tu počíná lépe rozuměti životu, jehož nechápala na severu. Jest to jediná země, kde bez něho býti nemůže, kde postrádá tak těžce přítomnosti svého Jiřího… Proč ji poslal právě sem, do země tak vzněcující, anebo snad pochyboval o její touze?

Těší se na něho, jen nechť již brzy přijede! Dny odcházejí tak pomalu, jsou tak nekonečně dlouhé. Doma, na severu, připravovala se za krátkého dne na dlouhou noc opuštěnosti, snů a tuch; zdejší krátká noc jí nestačí. Potřebuje ho viděti v slunečním světle, mezi záhony, květy a stromy, které jeho přítomnost učiní ještě radostnější. Jak se na něho těší, až ho přivítá, svého velikého přemahatele zimy a tmy, zde na jihu!…

Modran se chytal tohoto dopisu, prozrazujícího její velikou a čistou lásku, aby z něho načerpal trochu klidu a sebedůvěry. Zdálo se mu, že vdechla do listu trochu jižního tepla, pod jehož účinky mohou roztáti i ledovce. Teplo, které bylo jeho cílem, dostávalo z míst, kde žije Michaela, posily. Michaela stává se jeho pomocnicí. Zahřívající dech její lásky, zanášený až sem ze slunné Gaety, přichází na pomoc jemu, který vypověděl severu boj na život a na smrt.

Sklonil se opět nad svou prací. Cítil, jak se mu vrací jeho síla. Je nutno dobojovati tento boj, od jehož výsledku závisí i štěstí jeho Michaely. Ledovce budou postupovati i dále. Do nížin se ovšem neodváží, ale pokryjí svým pláštěm všechny pomezní hory až hluboko do Moravy, oddělí nešťastné Slezsko, jehož obyvatelstvo nutno včas varovat a zachránit. Přes Orlické hory protáhne se ledový kryt až na Jeseníky, kde na Pradědu jest již dnes veliký ledovec. Tyto české hory splynou v ohromnou zeď ledu od Nového Světa až po Moravskou bránu, ale to bude nejzazší jejich hranice. Nestane-li se už tak dříve, narazí i ony na odpor člověka, jehož duch ničí více než jeho tělesná síla. Bude to poslední jeho dílo, které ještě na něho čeká…

Michaela musí býti trpěliva. On nemůže a nesmí nyní opustiti své místo, byla by to zrada na lidstvu. Doufá, že brzy dokončí své plány a pak, pak chce býti jenom jejím. Ví, že tato zima rozhodne o osudu několika set milionů lidských životů, aniž co lidé tuší. Záleží na každé hodině a nutno vyzkoušeti všechny zbraně. A je v tom něco divného, že jeho vynálezy mohou přinášeti, použity zločinnýma rukama, záhubu, jako přinášejí požehnání rukou soucitu? Každá zbraň jest dvojsečná, každou lze se brániti právě tak jako vražditi. Vždyť, zamyslí-li se poněkud, i v obraně číhá smrt a vražda…

Teplota klesá ustavičně. Ačkoliv je to důsledkem pokračující zimní doby, neklesla dosud nikdy v předešlých letech tak nízko jako právě tohoto 8. listopadu roku 1998. A proto nutno býti na stráži, a stráž stojí o samotě a je němá. Jenom její oko slídí a všechny smysly soustřeďují se ve zbrani, a vytýká jí někdo tuto zbraň a pohotovost? Dějiny objevů a vynálezů dokazují, že každého pokroku bylo zneužito. Železnice ani telefon nebyly vynalezeny pro válku, a lze je zatracovati proto, že byly by bez nich války uplynulého století nemyslitelny? Tím méně lze se diviti, lze-li vynálezu, který ničí přírodu, užíti proti člověku, který jest pouze nepatrnou její součástí. Nepatrnou…? Ano, i objevitel je nepatrný, mizivý bod na povrchu zemském. I takový objevitel, který může zničiti jednu planetu a porušiti řád vesmíru?

Jak se to nyní podpisuje jeho snoubenka? Michaela… Italské nebe urychlilo její vývoj. Pod nízkou oblohou severní počala klíčiti její láska, která nyní tak rychle dozrává v zemi, jež neztratila svého kouzla ani v tomto smutném století.

„Čekej, Michaelo! Sílu tvé lásky chce vyzkoušeti osud. A kdo ví, zda budeš moci milovati někoho, o němž se jednou dovíš, že je – vrahem!“

IX.
Bílá Smrt

Modran nevycházel již po několik týdnů z domu. Dům byl zavřen a ti, kdož zvonili u jeho dveří, slyšeli vždy touž odpověď zamlklého sluhy. Nebylo lze mluviti s doktorem Modranem; byl buď nepřítomen anebo nesměl býti rušen. Starý sluha krčil pouze rameny, každá zvědavost tříštila se o jeho tvrdošíjnou mlčenlivost. Nemohl říci ničeho bližšího, nevěděl to skutečně, a nebyl by býval řekl ani pak, kdyby byl býval něco věděl. Viděli ho, jak sestupuje do sklepa, jejž dal přeměniti ve velikou laboratoř, a kde se vždy pečlivě zavíral, neotvíraje ani na klepání Janovo. A tak se stalo, že se Jan už ani nepokoušel, aby ho volal nebo mu připomínal, že jídlo je připraveno.

Zmizel všem; nikdo nevěděl, je-li právě na půdě nebo v podzemní své strojovně. Přicházíval do své pracovny nepravidelně, žádaje rychle občerstvení, ač mnohdy se ani jídla téměř nedotkl. Zdálo se jim sice oběma, Janovi i hospodyni, že se s jejich pánem stala změna, nevěděli si však rady. Tušili pouze, že pracuje asi na něčem nesmírně důležitém, co vyžaduje mnoho úsilí a času. Objevil se před nimi často úplně vyčerpán, jako přízrak, s ochraptělým hlasem a rozcuchanými vlasy, pojedl a vrhal se téměř na lože jako člověk, který již byl řadu nocí probděl, avšak vstával vždy znovu, rozsvěcoval a chodil po pokoji svými pádnými kroky.

Jan znal jeho kroky dobře. Probudily ho často v noci ze spánku, neboť jeho ložnice byla v přízemí pod ložnicí doktorovou, a tyto kroky ho děsily. Blížily se a vzdalovaly, duněly v rychlých dopadech, mířily napříč pokojem ode dveří k oknům, kde se u dlouhého stolu obracely, aby opět pokračovaly, pohybujíce se v kruzích právě nad jeho svítilnou. Strop se chvěl; tyto kroky prozrazovaly velikou tíseň, nejistotu a hrůzu. Janovi se zdálo, že to buší doktorovy myšlenky, které mají sílu dopadajícího kladiva. Nemohl jich odděliti od jeho nitra, byly projevem jeho síly, jako zvýšené údery srdce prozrazují pohnutí. To byly jeho myšlenky, které jednou vybuchovaly prudce, jindy se uklidňovaly. Jeho krok ho prozrazoval; byl to jednou běh člověka štvaného, prchajícího před neviditelnými slídiči a jindy unavený krok zvířete, kroužícího v kleci proto, aby se zbavilo přebytku energie. Avšak každý krok byl výsledkem vnitřních pochodů neznámých, a proto děsivých.

Přihodilo se nejednou, že se kroky zastavily u dveří, které se otevřely a opět zavřely. A potom Jan slyšel jeho plíživý, tichý krok po schodech, kterak míjí jeho dveře a sestupuje dále do podzemí. Odtud však nedoléhal k němu jediný zvuk. Jeho dílna byla přestavěna a umístěna hluboko pod zemí; byla oddělena od celého domu silnou vrstvou hlíny a železnými deskami, aby žádný výbuch neohrozil života lidí, přebývajících v tomto domě. Sklepení bylo odděleno od chodby dvojitými dveřmi zvláštní soustavy. Avšak bylo jisto, že až do této hloubky vedly dráty hromosvodu, neboť často se naskytla lidem bydlícím v blízkosti zvláštní podívaná. Několikrát za sebou projelo po celé výšce domu úzkým pruhem zelené světlo, které unikalo k obloze v podobě štíhlého plamene. Zdálo se, že pod zemí vyrábí někdo blesky a vysílá je do vesmíru. Byla to umělá bouře, vyvolávaná člověkem, kterou nedoprovázel zvuk, a z celého domu sálalo teplo jako z požářiště.

V takových okamžicích zastavovali se na utichlé ulici řídcí chodci noční, jati údivem, který se měnil v hrůzu. Tenký a vysoký stvol blesku se rozzářil prudce po zdi a vyrazil k nebi, zmizel a objevil se poznovu v témž místě a se stejným účinkem. Všichni věděli, že jest to dům doktora Modrana, a jejich srdcí se zmocňovalo hřejivé vědomí, že je tu někdo, kdo i v noci o ně pečuje a přemýšlí o nových objevech. Jejich oči vlhly vděčností i oslňujícím světlem a odcházeli přesto, že byli zachváceni hrůzou, uspokojeni do svých příbytků. Jednoho dne však pozorovali, že se na tomto domě něco stalo; dělníci cosi opravovali na průčelí i na střeše, bleskovodný drát zmizel, přeložen na zadní stěnu, a chodci marně čekali před domem na obvyklé divadlo. Avšak tajemné teplo sálalo i dále z jeho zdiva a způsobilo, že zkřehlí chodci zastavovali se tu ještě častěji, aby se tu ohřáli.

Toto teplo působilo i dvěma obyvatelům domu nemalé starosti; Jan se probouzel jeho účinky často za noci, a dověděv se od lidí o nočních blescích, které po zdi vyjížděly odkudsi z podzemí k obloze, uváděl je v souvislost se záhadným teplem, které pociťoval v noci tak náhle, že se probouzel ze sna. Bylo příjemné a zcela odlišné od tepla, vycházejícího z ohně v kamnech nebo od žáru topných těles. Přenášelo se vlnami, jež se zdvíhaly a klesaly, aby vstaly s tím mocnějším účinkem znovu, a zdálo se, že současně rozšiřuje se pokojem zvláštní vůně. Nebylo pochyby o tom, že toto teplo tvoří doktor Modran; bylo v určitém vztahu i k jeho těžkým krokům nahoře. Kdykoliv se dostavilo, neslyšel Jan nikdy těchto kroků a také nevěděl, kdy se Modran vrátil do své ložnice. Toto teplo probudilo, ale uspávalo tím mocněji. Jenom jednoho dne si povšiml, že levá ruka doktorova vězí v tlusté, kožené rukavici, kterou neodložil ani při jídle.

Jeho zjev se klidnil, ačkoliv bylo lze pozorovati na jeho tvářích stopy probděných nocí. Jeho výraz se změnil; na levé straně, od úst k bradě, tvořily se dvě hluboké vrásky, jež vystupovaly tím více, jakmile sklonil tvář. Jeho vlasy byly vždy pečlivě uhlazeny a oči utkvívaly na předmětech zdánlivě s bývalým zájmem. Mnohému však neušlo, že tento pečlivý zevnějšek je strojený, a že je to prostředek, kterým chce oklamati své okolí. Ano i okolnost, že počal opět vycházeti do ulic, přijímati návštěvy, s nimiž dlouho rozmlouval, zabořen do své lenošky, postavené zády k oknům, aby mu nebylo viděti do obličeje, zdála se nasvědčovati tomu, že se doktor Modran přetvařuje. Neměl zájmu na věci, o níž rozmlouval. Nutil se do účasti slyše od stavitele, že se již počínají lidé stěhovati dohotovenou lanovou drahou do Sluneční ulice. Jevil nesmírné pohnutí, dovídaje se, že právě zemřel lékař Radon; litoval tak hluboce, že ho nevyhledal v nemocnici. A přece již to nebyl doktor Modran.

Byl to někdo zcela jiný, jehož život se už nepohyboval v obvyklých kolejích. Ani jeho klid neutlumil obav, že je to člověk zachvácený prudkým vírem, a že jeho život se řítí. Kráčel jako jindy, a přece byl to krok kohosi jiného. Na veškery dotazy o nových svých pokusech odpovídal vyhýbavě; dalo se tušiti, že mu to působí veliká muka. Nesvěřil se s nikým, odbýval každý pokus unaveným pohybem ruky, přerušuje tazatele a odváděje jeho pozornost na jiné pole. Neodmítl ani výzvy, aby se šel podívati na svou novou ulici, o níž mluvil stavitel Šavler s takovou pýchou. Prohlížel si pozorně každou podrobnost, na niž byl upozorněn, ale nemohl se dočkati chvíle, kdy se mohl vrátiti. A po svém příchodu nevešel ani do pracovny, ale jakmile si byl jist, že již není nikým pozorován, hnal se přímo po schodech do své podsklepní strojovny.

Tak ubíhal listopad a nastal prosinec. Sluneční ulice byla již obydlena a její obyvatelé přesvědčili se záhy o výhodách nového způsobu stavby; snad i bezmezná víra v Modrana spolupůsobila, zdálo-li se jim v nových domech tepleji. Ale zpráva lékařská, dokazující, že kurdějí tu nepřibývá v téže míře jako v ostatních ulicích velkoměsta, potěšila každého. Praha se již rozšířila až na bývalé cvičiště dejvické a do Podbaby, bylo proto lze pomýšleti na zastavění všech strání a návrší i v těchto končinách. V době, kdy hrozila lidstvu záhuba, necítil nikdo touhy shromažďovati bohatství; bylo prostředkem k prodloužení, zabezpečení a zpříjemnění života, a tak po šťastných zkušenostech se Sluneční ulicí počalo se stavěti na všech jižních svazích po celém obvodě pražského okolí. Podnikatelská horečka zachvátila obyvatele starých, historických čtvrtí, jimž hrozilo úplné vylidnění. Kdežto dříve stavělo se ojediněle, buď že na místě zbořeného domu na úzkém prostranství mezi dvěma stěnami domů tak obnažených počal se zdvíhati dům nový, anebo že na prázdných dosud polích stavěn byl dům rohový, opuštěný posel města za jeho obvodem, a v Praze počaly vznikati nyní celé ulice a čtvrti, obrácené průčelím šikmo k slunci.

Dříve spolupracovalo na vývoji Prahy několik staletí s tisíci staviteli, ale nyní roste Praha nová jako dílo jediného člověka. A toto nové město, město Modranovo, mělo i příštím generacím vyprávěti o síle přírody a síle jedincově. Na okraji lesů, na jejichž záchranu již nikdo nemyslil, neboť jejich vliv na podnebí byl všeobecně znám, vznikaly pily, které dodávaly městu stavivo. A chráněny proti zachmuřené obloze, vznikaly nové domy pod ochranou dřevěných obalů, jež vzbuzovaly dojem mohutných beden. Tu pracovali dělníci při umělém světle obloukových lamp a za pomoci ohřívačů práce pokračovaly rychle. Stráně staly se útočištěm lidí a údolí byla odsouzena k pozvolnému zániku. Zdálo se, že lidé vycházejí vstříc snaze přírody, snížiti vrcholky a zaplniti nížiny, neboť o tato údolí a úrodné roviny, jež kdysi byly vzdělávány pečlivou rukou zahradníků, květinářů a sadařů, již nikdo nepečoval, neboť měla býti zasypána rukou člověka a zříceninami opuštěných domů a státi se tak zvolna velikým rumištěm nové Prahy.

Přiblížily se Vánoce, svátek míru; ulice byly zaváty do výše dvou metrů sněhem, jehož bylo třeba se zbavovat ohněm. Lidé nestačili odhazovati sněhové spousty, jež doléhaly na domovní dveře, bráníce lidem v přístupu. Na odvážení sněhu nikdo nemyslil, neboť nebylo také místa, kam by se odvážel, nebylo lidí ani dopravních prostředků; sáně, jež se o to pokusily, nemohly se prodrati závějemi. Sněhové pluhy elektrické na vše nestačily a mohly také dopravovati sníh pouze za městský obvod anebo jej kupily po obou stranách silnic, kde z jeho hromad vznikaly den ze dne vyšší kopce. Jenom u domu doktora Modrana sníh se neudržel; jedině tu byla vždy vlhká dlažba, a sníh, přicházející z výšin, tál dříve, než dopadl na zemi. Jeho dům stál tu jako tavič sněhu, který přebytkem svého tepla chránil i blízké sousedství. Lidé se tu zastavovali s netajeným obdivem, mnozí i se závistí, za niž se však styděli; věděli všichni, že doktor Modran přemýšlí, pracuje a zkouší, a že tento div, který je tak překvapuje, je pouhým pokusem, s nímž se nevytasí dříve, dokud ho nebude moci užíti s úspěchem ve velkém měřítku pro všechny. Zastavovali se tu a zmlkali, oddávajíce se novým nadějím a vědouce, že za své čekání budou záhy odměněni.

A právě o těchto svátcích spikly se živly, aby poděsily utýrané lidstvo a vyrušily Modrana z jeho podzemních, tajemných prací. Bylo to právě na Boží hod v časných hodinách ranních, kdy se lidé ještě neprobudili; byl již zítřek, aniž o něm lidé co tušili, a právě tento zítřek měl se státi všem tak osudným. Bylo málo těch, kteří by byli dovedli vylíčiti vše, co se stalo a jak se ohlašovala tato pohroma. Oblaka klesla, jako by byla neznámou silou prudce sražena do ulic a v nich ztrácela se první patra domů. Prudkost, s jakou byla vedena tato rána, vzbouřila všechen po ulicích navrstvený sníh, který se vznesl náhle do výše, jako by se navracel mohutnými sloupy do končin, z nichž byl přišel. Úzká prostranství ulic nestačila, aby jej pojala. Tlačil se do oken, jež se třásla a pukala, ulehal na římsách, jež, když byl znova zdvižen, trhal a unášel s sebou do výše, a dopadal mocnými údery na střechy, které se počaly drobiti, vyletovali v kusech, vznášených do výše a vrhaných kolem jako střepy střel.

Lidé se probouzeli a zdálo se jim, že celý svět je zachvácen vírem, a že tento sníh jest záclonou, pod níž mají zahynouti nevědouce, odkud přichází Bílá Smrt. Nebylo téměř vzduchu, sníh jej úplně vytlačil, a lidem hrozilo zalknutí sněhem. Pocítili nové otřesy, a tu vše, co dosud leželo svou tíhou nebo položeno účelností lidskou na povrchu, kde měl každý předmět své přesně vykázané místo, vzneslo se do výše, přitahováno silami mlh a větrů, vztyčovalo se a napínalo, lámalo a vyletovalo. Tento vzestupný pohyb zachvátil i domy; zdálo se, že je kdosi rve z jejich základů, aby je uvolnil a aby se mohly zúčastniti vzletu. Vzduchem zaznívaly prudké a dunivé rány, jak se bořila zdiva a střechy se řítily s rachotem do ulic, zbavených sněhu. Celá Praha měla býti vytržena ze své základny, rozbita ve vzduchu jako hříčka sněhu a větru a měla býti vržena daleko odtud jako mohyla trosek.

Sněhová smršť, provázená prudkými světly blesků a hromovou palbou těžkých mračen, snesla se nad krajem, nad nímž nemělo už svítati. Elektrárny vypojily vedení a nastala tma, jaké nebylo pamětníka. Vlhko, jež se tlačilo do popraskaných okenních tabulí, vynucovalo dojem, že přichází ze stoupající hladiny vodní, jež se černala touto tmou. Prudké nárazy větrů, jako šlehy mečů, jimiž nebe mávalo, otvíraly okna, dveře, zdi i stěny domů. A ve všem tomto ohlušujícím rachotu, v němž i každá mrtvá věc vydávala hrozivé skřeky, ztrácel se hlas člověka, hynoucího ve tmě. Vždy novou silou dopadaly na lidské životy mrazivé ruce sněhové bouře. Zdálo se, že vítr nabývá pevných obrysů, tvarů i hmoty, že z jeho těla, vyplňujícího všechen tmavý, bezedný prostor mezi nebem a zemí, vyrůstá na tisíce chapadel, jimiž ve svém slepém šílenství sápe se na vše, lomcuje domy, odtrhává zdivo kus po kuse, vylamuje tašky, přeráží trámy, a že vším mává, aby urvané odmrštil a sahal po nových. A tato chapadla hroužila se i do lidských bytostí; prohrabávala se v člověku, hoříce nedočkavostí, uchopiti srdce a rozmáčknouti je dravčími drápy a plesknouti jejich zkrvavenou, znetvořenou hmotou o protější zeď…

Blesk stíhal blesk a rozháněl mračna, v nichž tančily závěje. Bylo slyšeti těžké předměty, letící vzduchem a jiné, prolamující svou tíhou vše, nač dopadly. Lidské příbytky, tyto malé klenby nad povrchem, praskaly a bořily se jako skleněné příklopy. Byla to zděná prsa lidské námahy, příliš útlá, aby mohla odolati útoku rozzuřených živlů. Každý předmět stával se zbraní v rukou přírody; jak slabé a nečetné zbraně mohl vynalézati lidský duch proti nevyčerpatelné možnosti zranění, jež mohla způsobiti. Škrtila, probodávala, drtila a zasypávala najednou, vraždíc jiného úlomkem střechy nebo zříceným trámem a jiné hrůzou. Sněhová bouře, nasycená mlhami a sněhem, chtěla se dopracovati do všech úkrytů. Nebylo zámku, který by nepovolil její síle; nebylo hradby, jíž by nezbořila, aby se zmocnila ukrytého. Lačna tajemství, odkrývala a otvírala domy, chtějíc naplniti svou hrůzou nejskrytější kout.

Vyplňovala ulice i skuliny okenních rámů mlhou, zimou, sněhem a hukotem vichrů, uléhala, bušíc na každý předmět, hledíc poděsiti jeho nitro, aby se pak se vším, čeho se dotkla, prudkými, závratnými rozmachy křídel vznesla do výše. Nebyla to však křídla, neboť tak ušlechtilými a dokonalými ústrojími nevládla; tvořila vířivé, hlomozivé sloupy z ničeho a všeho, z větrů i hmoty, jimiž se vzdalovala do výšky, aby novým úderem dokázala svoji nenasycenost.

Toto jitro nemělo se ani, jak se zdálo, ukončiti dnem. Bylo k polednímu, a bouře, která utichala v krátkých přestávkách, vracela se vždy s novými posilami. Celý svět měl býti uchopen v jediném bodě a vymrštěn na posměch bohům i lidem do propastí zkázy. Zdálo se, že příroda hledala tento jediný, citlivý bod, v němž byl zhuštěn všechen zemský život; hledala kořen života, jejž chtěla zničiti. A poněvadž byl život tak složitý, tryskal i ve skalních slujích pod mechem i balvanem, na dně vod i v kořenech stromů, ve větvích i lidských příbytcích, sahala její vražedná chapadla po kameni i větvi, domovní zdi i horské stráni.

Hodiny míjely a zdálo se, že nadešel konec světa. Konec, všemi tušený a zažehnávaný jedinci, měl přece tedy nastati již tak brzy, avšak za jakých okolností! Bylo slyšeti hučící příval vod i výbuch sopek; byl to požár tmy, zapálené sinavými čarami blesků; byl to vodopád času, který dosud, poslušen lidské úměrnosti, uplýval podle tikotu hodinek a nyní, stržen bouří, vzepřel se člověku, řítil se nekonečnem, chtěje přiblížiti zhoubu všeho, co mu podléhalo dosud nevolky, bráníc se i stáří a rozdělujíc i tisíciletí na vteřiny. Byl to let Zániku, který se hromadil dosud v klesající teplotě, přibývajícím objemu ledovců, v nemocích, jimž propadali lidé, v útěku postrašené zvěře i ústupu teplo milujícího rostlinstva.

Bílá Smrt, výtvor severu, překvapila lidstvo, aby rázem zhubila všechen život. Ani světlo nesmělo přispěchati hynoucím ku pomoci, proto rozpoutala se ve sněhu i bouři, zbavujíc člověka poslední útěchy. Člověk nesměl ani prchati: zatarasila jeho východy a vraždila ho, odkrývajíc střechy a stropy jeho příbytků. Nesměl se dovolávati pomoci, neboť jí potřeboval každý, nesměl slyšeti v ohlušujícím rachotu a řícení ani slova vlastní modlitby, nesměl se chytati ani ruky svého druha, který právě umíral. Bílá Smrt přišla jako vichr, bouře, smršť, povodeň a zemětřesení, požár i hrůza najednou, použila všech živlů a prostředků, aby vymýtila rázem všechen život na zemském povrchu. Kam nemohla prodrati se údernou silou svých strašných pěstí, vnikala ostrým, tenkým tkanivem svých blesků. Rána za ranou dopadala na věže, komíny a střechy a jako výkřiky zoufalství prošlehovaly do mračné tmy plameny požárů kolem dokola…

Schoulení, přikrčení skrývali se lidé ve sklepeních a pod klenbami chodeb, s očima třeštícíma šílenstvím, čekajíce, kdy dojde řada i na ně, kdy zapraskají stěny jejich domů a sesují se na ně, aby je pohřbily v hrůze. Jenom pod vylámanou střechou svého domu stál jediný člověk, vzdoruje všem živlům; přidržuje se trámu viděl, kterak pracné jeho přístroje ničí bouře, jeden po druhém. Rvala je, jako by to byly kusy cihel, srazila ochranou stříšku a opírajíc se o jeho prsa pokoušela se ho vyrvati z místa. S vlasy ve větru vlajícími stál tu doktor Modran, pohlížeje na dílo zkázy, když mocná rána projela vzduchem, zatřásla domem až do základů a mrštila jím o zemi… A pak už slyšel jenom obrovský výbuch, odkudsi z podzemí, jako by se země otevřela a chtěla všechny svoje sluje zasypati naráz jeho domem.

Tato poslední rána, kterou ještě vnímal doktor Modran, byla podle všeho posledním útokem. Tmy neubývalo, ale nepřibývalo též světla; utišila se bouře tak najednou? Doktor Modran nevěděl již o ničem. Pozbýval vědomí a zdálo se mu, že příroda ho vraždí jeho vlastní zbraní. Utichala bouře, projev kosmického života, a Modran nevěděl ani, není-li to konec…

X.
Nové naděje

Sněhová bouře, která řádila nad celou severní i střední Evropou a Amerikou, vyžádala si veliké oběti a škody. Odnesla v Praze několik kostelních věží, zničila sta domů, rozmetala veliké vzducholodní přístaviště za Žižkovem, neušetřila ani věže svatovítského chrámu a řádila s účinky daleko zhoubnějšími po celé severní polokouli. Padlo jí za oběť několik vzducholodí hustě obsazených cestujícími, které překvapila náhle ve stametrových výších v oblacích, a zahynuly v ní i dva největší kolochody, které se právě nalézaly na Atlantiku na své cestě do Střední Ameriky. Teprve když po třech dnech mohly vyjíti poprvé opět noviny a bylo opět obnoveno jiskrové i telefonické spojení s většinou měst méně poškozených, mohli si obyvatelé světa učiniti o rozsahu této pohromy správné představy.

V Praze nestačili ani na to, aby vynášeli z trosek pobořených domů lidi zasypané zdivem, zadušené v koutech příbytků a ve sklepích nebo zešílevší hrůzou a zemřevší mrtvicí. Několik dnů táhly se po pražských ulicích nekonečné pohřební průvody do dvou krematorií, kdyžtě způsob pochovávati mrtvé v hrobech byl již dávno opuštěn. Příroda si vynutila i u věřících přesvědčení o nezbytnosti smrti ohněm, neboť ztuhlá a sněhem zakrytá země pohřbívání v zemi znemožnila. A byl to i žár obou těchto pohřebních pecí, jenž nemalou měrou ve dne v noci přispíval k oteplení velkoměstského podnebí, žár, který pohlcoval denně plných deset tun uhlí a dříví a který zásoby paliva hrozivým tempem umenšoval.

Plné dva dny a dvě noci nezasvítilo denní světlo nad Prahou. Mnozí lidé zemřeli vysílením a poruchami dýchacího ústrojí, které za tohoto povětří trpělo nejvíce. Lidé, stižení chorobami plicními, byli rázem vyhubeni; bouři odolali pouze nejsilnější. A když třetího dne vyšly poprvé noviny, bylo ve dvou hodinách rozebráno i třetí jejich vydání. Byly to však také zprávy, na něž čekal přestrašený a vyhladovělý člověk lačněji než na denní svou potravu. Praha působila dojmem mraveniště po odchodu nepřítele, který způsobil tu takové spousty, že tisícihlavé zástupy dělníků nestačily, aby ji uvedly znovu do pořádku. Některé ulice byly doslova zasypány zdivem, jinými prohnaly se vzedmuté vlny řeky, která spláchla vše, co jí přišlo do cesty. Karlův most byl v rozvalinách, dva jiné mosty roztrženy na několika místech, stavby nábřežní byly strhány a vzbuzovaly dojem svahu navážky. Pokrývači a sklenáři, tesaři a zámečníci pracovali ve dne v noci, více ze soucitu než z výdělečnosti, neboť 70 % veškerého obyvatelstva bylo zbaveno dveří, oken a střech a lidé trpěli dotěrným chladnem, nemohouce se zahřáti ani u kamen a u topných těles, v nichž teplo se udržovalo bez přestávky. Bylo nutno sáhnouti opět k výpomoci tak zavrhované a udržovati na ulicích ohně, aby i dělníci, zaměstnaní odklizováním rumu v ulicích, mohli se zahřáti.

Výčet obětí, jež přinesly noviny dne 28. prosince, byl velmi zajímavý a vzbudil všeobecnou sklíčenost. Praha, které se již neříkalo „Veliká“, neboť byla jí doopravdy, jako se neříkalo „Veliká Paříž“ nebo „Veliký New York“, a která podle statistického výkazu z 1. ledna r. 1990 čítala 1 315 628 hlav, pohřbila v této vánoční bouři 28 711 mrtvých; počet pražských obětí dosahoval bezmála poloviny celkového počtu lidí bouří v Čechách utracených. Mrtví leželi na půdách a ve sklepeních, odsouzeni čekati tak dlouho, až na ně dojde. Bylo sice hlavní snahou lékařské komise odvážeti je podle data úmrtního, avšak od tohoto plánu bylo nutno upustiti proto, poněvadž plýtval na velké vzdálenosti lidskou energií, jíž bylo nutno šetřiti; a tak počalo se s pohřbíváním podle ulic. V určitou hodinu musely býti připraveny mrtvoly ze všech domů po obou stranách jedné, předem určené ulice, jež byly hromadně dopravovány do krematoria. Ani zvony nezvonily, neboť většina jich ležela v sutinách kostelních věží; neozýval se ani pláč, jak mocně projevovala se v těch, již zhoubu šťastně přečkali, vyváznuvše začasto holým životem, zvýšená radost ze života, ba, mnohý mrtvý odvážen byl i bez průvodu rodiny, která svěřovala svého příslušníka rukám úředním více z necitelnosti a otupělosti než z naprosté důvěry a bez obav, že popel bude zaměněn…

A nad všemi těmito pracemi zazářilo opět již 28. prosince slunce, jímž příroda, jakoby předstírajíc svou nevinnost, chtěla se popásti na strastech utýraného člověka. Jaké nadšené úvodníky přinášely noviny, hlásající, že teploty vůčihledě přibývá! Mezi nářkem nad tragédiemi postižených milionů lidí, pohřbených ve vlnách moří, řek a jezer, roztříštěných za jízdy vzducholoďmi o velehorské útesy a svržených z tisícimetrových výšek do nížin, kde jejich znetvořená těla krvavila sníh, mezi projevy soucitu a lítosti nad osudem tisíců, pohřbených mezi ledovými horami ve vlnách oceánů, rozdrcených sutinami měst, jež téměř přes noc zmizela z povrchu, pohlcených obrovskými trhlinami zemského povrchu v Itálii, Americe a Japonsku při zemětřesení, jakého nebylo v lidské paměti účastníka, mezi líčením hrůzy a bědy, postihnuvší svět, vloudily se do novinářských sloupců naděje, věčný průvodce a zrádce lidských srdcí i zástupů, naděje, čerpaná ze skutečnosti tak nahodilé a lehce vysvětlitelné, že ve stoupnutí prosincové teploty o tři stupně Celsia nad měsíční průměr lze případně čekati i návrat k bývalým poměrům a ústup zimy…

Byly to sice hlasy velmi nesmělé, ale nechybělo mnoho, aby lidé rázem se nezhostili všech obav. Co bylo přirozenějšího nad to, že po této bouři zasvítilo opět slunce a pročištěným vzduchem procházející paprsky sluneční vydatněji zahřívaly, – co bylo přirozenějšího nad to, že lidé počali opět doufati, že bouře byla vyvrcholením a posledním záchvěvem periody vlhka, po níž má nastati opět pozvolný návrat k teplu a suchu? Slunce zářilo a hřálo a každá zpráva, ohlašující tání sněhu a nové, byť i nepatrné stoupání teploty budila nové naděje. Ulice oživly, lidé hrnuli se ze svých úkrytů a proudili po všech cestách, odvažujíce se i do okolí. Roznášeči novin mohli v těchto dnech odpočívati, neboť každý pospíchal, aby si je opatřil sám. I tato nepatrná okolnost prozrazovala zvýšený zájem životní. Elektrické dráhy, povolivše stálému naléhání a výzvám novinářským, uvedly narychlo dopravu do chodu a po ulicích, zbavených sněhu tak šťastnou shodou okolností, rozjely se opět s ohlušujícím hlomozem první vozy, pozdravované hlučně tisíci diváky, kteří do nich nasedali bez určitého cíle, z pouhé potřeby se opět jednou projeti Prahou. Mnozí odvažovali se i za obvod města z pouhé zvědavosti spatřiti opět bývalá výletiště, ale vraceli se zklamáni a znaveni chůzí ve sněhu. Člověk zapomínal rychle na prožitou hrůzu, čím větší naděje mu kynula do budoucnosti.

„Večerní listy!“ vyvolávali prodavači, u nichž se nikdo nezastavoval, sahaje do kapes pro peníze. „Večerní listy! Zvláštní vydání… Teplota stoupla o čtyři stupně… Tepelná vlna ohlašuje se i v Severní Americe… Katastrofa sicilská… Zničený Boston… Večerní listy! Nové vydání…!“

Teprve když obnoveno bylo spojení se světem, bylo si lze učiniti výstižný obraz pohromy, jež zastihla téměř celý svět o vánočních svátcích tak neočekávaně. Téměř ze všech měst a míst, ostrovů i pevnin všech zeměpisných šířek a délek byly hlášeny nové a zdrcující podrobnosti. Celá řada měst zmizela z povrchu zemského, rozdrcena bouří, propadnuvši se za zlověstného rachotu zemětřesením se rozestupujícího povrchu nebo spláchnuta mořem. I vnitrozemská jezera účastnila se tohoto dramatu po celém světě. Millwaukee na západním břehu Michiganského jezera zmizelo pod jeho hladinou, a Chicago stalo se zříceninou velkoměsta, většina jeho obyvatelstva našla smrt v rozbouřených vlnách jezerních, které zabíjely tonoucí ledovými krami. Celá řada měst a přístavů, ležících při oceáně Tichém i Atlantském, zničena byla orkánem, který bořil každým svým úderem celé ulice. Středisko americké vědy, Boston, ušlechtilost z kamene a cihel, srovnáváme-li jeho význam s městy jinými, postrádajícími výraznější fyziognomie, bylo zničeno v několika hodinách. O jeho osudu vědělo se pouze tolik, že bylo a už ho není, že se nad ním snesly vířivé sloupy sněhu a vzduchu, vyrvaly je ze základů a rozmetaly po pevnině i po moři…

Mimo dva kolochody, jež ztroskotaly mezi ledovými horami, zahynulo na tisíce lodí dopravních i rybářských bárek; ztráty všech parníků i vzducholodí bude lze uveřejniti teprve tehdy, až do Mezinárodní statistické ústředny dojdou hlášení všech dopravních podnikatelů a společností, vodních, pozemských i vzduchových… Vynálezce kolochodu, který vložil veškeren majetek do svého podniku, skončil sebevraždou. Na řádnou obnovu všech postižených měst nelze prozatím pomýšleti. Liga národů bude se zabývati otázkou spravedlivého rozdělení všech uprchlíků mezi Rovníkové státy. Sicílie stala se velikým hřbitovem. Výbuch Etny, zemětřesení a nárazné vlny zničily celý její východ. Most, spojující Evropu s Afrikou z Marsaly k Mysu Bonu byl bouří potrhán a devadesát jeho pilířů pohřbeno na dně mořském, které se v těchto místech propadlo, ač o několik mil námořních dále k východu, směrem k Maltě, vynořila se nová, dosud žhavou lávou pokrytá pevnina. Jako zázrakem byly ušetřeny kanalizační práce saharské a, připomeneme-li ještě lidstvu, které tak lehce zapomíná neštěstí, jež se v dálce odehrávají, pohromu, která stihla Bretaň, Belgii, Holandsko a Dánsko a která téměř vyvraždila Anglii, zchudlou odpadem všech osad a nezaměstnaností obyvatelstva, jež čekalo na příchod ledu jako na vysvobození ze všech útrap, které po čtyřistaleté epoše slávy a moci tak krutě na ni dolehly, – musíme doznati, že mimo Paříž a několik jihoněmeckých měst, Praha byla touto zkázou postižena nejméně…

A přece i tu umíralo tisíce nevinných hrůzou, a i tu bylo zapotřebí po celý rok opravovati, co bouře zničila ve dvou dnech. Pokud se ztráty lidských životů týče, nedalo se přesně zjistiti, kolik lidí zemřelo prvního a kolik druhého dne, ani jakou ranou zhynuli. Avšak veliký náhončí smrti, Strach, pracoval i tu nejúčinněji. Ztráty, jež noviny odhadovaly po celém světě na dvacet čtyři miliony mrtvých a tři a půl tisíce miliard majetku, jistě nedosahovaly skutečné výše obětí. Avšak, co znamenaly všechny tyto číslice, líčení prožité hrůzy a katastrofy ve srovnání s novou nadějí v lepší budoucnost! Nová zpráva z Labradoru, kde před sty roky zimní teplo nazývali předkové s hrdostí „indiánským létem“, zaznamenávající nečekaný vzestup teplotní, dávala klíčiti novým nadějím; úzká spojitost a závislost evropského podnebí na podnebných podmínkách severoamerických byla příliš dobře známa i laikům, ale noviny pokládaly přece za nutné znovu tuto okolnost zdůrazňovati. Nebylo nejmenší pochybnosti o tom, že tepelná vlna je na pochodu, aby zahřála svou blahozvěstí křehnoucí srdce lidstva, vzdáleného rovníku, a noviny se předstihovaly v konkurenčním zápase, líčíce s bezpříkladnou obrazotvorností, kterak isotermy již postupují na sever a jak pozvolna se začne opět rozšiřovati s přibývajícím ledem a chladnem zúžený mírný zeměpás… Ano, nechybělo ani proroků, kteří se domnívali, že po této periodě zimy a vlhka, jež dostoupila své krajní hranice za vánoční bouře, dostaví se perioda sucha a tepla. A tato domněnka, promítnutá na chladné plátno obchodní vypočítavosti, poháněla i několik židovských velkoobchodníků, kteří již počali objednávati první zásilky lehkého prádla a letních látek z Itálie.

Slunce zářilo a hřálo a lidé vycházeli do ulic, nemohouce se nasytiti této změny. Nemocnice se vyprazdňovaly a lékařské zprávy, objevující se nyní, v době velké úlevy, opět pravidelně mezi denními zprávami listů, zjišťovaly s velikým povděkem, že kurdějí ubývá. A co znamenala pro davy tak dlouho skličované jen tato krátká, třířádková zpráva! Léčila sama s větším úspěchem než lékař, který mohl se obraceti jednotlivě od jednoho případu k druhému: léčila hromadně, jako zázrakem, celá města, národy i země. Podnikatelé šikmých novostaveb stáli před otázkou úpadku. Nepatrný vzestup teplotní stačil, aby lidé přestali vytápěti své příbytky; byli dokonce i mnozí obyvatelé Sluneční ulice, kteří tvrdili, že nesnesitelným horkem nemohou ve svých bytech již vydržeti, a dávali hromadné výpovědi z bytů.

A přece tato naděje byla pouze malou zastávkou na nevyzpytatelných cestách, po nichž kráčela příroda bez ohledu na bolesti a radosti člověkovy. Všechny obrazy hrůzy, jež přinášely obrázkové časopisy celého světa, vyvolávaly pouze krátké povzdechy, záhy zapomínané uprostřed rozhovorů o vracejícím se teple. Vánoční bouře byla vykoupením z útrap daleko hroznějších. Nechť sebevíce škod a žalu přinesla, – „teploměr stoupá“, – a lidské oko jiného nevidí. Sleduje rozechvěně štíhlé jeho trubice na oknech, nárožích i průčelích veřejných budov, a nemůže než potvrditi zprávu tak radostnou, která přišla v pravý čas o pochodu tepelné vlny. Lidé hleděli k modré obloze a zdálo se jim, že ji vidí, tepelnou vlnu, na obloze právě tak, jako ji vnímají všemi průduchy svého těla a nejbezpečněji svým srdcem. Tepelná vlna, ano, toť modrá obloha bez mračen, toť vyzařující slunce a to jest ten pohyb rtuťového sloupku od čárky k čárce. Tepelná vlna, toť ona radost, jež je vrací k životu, toť onen zázračný lékař nevyléčitelných kurdějí. A tato tepelná vlna, kterou zdáli se slyšeti v tlukotu svých srdcí, hukotu řídkých sice, avšak konečně ulicemi přece jen projíždějících vozů pouliční dráhy, byla jejich nadějí a vzpruhou, životním kladem v moři záporů. Podléhali jí všichni, učení i nevědomí, dělníci duchem i rukama.

Z podnětu ředitele Akademie věd konala se první schůze všech učených společností na Nový rok v Národním muzeu, z podnětu vyznavačů Ohně konaly se první bohoslužby na Václavském náměstí kolem kamenného oltáře Slunce. Spisovatelé čeští, kteří ve všech strastiplných dobách vedli svůj lid za velikými a světlými cíli, vystoupili již na počátku této doby, aby posílili národ a učinili tak i nyní způsobem nad jiné důstojným. Povzbuzovali lid, varujíce jej současně, aby neklesal na mysli, kdyby i tyto naděje zklamaly. A jejich slovo platilo. Zaslouživše se již v minulosti o zušlechtění a intelektualizaci nejširších vrstev, rozhodovali s ostatními o všech veřejných záležitostech. Tvořili zvláštní poradní sbor vládní, jemuž bylo každé rozhodnutí předloženo k posouzení. Ti, kteří z dějin i ze současného života zachycovali na krásných stranách svých knih hrdiny národnosti i čistého lidství, velikány, kteří se pak stávali mravními vůdci národa, byli povoláváni v nejdůležitějších otázkách státních k rozhodování, zkoušejíce svou nezištností osnovy zákonů, jimž dodávali svým souhlasem mravní autority. Zahraniční ministerstva přestala již býti kouty spiklenců; ovládáni duchem mimotřídní sociální smířlivosti, stali se ministři buď uhlazenými obchodníky, nebo laskavými lékaři. Nasadili všechny své síly, aby v padesátiletém zápase mezinárodním vybojovali své zemi neutralitu; celá miliarda z výnosu státních příjmů byla každoročně věnována k podpoře umělců, vynálezců a myslitelů; Akademie věd a umění, oplývající nadbytkem hmotných podpor, vydávala nejsmělejší a nejkrásnější výtvory národního ducha, jež byly rozšiřovány bezplatně a s úspěchem ve všech vrstvách. V této všeobecné soutěži o krásu a dobro dospíval národ k netušené výši mravní; žel, že se dopracoval k tomuto stanovisku teprve v době, kdy se počaly zhoršovati terestrické i klimatické podmínky lidského života… Politika přestala býti živností ctižádostivců a nedouků; byla souhrnem a výslednicí všech osvětových snah, které se zabývaly zlepšením poměrů vnitřních i zvroucněním vztahů k národům a státům zahraničním. Trestanci, jichž beztak vůčihledě ubývalo, a negramotní nerozhodovali již o mravnosti a kultuře. Každý kraj volil ze svých občanů deset nejušlechtilejších mužů, které vysílal do státní rady a které, poněvadž jejich úřad byl čestný, odměňoval po roce podle jejich zásluh a práce. Není divu, že v tomto ideálním státě byl titul Přítele vlasti největší odměnou…

Bylo skutečně nejvýše třeba povzbuditi svědomí a důvěru. Laskavé slunce uspávalo; lidé počali se domnívati, že nebude již ani třeba naléhavých oprav lanových drah, novodobých strojů, zařízení dopravních i všech zajišťovacích opatření proti zimě. Domnívali se, že všechno to náleží již minulosti a že slunce a jeho teplo činí je bezpředmětným. A tak se přistupovalo k opravám škod, způsobených vánoční bouří, s úsměvem na rtech a přesvědčením o jejich bezúčelnosti. Avšak čas kvapil, prodlení mohlo se státi osudným. Technická komise neustoupila této všeobecné optimistické náladě a prováděla plánovitě opravy všech veřejných budov, strojoven, přehrad a nábřeží. Dělníci byli vysíláni do všech postižených krajů, jež samy nemohly organizovati rychlou pomoc. Opravovány strhané vzdušné roury dopravní, vytrhané sloupy visutých drah, opatřena nová teleskopická zrcadla, po celé říši napínány nové dráty elektrické a telefonní, opraveny stanice vzducholodní i meteorologické, mosty i kostely, sítě i obvodové zdi městské, pily a továrny… Celý národ byl mobilizován k těmto pracím, jež za příznivého počasí měly býti urychleně dohotoveny.

Poněvadž na mnohých místech ustoupil led a sníh, rozvodnily se řeky, a bylo třeba zvýšenou měrou pečovati o jejich rovnoměrný odtok; ukázalo se, jak důležito bylo roztrhati děčínskou pískovcovou soutěsku, jíž Labe odvádělo české vodstvo k moři; nebýti toho, hrozilo české kotlině nebezpečí, že se stane opět velikým sladkovodním jezerem jako v geologickém pravěku. Pod vodou zmizely nyní i všechny vltavské ostrovy i veliký přístav s ústředním překladištěm, jež byly vybudovány uprostřed tohoto století. I veliká síť středoevropských průplavů, spojujících Rýn prostřednictvím Mohanu, Ohře, Labe, Sázavy, Moravy s Dunajem, Odrou a Vislou, přinášela požehnání; vodstvo sněhů tajících na rozvodích a předělech bylo rozváděno dvěma protivnými směry a tím zeslabeny byly povodně, hrozící krajinám, ležícím pod svahy říčních pramenisk. Údolní přehrady zadržovaly nesmírné spousty vod, které přetékaly s ohlušujícím hukotem dravých vodopádů přes jejich okraje a vytékaly kruhovými otvory zdí v síle stromových kmenů. Zdálo se, že led a sníh, nahromaděný desítiletími, má roztáti najednou pod účinkem slunečních paprsků prosincových a že prchá kvapně ze země, do níž se má navrátiti mírné podnebí, rozdělené opět na čtyři roční doby střídavého sucha a vlhka, tepla a zimy.

Učenci všech národů a pevnin zabývali se touto nečekanou změnou podnebnou a připisovali ji na účet posunuvšího se pólu. Pól se vychýlil směrem západním a těžiště ledové vrací se ke Grónsku. Zjev vyvolal boj navzájem si odporujících teorií, avšak ani největší škarohlídové nemohli popříti skutečnosti, že postupem tepelné vlny, přicházející od západu, přibývá tepla a že osudná vánoční bouře zrodila se v tomto násilném zvratu teplotním. Byla to bouře, vzniknuvší prudkým porušením atmosférické rovnováhy, a byla výjimečným zjevem po tak dlouhou dobu trvajícím chladnu, čímž vysvětlují všechny dosavadní zkušenosti i její ohromující sílu a unášecí rychlost. Modrošedé mraky, hustě nakupené ve výši 800 až 7000 m, pokryly největší část ovzduší a oddělily planetu od všech vlivů kosmických; zajímavo bylo, že vánoční bouře téměř úplně minula Rusko, majíc své středisko na západní polokouli, a že jí nepředcházela zvýšená teplota, a nenásledoval teplotní pokles, ale právě naopak, že se dostavila po dlouhodobé periodě chladna a že po jejím odchodu teplota počala stoupati, jako by se příroda chtěla posmívati všem důmyslným teoriím Mascartovým, Leverrierovým a Hannovým. Ani domněnky Mohnovy nebylo lze v tomto případě užíti. Vánoční smršť sněhová, provázená vzbouřením všech přírodních živlů, zůstávala vědeckým tajemstvím, jež čekalo na svého vykladače, neboť bila ve tvář i vlastní základy vědy a teorii aspirační…

Tepelná vlna unášela svými záchvěvy lidstvo do nového roku 1999, který byl pozdravován radostně jako osvoboditel. Dosud snad lidstvo nikdy neprovázelo změny roku s takovými blahými předtuchami a snad dosud nikdy nemělo lidstvo cíle všem tak společného. Nebýti sněhu, který hrozil zasypáním nízkých domů, a řeky, která stále ohrožovala místa pobřežní, lidé byli by se bývali najisto zřekli myšlenky pokračovati ve stavbách nových domů. Jenom tyto dvě okolnosti rozhodly o tom, že se ve stavbě nakloněných domů pokračovalo, i když již s menší úporností. Našel se nový důvod, zabezpečující systém šikmých domů: byla to naděje na úsporu vytápění příbytků, jež skutečně byla nezvratně všemi obyvateli nových domů prokázána. Avšak to byl také jediný a poslední důvod jejich existence. Poškozené novostavby byly opraveny a opatřeny novými ochrannými poklopy, pod nimiž, neviditelni všem mimojdoucím, pracovali zedníci a tesaři.

Oprava svatovítské věže vyžadovala velkého nákladu, a proto bylo nutno ji odložiti na dobu klidnější, až všechny naléhavější práce budou provedeny. Utvořilo se nové družstvo, jež si bralo za svůj cíl výstavbu Sv. Víta, vzpomínajíc vděčně i s lítostí na všechny předky, kteří se tolikrát v minulosti seskupili, aby veřejnými sbírkami umožnili výzdobu nejkrásnější české gotiky, sužované požáry a vichry.

Nový rok 1999 minul, a jím vstupovalo lidstvo do posledního roku druhého tisíciletí. Objevila se celá řada zajímavých spisů a děl, jež se obíraly dějinami uplynulého tisíciletí, za něhož se český stát probil z počátků svého státnického romantismu až k dnešní době, kdy je na vrcholu svého pokrokového vývoje, tolikrát přerušovaného cizím útiskem, dynastiemi, pohromami válečnými, morem a jezuity, spory náboženskými, politickým prospěchářstvím, nedůstojným systémem volebním a odbojem cizích přistěhovalců… A poněvadž v této době byly války vymazány ze všech dějepisných učebnic a o významu velkých dějinných epoch rozhodovaly pouze velké ideje jedinců, které šly rovnoběžně s duševním rozmachem a zvýšenou vnímavostí národa, byly „Dějiny druhého tisíciletí v Čechách“ řadou slavných činů kulturních, souhrnem srdcí českých, v souzvuku hlasitě odpovídajících na všechny popudy, jež po světě zažehly láska, mír, dobro, krása a všelidský soucit. Byly to dějiny idejí, vynálezů, básníků, českých Bratří, budovatelů svobody, míru a pravé demokracie, Husa a Komenského, Karla IV. a Žerotína, dějiny umění, věd a pacifistů, dějiny všech, kteří předcházeli svou dobu a odcházeli ze života zakřiknuti, vysmíváni, ale s planoucím srdcem a vírou v lepší budoucnost, – pamětní deska všech, kteří usilovali o prohloubení a zduševnění života národního.

Lidé, přeživší prosincovou zkázu, jevili daleko větší vděčnost, štědrost a porozumění pro všeobecný mír, předstihovali se navzájem velikými kulturními nadacemi, podporováním nemajetných a stavbami. Obyvatelé chladnoucí země a zešeřelého století, kteří vystavěli sousoší Mučedníků vědy a Obětí práce, stavěli pomníky Slunci, Mládí a Kráse. Ženy, neúmorné vzněcovatelky srdcí, nebyly nikdy předtím hodnější lásky a obdivu; zimní, těžké jejich oděvy, které bránily jim v tom, aby mohly uplatniti své tělesné kouzlo a působiti liniemi svých těl, zahalovaných dříve jen na oko, na smysly mužů, zvyšovaly žádostivost. Všecko kouzlo ženství soustředilo se v tvářích, neboť obličej, oči a ústa byla jedinou částí těla, jíž se prozrazovaly. A proto ženy věnovaly zvýšený zájem úpravě hlavy; kdežto dříve, za teplého podnebí, odváděly jejich boky, linie a lýtka všechnu pozornost mužskou do té míry, že nebylo ani kdy povšimnouti si tváří, staly se nyní tváře útočištěm ženské krásy a mužské lačnosti. Tato okolnost způsobila, že kouzlo, jež vyzařovaly, zjemnělo; bylo čistším milovati hluboké oči, jemně vykrojené rty než linii nohou. Z ženského kouzla vyprchala vyzývavost, která se čekala od pohybu boků a chůze, avšak která by urážela, kdyby ji vyjadřovala tvář, jejíž stud byl přirozenou povinností. A vkládajíce do svých tváří všechnu svou něhu, touhu po lásce a kráse, ženy nezasluhovaly nikdy předtím více obdivu než nyní, kdy příroda je zbavila všech prostředků moci. To bylo častým předmětem a látkou erotických básní, jež šum těžkých šatů ženských srovnávaly s mlhami a mračny, které zastiňují Slunce… Ženy naučily se vkládati všechnu svou bytost do úsměvů, slov a pohledů, jež hovořily o lásce.

Komise veřejných prací ohlásila v novinách radostnou zprávu, že výzva k pracovní mobilizaci překonala všecko očekávání. Pouze v Čechách, které po odečtení 1 460 000 vystěhovalců, usídlivších se v rámcových zemích Středomořských, vykazovaly 11 382 000 duší, přihlásilo se po první výzvě více než dva miliony pracovních dobrovolníků všech vrstev. Tato potěšující okolnost odpovídala pouze pověsti, jíž si Čechy v posledním století zasloužily a která nazývala náš stát státem Pracovním nejenom pro zvýšenou výkonnost pracovní samu, ale i pro četné objevy a vynálezy, jež zdomácněly i v cizině na prospěch lidstva. Dík potravinářské chemii, které se podařilo zhustiti rostlinné a masité výtažky do velkosti a tvaru malých cukrovinek, tub a pastilek, nečinila výživa této pracovní armády potíží, ač se tento vynález vžíval pomalu, přijímán z počátku radostně pracovníky duševními, kdežto vrstvy dělnické nemohly se dlouho odhodlati k tomu, aby se zřekly zděděného návyku cítiti se nasyceny i očima, jak příliš byly zvykly pojídati velké krajíce chleba a kusy masa.

I po této stránce užito bylo pracovní mobilizace s výhodou, neboť šlo o to, aby nový způsob výživy se ujal v nejširších vrstvách bez odporu.

Opravné práce pokračovaly tak rychle, že bylo již koncem ledna možno rozpouštěti pracovní oddíly, které svůj úkol vyplnily. Počasí bylo velmi příznivé, i když tu i onde mračna zahalila na jeden, dva dny oblohu; v takových dnech práci se nedařilo. Bylo pozorovati, jak velikou úlohu hraje v životě lidském slunce, jehož pouhým odrazem v lidských srdcích jest radost a chuť k životu! Ačkoliv rozum dokazoval nezbytnost pohybů, vykonávaných svaly, ruce umdlévaly a nohy se vlekly unaveně; zasvítilo-li slunce, překypovala těla zvýšenou pohyblivostí a činností. Proto bylo nutno práce uspíšiti, neboť při návratu mlhavého chladna mohly i nemoci přerušiti jejich zdárné dokončení, i kdyby se nepočítalo se zmenšenou výkonností, podléhající náladě. Komise pracovala podle přesného plánu a výpočtů, v nichž rozhodoval každý jedinec a každá hodina. Nebylo kdy věc odkládati; veřejný zájem a možnost podnebného zvratu, která byla více než pravděpodobna, byly nejvyšším příkazem.

Vynořily se opět v odborných časopisech myšlenky tak často se opakující, zda by nebylo lze nahraditi ztrátu tepla tepelnými čerpadly z nitra zemského, a tyto články byly provázeny již takovými náčrty a výpočty, že se jejich užitečnost zdála předem zajištěna, a byl to opět inženýr Liput, který psal a dokazoval výhody čerpadel podzemního tepla s tak žhavou přesvědčivostí, že upoutal pozornost odborníků i v této době, kdy vlivem nepatrného oteplení zájem o projekty úhradní značně ve všech vrstvách poklesl. Podle jeho plánů měly to býti hlubinové studny, jdoucí do hloubky 1800–2500 metrů, jež by se k povrchu kónicky úžily, byly vyzděny hmotou jím vynalezenou a opatřeny byly nad zemí velikou rourou, která upomínala ve velkém na trychtýř gramofonů; a skutečně tyto thermofony měly vyprávěti lidstvu o bohatství vnitřního tepla zemského, doposud zcela nezužitkovaného báje a měly zpívati písně žáru v chladnoucím ovzduší. Roury byly opatřeny listovými, neprodyšnými záklopy, postupně řadou samočinně se otvírajícími a propouštějícími nashromážděné a zhuštěné teplo. Podle velikosti své základny, rozměrů a hloubky měly zahřívati jedním hrdlem třicet až padesát šest čtverečních kilometrů povrchu o 9 °C tak, že na místě průměrné teploty 4 °C docílil by se stav +13 °C.

V tomto století zvýšené potřeby tepla sahalo lidstvo po každém novém jeho zdroji; a poněvadž lze pohyb přeměňovati nejrůznějšími pochody v teplo a poněvadž povrch země, její nitro i ovzduší, pevnina i moře, vzduch i led podléhaly pohybům, bylo tu nevyčerpatelné množství tepla, jež bylo lze z nich dobývati. Státy, ležící u moří, která je činily velkými v tisíciletí minulosti, byly tímto svým slaným sousedstvím dnes i o to šťastnější a ve výhodě proti státům vnitrozemským, že si mohly opatřovati teplo, jehož měly vždy nepoměrně více než země moří vzdálené, z pohybu mořských vln a příboje. Nové, s velkým důmyslem zhotovené stroje, umístěné na skalnatých březích mořských, kde příboj byl nejsilnější, přijímaly svými lopatami mocné údery mořských vln, které na ně dopadaly s neutuchající silou obrovských kladiv. Aby nebyl ztracen ani nejmenší zlomek této síly, jež se rovnala tlaku několika tisíců kilogramů, byly umístěny tyto stroje v hlubokých a úzkých skalních zářezech tak, že i lopaty umístěné ve dvacetimetrové hlubině pracovaly pro člověka, zachycovaly pohyby hlubin a vynášely z mořských hloubek na zemský povrch teplo a světlo zároveň. Ano, bylo i jisto, že ani jediný sopečný výbuch podmořský nepůjde nazmar. Podmořské erupce, které lidské pozornosti unikaly a měly pro vodní život i tvářnost dna tytéž katastrofální následky jako výbuch Vesuvu nebo sopky Krakatoa pro člověka, – i tyto výbuchy, jež zvířily klid hlubin netušenou, vražednou silou, měly se zúčastniti výroby tepla k záchraně lidstva. První nesmělé pokusy Thomsonovy s vlnoměry, mořskými silostroji a kyvadly před sto lety, které se snažily pouze pro vědecké cíle vypočítati sílu mořských pohybů, byly pouze mravenčími předchůdci těchto mlýnů síly, přinášejících člověku atmosférický chléb, po němž tak lačně volalo – teplo!

XI.
Nová mapa světa

Bylo k velké škodě lidstva, že Vystěhovalecká ústředna nařídila opustiti západní břehy anglické; technická věda toho litovala tím více, poněvadž přicházel tak nazmar veliký zdroj energie, který, účelně využit v jižnějších šířkách, mohl zásobiti miliony lidí teplem. Ztracena byla síla přílivů, dosahujících místy až 16metrové výšky a ztraceno bylo tu nevyčerpatelné bohatství tepelné, jež se dalo vytěžiti z divokých a ničivých příbojů. Led, který se vynořoval na obzoru anglických moří vždy hrozivěji a počal již pronikat i Severním průlivem od Hebrid do moře Irského, zmocnil se celého Skotska a dosáhl ostrovu Manu, donutil Mezinárodní ústřednu vystěhovaleckou k tomuto opatření, ač již dávno předtím většina obyvatelstva se vystěhovala dobrovolně. Usnesení Ústředny bylo pouze formální, varujíc i poslední zbytky usedlíků, kteří se chtěli přizpůsobiti změněným podmínkám životním, a postupujíc opět nový kus zemského povrchu ledovému panství ve způsobu veřejně vyhlášeného a závazného zákona.

Švýcary, tato nešťastná země bez umění a dějin, trpný útes mezinárodního zápolení a kurzovní vysavač Evropy po světové válce na počátku tohoto století, země volat, citer a znetvořených kolenou, byla již dávno vyklizena obyvatelstvem a vydána na pospas ledu, jemuž ji kdysi na čas vyrvalo slunce. A jako v dějinách tvořila tato země nenáročnou výspu, jíž příroda jako znamení Kainovo do čela vypálila upomínku na glaciální doby, jež jí nikdy neopustila docela, – zasněžené a zaledněné Alpy, mladé a přece tak stařecké a neplodné Alpy, – počala se při nástupu doby vlhka a chladu vraceti do stavu, jenž jí vtiskl její ráz; počala vyplňovati všechna údolí sněhem a ledem a tvořila ledovcový ostrov uprostřed evropské pevniny, na samém okraji slunné Itálie o rozloze 30 000 km2. Život, uměle v ní probuzený a dařící se v podobách klečových zrůd, vyprchal z ní rázem, a nikomu se nezastesklo po zemi, jež nebyla nikdy hýčkaným miláčkem duší umělecky cítících. Její obyvatelstvo počalo ji opouštěti dříve, než se dali na ústup lidé z nejsevernějších končin skandinávských. Život v ní nerozehrál nikdy plného vějíře svých barev, aby byla postrádána, a lidé, kteří ji opustili, usídlili se na jižních svazích Pyrenejí, které měly býti pozadím jejich životů a upomínkou na ztracenou vlast.

Baltické moře, zamrzlé již řadu let, vytvořilo spojovací mosty mezi Severní a Střední Evropou a několikametrová jeho kůra ledová byla by snesla i zatížení železničního provozu. Plachetní čluny s kýlem ostrým jako plocha bruslí, které se při silnějším závanu západních větrů mohly odpoutati od země a letěti nad ledem v nepatrné výšce, křižovaly hladinu tohoto moře, které, uzavřeno kol dokola pevninou, zamrzalo v zimě i v dobách, kdy se podnebí neměnilo. Všechny severní řeky evropské byly zamrzlé, čímž utrpěl nejvíce a nejdříve průmysl švédský, který, zbaven vodní síly, zvolna hynul. Továrny, cihelny a pily, doly i zdymadla byly opuštěny a v jejich polozbořených zdivech vrstvil se sníh. Všechna loviště ruská, sibiřská a kanadská byla opuštěna. Řeky, vznikající v šířkách, jejichž teplo vzdorovalo podnebí, umlkaly několik set kilometrů od svých pramenisk, ztrácejíce se, neznámo kde, pod vrstvami sněhu a ledové pokrývky.

Na jižní polokouli, méně zalidněné, kam vybíhaly pevniny pouze k jihu se úžícími poloostrovy, neutrpělo lidstvo velkých ztrát; ustupovalo na sever, k rovníku, ženouc svá stáda ovcí, lam, dobytka a koní do teplejších a rozsáhlejších, liduprázdných pastvin a lesů. Ohňová země a Patagonie daly se vždy s lehkým srdcem a výhodou zaměniti za argentinské pampy a Gran Chaco. Nehledíc k ostrovům, kde jedinými obyvateli byli ptáci, v Jižní Americe byly to pouze dva státy, které musely své území postoupiti ledu bez boje, Argentina a Chile. Hůře tomu by bylo v zlatých dolech australských a afrických, kde přes noc z boháčů se mohli státi žebráci, a kde by bylo nutno opustiti démantová pole, kvetoucí, zalidněná města, bohaté farmy a přístavy, kdyby ochlazující se podnebí vztáhlo vražednou svou rukou i po krajinách ležících ve 40° jižní zeměpisné šířky. Prozatím však, ač se tu podnebí značně ochladilo, bezprostředního nebezpečí nebylo; bylo ještě kdy pomýšleti na obranu a prostředky, jimiž by se tu život dal prodloužiti. Nesčetné doly lákaly vždy nové zástupy horníků, kteří sestupovali do šachet s radostí, jako v Čechách a Alleghanách, v Kalifornii i na Kavkaze: byla to příležitost, zahřáti vnitřním teplem zemským, jímž šachty byly stále zaplavovány, byť již i o dva stupně slaběji než dříve, zkřehlé údy…

Lidstvo počalo sníti o Blažených ostrovech, zahřívaných teplými proudy mořskými, a pověst o Atlantidě netěšila dosud nikdy způsobem tak dojímavým lidských srdcí. Vysněným rájem byly chudině Azory, ostrovy Kapverdské a obzvláště Madeira, kam se již v padesátých letech tohoto století uchýlili boháči z celé Evropy a kde byla vystavěna řada sanatorií. Přistěhovalectví bylo záhy potom pro nedostatek místa, výživy a nebezpečí přelidnění zcela znemožněno, v čemž napomáhala těmto ostrovům i příznivá jejich poloha a vzdálenost pevnin. A kamsi do oblasti těchto teplých ostrovů kladli zimou vyděšení Evropané pohádkovou pevninu Atlantis, kam ji kdysi umisťovaly touhy všech, kdož trpěli politickou nebo sociální nespravedlností, jako ji tam dnes kladlo srdce člověka z potřeby se zahřáti.

Snílkové, kteří se rodili v každém století a pod každým nebem, křehnoucí velikou, neuhasitelnou touhou po ženě i v šířkách rovníkových, trpěli nyní dvojnásob. Hledajíce slunce v hustých mračnech, mezi nimiž tu i tam se objevila jeho matná koule, zbavená žáru a světla vysoko nad nehybnými závoji oblaků, a hledajíce ženu, kterou i těžký oblek činil tak tajemnou a nedostupnou, křehli, postrádajíce těchto dvou zdrojů života, a procházeli mezi lidmi jako vypovězenci; pro ně nebylo naděje ani záchrany. Snad oni to byli jedině, kteří si v zklamaném svém srdci přáli konce světa.

A přece, co byly všecky tyto pohromy, ztráty na životech i majetku, útrapy a hrůzy proti skutečnosti, že – teplota stoupá! Nové naděje zachvátily lidstvo obou polokoulí; nebylo jediného domorodého kmene v Jižním moři nebo v pralesích afrických, aby dnes nevěděl, co znamenají sluneční paprsky. I ostrovy, kam Evropanova noha nevkročila, byly již obydleny běženci. Osídlení Nové Guineje, která mohla poskytnouti padesáti milionům lidí vydatného útulku i obživy, neobešlo se bez krvavých a těžkých bojů. Domorodci, dlouhá staletí ušetření všech kulturních styků, bránili se zoufale, podlehli však nakonec přesile, ačkoliv nepostupovalo proti nim pravidelné vojsko s dělostřelectvem a ničivými plyny. Vystěhovalci, přibyvší současně na několika stech vzducholodích, shromáždili se v obrovském pobřežním ležení a dali se na pochod do vnitrozemských pralesů, vyzbrojeni novými prostředky válečné moderní techniky. Jak připomínalo obsazení tohoto nedotčeného dosud ostrova dobyvatelskou horečku španělských dobrodruhů století patnáctého! Bylo-li tehdy zlato dosti velikým vnadidlem špatných, pudil tyto zástupy činitel daleko závažnější, – boj o život a strach, bezmezný děs před smrtí, jíž bylo lze uniknouti pouze na rovníku. Časopisecké zprávy zaznamenávaly denně nové úspěchy Japonců, dobývajících Nové Guineje právem silnějšího, právem člověka, chtějícího pro sebe urvati kus povrchu zemského, zahřívaného sluncem.

Avšak i tato vystěhovalecká vášeň ochabla koncem minulého roku. Naděje v návrat pravidelně se střídajících dob ročních vzrůstala v srdcích všech národů a plemen, jí neodolal Jakut ani Japonec, Němec ani obyvatel Ohňové země. Lidstvo se zastavovalo, majíc kdy popadnouti dechu a klidně uvažovati. Zasedání Vystěhovalecké ústředny, jež pracovala v Nizze, odkud chtěla říditi odliv lidských mas k rovníku, vykazujíc spravedlivě každému národu přesně vymezenou oblast, konala se nyní s takovým klidem, jako by se jednalo o otázky, týkající se potomstva v daleké budoucnosti. A byla to především zásluha této mezinárodní Ústřední komise, v níž každý stát světa byl zastoupen dvěma odbornými zástupci, že, pokud bývalé velmocenské osady se již dříve neosvobodily z evropského jařma, byly nyní všechny rázem prohlášeny samostatnými a donuceny mírnými smlouvami přijímati uprchlíky ze severních zemí, ledu propadlých nebo jím ohrožených. Tak nevolky mělo dojíti k poslednímu, rozhodujícímu sblížení všech národů a plemen, v téže zeměpisné šířce, pod týmž nebem a s velikým cílem odstraniti všechny rozdíly a spory, zkřížiti plemena, vytvořiti jediný lidský typ týchž vlastností na stejné základně hospodářské a sociální.

Vzdělanostní vývoj lidstva vyžadoval, aby zamezeno bylo vystěhovalectví na vlastní pěst a bez ohledu na zájmy celku; toto poslední Stěhování národů mělo se díti podle pořadu mezinárodním zákonem přesně stanoveného. Byly vytýčeny hranice jednotlivých oblastí, určitá území rozdělena a přiřčena Seveřanům. Rozdělena byla i Arábie, kde měly se počíti práce zavodňovací podle zkušeností, nabytých při zavodňování Sahary. Přistěhovalectví do jihoevropských poloostrovních států bylo zůstaveno vůli dotyčných vlád, při čemž si ovšem komise vyhradila rozhodování ve sporných případech. Podle hvězdářských a zeměpisných dohadů počítalo se s nutností vyklizení veškeré pevniny na severu i jihu od pólů až po obratníky a lidstvu měla býti přírodou vyhrazena oblast mezi 23° 30′ severní a 23° 30′ jižní zeměp. šířky, tudíž celkem rovníkový pás v šířce 47 stupňů šířkových. To byla ovšem krajní hranice, ke které mělo se dospěti postupem času tak, jak lidstvo bude nuceno zvolna ustupovati k rovníku, a kam mělo dojíti v několika staletích. Dnes byly ohroženy země, ležící nad padesátou severní a pod třicátou jižní rovnoběžkou, a měla se vykliditi celá severní Amerika až po severní hranici Spojených států, v Evropě měla býti vyklizena Anglie, severní Francie, Belgie, Holandsko, Dánsko, Německo, Skandinávie, největší část Polska a polovina Ruska, v Asii celá Sibiř od 50° s. z. š. na sever, a na polokouli jižní, kde ochlazování postupovalo rychleji, všechny země až k obratníku kozorožce. Poněvadž na jihu převládají oceány, byla tu územní ztráta celkem nepatrná; na polokouli severní, kde je nashromážděno nejvíce pevninských hmot na severu, bylo nutno obětovati chladnoucímu podnebí více než polovinu lidských držav. A proto jednalo se především o přemístění Seveřanů do končin rovníkových.

Veškero lidstvo sledovalo jednání přemisťovací komise s takovým zájmem, jako kdysi hltalo usnesení mírových jednání a zprávy o postupu ledu nebo jako zprávy z bojišť. Jak toho všeobecná nálada a vážnost doby vyžadovala, řešily se všecky otázky v naprostém klidu a všechna usnesení přijímána byla jako rozkazy, jejichž neuposlechnutí mohlo míti pro lidstvo nejstrašnější následky. Bylo nutno vyvarovati se všech zmatků, jež mohly přivoditi výbuch revolucí nebo vyvražďovací války stěhujících se národů. Osud lidstva visel opět na tenké nitce; Vystěhovalecká ústředna byla nejvyšším zákonodárným sborem všech národů a plemen. Šlo o záchranu lidstva, jež mělo býti vyrváno nástrahám rozzuřených živlů, jež samy o sobě znamenaly obrovskou pohromu. Jediné neuposlechnutí stačilo, aby tato živelnost přešla do zástupů, ubírajících se k rovníku a aby vzplanula všelidská válka, jejíž následek by třeba překonal i vražednost přírody.

Sněhové stanice, rozseté ve dlouhých řetězech po všech světových horstvech, dodávaly denně do hlavních ústředen zprávy, jež, zachycovány jiskrovými stanicemi všech států světa, oznamovaly pohyb ledovců. Skutečný pohyb ledu byl ještě před sto lety znám pouze několika málo odborným učencům, jejichž badání lidé nechápali; mnozí domnívali se spíše, že tito učenci jsou podivíny nebo lidmi, kteří v nedostatku užitečnějšího zaměstnání oddali se tak neprospěšné zálibě, avšak na sklonku století nebylo jediného člověka na naší planetě, který by jejich jména nevystavoval s úctou, jaké zasluhovali za to, že činili přesné záznamy a studovali přírodní zjev, který byl zdánlivě beze všeho zájmu pro lidstvo.

Neminulo dne, aby nedošla do Evropy zvěst o novém neštěstí a nových mučednících vědy. Přesto, že přibylo tepla, jež se nyní v Evropě udržovalo na výši +8 °C, přibývalo ledovců jako zázrakem. Vznik a pohyb ledovců nezávisel tak na hlubokém poklesu teploty, jako spíše na nepatrném jejím snížení a vzrůstu srážek! Pozorovací stanice, umístěné na Himálajích, hlásily právě v těchto dnech netušený rozmach ledových ploch a jejich nezadržitelný pochod. Kdežto v dřívějších dobách nejevily alpské ledovce rychlejšího postupu, pohybujíce se denně o 2–5 decimetrů, 50 až 200 metrů za rok a ledovce grónské rychlostí 25 m denně čili 7 km ročně, pohyb ledu na sklonku století nabyl netušené rychlosti. V dobách mírných a střídajících se ročních údobí hynuly ledovce na svém postupu do údolí pod účinky slunečního záření, jakmile sestoupily do nižších poloh, kde vyšší teplotě již vzdorovati nemohly; ledovce arktické, jejichž pohyb byl nejrychlejší, postupovaly k moři, do něhož se řítily jako v sebevražedné zuřivosti, aby uchopeny mořskými proudy uplouvaly do teplých moří k rovníku, tály cestou a zmizely dříve, než ho dosáhly…

Avšak nyní bylo zamrzlé moře Baltické, Severní i všechny oceány až po 57° zeměpisné šířky a led postupoval, rostl do hloubky i výšky a úžil severní i jižní obzor. V jeho mrazivém a drtivém objetí zmizely již všechny ostrovy, Aleuty i Kurily, Špicberky, Island i Hebridy, Kergueleny i Falklandy. Nejsevernějším ostrovem bylo Irsko a ostrov Vancouverův na březích Kanady, a pak nejbližším ostrovem byl už jenom Newfoundland. Golfský proud, který kdysi zahříval nejsevernější břehy evropské, hájil se slabě proti této přesile; donutil hromadící se masy ledové, že svoji hranici posunuly na cestě z Ameriky k Evropě o několik stupňů na sever. Jedině tato k severu promáčknutá hranice ledového pole dokazovala ještě existenci teplého Golfu. A v těchto místech byly husté mlhy, jež znemožňovaly plavbu i každé pozorování. Studená a teplá voda mořská narážely na sebe tak ostře, že stoupající vodní páry zahalovaly tyto končiny až do vzdálenosti 25 námořních mil. Jediná loď výzkumná, která ze všech výprav se vrátila, když si bylo moře vyžádalo již na šedesát katastrof učeneckých expedicí, z nichž ani jediný účastník živ se nevrátil, prodravši se jako zázrakem mlhami a uniknuvši tisíceré smrti mezi ledovými horami, vyprávěla o končinách těch zprávy tak děsivé, že překonávaly i bajky Féničanů a Řeků o hrůzách mořských a Symplegádách. Podle tvrzení této lodi byl sykot srážejících se vod nestejné teploty tak ohlušující, že nebylo slyšeti slova vlastních úst a že účastníci měli dojem, jako by pluli sopečným kráterem…

Ačkoliv byl kdysi pohyb ledovců, přirovnávaný k rychlosti říčních toků, nepatrný a 14 000 000krát pomalejší toku říčního při stejné síle a šířce, zprávy, hlášené himálajskými stanicemi prozrazovaly, že ledovce se již pohybují rychlostí, jíž jako by chtěly závoditi s řekami. Avšak ledovce také skutečně napodobily řeky! Za útesy, stojícími jim v cestě, zmirňovaly svůj krok jako řeka v zátočinách a v mrtvých ramenech. Jejich tělo pohybovalo se hadovitě jako potok mezi lučinatými břehy a jevilo nejrychlejší postup uprostřed. Mnohých názvů vodopisných dalo se s prospěchem užíti i v glaciologii; a bylo také přirozeno, že živel vodní, ať již ve stavu tuhém nebo plynulém, podléhal týmž zákonům…

S velkostí přibývá jim rychlosti, jako řeka roste přítoky, mohutní i ledovec spojováním několika ledových ramen s hlavním proudem, který určuje směr; jako řeky tvoří vodopády na místech srázných, láme se i hladina ledovců na svahu, po němž se řítí do propasti. Na kolika místech zemského povrchu zastupovaly ledovce v dobách mírného podnebí řeky! Jenom pohyb jejich byl vlekle pomalý, dokud slunce zmenšovalo jejich objem a přálo řekám, napájeným tajícími sněhy. Dnes však se poměry změnily: řeky zamrzaly, tuhly, a ledovcům přibývalo na síle i rychlosti.

A jak zcela nové tvářnosti nabyl svět! Staré zeměpisné mapy staly se nepotřebnými, bylo nutno vydávati každoročně mapy nové, na nichž vzrůstaly bílé plochy ledu, lidmi opuštěné. I po této stránce připomínala doba změněného podnebí vzrušující doby válečné; zda nebyla sněhová čára bitevní čarou, jež se ustavičně posouvala podle toho, jak člověk ustupoval před svým bílým sokem? Zákon, tvrdící, že s objemem roste i rychlost ledovcového pohybu, potvrzován byl tisícerými novými doklady; ledovec, zúžen horskými stěnami, dral se kupředu dvojnásobnou rychlostí, jako zvolňoval svůj postup tam, kde musil vyplniti širokou kotlinu, řídě se zákonem říčního vývoje, který platil i pro něj. O rychlosti pohybu ledovcového dna byly zjištěny přesnými údaji okolnosti, jichž dosavadní vědomosti neznaly a které prokázaly obdobu pohybu v hlubinách vodních; i ledovcům ubývalo rychlosti směrem ke dnu tak, že na svém dnu postupoval ledovec rychlostí třikráte menší než na povrchu; část pohybu přecházela tu tlakem a třením v teplo, čímž spodní led tál a tvořil v ledových slujích a kanálech vodní nádrže a potoky.

Zprávy, jež o postupu ledu dodávaly nyní himálajské stanice, pobouřily veřejnost přesto, že nebezpečí bylo vzdálené a teplota stoupala. Ohlašovaly téměř každodenně rostoucí rychlost ledového postupu; kdežto v Krkonoších a Karpatech měřila 17 až 20 m denně čili ročně nejvýše 9,3 km, vzrůstala v Himálajích na 28 km ročního průměru, v čemž nepředstihovala příliš rychlosti ledu arktického, který se šířil od severu k rovníku průměrnou roční rychlostí 21 km. Podle všech výpočtů geofyzikálních a glaciologických, které počítaly s nerovnostmi povrchovými, zemskou rotací, vodními srážkami, větry i mořskými proudy, mohly první předzvěsti úplného zalednění dosáhnouti 4O° zeměpisné šířky za jedenatřicet roků a tři měsíce. Bývalý rozsah tří ledových dob, jež lidstvo prodělalo na počátku doby čtvrtohorní, mohl býti v mnohém směru poučný, avšak nikterak závazný pro přírodu, jež jde vlastními cestami bez ohledu na výpočty člověkovy, které často bývají ovládány zbožným přáním, aby bylo ušetřeno jeho života.

Roku 2010 na jaře hrozilo středoevropskému lidstvu nebezpečí, že bude nuceno vykliditi i území, jež byla v geologickém vývoji zalednění ušetřena. Dokazoval to i vzrůst firnových polí na Balkáně, Pyrenejích i Apeninách, na vysočině Arménské i Kordillerách. Bylo proto nutno do té doby ukončiti všechny zavodňovací práce na Sahaře i v Arábii, v Mexiku i Mezopotámii. Tyto výpočty zůstávaly tajemstvím, jehož ani Podnebná ani Vystěhovalecká ústředna nesměla prozraditi; byly obavy, že jejich prozrazení mělo by vzápětí šílený zmatek a divoký útěk k jihu, jakož i ohrožení všech nezbytných oprav a zabezpečovacích prací, jež byly nutny v dosavadních sídlech pro případ, že by toto nejvyšší ochladnutí nenastalo a že by lidstvu bylo dopřáno zůstati v zemi, k níž je poutalo tolik upomínek a svazků.

Velké průmyslové podniky stěhovaly se po řadě na jih, na Balkán, do Španělska i Malé Asie, neboť nouze, doléhající na lidi, nutila je k zvýšenému úsilí odkrývati nové zdroje nerostného bohatství i v krajích, jež zanedbávány průmyslově po celá staletí, nelákaly objevitelů. Ústup lidstva byl promyšlen do všech důsledků a ani jediný pramen výživy neměl vyschnouti. Nebylo kraje, který by se nebyl dal nahraditi územím jiným; vše záleželo jedině na podnikavosti člověka a na nátlaku, jejž na něho vykonávala neúprosná příroda. Celá zeměkoule měla se státi společnou vlastí usmířeného lidstva, jež tohoto vrcholného stanoviska vývojového dosáhlo utrpením a hrůzou; celá zeměkoule, jejíž obytné plochy se tak zúžily, měla býti nyní kýženým útočištěm lidí trpělivých, pracovitých a pokorných, děkujících Osudu za svou záchranu a odměňujících se vzájemnou láskou a úctou. Dříve ze svých širých vlastí činili rozpínaví a nenávistní lidé bojiště, ač mnohým ani krátký život jejich nestačil, aby je seznali od západu k východu a od severu k jihu, jak byly nesmírně veliké a plné žitných polí s řídkými osadami jako lidské ostrovy v moři klasů, – mrvili je krví svých bratří v končinách, jež nebyly určeny k tomu, aby přinášely žeň, navštěvovali je se zbraní v ruce a nenávistí v srdcích, ničíce pole, lesy a města, vzdálené hranice těchto nedostupných končin činíce věčným předmětem malicherných sporů a surových, velkých válek, opájejíce se vědomím nesmírnosti a velkostí území, – a jak skromnými se stali nyní jejich bědní dědicové! Stěsnáni do úzkých prostorů, počali pracovati, nepřekážejíce si nyní, ač o sebe téměř klopýtali, milujíce se nyní, stojíce druh před tváří druhovou, ač dříve se zabíjeli i neznámí! Dlaň na povrchu zemském stačila jim k štěstí, kde dříve oplocovali veliké plochy zahrad, paláců a lesů z požívačné nepřejícnosti vladycké pýchy. A teprve nyní počali tak mnozí lidé chápati lásku k vlasti, jíž si dříve nevážili… Teprve nyní, kdy byla ztracena, probouzel se v nich cit, kterým dříve pohrdali, pokládavše jej za třídní přežitek privilegovanosti. A tak i opuštěná, ledovému nepříteli na pospas vydaná vlast konala v srdcích vystěhovalců v nových jejich sídlech dílo Míru…

XII.
U Modranova lože

Na psacím stole Jiřího Modrana přibývalo každým dnem dopisů, časopisů i novin, ale již podle způsobu, jak byly na sebe narovnávány, mohl i divák, který by si nebyl povšimnul, že dopisy nebyly rozřezány, souditi, že přicházejí den po dni, aniž se jich adresát dotkne. Těžké závěsy ze sešívaných, hustých medvědích kožišin zakrývaly dveře ložnice, z níž se také neozýval jediný zvuk života. Návštěvníci, čekající dlouho u dveří domovních, odcházeli, nemohouce se dozvoniti vrátného. Za hromadných pohřbů nikdo nepohlédl z okna tohoto mlčenlivého domu. Vše nasvědčovalo tomu, že dům vymřel.

Byl i doktor Jiří Modran mrtev?

Na tuto otázku nebylo odpovědi.

Vyskytlo se již i v novinách několik pochybností, které byly tím oprávněnější, čím se více celý jeho dům zahaloval v tajuplné mlčení. Střecha byla porouchána, ale po tři týdny nepřicházel nikdo, aby ji opravil. Z úcty k jeho jménu byly opraveny všechny poškozené stanice jiskrového stroje, avšak nikdo nevěděl, co se stalo za vysokými zdmi šárecké záhady. Novináři, přicházející se z povinnosti i osobního zájmu pozeptati na zdravotní stav učencův, odcházeli od jeho domu, aniž jim kdo otevřel a odpověděl třeba pouhým pohybem ramen. Nebylo pochybností o tom, že se tu něco stalo za osudné bouře vánoční; rozbité součásti vědeckých přístrojů, fotografické desky, dalekohledy a kovové desky, nalezené při odvážení pouličního rumu mezi cihlami a taškami, byly výmluvnými doklady zkázy; výbuchu, který vzrušil celou ulici, neuváděl sice nikdo do přímého vztahu s jeho domem, bylo však nápadno, že nikde nevypukl požár, který po tak silném úderu blesku by jistě jinak byl býval vznikl.

Doktor Modran neměl zájmu na opravách svých strojů, neúčastnil se žádné schůze, slavnosti ani smutku, a to bylo podezřelé, neboť jenom mrtvý Modran nemohl míti zájmu na věcech tak důležitých. Anebo snad leží churav, opuštěn a potřebuje pomoci? Tyto obavy plnily duše všech nesčetných jeho přátel osobních i široké veřejnosti, která ho postrádala ve smutku i radosti. Volali po něm, zahrnovali ho dopisy, čekali u jeho dveří, ale marně. Okna jeho příbytku byla zakryta okenicemi, které nepřijímaly a nepropouštěly světla; jenom ze zbořeného komínu vycházel slabý kouř, který prozrazoval, že v domě ještě někdo žije, kdo tohoto tepla potřebuje. Dům, který ještě před měsícem ohříval teplem záhadného původu celou ulici, vychladl; kouř dokazoval, že také v tomto směru přihodila se netušená změna. Avšak kdo se nad touto okolností déle zamyslil, mohl dojíti k názoru, že se tak stalo proto, poněvadž podle všeho doktor Modran ustal ve svých pokusech. A to mohlo nastati opět jen v případě, kdy mu v jeho práci bylo zabráněno.

A doktor Jiří Modran skutečně nepracoval, neotvíral dopisů, nečetl a potřeboval pomoci. Když po děsivém výbuchu, jenž roztrhl i vnitřní zeď a provázen byl menšími výbuchy v pravidelných přestávkách se opakujícími a ohlušujícím řícením zdiva, vyběhl starostlivý Jan do příbytku pánova, dokořán otevřeného, ale svého pána nenašel; vydávaje svůj život v nebezpečí, doplížil se na půdu a hmataje ve tmě, našel na zemi bezduché jeho tělo. Nevěděl ani, odkud nabral tolik síly, že je dovlekl ke dveřím a potom po schodech až do jeho ložnice, kde vyčerpán a v slzách usedl na okraj lože. Rty Modranovy se chvěly, ale oči byly zavřeny. Doběhl pro světlo a neustal ve své námaze, přivésti ho k vědomí, dokud se jeho oči neotevřely. Avšak na jejich výraz nemohl dlouho zapomenouti. Nikoliv, to nebyl děs, co sálalo z jeho očí, to bylo něco hroznějšího. Neviděl nikdy takového výrazu v jeho očích a stažených tvářích… Byla to hrozba a ještě něco, čeho však nechápal. Venku zuřila bouře, a Janovi se zdálo, že i v nitru Modranově zuří bouře silou ještě větší. Neopustil jeho lože této noci ani potom…

Modranovy oči nevyprávěly o hrůze; sálaly vzdorem. Všem hmotným i nepostižitelným složkám přírody vypovídaly boj. On, který postihl a poprvé k lidskému dobru využil tajemného zákona hmotné proměny, ležel tu připoután vichrovým otřesem na lože jako Prometheus. Síla, která ho sklátila, byla z těch, které se naučil ovládati. Proto také jeho nemoc byla rázu zcela jiného. Nebyla to choroba slabého, přesilou přírody ničeného člověka, ale nemoc silného vítěze. Tu nebylo potřebí lékaře a léků; zabránil také, aby zavolali lékaře. Jeho horečka byla pouze následkem jeho netrpělivosti, jež se ho zmocňovala, poněvadž nemohl dosud jíti do své podzemní pracovny. Pamatoval si docela jasně, že potom, když byl sražen k zemi mezi zkřížené trámy, následoval zlověstný výbuch, který se zdál býti podzemní erupcí.

Cítil, kterak od stěny jeho pokoje, zakryté hustými koberci a kožišinami, čiší chlad. Napjav všechny své síly, odhrnul pokrývky. Před jeho očima zabělala se zeď, jíž procházela od shora dolů široká, klikatá trhlina. Sklesl vysíleně do lože a jeho čelo se zachmuřilo. Přemýšlel, dohadoval se a představoval si, jak se vše asi událo beze svědků v jeho strojovně. Bylo to soustředěné teplo podzemní, jež způsobilo výbuch při prudké změně tlaku i teploty ovzduší. Jest ovšem více než jisto, že všechny jeho stroje jsou zničeny, tepelný kanál zasypán a celá podzemní jeho dílna zatopena. Zkázu své stanice slunceměrné viděl na vlastní oči, nezajímala ho už. Avšak dole, co se dole stalo?

Teprve ve druhé polovině ledna se uklidňoval. Jan neopouštěl jeho pokoje ve dne ani v noci a zabránil všem jeho pokusům se obléci a jíti do sklepa. Divil se jeho vytrvalosti; Jan věděl o každém jeho pohybu, v noci budil se i změnou jeho dechu. Bylo možno, že snad celé tři neděle již nespal. Uzřel ho často státi nad sebou, procitaje při slabém světle modrého lustru a nedoveda si vysvětliti, čím svého strážce probudil a donutil ho, aby opustil potichu své křeslo a šel se přesvědčiti, zda ničeho nepotřebuje. Jan tušil nejasně, že jeho duch stůně. Viditelné stopy jeho úrazu byly nepoměrně menší ran duševních. Nemoc těla byla pouze malým projevem velké, u samých kořenů života hlodající nemoci vnitřní. Avšak pozvolna se jeho stav lepšil. Návrat sil dokazoval, že vnitřní bouře utichá a že nabývá klidu. Čeho jedině Jan nedovedl chápati svým prostým rozumem, bylo, že Modran nikdy nevyslovil jména snoubenčina. Čekal, až se zeptá sám, neboť tolik vytušil, že tento okamžik bude důkazem jeho vyléčení. Čekal a dočkal se.

„A – Michaela, co – Michaela?“ zeptal se jednoho rána Modran, vztyčuje se na loži.

Jan se vítězně usmál. Učinil rukou významný pohyb, vyšel z pokoje a vracel se s podnosem, plným dopisů. Modran vztáhl po nich obě ruce. Nedbaje přítomnosti sluhovy, dal se do čtení. Teprve později mu pokynul, aby se vzdálil. Zabořiv se do lože pročítal Michaeliny dopisy, jeden po druhém, jak tu ležely, od posledního k prvnímu. Četl celé dopoledne a dal Janovi najevo, že si nepřeje býti rušen. Po obědě dal donésti k loži psací potřeby a psal…

Nyní přecházel opět celý den svým pokojem Jan. Kdyby byl býval pokoj učencův pod jeho komorou, byl by býval mohl slyšeti Modran tyto věrné kroky. Jak zcela jiného rázu byly! Byly to kroky člověka, který jistě s rukama zkříženýma za zády prochází, jednou pomaleji, potom opět rychleji, často i poskokem. Tyto radostné, důvěřivé kroky byly jistě provázeny šelmovsky se smějící tváří. Žertovaly, plížily se a ihned prozrazovaly, že jsou projevem člověka uspokojeného a zbaveného těžkých starostí. Radost tohoto člověka musela býti asi veliká, neboť nebyly to unavené kroky starcovy, ale skotačivé taneční kroky mladíka: je v moci radosti, vyrovnávati rozdíly stáří. Jan pobíhal, mna si spokojeně ruce, po pokoji, nebezpečí minulo, Modran byl tedy přece jenom zachráněn!

Modran bral dopisy vždy znova do ruky a znova je pročítal. Michaela svěřovala mu, že ho již chtěla překvapiti, když se jí tak dlouho nedostávalo zpráv. Měla již vše připraveno k útěku, i dopis pro matku. Chtěla ho alespoň na jediný den, jednu krátkou hodinu viděti. Správa italských železnic nedodržuje však pro obrovské návaly cestujících jízdního řádu; když dorazila na dráhu, ač chybělo do odjezdu dvacet minut, byl vlak již pryč, a k nejbližší vzducholodní stanici bylo daleko. Poněvadž pak přímé vzducholodi letí pouze dvakrát týdně, nezbylo jí, než aby se vrátila. Matka, která zatím přečetla její dopis, zanechaný na stole jídelny, věděla již o všem a běžela za ní na stanici. Potkala ji, když právě vycházela z nádražní budovy. Zlobila se na ni, ale konečně odpustila; avšak nyní ji střeží a nebude už nikdy moci uskutečniti svůj plán, od něhož tak zoufale nerada a nešťastna upouští.

V několika dopisech líčila hrůzy, jež o Vánocích zažila Itálie, o záhubě sicilské, výbuchu Etny, Vesuvu a Stromboli, o strašné smršti větrné, jež zničila řadu měst i přístavů, o sněhu, který tu před týdnem napadal a dosud se drží na horách, o nových vystěhovalcích, kteří si stavějí příbytky ve skalách i v horských stráních, v zříceninách antických měst i pod zemí… Navštívila s matkou Řím; nedostatek bytů učí lidstvo velké neúctě k uměleckým památkám. Na římské silnici bydlí dokonce několik rodin i v starých hrobkách. Jinde nastěhovali se do amfiteátrů, staveb vodovodních, zřícenin na Forum Romanum, bydlí v arkádách chrámu sv. Petra i v ambitech baziliky Santa Maria in Cosmedin; je nebezpečí, že Pompeje budou znovu obydleny a stanou se městem živým. Pomýšlí se na to a psalo se již o tom v novinách. Bože, jak zlá a krutá je to doba! Ale ovšem, bída je veliká. Dokud bylo teplo, lidé si tak neuvědomovali nedostatků bytů, nyní však, kdy napadl sníh, srdce to člověku v těle trhá, vidí-li je tísniti se v předsíních, chrámech, školách, v průjezdech a ve sklepích. Po snížení počtu vojska, jež si vynutil lid na republikánské vládě před rokem, tisíce lidí nastěhovalo se do kasáren, avšak tato výhoda byla povolena pouze tuzemcům. Vystěhovalci trpí opět nejvíce, neboť nelze pečovati o několik nově přibylých milionů lidí.

I tu, v Gaetě, pocítili následky zemětřesení a sopečných výbuchů; když se bouře utišila, bylo nebe pokryto šedým popelem, který potom snášel se jako déšť a pokryl střechy i ulice do výše několika centimetrů. Na mnohých místech vyrazily i sirné prameny a v několika vesnicích vyvraždily solfatary a mofety otravnými plyny veškero obyvatelstvo. Gaeta vyšla z této zhouby téměř bez pohromy; zdi pevnostní a přístavní mola byly ovšem smeteny do moře, mnoho lodí ztroskotalo, několik jich bylo vytrženo s kotvami ze svých stanovišť a hozeno na souši. Krásná bárka „Troila“ leží dosud bokem v ulici S. Giovanni, kam ji zanesla vlna a větrná smršť…

Na několika místech v Abruzzách vzrůstá ledovec. Monte Vittore, Gran Sasso d’Italia a Monte Amaro skýtají obyvatelstvu obrazy nevídané krásy. Jsou pokryty ledovci a lidé podnikají daleké výlety, aby je zhlédli; dráždí je viděti zblízka hrůzu, před níž prchali tak daleko. Je tu méně nebezpečná. Neobvyklá krása přitahuje právě tak jako neobvyklá ošklivost, neboť právě tato neobvyklost je předmětem zvědavosti. A zde vábí je hrůza, která ztrativši na svém účinku, stala se krásnou. Ano, hrůza, prošedší duševní dílnou básníkovou, stává se krásou. Nelze se proto diviti, má-li tuto kouzelnou moc též klasická půda italská ve své přirozenosti. Její živelná slunnost dovoluje lidem obdivovati se hrůze, kterou pozměňuje, právě tak jako skvělým vidinám básníků… Švýcary jsou ztraceny. Z pádské nížiny vztyčují se Alpy jako tři, čtyři tisíce metrů vysoká, ledová deska zrcadla. Lidé, kteří kdysi dojížděli do Švýcar, aby se tu oddávali zimním sportům a zábavám, navštěvují nyní Apeniny; nemohou-li již do Davosu a Sv. Mořice, jejichž osud byl tak tragický, přicházejí sem s lyžemi a sáňkami, a nikdy snad se neoddávali těmto sportům vášnivěji. Ascoli, Teramo, Chieti, Spoleto a Aquila přejaly slávu švýcarských zimních lázní a vzrůstají divákům téměř před očima…

Kdy už přijede její Jiří? Je v poslední době velmi neklidná. Nedostává zpráv a bojí se, není-li churav. Četla všechny noviny, chtějíc se dověděti, co bylo v Praze, ale uprostřed zkázy, jež postihla svět a zůstavila tolik nářku a děsu, byly zprávy o ní tak řídké a málomluvné. Bylo to proto, že Praha byla ušetřena zhouby? Kromě toho má i jiné obavy. Je to něco nesmírně skličujícího a tíživého, nemůže, nedovede to vyjádřit, je to předtucha něčeho strašného. Znala ten pocit pouze někdy ze snů, ale nyní cítí tutéž tíseň i bdíc. Co to bude? Obává se nejhoršího a byla by ráda, kdyby Jiří přijel. Zaplašil by její obavy. Jen ať již brzy přijede, dříve než bude pozdě. Pláče často, nevědouc proč, ale zdá se jí, že už ho nikdy nespatří… Nikdy…!

A Michaela neobdržela nikdy dosud tak povzbuzujícího a dlouhého dopisu jako tentokrát. Jiří dal do své odpovědi všecku svou sílu; čtouc jeho řádky, ucítí jeho přítomnost. I jeho naděje přesvědčovala. Měl schopnost přibližovati vzdálené a uskutečňovati sen. Jeho víra byla silou, jeho vůle léčila; vyzařující jeho osobnost strhovala a podmaňovala, i když toho nezamýšlel; avšak dnes, dnes chtěl se vysálati do její blízkosti. Všechny jeho síly, které během dlouhé jeho choroby dřímaly, vzbudily se prudce k životu. Jeho dopis nebyl pouhým kusem lhostejnou rukou popsaného papíru. Celá jeho osobnost přešla do něho jako elektrický proud z velikého dynama do tenkého drátu. Byl takovým strojem, dynamem, jehož energie vlnivými záchvěvy přechází do dálky, aniž se umenšuje. Michaela čeká, a on, nevěda, bude-li jí kdy moci nabídnouti více, musí její čekání naplniti radostí. Větrná smršť zničila výsledky jeho práce, musí začíti znovu; a jakmile je dokončí, přijede, ano přijede, aby ji už nikdy neopustil!

XIII.
Krvavá záplava

Okolnost, že druhého února byly noviny vesměs konfiskovány, vzrušila veřejnost; lidé, kteří se dali ukolébati do nejrůžovějších nadějí, byli rázem strženi do víru starých obav a starostí. To se dalo přece jenom čekati, že teplota opět poklesne; i kdyby to neznamenalo, že ochlazování pokračuje po malé přestávce, mohlo to vždy ještě býti následkem zimního období. A teplota klesala nezadržitelně. Vykazujíc včerejšího dne ještě +6 °C, klesla nazítří o celých 7 stupňů a ze všech končin světa docházely zprávy, ohlašující trvalý vzrůst zimy. Pracovní komise mohla si věru blahopřáti, že dík úsilí a všeobecné povinnosti pracovní byly všechny opravy provedeny v lednu a dokončeny těsně před novým poklesem teploty.

I doktor Modran dokončil všechny opravy na svém domě, v strojovně i na střeše. Poněvadž zrcadlový stroj byl znovu vybudován a tato zpráva oznámena byla úřední vyhláškou v denních listech, čekala veřejnost netrpělivě na den 10. února, kdy měl býti poprvé opět uveden do svého chodu při Modranově přednášce o postupu ledovění ve střední Evropě. Počalo opět hustě sněžiti, avšak ze sněhu nedalo se usuzovati na oteplení jako v dobách bývalých. Jak podivný byl také tento sníh! Přicházel patrně z nesmírných výšek vzduchových, neboť se značně lišil svým tvarem i tvrdostí od vloček, na něž si lidé uvykli. Byl to sníh drobný a krupicovitě tvrdý, který šelestil po ulicích, římsách a střechách jako déšť. Zdvihl-li se vítr, pohyboval se jeho závany jako písek. Kdežto dříve padání sněhu nerušilo ticha a spíše je ještě zvyšovalo, tento sníh, který se dal nejlépe přirovnati k zrnitému cukru, šustil a harašil; každé jeho zrnko vydávalo zvuk tíhy. Ačkoliv byl těžký a ač se nedalo čekati, že se udrží na holých větvích zbylých stromů, uchytil se přece a přimrzávaje na kmenech tvořil vždy nové a širší základny pro další vrstvy.

Sníh padal vytrvale po několik dnů a nebylo naděje, že ustane. Odkud se braly ty nekonečné jeho spousty? Zdálo se, jako by byly vyraženy závory věčného prostoru, jimiž sype se na zeměkouli v drobné a těžké kuličky proměněný chlad vesmíru. Překvapovalo také, jak sníh chladil; jeho teplota byla o tři stupně nižší obyčejných vloček sněhových. Noviny, zející prázdnými, bílými sloupci v místech, kde byly pravidelně uveřejňovány zahraniční zprávy podnebné, zvyšovaly jeho záhadu. Byl to tento sníh, pro nějž byly konfiskovány, anebo se v světě stalo něco hrozného? Každý se ptal, dohadoval, avšak nikdo neodpovídal. Rozšířená hladina vltavská pokryla se rázem hladkou kůrou ledovou, která mohutněla každou hodinou; bylo více než jisto, že sníh značně přispěl k jejímu rychlému zamrzání. Jak dlouho již neposkytovala Vltava Praze této podívané!

Sníh zanášel všechny silnice a chodníky a tlačil se do průjezdů, na schody a do přízemních bytů. Ve Svatovojtěšské čtvrti připadl kdosi na myšlenku zabedniti spodní polovinu domovních vrat, která se již neotvírala celá, nýbrž pouze hořejší polovinou jako okno. Proto bylo nutno rozříznouti vrata uprostřed, zazdíti dolejší část a opatřiti ji několika stupni z chodby, aby lidé mohli vycházeti. A Svatovojtěšský kostel, který se skrčil k zemi, jak okolním domům přibývalo výšky přístavbou nových, devátých a desátých pater, přizpůsobených částečně novému systému šikmých domů, zapadal denně s přibývajícím sněhem do propasti. Krčil se tu jako pidimužík dob, kdy se lidé celou plochou těla a domů opírali s důvěrou o základnu zdánlivě tak bezpečnou, jakou byla v jejich myslích naše země. Pouliční provoz elektrický umlkl a ulicemi projížděly opět rychlé sáně, do nichž byli zapřaženi sobi způsobem tak jednoduchým.

Celý obvod Prahy zářil jediným mořem světel; večerní chodec neodolal, aby se nezastavil, podivuje se světelné záplavě, již zrcadlila mračna. Všechna pražská návrší i nejvzdálenější stráně byly již pokryty šikmými domy, jejichž průčelí se podobala velikému zrcadlu, zažíhajícímu se slunečním západem. Zdálo se, že tato průčelí postrádají zdiva; byly to obrovské, nekonečně dlouhé a vysoké stěny skla, v nichž hořely miliony drobných žárovek, kmitajících se dálkou. Vyvolávala představu ozářených vozů rychlíkových, ovšem s tím rozdílem, že se tu zdálo, jako by všechny železnice celého světa se sjely na pražský obvod, vyšplhaly se do všech výšek a záříce svými okny, čekaly na obyvatelstvo, které chtějí před zkázou dopraviti rychle do bezpečí. Tento dojem vnucoval se každému diváku, i když nebyl nadán zvýšenou obrazotvorností. I taková opatření, jež tvořil člověk k zmírnění lidské bídy na stárnoucí planetě, zvyšovala v srdcích touhu po změně místa, touhu po životě a bývalé slávě tepla… Pohled na noční Prahu zvyšoval v lidech stesk i dnes, jako se kdysi citu rozněžnělé melancholie neubránil na jejích nábřežích ani cizinec.

Jan, který vyběhl druhého února navečer do ulice, aby doručil naléhavý vzkaz do hlavní strojovny, jež na dálku ovládala šárecké elektrické větrače, nemohl se dostati kupředu. Ulice byly přeplněny lidmi vyděšenými, kteří vráželi do sebe i v záři vysokých obloukových lamp, neboť nízká mračna, těžká sněhem, zeslabovala a tlumila jejich světlo. Elektrická světla pouličních svítilen zápasila těžce s tmou, z níž se řítily s šumem dešťových kapek drobné krystaly sněhové; zdálo se, že tato světla obdržela nový úkol, prosvětlovati sněhové, pohyblivé vrstvy, a že se odcizila původnímu svému poslání, ozařovati dno ulic. Prorážela těžce okruhem několik stop širokým a nesvítila, podobajíce se vyhaslým malým a vzdáleným měsícům. Jenom na severním, nízkém nebi vystupovala mdlá, červená záře, která vylákala dnes tolik lidí do ulic přes citelnou zimu; stáli, rokujíce živě, neznámý s neznámým a jejich tváře zračily rozčilení. Na rohu ulice vrazil do Jana vysoký člověk v pracovním kožichu. Chůze byla obtížná, nohy bořily se do sypkého sněhu, který obmezoval lidskou vůli; pospíchající neušel o mnoho dále než člověk, který kráčel loudavě.

Jan i dlouhán se zapotáceli; ulicí uháněly právě sáně s červeným světlem nemocničním; štíhlé nohy sobí míhaly se ve tmě, ačkoliv se bořily do sněhu téměř po kolena.

„Proklatě,“ zvolal dlouhán. „Povídám, že hoří!“

„Hoří? A víte, kde?“

„Tam, nevidíte?“ a tázaný mávl zeširoka rukou k severu.

Několik lidí se u nich zastavilo. Nebylo jim viděti do tváří, ale prozrazovali veliký nepokoj. Druh nakláněl se k druhu, otáčeli se naznačeným směrem, kam již předtím tak dlouho s obavou pohlíželi, a od úst k ústům šířila se zvěst, že hoří. Tušili to všichni, a stačilo pouze vysloviti domněnku, aby v ni věřili jako ve skutečnost.

„Hoří! Hoří!“

Lidé se rozbíhali a tvořili nové hloučky, klopýtali a pospíchali, nevědouce kam, obracejíce se vždy znova k nebi, kde vystupovala krvavá záře.

„Hoří Šárka!“ zvolala jedna postava, prodírajíc se zástupy. Zvonek nemocničních saní klinkal už v daleku, ale v tichu, jež po tomto výkřiku zavládlo, bylo slyšeti jejich hlas znovu. A připadalo jim, že je to hlas zvonu, vyzvánějícího umíráček nebo signál požáru, ač se spíše podobal zvýšenému tlukotu jejich srdcí.

„To není Šárka!“ ozval se hlas ženy, schoulené do houní, jež z její postavy činily pohybující se černý pytel. „To vybuchla elektrárna nebo lučebna. Šárka leží přece tam!“ A měch se nemotorně otáčel, chtěje rukou naznačiti směr.

„Hoří! Hoří.“

„Hoří!“ volali jiní.

Panický děs zmocnil se zástupů, jež vzrůstaly každým okamžikem. Lidé pospíchali na nábřeží, odkud bylo lze přehlédnouti větší výsek oblohy. Dorazivše do ulic ústících na nábřeží, zastihli je přeplněné tísnícími se davy.

„A Petřín spí?“ zvolal kdosi s opovržením ve hlase do hlučících zástupů, snaže se jím ovládnouti velké prostranství.

Lidé obraceli své hlavy k Petřínu, který nejevil známky života. Nedalo se ani přesně zjistiti, kde leží. Čtvrtá lampa elektrická směrem k mostu ztrácela se v tmách, pátá blikala již jako dohořívající knot v olejové sklenici. A co bylo dále, bylo pohlceno tmou, jež bránila i každému dohadu. Bylo neuvěřitelné, jak krupicový sníh polykal světlo; bílá jeho barva byla podvodem; neozařoval, ale právě naopak zvyšoval hrozivou tmu. Několik lidí současně tlačilo se k telefonním budkám, aby se dověděli pravdy.

„Klid!“ namáhal se kdosi ovládnouti kovovým svým orgánem zděšené davy.

„Počkejte! Vzbudíme je a dozvíme se, co se děje,“ křičelo několik hlasů současně. Odkudsi ozval se pronikavý výkřik. Lidé se tísnili a chvěli, dávajíce se bezděky v pohyb směrem, odkud přišel.

„Umačkali někoho,“ volal dlouhán, převyšující dav o výšku hlavy; avšak vtom vyšlehlo pronikavé, ostré světlo směrem od Petřína, zarylo se do tmy, probodávajíc ji zesilovanými, novými šlehy, zastavilo se na okamžik na nábřeží, oslňujíc současně tisíce očí, jež se před ním v sebeobraně zavíraly, zdvihlo se rychlým smykem do výše, prolétlo obzorem a zastavilo se na místě, odkud přicházela krvavá záplava požáru. V prudkém světle reflektoru záplava zhasla; reflektor posunul se ještě nepatrně o dva stupně na východ a vrátil se po chvíli na dřívější místo. Proud jeho světla, který vyrazil tak nečekaně do hrozivé tmy, vyvolal v davech ulehčení, jež se projevilo hlasitými výdechy. Věděli, že pečuje o ně kdosi neviděný, jenž vrhá toto světlo do tmy, a kdo již teď zjišťuje příčinu poplachu. Nebezpečí, o němž máme přesné zprávy, ztrácí na své velkosti.

Z několika věží, jejichž poloha byla předmětem hlasitých sporů, vyšlehovaly nyní současně světelné jazyky městských reflektorů, které byly postaveny pro případ krajního nebezpečí jako součást nouzové a varovné výzbroje města. Z věže radniční, hradu, nesčetných bání kostelních probleskovaly oslnivé kornouty sinavého světla, jež křížily Prahu všemi směry, prostupujíce se mnohými uzly a ozařujíce volná prostranství i průčelí budov a vrhajíce se do dlouhých ulic s prudkostí záchranného lana a vyplňujíce rozpětím světelné plochy celou šíři ulice. Do tmy postranních ulic zářila osvětlená průčelí novinářských tiskáren, před nimiž čekaly zástupy na zvláštní vydání.

Kdykoliv se reflektor pohnul z místa, zmocnilo se zástupů nové rozčilení.

„Vidíte, dosud nevědí, co to je. Hledají stále! Bože, mé ubohé děti!“ hořekovala nahlas žena, jíž se zmocnila šílená obava o děti, které před hodinou opustila. Chtěla se prodrati zástupem, tlačila se a rozháněla lokty a upadala vždy do nových výbuchů, uvědomujíc si, že se odtud nedostane. Vrážela do lidí zběsile, a když se jí podařilo o několik kroků se protlačiti vpřed, lidé, kteří neznali jejího pobouření, neslyše v ohlušujícím ryku jejích slov, sápali se na ni a tlačili ji zpět.

„To proto dnes nedovolili otisknouti zprávy v novinách,“ ozval se hluboký hlas člověka, držícího se pouliční lampy.

„K parlamentu!“ zazněl pojednou povel, který, jak se zdálo, nejvíce odpovídal všeobecné náladě nejistoty.

„K parlamentu! Kupředu!“ opakovalo náhle sto hlasů jiných, a zástupu zmocnil se pohyb, který, vznikaje uprostřed, působil nové zmatky. Tísněni ze všech stran, chtěli se dáti na pochod, a uvědomujíce si, že se jim v tom brání, počali se lidé probíjeti z nejhustších řad. Každý jedinec v této směsi byl středem, který chtěl určovati směr pohybu, a výsledkem všech pokusů byl zvýšený zmatek, který přecházel v zápas. Ten, kdo útočil předem, byl napadán zezadu neznámými, kteří bojovali nohama, lokty i pěstmi. Teprve přerývaný řev raněných, úzkostlivé křiky žen, výbuchy hněvu, spílání a kletby, jež vzrůstaly nesnesitelně a ohlušovaly, daly popud k pohybu těm, kteří se tísnili na obvodě. Hrůza zmocnila se všech, kteří stojíce na okraji davů a příliš jsouce vzdáleni, aby znali pravou příčinu zmatku zápasícího klubka, dali se teprve nyní na útěk. Pevné kruhy, jež svíraly zástupy, povolily, a tisícihlavý proud počal se pohybovati všemi směry do přiléhajících ulic.

Někteří, chtějíce se co nejdříve zachrániti, sestoupili k řece a prchali po ledě na druhý břeh; mosty nebyly dosud všechny opraveny a ledová kůra vltavská byla dosti silná, aby snesla i největší zatížení. Reflektory smýkaly se vzduchem, postihujíce tmavé, prchající body i husté řady těch, kteří, vedeni hrůzou a pudem, hledali nevědouce co. Otáčeli se vždy k zlověstné záplavě na obloze, směrem přes pobořené věže staroměstských mlýnů a Mosteckou věž; zdálo se, že záplava nevychází z téhož místa, ale že mění polohu podle toho, jak se požár šíří. A skutečně, krvavá mračna nevisela již nad Letnou, ale stála nad Karlínem a Žižkovem.

Dorazivše na Národní třídu, potkali prvního chodce, který maje záda zatížena velkým zavazadlem jel na lyžích k mostu. Vida proti sobě postupovati černou zeď hlomozícího a poděšeného davu, chtěl se dáti na útěk. Obrátil se rychle a prchal zpět k ulici Spálené, kde zmizel, pronásledován čirou náhodou světlem dominikánského reflektoru. Nebylo pochyby, byl to první uprchlík, který v této děsivé noci nechtěl dočkati se v Praze rána…

Dav supěl a oddychoval, vyčerpáván každým novým, těžkým krokem v bořícím se sněhu. Místy, kde se domy rozestupovaly, odhalily náhle rudou záplavu, která se zvolna šířila a zachvacovala celý obzor. Viděli ji už všude a nad každým prostranstvím. Petřínský reflektor přejížděl poznovu obzorem, vnikaje nejdolejšími paprsky do tisícerých oken, jichž se dotýkal bleskovou prudkostí a jasem. Světla ostatních prozařovačů ustupovala jeho vítěznému, oslňujícímu plameni, kdekoliv se s ním setkala; bledla a ztrácela se v jeho širokém a mohutném světle, jež je pohlcovalo jako rozvodněná řeka nepatrný potok. A zástup se valil, vyplňuje celou šířku ulice, bičován titěrnými, drobnými tečkami sněhu, řítícími se z výšky jako písek řídkým řešetem na vyděšené lidské mraveniště.

Hlubokou nocí zazněl prudký výbuch, který otřásl všemi okny. Dav se zastavil; ačkoliv nebylo lze rozeznati jednotlivé postavy, podle hlasů dalo se souditi, že ženy se již rozprchly. Ve všech oknech počala se rozsvěcovati světla; i v těch oknech, za nimiž hlukem davů probuzení spáči odolávali zmatku s bušícími srdci potmě, počala se rozsvěcovati světla po nečekaném výbuchu. Ze Starého Města ozvaly se poplašné trubky hasičů na saních. Z Karlova náměstí zazněly tlumené bubny. Hodiny na nároží široké Spálené ulice, jíž by lidé minulého století nepoznali, ukazovaly na velikém, posněženém ciferníku tři čtvrti na dvě.

Dav, poslušen tajemných zákonů, zastavil se před domem Pracovní komise a hlomozil. Výkřiky prorážely vzduchem, jeden přes druhý, takže nebylo lze rozuměti slovům. Vrátný, který se objevil v otevřených dveřích, marně se snažil něco vysvětlovati; naznačoval cosi rukama, ale ani těmto pohybům nikdo nerozuměl. Zmizel opět ve dveřích domu, jež těžce zapadly. Lid dal se opět na pochod a táhl k Václavskému náměstí, které bylo vyplněno po celé své délce černajícími se zástupy. Na projekčních stěnách i plátnech objevily se varovné vyhlášky vládní i výzvy k uklidnění:

„Vláda nezatají ničeho a zařídí vše, čeho třeba k zajištění pořádku i bezpečnosti. Několik severočeských měst bylo zapáleno a hoří. Bylo nařízeno vykliditi celé ohrožené území. Chemická továrna na výrobu hnědého plynu vyletěla do povětří. Požár je obmezen, žádné nebezpečí nehrozí. Jděte v klidu do svých domovů, neboť snad již zítra vláda, která odpovídá za vás, bude potřebovati vašich svěžích sil. Připravujte útulky uprchlíkům a vyčkávejte v klidu, důstojném těžkých dob, dalších zpráv…“

Lidé četli a nevěřili svým očím. Dokud nevěděli, oč jde, domýšleli se nejhoršího. Mnozí byli přesvědčeni, že nastává konec světa. A nyní, po této zprávě, která ani zdaleka nedosahovala rozsahu jejich obav, byli zdrceni. Stáli a tísnili se v úžase, zmlkajíce a věsíce hlavy. Kdo se pokoušel o slova, cítil, že nemůže mluviti pro hrdlo stažené lítostí. Hořeli nedočkavostí; zimniční neklid trhal jejich tvářemi. A velká písmena úřední zprávy stála tu nad nimi, na oslnivě bílém plátně uprostřed náměstí jako ortel smrti, a nad jejich hlavami, vysoko na severním nebi, odrážela těžká mračna rudou, šířící se a do výše vystupující záplavu.

Nikdo nevěděl, která města jsou postižena. Není nebezpečí daleko větší, uznává-li vláda ještě v noci potřebu činiti sdělení tak důležitá? Nebyl to zájem pouze těch, kteří na severu měli své rodiny a majetky, toto neštěstí dotýkalo se stejnou měrou všech, neboť kdo ručí za to, že nestihne již zítra Prahy? A proč je zpráva tak úsečná? Připomíná a dává tušiti více, než chce prozraditi; připravuje pomalu a opatrně na zprávu o konci všech nadějí, jako se podává zpráva o úmrtí otcově nic netušícímu synu. Václavské náměstí nevidělo průběhem staletých dějin tak smutných a četných zvědavců. Stáli tu, druh vedle druha, přerývaně oddechujíce a potlačujíce výbuch nářku a pláče, který hrozil, že v nejbližším okamžiku zachvátí celé náměstí. Veliká bolest, lítost a hrozivé předtuchy tísnily srdce i mozky; lidé necítili chladu, nechránili se před sněhem. Stáli tu, čekajíce na další zprávy. Za vířivých signálů rozjížděly se po lyžích vojenské oddíly, které obdržely rozkaz obsaditi celý obvod Prahy. Hasičské saně vracely se v dlouhých řadách zklamaně zpět; nebylo třeba jejich pomoci, neboť jejich úzké hadice pomoci ani nemohly.

Hodiny odbíjely zdlouhavě čtvrt po čtvrti, zdržujíce i tímto pomalým odbíjením vleklý krok času. Záplava náhle ztemněla, a mračny tlumeny, vylétaly do výše ohnivé závoje. Měly tvar velkých polen, koulí a pochodní; zástupy hleděly zděšeně k Národnímu muzeu, když dusivý a prudký úder otřásl vzduchem. Byl to nový výbuch chemické továrny, vyrábějící ohnivé a plazivé plyny, známé pod jménem, jež se před lety ustálilo a naplňovalo každého hrůzou. Thermogeny dosáhly největší ničivé síly ze všech vražedných vynálezů lidského ducha. Otravovaly, dusily, rozžíraly a spalovaly, šířily se po zemi, domech, lesích i ledě; byly posledním válečným lidským pokusem o to, umožniti boj a ničiti nepřítele, odděleného od zásek a zákopů širokými masami ledovými, po nichž se plazily, nehašeny a nestravovány ani vodou. I válčení přizpůsobilo se ochlazenému podnebí. Zákopy bylo možno vyhazovati i na ledovém moři, a válečná technika vymyslila nové prostředky, hrůznější všech předchozích: několikametrové vrstvy ledové byly nepřítelem prolamovány a drceny a celá bitevní čára i se všemi zálohami byla rázem pohřbena ledovými krami nebo na dně ledu zbaveného moře…

Největší tato výrobna plynů v Dobrovici je tedy zničena. Dobře ještě, že lid nedovedl si ani řádně uvědomiti nebezpečí v celém jeho dosahu. Nashromážděné plyny stačily, aby se daly na pochod všemi směry po Čechách, a nikdo by jim nemohl brániti v jejich plazivém postupu. Co se stane s Prahou? Je výbuch továrny v souvislosti s požárem severočeských měst, a je tato záplava na nebi odrazem hořících lesů, továrny nebo měst? Záplava mohutněla a zdálo se, že spaluje, ničí a rozhání i mračna. Sníh přestal padati a mraky se protrhávaly. Klesaly, ale pojednou, zachváceny neznámými víry vzduchovými, vznesly se do výše a táhly rychlým letem k jihu, přes Prahu. Mezi potrhanými chuchvalci nejvyšších oblaků, krvavě zbarvených, vyhoupl se na obloze měsíc.

Stísněné davy počaly chápati nebezpečí; počaly se vlniti, pohybovati kupředu i vzad. Děs cloumal jimi jako vichr oponou. Pouliční světla zářila nyní jasně, uvádějíce v úžas člověka, který viděl nyní do ztrhaných a zsinalých tváří okolostojících. Zdálo se jim, že jim tváře žhnou vzdáleným požárem, jehož plameny však cítí na obličeji. Jediný, srdcervoucí, hrůzný výkřik zdvihl se kdesi až na hořejším konci náměstí a táhl se, zachvacuje svou vlnou celé prostranství, dolů, k Můstku. Tento výkřik zoufalství vyplňoval sluch, vynucoval slzy v očích, křivil tváře i těla a jeho síle neodolalo srdce nejodvážnější; pobuřoval a působil, že i sevřená hrdla se otvírala a vydávala skřeky, jež ho vždy nově rozdmychovaly. Valil se zástupy, nalézaje připravený úkryt v srdcích a malá ústa lidská stačila, aby se stala východisky zvuků, jež ho živily. Davy se kymácely, ruce lomily a spínaly, ač jim bylo zatěžko protáhnouti se mezi natlačenými těly; mnozí stáli tu vzpřímeni, udržováni ve stoje pouze stlakem těl, ač dávno omdleli nebo byli stiženi mrtvicí, a kteří se jistě skácejí, povolí-li tlak, až se davy dají na útěk. Mnozí zešíleli, avšak ani těch nikdo nemohl pozorovati, poněvadž tváře všech přítomných měly výraz šílenců.

Úžas stupňoval jejich zvědavost, která však nechtěla býti nasycena. Tušili, že tyto hrozné chvíle, které prožívají, jsou pouhou předzvěstí brzkého konce. Stojí, stojí, a kdo ví, nebudou-li snad již zítra donuceni k šílenému útěku? Stojí tu nikoli už proto, aby čekali na zprávy, ale stojí proto, poněvadž mohou ještě státi. Vzkřikl někdo? Nezajímá nikoho obsah a význam vykřikovaných vět. Nikdo neví více než kterýkoli z nich, všichni zachvívají se týmiž předtuchami a úzkostmi.

Ručičky velkých hodin blížily se k číslu šesti, když na východě zabělel se první úsvit jitra. Na plátně černala se dosud velká písmena úřední vyhlášky a krvavá záplava se ztrácela, pohlcována vzcházejícím dnem. Zrudla chvílemi, ale potemněla jako doznívající, přísná slova výstrahy. Zbýval po ní táhlý, nafialovělý pruh jako jizva nebe. A lid stál, čekal a do jeho napěchované hmoty lidských těl vklíněny byly i mrtvoly a křivící se těla šílenců. Osobní i nákladní vozy lanové dráhy skřípěly, vystupovaly do výše střech, jež poskytovaly ve svém trámoví oporu jejich nízkým pilířům, přejížděly ulice, ozařujíce osvětlenými okny záhyby střech, spleť komínů i pavučinová přediva telefonních drátů, a z podzemí pod Muzeem supěly vlaky.

Tak nastával Praze osudný den třetího února r. 1999.

XIV.
Útěk

Bylo to právě o šesté hodině ranní, když doktor Modran opouštěl vládní palác a pospíchal k svému domovu, a kdy do Prahy dorazili na smrt vyčerpaní první uprchlíci ze severních Čech. Lidé zastavovali je na ulicích, ale vysílení běženci neměli sil, aby mohli odpovídati na tolik zmatených a kvapných otázek. Zdálo se, že nepokládají ani Prahu za svůj konečný cíl. Nedbajíce naléhání lidí je obstupujících, snažili se prodrati jejich zástupy, aby se dostali kupředu. Vytřeštěné oči upírali na konec ulice, kde byli zastaveni. Klesajíce únavou a lomíce rukama, činili zoufalé pokusy, aby se osvobodili. Hleděli před sebe, přes hlavy dotěravců, zda se již někde tu neobjeví jejich zrakům jižní obzor, kde by mohli si odpočinouti u vědomí, že se zachránili a že jsou již mimo všechno nebezpečí.

To však byli pouze ti, kteří dorazili dříve, než zesílené a poučené obvodové hlídky vojenské je mohly zastaviti a odváděti do připravených útulků. Otáčejíce se jako poděšená zvěř, zda jich nepronásledují ohnivé jazyky plamenů, stáli pojednou tu, u Prašné brány, a noví přicházeli, množíce jejich hlouček.

„Bože! A já musel přihlížet k tomu, jak vlci rozsápali mou ženu!“ kvílel jeden, v jehož duši tento jediný výjev zastínil všechny jiné hrůzné zážitky. „Co by mi bylo pomohlo, kdybych se byl pustil s nimi do boje? Vystřílel jsem všechny náboje, nezbyl mi ani jediný, abych si prohnal čelo… Nezbylo mi než utíkati. A byli by mne vbrzku dohnali, kdyby se byly neozvaly zezadu nové výstřely…“ Mluvčí, asi třicetiletý, silný muž, klesl na ulici do sněhu a prudce oddychoval.

Několik mužů a žen dojelo lanovou drahou z Liberce. Na křižovatkách a stanicích chytali se jejich vozíků čekající vystěhovalci, kteří také zachránili z hořících domů holé životy, a poněvadž vozíky nestačily a nebylo tu dozorců, ujížděli vysoko nad propastmi, přidržujíce se stupátek, klik a háků na zboží. Jejich zkřehlá těla houpala se v několikametrové výši nad zasněženými poli, jezery a řekami a jak je opouštěla síla, s níž se křečovitě ve smrtelném zápase o život drželi úzkých dřev a háků, řítilo se jedno tělo po druhém chvílemi vzduchem do propasti. Viděli dokonce, kterak jeden polooblečený člověk, zmítající se vzduchem pod stupátkem, objal je pravou a levou rukou srazil dva jiné ranou pěstí do hlavy. S výkřikem děsu letěli oba dolů, do opuštěného lomu, kde se ve sněhu černala tábořící a hladovějící zvěř… A tento muž, s výrazem šíleného zločince šplhal se na stupátko. Vůz se kymácel ze strany na stranu pod každým novým prudkým vymrštěním jeho těla a lano praskalo, když se již uchopil levou volnou svou rukou dveřní kliky. Osm vytřeštěných očí pozorovalo zevnitř vozu každý jeho pohyb s horečným napětím.

„Vidíte ho? To je už poslední. Ó, ty jeho oči, jaká hrůza,“ vzkřikla smutečně oděná paní, umdlévajíc zděšením.

Člověk, jehož ruka svírala kliku, ač jeho tělo dosud zmítalo se ve vzduchu, vymrštil se a sklouzl opět z hladkého stupátka. Vůz se rozkymácel tak prudce, že se cestující zachycovali oken a stěn. Bylo se obávati, že jeho zuřivost dostoupí vrcholu, jakmile se pevnou nohou postaví na plošině.

„Zabít ho, zabít!“ soptila nevzhledná postava židovského peněžníka, který se krčil v opačném koutě nad malým příručním vakem, jejž pevně svíral oběma rukama.

„Zabít ho, dokud je čas! Vyrazí dveře a povraždí nás, aby se nám pomstil za to, že jsme mu nepomohli…“ opakoval židovský obchodník, který se dosud nikdy v životě nedopustil násilí, ale tentokrát i on měl se státi vrahem.

Člověk, houpající zmítavými pohyby a tělesnou svou vahou vozík, opakoval pokus, aby se postavil. Vymrštil se prudkým výskokem na stupátko a dveře zapraskaly, jak prudce se uchopil kliky. A pomalu, jako přízrak, vynořovala se v okně jeho hlava. Jeho oči vysílaly zběsilé a mstivé blesky do matně ozářeného okna vozu. Klika povolovala, cestující sevřeli ji nyní pevně všema rukama.

Nerozmýšleje se dlouho, vyrazil vetřelec, blízký záchraně, úderem pěsti dvojí okenní tabuli. Sklo se řinčivě rozlétlo a cestující pustili kliku. Ustupovali a tísnili se na druhé straně, zakrývajíce svými těly rozčileného peněžníka, jektajícího zuby.

Vetřelec protáhl oknem hlavu; zahlédli žilnatou, zkrvavěnou tvář, masitý, býčí krk a rozhalená prsa. Naklonil se do vozu a jeho ruka stiskla kliku zevnitř. Změřil přítomné vražednýma očima a zachroptěl:

„Bestie!“

Jeho tvář se posupně zasmála, avšak jeho hlas jevil známky krajní vyčerpanosti.

„Má úcta! Nu, teď tu bude ještě trochu místa…,“ avšak nedořekl. Žid, skrývaje své tělo za ostatními, překonán šílenou hrůzou, pozdvihl třesoucí se rukou zbraň a namířil ji do okna. Rána třeskla, vetřelec, raněn přímo mezi oči, zaječel, vyrazil dveře, ale v témže okamžiku zmizela krví zbrocená jeho tvář z okenní scény. Vůz se rozkymácel, zbaven přítěže prudkým pádem těžkého těla do hlubiny, a oknem vytrácel se dusivý pach výstřelu do mrazivé noci…

Z těch, kteří přijížděli od východu, dostihla pouze nepatrná hrstka do Prahy. Několik vozů šťastně dojelo, ale poslední vůz přivezl plynem zadušené mrtvoly. Byly to vozy, které přijížděly od Semil a Turnova. Očití svědci, kteří zachránili své životy, slyšeli výbuch dobrovické lučebny na vzdálenost osmdesáti kilometrů. Do vzduchu vyletovaly celé střechy, zdi, kotly a sudy, ohnivá mračna a pochodně. Po prvním hrozivém výbuchu ozývaly se nesčetné výbuchy menší v pravidelných přestávkách, až konečně po čtvrté hodině ranní došlo k poslednímu výbuchu, kterým vyletěly do povětří všechny podzemní zásoby nebezpečných plynů. Projížděli právě mladoboleslavskou stanicí, když ze zbořené Mladé Boleslavi, jež se v několika vteřinách stala zříceninou, pohřbivši pod svými troskami všechno nic netušící obyvatelstvo, vyšlehl požár na několika místech současně. Náraz vzduchu roztříštil silná okenní skla vozu, který ujížděl dále po hučícím laně k Beznu. Dostoupivše výše 285 m, zahlédli cestující požár cihelny a vsi Brodců. Trápeni nesnesitelným čoudem a teplem, vyhlédli cestující z okna. Celá nížina pod nimi kolem dokola hořela. Plazivé jazyky hnědě hořících plamenů roztěkaly se s úžasnou rychlostí po kraji, stravujíce a ničíce zdi, stromy i sníh. Probuzení svědci zkázy Pompejí mohli by se domýšleti, že je to žhavý proud lávy, avšak přesto nebylo viděti žádné hmoty, jež by byla nositelkou hořícího plynu. Světle hnědý, jako bobří kožišina, rozléval se nehmotný plyn, hoře ve vzduchu i na vodě stejně dravě, jenom tam, kde se dotkl sněhu nebo ještě více vody, přecházel jeho plamen do modrého lesku. Rychlost jeho šíření opožďovala se za vozem, ač byla neuvěřitelně veliká.

Za Slivnem vjeli do lesa, který počal hořeti. Bylo jisto, že až sem dolétly plynové pochodně. Větve praskaly a dusivý čoud vnikal do oken, znemožňuje dýchání. Na několika místech projeli uprostřed sálajících, dravých plamenů, které pálily tváře a počaly hlodati i na dřevěných pilířích visuté dráhy. Jeden cestující, vojín, který se chtěl zachrániti útěkem do Prahy, opustiv předčasně své stanoviště, modlil se, kleče na dně vozíku. Jeho zoufalství nevidělo jiné spásy. Strhl s sebou i dva další cestující, kteří ze všech pěti zůstali naživu. Modlili se vroucně, stupňujíce své šeptané modlitby v hlasité výkřiky, přerývané úpěnlivým nářkem při pohledu na dva mrtvé, kteří se svezli ze svých míst ke dnu, kam dopadli kleče, s hlavami zvrácenými na sedadlová opěradla. U Konětop vyjeli z hořícího lesa a v smrtelných úzkostech, vyděšení a zkřehlí, blížili se hlaveneckým lesům; věděli dobře, že pakli oheň a plyn zasáhl i tyto velké lesní plochy, neuniknou záhubě. Avšak dojeli bez nejmenšího úrazu ke Kobylí hlavě; vojín vstal s patrnými rozpaky z místa, kam ho sklátila beznadějnost a procitnuvší zbožnost, a vyprávěl, třesa se zimou, o všem, co zažil, viděl a slyšel.

„Německo je zničeno. Lidé vypravují nejnesmyslnější domněnky o příčinách německého vystěhovalectví. Moře prý se žene celou německou nížinou a jenom hory staly se útočištěm trosečníků. Řeky již neodtékají do moře, ale jejich koryty proudí moře do pevniny, jež pozvolna se ponořuje. Kromě toho rozmohla se mezi prchajícími nová strašná choroba, jež vraždí denně tisíce a tisíce lidí. Lidé prchají všemi směry k hranicím, hledajíce záchranu. Zlézají české hranice a české vojsko je zcela bezmocné; podléhá v boji proti přesile vystěhovalců anebo se stahuje do vnitrozemí. Celé severní Čechy mají býti vyklizeny, tisknou prý se již vyhlášky a jiskrové i telefonické rozkazy jsou na cestě. Z neznámých důvodů zapáleno bylo několik největších pohraničních měst; Liberec s Jabloncem hoří již dva dny a obyvatelstvo vyplňuje všechny cesty vedoucí na jih. Zachránil jsem se oklikou přes Jablonné a Český Dub, prchaje před lidmi po silnici i před zvěří v lesích. Žiji, a více nevím…“

Když dojížděli k Staré Boleslavi, ucítili lehký otřes a zděšeně vyhlíželi z oken. Lano se prohnulo a vůz nezadržitelně klesal k zemi.

„Lano se asi přetrhlo,“ řekl tázavě starší člověk s kostěnými brýlemi.

„Myslím, že podle všeho požár zničil několik pilířů…“

Vůz přestal se pohybovati; zdroj síly, která jej poháněla, byl zničen kdesi daleko na severu, odkud nyní přicházela už jen samá hrůza. Lano se prohýbalo pod jeho tíží ustavičně, až konečně ucítili pod sebou pevnou zemi. Vystoupili, zůstavivše obě mrtvoly ve voze, a prchali do města, aby si zajistili přístřeší dříve, než přijdou lidské záplavy, kterým podle vyprávění vojínova nestačí ani všechny silnice.

Obrazy hrůzy, které líčili uprchlíci, dopravení do malého sálu Paláce lidové radosti, když se byli vzpamatovali a občerstvili, předstihovaly všechno očekávání. Čechy jsou ztraceny. Ústřední vystěhovalecká komise může se v klidu rozejíti; však i její členové budou pečovati o záchranu svých mírumilovných životů. Dílo lidského rozumu se končilo, nastávala doba vlády věčného Chaosu, který byl na počátku a přichází i nyní jako hlasatel konce. Počal se nerovný boj vůle s hrůzou. Mnozí, nevyčkavše úředních vyhlášek a zpráv, zásobili se potravinovými pastilkami, vzali peněžní hotovost, skvosty a zbraně, zavírali své domy a opouštěli chvatně Prahu. Všechny dopravní prostředky byly obleženy zástupy nedočkavých vystěhovalců. Mnohým stačilo, zajistili-li si na několik dnů předem místa ve vzducholodích, přeplácená závratnými sumami. Dopravní podnikatelé zbohatli za několik dnů a prodávali vzducholodi za neuvěřitelné peníze boháčům, kteří si tak zajistili alespoň bezpečnou dopravu své rodiny, kupujíce je často i za veškerou svou hotovost. Tato okolnost způsobila, že se rázem počalo nedostávati aeroplánů a vzducholodí. Vláda zasáhla do těchto zmatků přísným rozkazem, který prohlásil všecka letadla za veřejný majetek zabraný státem. Přesto však, že vzducholodi byly hlídány, stalo se často, že odletěly, když jejich uchvatitelé přemohli odpor stráží násilím.

Teprve o polednách vyšly první noviny a lidé nedbajíce úrazu obléhali prodejny, neboť roznašeči novin vraceli se s prázdnou po několika krocích. Vrážejíce do sebe, prodírali se lidé ulicemi, pospíchajíce do svých domovů s novinami dobře ukrytými, neboť stalo se zhusta, že nedočkavci, vidouce před sebou nekonečné a zvolna, krok za krokem postupující proudy lidí, deroucích se k prodejnám, vytrhávali je těm, kteří je již drželi, z rukou. Byly sváděny pouliční bitky pro čtyři strany potištěného papíru a zesílené stráže byly bezmocny. A právě v těchto okamžicích dorazil do Prahy předvoj uprchlíků, kteří, překonavše nesnesitelné útrapy přihlížejíce bezmocně k tomu, jak druh po druhu klesá po jejich boku, opustivše všechen majetek táhli v nekonečných řadách po všech silnicích a cestách pěšky k Praze.

Stáli na ulicích, rozdělováni za nevypsatelného zmatku do tlup, umdlévajíce únavou a čekajíce, kdy přijde na ně řada a přihlížejíce bez účasti, jak onemocnělí jsou dopravováni do nemocnic. Několik praporů pěchoty v plné zimní výzbroji a s ochrannými maskami i plášti proti plynům míjelo je právě v okamžiku, kdy velký zástup německých uprchlíků odváděly městské stráže do kanceláří a síní německé techniky.

„To všechno je marnost!“ mávl rukou vysílený obchodník, jemuž se cestou ztratilo všechno jmění. Bylo mezi nimi již i několik uprchlíků z Magdeburka, Lipska a Drážďan. Poněvadž vyprávěli věci tak protismyslné a neuvěřitelné, byli ihned obstoupeni stráží a vládní úředník zabránil každému pokusu o dorozumění, aby nezvyšovali zmatku. Po ulici běžel malý, vyhublý člověk lesklých očí a růžových tváří, bez klobouku a s dlouhým, vlajícím vlasem. Chechtal se, poskakuje před lidmi, ukláněje se směšně a působil dojmem opilce.

„Severní pól tančí! Navštíví Prahu na své cestě světem. Intrády! Intrády! Sbírám kontrapunkty…“ Lidé se otáčeli za ním. Byl to kapelník Opery, o němž nebylo pochyby, že se zbláznil. Postavil se uprostřed náměstí na vysokou hromadu sněhu a pohyboval rukama, jako by řídil neviditelný hudební sbor. Nebránili mu, neboť nebylo přebytečného zřízence, který by ho dopravil zpět do blázince, odkud uprchl včerejší noci, spolu se všemi nešťastnými vězni, kteří se dostali na svobodu, když hlídači opustili ve zmatku blázinec.

Kdosi z hloučku, který obklopoval říšskoněmecké příslušníky, vyběhl z řady a hnal se k nim, právě když je odváděli.

„Wittichu!“ vzkřikl hlasitě, nedůvěřuje zraku, a vztáhl ruku.

Oslovený se zastavil. Oči mu na okamžik zajiskřily. Chtěl se přiblížiti k svému známému, ale stráž mu v tom bránila.

„Konec! Led – a mor! Mor!“ To byla jediná slova, která ze sebe vypravil. Strážník ho odstrčil, zmizel v zástupu. Avšak jak hrozný dojem vyvolala tato čtyři nesouvislá slova, která chtěla vylíčiti obraz hrůzy, jež zavládla v sousedním státě.

„Mor!?“ opakovalo současně několik pronikavých hlasů.

Prodíraje se lidmi, kteří pobíhali zmateně a vráželi do sebe, pospíchal doktor Modran do Paláce radosti. Byl ihned vpuštěn. Jeho tvář prozrazovala vrcholné napětí. Vyběhl po schodech a vrazil do sálu; dveře zůstaly otevřeny. Jediným skokem octl se na tribuně. Pravice chopila se rukojeti stroje, levá ruka dotýkala se zimničně několika stiskátek. Sál byl zcela prázdný a tmavý. Hustý sníh, pokrývající skleněný střed střechy, nepropustil světla. A jakmile se počala obtěžkaná střecha skřípavě a těžce otvírati, sesypaly se do sálu spousty hustého a drobného sněhu. Modran nedbal ani toho, že sám byl zasněžen. Střecha se rozevřela a do místnosti vniklo denní světlo, postupujíc po podlaze zvolna k stěnám a po těch až ke stropu.

Na průčelní stěně sálu svítila bílá stěna projekční. A nyní počaly jeho ruce horečně pracovati. Vypínač kladl velký odpor, bylo nutno napnouti všechny síly; povolil konečně, a po plátně počaly tančiti v zmatené směsi obrazy, sestavované z krajinných výseků; vedle vysokého domu, v němž poznával průčelí hvězdárny, stál vrch Ládví, rozpůlený, přecházející nemožně jakoby ostrým řezem obrovského nože do zasněžených polí, jejichž poloha nedala se zjistiti. Uprostřed polí táhl se tmavý pruh, – cesta, po níž přešlo asi mnoho lidí, a hle, na konci obzoru pohybovaly se černé body, zvolna se přibližujíce.

Doktor Modran jal se otáčeti spojkami. Několik zvědavců vešlo do sálu, aniž si byl toho valně povšiml. Kdosi vyběhl ven, seznav, že na tribuně stojí slavný vynálezce. Obrazy se prostupovaly, střídaly a přecházely. Nebyla to porucha, ale po opravě stroje nepřišel nikdo, kdo by byl býval desky zrcadel namířil jedním směrem. Modranovi nezbývalo leč aby učinil tak sám. Doprostřed polí vpadl zasněžený vrch a ihned nato Sluneční ulice. Nevěděl, zda nepůsobí tento zmatek sám. Pot vyvstal mu na čele v obavě, že se mu nepodaří dosti rychle uvésti zrcadla v zákonitou souvislost dopadů a odrazů. Zdá se mu to, či je tomu skutečně tak, anebo… jsou tyto zmatené obrazy výplodem jeho podráždění?

Levice dotýkala se všemi prsty současně malé desky se čtrnácti knoflíky; zdálo se, že je to ruka pianistova, jemuž někdo odňal smysl harmonie. Obrazy, které přebíhaly, nořily se a ustupovaly, budily zdání hudebních disonancí. Bylo třeba začíti znovu, u stanice číslo jedna. Namáhal se, aby se rozpomenul, který obraz krajinný má zrcadliti při správném nařízení, ale práce se mu nedařila. Mezi zrcadlovými deskami byla závislost tak přísná, že jedna deska přijímala pouze to, co jí dodala deska vzdálenější. Nebylo vyhnutí, musil začíti se stanicí poslední, která přijímala obraz Krkonoš. Kdy bude však přesvědčen, že je poslední deska v správné poloze, jsou-li ostatní odkloněny tak, že spojení mezi nimi je přerušeno? Stiskl knoflík číslo 14. Dotknuv se náhodou o devátý, pozoroval, že obraz se ustaluje. Vracel se mu klid, což prozrazovala i ruka, dotýkající se nyní každého stiskátka s větší rozvahou a silou.

Sál se zatím naplnil lidmi, přivolanými člověkem, který před okamžikem vyběhl. Z ulic doléhal až sem otevřenou střechou nezvyklý, zmatený šum a hluk, jako příboj vzdáleného moře. Táhlé výkřiky prodavačů novin, opakované vždy důrazněji v nejvyšších polohách, přerušované často uprostřed slova v okamžiku, kdy chodci kupovali, snažily se přehlušiti hluk. Kdo jim naslouchal z tohoto sálu pozorněji, neubránil se zrakové představě: viděl je, viděl tyto hlasy v nesmírné výšce, mezi nebem a zemí, kdežto hlomoz a šum poděšených zástupů se zemi příliš nevzdaloval. Modran se rozhlédl udiveně. Sál byl naplněn do posledního místa, že by jím rovné niti neprotáhl. Učinil rychlý pohyb, jímž se jich chtěl zbaviti, trhl prudce tělem směrem k východům, ale viděl, že je pozdě. Rozkazu, aby odešli, nikdo by jistě neposlechl. Odkud se vzali a jak se sem dostali lidé?

Nebylo však již kdy váhati. Hlavou proletěly mu šílené myšlenky. Byl si vědom těžké odpovědnosti; každý pohyb jeho ruky byl sledován a měl svou důležitost. A toto vědomí vracelo mu jeho obvyklý klid. Nevěděl sám, co vyvolá v duších nezvaných diváků první obraz, který jistě i jeho ohromí. Nutno však se připraviti na nejhorší. Ano, desátého měl promluviti opět k lidu v tomto sále o podnebných změnách. V zimničné rychlosti proletěla jeho hlavou zamýšlená přednáška. Nebude jí však tu potřebí, neboť situace se rázem změnila. Nejsou už to podnebné změny, které jitří; je to útěk severského lidstva, boj na hranicích, požár měst a hrůza…

Pohybuje zvolna strojem dospěl k okamžiku, kdy se bezděky zastavil. Na plátně objevily se mlžiny, jež, jak se zdálo, chtěly cosi ukrýti svými závěsy. Od kraje levé strany táhl se malý, červený pruh, kterým zdánlivě pohyboval vítr. Bylo to, jako by se v silném větru zmítal cíp závoje. Poslouchaje pohybů učeneckých rukou, obraz se rozjasňoval a červený závoj sílil. A konečně objevil se před očima tolikerých hlav obraz, který vydral z tisícerých hrdel výkřik děsu.

Bílá, do zelena přecházející hlava ledovce, několik metrů vysoká, plná záhybů, vrásek a tmavých jam, jež vyvolávaly představu vyloupaných očí, šklebila se z obrovské výše do údolí. Na úpatí ostré horské stěny ležely zříceniny lesa a zasněžených, rozbitých stěn města. Chvílemi odtrhl se obrovský balvan ledový a řítil se do propasti, drtě svou tíhou mohutné kmeny stromů. Řítil se s takou prudkostí, že nebylo možno ani zde ubrániti se sluchovému přeludu praskotu drcených stromů a ohlušující rány jeho dopadu, ač to vše se odehrávalo v stokilometrové dálce, v údolí vřetenském. Bylo však ticho; diváci se chvěli, a místo čekané hromové rány ozval se z jejich úst strašlivý výkřik. Z pravého okraje šlehaly plameny, avšak byla to pouze vlna požáru, nesená vichrem daleko od jeho vzniku. Dva protichůdné živly narážely tu do sebe, věštíce konec a zmar.

Doktor Modran, který se účastnil noční schůze vládní a byl o situaci v severních Čechách zpraven, poznal nyní, že bude nutno opraviti sklon jedenácté zrcadlové stanice. Byla namířena o stupeň k západu. Dostačil nepatrný stisk prstu, aby záplava rázem zmizela. Ale poděšeného davu již neuklidnil. Nestvůra, stojící na plátně nad jejich hlavami, dokazovala vítěznou svou moc: v několika týdnech narostla do takové výšky a síly, že její moci nikdo neodolá. Nebylo pochybnosti, obleva ledovci prospěla. A nové ledové balvany řítily se do hlubin, nyní současně na několika místech, pod jejichž plochou a drtí mizely kusy zpřeráženého lesa. Mocné sloupy vyraženého sněhu vznesly se do výše, zahalujíce na okamžik scénu, aby se znovu snášivým letem usazovaly na povrchu změněné tvářnosti.

Tedy tu nedalo se již nic dělati. Každý pokus o záchranu musel ztroskotati předem. Zalednění Krkonoš postupovalo zázračnou rychlostí. Diváci mohli se nyní na vlastní oči přesvědčiti o pravdivosti zpráv himálajských stanic, které jim připadaly ještě do nedávna neuvěřitelnými báchorkami; měli se přesvědčiti o tom ve své vlasti, zde, na úpatí Krkonoš, odkud zkáza nastoupí svůj pochod do nížiny. Křičeli a sténali, umdlévali a vztyčovali se znovu, lomíce rukama a tísníce se pod tribunou, se zaslzenými zraky pohlížejíce k Modranovi. Avšak ten jim pomoci nemohl. Četli nebo budou záhy čísti zprávu, na níž se usnesla noční porada. Po dlouhém váhání odhodlala se vláda říci lidu pravdu. Nic nepomohlo nyní mlčení, spíše naopak, mlčení zvyšovalo zmatek a hrůzu. Uprchlíci přicházeli všemi směry a šířili poplašné zprávy, jež ještě více děsily… Ano, na severu se stalo něco hrozného. Něco, co překonalo nejčernější obavy…, něco, co nutno lidu říci, i on, i on jim to řekne svým způsobem, a lid bude jeho slova viděti na plátně.

Tísnili se k tribuně, odvracejíce zraky od plátna, jehož celou plochu vyplňovala hmota severočeského ledovce, jež se zdála růsti každou minutou. Na projekční stěně byl dojem její ještě mohutnější, neboť zaujímala ji tak, že ji nestačila ani pojmouti. Pohyboval přístrojem nahoru i dolů a zleva napravo, aby jim mohl její mohutnost předvésti v plné její síle. A nyní, kdy zoufalý pláč, stenání, výkřiky hrůzy a vzdechy se stupňovaly, Jiří Modran se zastavil. Soucit, bezmocný soucit naplnil jeho duši. Upírali k němu své oči, v pevné víře, že tuto zkázu odvrátí. Byl posledním jejich útočištěm, nadějí a modlitbou. Tisíce rukou vzpínalo se k tribuně, na níž stál vztyčen, křivilo se, zatínajíce se nehty do vlastního masa, lomilo a vydávalo tělesné zvuky zoufalství.

„Smilování!“

„Pomoc!“

„Jediný ty nás zachráníš!“

„Pomoc! Pomoc!“

Modran se neubránil pohnutí.

„Mluv, jednej a pomoz!“ vybuchl hlas těsně pod tribunou z prsou zaplavovaných lítostí, pláčem a zoufalstvím. Modran se otočil po hlase, který dobře znal. Byl to městský výběrčí, kterému dopomohl k místu správce veřejné obecní ohřívárny, zřízené ze zasedací síně kteréhosi bývalého ministerstva, jehož jméno dávno vymizelo z lidské paměti. Byl to velký, silný člověk s tváří, jejíž rozčilení odpovídalo spíše výrazu přestrašeného děcka. Stáli tu všichni bezradni jako děti, hledajíce u něho záchrany. Modran váhal. Zmatek a nejistota změnily vztah mezi lidmi a jím. Čekali všichni na rozhodující slovo z jeho úst. Chtějí věděti, zda došla řada i na ně. Tuší, že i jim bude odejíti, a to je jejich největší bolest. Zhouba se blíží, probděná noc, její hrůzy, pouliční zmatek i davy uprchlíků dokazují, že se něco stalo, čehož následky dolehnou i na ně. Má býti jejich těšitelem, ale to, co jim říci může a musí, bude ortelem smrti. Cítili, že váhá, a jejich zoufalství dosahovalo nejvyššího stupně. Těšiti je, dnes, kdy již zítra mohli by ho usvědčiti ze lži? Byl by to jediný zločin jeho života, a kdo ví, zda by mu uvěřili?

Modran vzal do ruky malou kovovou desku. Jak jí otáčel, bylo viděti na spodní její straně čtrnáct malých kroužků ve dvou řadách po sedmi. Všichni sledovali každý jeho pohyb s třeštícíma očima. Držel ji v ruce, obrátil a položil ji k levému rohu stolku na klávesnici stiskátek. Přitlačil a obraz ze stěny mizel. Všichni se obrátili nazad k plátnu. Krajiny se pomalu střídaly, přinášejíce vždy nové doklady dějinného dramatu, které lidstvo právě prožívá. Bylo to, jako by paprsek světla z Prahy postihoval na své velké dráze půlkruhem všechny pohraniční body, které míjel s pronikavou chtivostí dopadnouti zločince na útěku. Konečně, z levé strany bylo viděti narůžovělý nádech, jemuž každým pohybem přibývalo síly i rozměrů. Černé, nekonečně dlouhé proudy lidí táhly se ze strání do nížiny; všichni byly obtíženi zavazadly a klesali únavou. Mírně zvlněná a zasněžená krajina prozrazovala silnici vedoucí z Rovenska k Jičínu. Obraz se zastavil; Modranova pravice chytla se rukojeti, jež určovala sklon zrcadel; na plátně bylo nyní lze zastaviti se nad davy uprchlíků; ač pospíchali, zůstávali vzadu a zrcadla odhalovala jejich přední řady, až stanula těsně nad hlavami prchajících. Někteří z nich táhli ruční sáně i rohačky, na nichž mezi pokrývkami a zachráněným majetkem choulily se plačící děti. Tu i tam byli zapřažení do saní vychrtlí psi, kteří s vyplazenými jazyky, těžce oddechujíce a úzkostlivýma očima visíce na svých pánech, snažili se s nimi udržeti stejný krok v tomto zmateném útěku. Mnozí, vyzbrojeni lyžemi, předstihovali davy po obou stranách silnice, sjíždějíce rychle po hustě zasněžených stráních.

V zástupu nastala tlačenice a zmatek. Kdosi počal ukazovati na prázdné sáně a rukou naznačoval postavu, již měl v podezření, že ho oloupila. Nad zástupem se vznesl slabý oblak a postava se skácela do sněhu, zbrocujíc jej krví. Okradený namáhal se prodrati se svými saněmi ze silnice, avšak husté řady nepovolovaly. Došlo k zápasu; lidé se tloukli pěstmi a holemi, na silnici zůstalo ležeti několik poraněných, jež soucitnější dovlekli na kraj cesty a pospíchali dále. Ubitý nebo vysílený pes zůstal ležeti uprostřed silnice, ale lidé šlapali na něho, až kdosi se nad ním smiloval; z chumlu vylétla beztvárná hmota masa a srsti a velkým obloukem dopadla do polí. A zástup pospíchal, nedbaje klesajících, nedbaje zlodějů a okrádaných, druh přes druha, s očima vyhlížejícíma vpředu neurčitý cíl.

Mezi prchajícími bylo mnoho Němců z říše; dali se poznati snadno podle zvláštního tvaru saní, které měly podobu lodí; Německo bylo z valné části zaplaveno řekami a mořem, vystěhovalci museli se broditi potoky, proplouvati jezery a ihned stoupati po zasněžených stráních. Vysočina Harz, kdysi tak navštěvovaná turisty, počala se pokrývati hmotou ledovou, napájenou z Brockenu, kde se vytvořilo velké ložisko spěžové. Postupovali tu společně, Čech vedle Němce, a příčinou ani jediné srážky nebyla už národnostní zášť. Boj nabyl jiného rázu: byl to zápas o nerušený pohyb v tlačenici, o úzký pruh silnice, dostačující dvěma nohám na chvíli při pohybu, zápas o prvenství v útěku před příšerami, které je pronásledovaly. Táhli tiše, zarytě ve svém zděšení, s očima kupředu tak upřenýma, že často slzely; jejich vůle vpřed je omamovala a zaplavovala celé tělo horečkami. Pouhá domněnka, že jim v cestě někdo překáží, zatemňovala jejich mysli tak, že se nerozpakovali rázem se zbaviti překážky i vraždou. A vědomí, že by mohl někdo jim překážeti, nebo že by snad sami mohli překážeti jinému, udržovalo jejich řady v plynném pohybu a bylo spodinou ponuré nálady, jež se nad nimi vznášela.

Modran přitlačil znovu a obraz se ztrácel vpravo; bylo viděti zasněžená pole a stráně, avšak ne dlouho. Zdálo se, že celé panorama severních Čech je namalováno na dlouhém pruhu plátna, jež neviděné ruce táhnou zleva napravo. A jak se počaly objevovati na stěně břehy zamrzlé Kamenice, sníh se ztrácel. Od levého okraje počaly se opět ukazovati červené jazyky, na obzoru byla krvavá záplava a sníh, který tál požárem tak vzdáleným, obnažil zemi a nejnižší místa změnil v plochy jezer. A konečně počal celý obraz hořeti; závoje kouře a dýmu pokrývaly stěnu, zdvíhaly se ve větru, odhalovaly zčernalá trámoví domů a ohořelé, holé zdi ploužily se opět při zemi, houstly a řídly. Nízké domky na obvodě města kouřily, ale, jak postupoval stroj do vnitřního města, ukazovaly se vysoké domy bohaté, obchodní čtvrti, z níž vyšlehovaly vždy nové plameny. Nikdo nehasil, na ulicích nebylo života. Tu i tam ležely ohořelé mrtvoly lidí, kteří, chtějíce zachrániti příslušníka rodiny nebo nejcennější část svého majetku, vrátili se do hořících domů, ale vyběhli podle všeho již jako živé pochodně a klesli na ulicích.

Byla to města Jablonec, Vratislavice a Liberec, jež lehla popelem za vpádu prvních uprchlíků z Německa. O vzniku požáru nemohly noviny přinésti spolehlivé zprávy. Zůstávalo při domněnkách a výpovědích očitých svědků, tvrdících, že uprchlíci vzali město útokem a že za bojů, jež se odehrávaly po ulicích dům od domu, vypukl požár současně na několika místech. Světelný kabel, který ukazoval cestu vzducholodím ve tmě a mlhách a který vedl přes Dobrovice k Praze, způsobil výbuch největších výroben plynů a lučebních továren v Liberci, Bakově a Dobrovici; kabel, jemuž děkovalo tolik zbloudivších letadel v noci za svou záchranu, přispěl k rozšíření požáru a vznítil jej současně na několika místech.

Nové výkřiky hrůzy otřásaly sálem. Stroj prodíral se plameny a odhaloval závoje zkázy. Diváci zakrývali si tváře, drásali si rty, vjížděli si prsty do vlasů, klesali a svíjeli se. Neúprosná smrt hledala jejich srdce. Zdálo se jim, že tváře žhnou odrazem těchto blízkých plamenů a že požár zachvátí celou budovu, z níž jim nebude lze uniknouti. U východů došlo k tlačenicím a zoufalým pokusům o útěk. Lidé bili se pěstmi, chtějíce se předstihnouti. Už nebylo lze odnikud čekati záchrany, musili si ji vybojovat sami. Řítili se do ulice, která přijala jejich řev a zmatek, stupňujíc jej v paniku. Boj u východů trval a Modran se nepokoušel jej tišiti; obrátil stroj, vracel se všemi cestami zpět na východ. Ralsko bylo přeplněno drobnými body; hemžily se jako červi na zdechlině, a jejich pohyb nezdál se nabývati určitého směru. Výjev odehrával se již příliš daleko, ani přiostřování nepomohlo. Dalo se jen tušiti, že touto cestou žene se severní lidstvo na jih, strhujíc s sebou obyvatelstvo pohraniční, které dosud bylo odhodláno setrvati ve svých sídlech. Mimoň byla poslední stanicí, již zrcadlo ještě neurčitě zachycovalo, rýsujíc její zasněžené střechy v pozadí. A všechny cesty, silnice i meze, zamrzlá koryta řek i sjízdná pole byly přeplněny černajícími se zástupy…

V sále zůstalo ještě několik posluchačů. Ulice bouřila a její hluk umlčoval i hrčivý chod stroje. Obrazy letěly plátnem, neboť Modran chtěl se přesvědčiti o situaci na krajním severovýchodě. A když malý sklon zrcadel ukázal nové požáry, prodírající se lesy, zachvátila hrůza i nejzmužilejší.

„Hoří les! Šílenci jej zapálili!“ vzkřikl kdosi v sále a opakuje své výkřiky, hnal se k východu. Modranovy ruce pracovaly s nezměněnou jistotou. Horečná zvědavost pudila ho, aby se přesvědčil o celkové situaci. Viděl na obrazech strhaná lana visutých drah, ohořelé vozíky, zřícené a vypálené stanice; nebude už moci jinak se přesvědčiti o dosahu neštěstí než z okna vzducholodi nebo pomocí blahodárných zrcadel, která dosud pracují a jež zůstala, dík železným svým konstrukcím, ušetřena všech poruch. Viděl hořící vesnice a plameny, které i ve sněhu se plížily rychlostí povodně. Kde vnikly do lesa, zdálo se, že jim ubývá na síle. Lesy, promrzlé a vlhké, plné sněhu, je tlumily; každý kmen, mech pod roztavším sněhem, každá větev i balvan kladly se požáru do cesty, chtějíce svými hmotami zastaviti jeho postup. Každý strom polykal, pohlcoval a sežíral jeho zuřivost; oheň doutnal, zhasínal, plížil se zvolna od větve k větvi, vybuchoval znovu rudými jazyky, až se les konečně poddával jeho nadvládě: stál pojednou celý v plamenech, a z lesa rozběhly se nové potoky sžíravého ohně všemi směry po okolí, přes led, skály a sníh.

Hluk na ulici rostl a město otřásalo se ve svých základech. Zdálo se, že toto město zahyne drtivou silou zvuků. A nyní, co to? Modran naslouchal; hluk změnil se ve válečnou vřavu, vzduchem projelo několik ojedinělých výstřelů, ozval se těžký dusot, zdaleka blížily se zvuky poplašných trub. Několik zvonů nejbližších zvonic se rozhoupalo. Řinkot skel a dunivé údery svědčily o tom, že davy podnikly útok na domy. Modran vyběhl po točitých schodech zadními dveřmi na střechu, doběhl po ochoze k Prašné bráně a přidržuje se úzkého zábradlí, naklonil se do ulice. Z paláce banky vyšlehly první plameny. Hybernskou ulicí a Poříčím valily se zástupy uprchlíků, tlačících se do města, jimž ani zesílené obvodové stráže neodolaly. Po Příkopě razilo si cestu vojsko pažbami, chtějíc obsaditi vstup do vnitřních částí města. Zdi proti sobě postupujících, do hustých řad stlačených těl na sebe narazily. Nastal zápas, v němž nebylo možno užíti ani zbraní. Několik výstřelů zasvištělo i nyní, nevědělo se však, odkud. A, strženo bouřlivým proudem, vojsko ustupovalo pozpátku, zmítáno stoupajícími vlnami lidského proudu. Lidé vnikali do domů dveřmi i okny, strhujíce tyče a závěsy a používajíce jich jako páčidla. Sloup elektrického vedení, vyvrácený davem, dopadl hrotem do okna prvního patra, jež se roztřísklo. Elektrický drát, jímž dosud procházel proud, napjat zvráceným sloupem praskl, zasvištěl nad hlavami lidí, svíjel se mezi nimi a několik smrtelných skřeků marně varovalo. Lidé, dotýkajíce se drátu z přinucení, neboť nemohli se mu v tlačenici vyhnouti, rukama, prsama i nohama, klesali jako zasaženi bleskem. A jiní, opírajíce se zuřivě těly, aby si vynutili odstup, byli nejbližším strkem zezadu vrženi na umírající a marně se střehli doteku; klesali i oni. I vzdálený pohyb rozhodoval o životě a smrti. Lidé, vrážejíce na chodníku do sloupu, hýbali jím a drát odpovídal na tyto popudy novým hadovitým svíjením. Vymrštil se do výše za úzkostlivého řevu a poletoval jim nad hlavami jako laso smrti…

Doktor Modran seběhl do strojovny. Volal centrálu, avšak nikdo se neozýval; byla opuštěna, anebo bylo přerušeno spojení? Bylo nutno rázně jednati. Pokusí se zadem prodrati se z Paláce. Možno, že postranní ulice drží ještě vojsko ve své moci, kde malá šíře ulice znemožňuje davu, aby ovládl pole a postoupil. Promluvil několik slov s velitelem stráže, který ho pozdravil a běžel na náměstí, aby užil buď visuté, nebo podzemní dráhy.

XV.
Co napsaly poslední pražské noviny dne 3. února 1999

Po ulici, za silným kordonem stráží, běželo několik chodců. Obchodník s kožišinami nakládal v obchodě spěšně své zboží do veliké bedny; o něco dále, v Celetné ulici ležela na chodníku zohavená mrtvola ženy, která se v rozčilení vrhla z čtvrtého patra na dlažbu. Před otevřeným a prázdným krámem stál sob zapřažený do saní. Jeho majitel uprchl, zapomenuv v zmatku na zvíře, které se ustrašeně ohlíželo, a když člověk náhodou běžící mimo ně zavadil o sáně, dalo se zvíře do běhu, vláčejíc otěže po sněhu. Domy byly zavřeny, většina oken měla okenice spuštěny. Vzdálený hluk vřavy doléhal až sem a plnil každého opožděnce úzkostí. Z radnice vycházeli muž a žena, rozhlížejíce se udiveně na všechny strany; soudíc podle obleku, byli to snoubenci, kteří se nedočkali svatebních obřadů; majíce duši přeplněnu vlastními zájmy, nechápali, co se děje; jejich cíl zatlačoval do pozadí i události, otřásající celou Evropou. Tiskli se k sobě plaše a jejich láska odcizovala je děsivému okolí. Čím byl jim všecek vnějšek? Stáli před radničním portálem jako cizinci, nevědouce, že jsou posledními, kteří se pokusili své spojení doložiti svatebním obřadem. Na dveřích a vývěsní tabuli nebylo ani úřední vyhlášky o tom, že se neúřaduje; i radnice byla všemi zřízenci spěšně opuštěna…

Modran doběhl na náměstí, seběhl po schodech do podzemí, aby užil městské železnice; snad ještě alespoň tu, v hloubce, pokračuje život, nedotčený hrůzami, jež denní světlo poskytovalo očím na povrchu. Lidé se tísnili i zde, čekajíce na nástupištích obou směrů, ale vlaky nepřijížděly. Konečně, když se již chtěl vrátiti, přibližoval se temný hlomoz. Vlak dojel a zastavil. Vozy byly tak přeplněny lidmi, že i osvětlení bylo těly utlumeno. Lidé stáli na stupátku i náraznících, přeplňovali plošiny, seděli v otevřených oknech s nohama ven vyčnívajícíma, a mnozí leželi i na střechách, přidržujíce se rukama vikýřů, nýtů a železných výčnělků. Několik se jich zabilo prudkým nárazem čela o nízké stropy tunelu, když z neopatrnosti se pohnuli, aby se pohodlněji mohli rozložiti na začazené střeše.

Vlaku nedalo se užíti, ač to byl poslední vlak, vypravený přes Holešovice. Dva lidé s nosítky a ručním světlem dali se na cestu tunelem za vedení lékařova směrem, který jim byl označen. Lidé, ač neměli zájmu na věci a přihlíželi nečinně k tomu, když za jízdy tělo omráčeného člověka se svezlo ze střechy a dopadlo přímo pod kola vozu, neskrblili nyní hlasitou pochvalou nad chladnokrevností lékařů, kteří setrvávali i nyní na svých místech, plníce svou povinnost, za kterou od počátku světa nebyli nikdy řádně odměňováni. V okamžiku všeobecného útěku přestávala jejich povinnost lékařského výkonu, ale nepřestávala a nemohla přestati jejich láska k trpícím a nešťastným obětem lidstva.

Vlak se již počal rozjížděti, a Modran váhal. Konečně se uchopil držadla a skočil na stupátko posledního vozu, kde bylo trochu místa. Vědomí, že je nutno jednati, dodalo mu odvahy i síly. Byl odhodlán i zápasiti o toto místo, kdyby mu je sobectví druhých chtělo upříti. Avšak rozhodnost, s jakou provedl svůj čin, vybojovala mu je rázem. Nemohl počítati nyní s tím, že ho poznají a ustoupí mu dobrovolně. Ve tmě nebylo lze ho poznati, a tma, větší tmy v tunelu, snesla se do srdcí lidí, bojujících o svůj život. Nebylo by také nyní ani kdy, vysvětlovati těmto nešťastníkům, kam a proč jede, bylo však nutno jednati. Vlak vyjel na podbřeží, chráněné proti povodni hrázemi, vyjel na most, proťal šířku Vltavy, jejíž hladina dosahovala téměř k pražcům, a oči, oslněné denním světlem, ponořily se opět do tmy na levém břehu, když vjel do letenského tunelu. Vlak zastavoval, mnozí vystupovali, jiní přicházeli a Modran opustil stupátko a vstoupil do oddělení. V koutě seděl vyhublý člověk, schoulený do klubka, s uplakanýma očima; držel na klíně ruční vak, jehož zámek byl vyříznut. Vak byl otevřen a prázdný; maje levici vsunutu dovnitř, bral prsty několik kovových mincí, jež opět pouštěl ke dnu; bylo to vše, co mu zůstalo z jeho majetku; bezcenné plíšky zvonily a působily mu zřejmou radost. Tvář se usmívala, ale oči měly tupý, skleněný výraz šílence.

Modran ho oslovil.

Ulekl se, upřel na něho své oči a pravou rukou podával mu modrý lístek. Držel mu jej těsně před očima, svíraje jej křečovitě mezi prsty v obavě, aby ho neokradl.

„Jezdí už tak od včerejška kolem dokola. Zbláznil se,“ prohodil lhostejně člověk s úřední čepicí.

Modran se naklonil a četl. Byl to jízdní lístek, znějící na jméno Karla Jívy, vetešníka atd. pro vzducholoď patnácté linie z Prahy do Alžíru. Modran se neubránil pohnutí. Zešílel, nedočkav se vzducholodi, a okraden o veškeren majetek, bloudí nyní pražským podzemím v domnění, že se blíží k cíli své cesty.

Když vlak zastavil v Holešovicích, vztyčil se na svém místě a vyhlížel z okna s otázkou:

„Alžír?“ – A usedl opět do kouta, propouštěje mezi prsty minci, jako by ji přepočítával. Avšak doktor Modran neměl kdy, aby se mu věnoval; doba vyžádala a vyžádá si ještě tolik obětí a ran, že utrpení jedince nehraje úlohy. Viděl opět v duši kroutící se drát, usmrcující sta lidí jediným dotekem na Příkopě v tlačenici uprchlíků, a pospíchal do centrály. Zdálo se, že tato čtvrť jest vpádem cizinců nejméně dotčena. A skutečně se podařilo vojsku udržeti všechny mosty; led byl prosekán a tím přerušeno spojení, jež mnohým umožnilo přechod na nestřežených místech. Boj se tudíž povede a vyzuří na pravém břehu vltavském, který se zdá již ztracen. Doběhnuv do kanceláře, prošel několika místnostmi, aniž našel jediného zřízence. Konečně, když vyběhl opět do dvora, spatřil člověka. Stačilo několik slov a již běželi oba do strojovny. Úředník přiskočil k desce a vypjal hlavní vypínač, přerušiv proud, jdoucí rozvaděčem do poloviny přípojnic.

Modran setřel pot z čela. Zdálo se mu, že konečně nyní může opět vydechnouti od toho okamžiku, kdy ze střechy Paláce zahlédl vražednou smyčku elektrického drátu mezi zástupy. Ovšem, byla to malá úleva, avšak nesměl se, vida nebezpečí, státi účastníkem tohoto zločinu. Přesvědčili se, že poplašné i telefonické spojení s pravým břehem bylo přerušeno, kdežto levý břeh poruchy neutrpěl. Tím hroznější bude to noc pro Staré Město a všecky sousední okresy, nepodaří-li se rychle obnoviti spojení a vykliditi ulice. Úředník odběhl, aby zahájil přípravné práce a požádal o vojenskou výpomoc, a Modran vracel se k visuté dráze do Prahy.

Teprve nyní si vzpomněl, že nečetl dosud novin, složených v kapse zimníku. Sáhl pro ně chvějící se rukou a jal se čísti. Znal sice již téměř všechno z jiskrových zpráv a sám hlasoval pro uveřejnění skutečného stavu věcí. Zákopníci byli rozestaveni podél levého břehu; stáli na zamrzlé řece, udržujíce střed proudu volný a byli plně zaměstnáni přikázanými pracemi. Povšiml si, že někteří uvolňují veliké kry, jež se chvílemi v zátočinách hromadily, dlouhými tyčemi; řeka pracovala o své spojení proti vůli člověkově. Oba břehy byly odděleny, mosty obsazeny děly. Do stanice podzemní dráhy sestupoval vojenský oddíl s pochodněmi, aby zabránil zneužívání tunelů.

Úvodník listu psal:

„Teplota se ustaluje. Zprávy z ciziny nedošly, což lze přičísti jednak zmatku v Německu a povětrným poruchám. Praha vykazovala ráno -5°, o polednách -4°, večer nezměněno. Sněhové srážky: 1˙23 %, pro příští čtyři dny předpověď příznivá. Hloubka ledu v návětří 270 mm. Tatranský ledovec překročil Stezku svobody. Krkonošský led jeví nepatrný vzestup. Ve Východních Alpách vánice, na jižních svazích vytrvalý, drobný déšť a mlhy. Severský led blíží se německému pobřeží. Gliňská tundra (bývalé lüneburské vřesoviště) zamrzá. Moře zaplavuje dyny, Frieské ostrovy zmizely v moři. Křižníky a bitevní plavidla, zamrzlá v mořském ledu, jsou určeny pro staniční služby hlídkové a opatřeny všemi přístroji… Poslední vynález glacioplanů (ledoplošníků) se osvědčuje. Urazil cestu z Lyonu do Ženevy za čtyři hodiny, snesl se na bývalém jezeře Ženevském a přinesl důležité zprávy…“

„Zločin dvou členů Meziplanetární unie.“ Ve zprávě, označené tímto nadpisem, rozepisovaly se noviny o záhadné společnosti, která si vytkla podle všeho za svůj cíl vyvraždění všeho pozemského života. Neznámí pachatelé vnikli do bakteriologického ústavu magdeburského, zmocnili se všech kultur bacilových a spáchali příšerný zločin na evropském lidstvu, roztrousivše po ulicích, stokách, vodě i zemi morové bacily. A noviny psaly i ve všech dalších odstavcích a zprávách o neuvěřitelných událostech tak živými barvami, že, ač vše je zjištěnou událostí historickou, nepostrádá vylíčení všech příběhů románového zabarvení. Bude proto lépe, podáme-li obsah posledního čísla novin, v Praze vyšedších, ve formě souvislého obrazu.

Modranovi bylo, jako by letěl vzducholodí od severu napříč Evropou tak nízko nad zemí, že mu neušla nejmenší podrobnost. Vysoko nad oblaky letělo tisíce aeroplánů a vzducholodí jižním směrem. Některé se vracely k severu, avšak bylo jich málo, a většinou byly to stroje, podnikající lety na vlastní vrub ze ziskuchtivosti. Poněvadž některá města, opatřená obrannými děly z dob válečných, střílela po vzducholodích, donucujíce je k sestupu, aby jich pak použila pro své obyvatele, vznášely se stroje do tisícimetrových výšek. A tu, uprostřed mlh a větrů za bouří a tmy, zkřížily často své dráhy a docházelo k srážkám ve vzduchu, jež končily požárem a příšerným pádem porouchaných strojů k zemi.

Led pokryl všecka severoevropská moře a přikryl severní pevniny těžkou pokrývkou. Na obzoru bylo pozorovati zlověstné bílé skvrny jako hřebeny přehazujících se vln větrných, ale již nazítří obzor se zúžil. Skvrny se spojovaly v bílý kruh, který se každým okamžikem přibližoval. Moře, vytlačované tíhou obrovských ledových mas, vystupovalo z břehů a pohlcovalo poděšené rybářské osady i poloopuštěné pyšné přístavy. Zdálo se však, že led moře pronásleduje. Vystupoval vždy výše, tyčil se ve vysokou zeď, bránící širokému rozhledu, a blížil se pevnině. Vzdálenost mezi jeho okrajem a pobřežím, vyplněná bouřlivě vzedmutými vlnami, se zmenšovala. Plazil se kupředu, v soustředěných kruzích, každou noc o několik mil, až konečně dosáhl pevniny. A zde, jako nestvůra z bájí, opřel se plecí o pevninskou hmotu, nořil z vod ostrou, bílou stěnu svého trupu a vztyčoval se, jako by chtěl soustřediti všechnu svou sílu k útoku na pevninu, která nebyla tak poddajným nosičem jeho těžkého trupu jako hladina moře. Zdálo se, že je nekonečně hluboký. Vyčníval vždy výše nad břeh, až se mu konečně podařilo uchytiti se dnem na pevné zemi. Skály se drobily, písek ujížděl skřípavě pod jeho drtivým tahem do hlubin, ryl do balvanů rýhy ostrými úlomky skal, jež umrzly v jeho spodině, a vystupoval, opíraje se o nekonečnou hmotu svého těla, stočeného pod hladinou a nahromaděného kolem severního pólu, mezi všemi průlivy a ve fjordech, v zálivech a mezi ostrovy, jako ostrá, vysoká zeď, která ledovou bělostí měla učiniti z celého zemského povrchu jedinou hladkou pláň.

Obyvatelstvo severoevropské nížiny dalo se na zmatený útěk na jih. Poněvadž bylo zjištěno, že jižní Evropa se brání na jižním úpatí Pyrenejí, Alp i na Dunaji vojenskou mocí proti nezvaným hostím ze severu, byla vyprazdňována všechna skladiště zbraní a národové, stěhující se k rovníku, byli podělováni zbraněmi, aby si volný přístup do teplých krajin vynutili násilím. Rumunsko, Srbsko, Itálie a Španělsko staly se hroznými bojišti. Tato nejistota a děs věcí, které stěhující se národy na jihu očekávaly, činila ze všech Seveřanů sveřepé barbary. Za jak změněných poměrů hrozil sever zkázou zemím klasické kultury! Před branami Říma stojí opět nepřítel, který protáhne napříč Itálií zůstavuje po sobě poušť a zmar. Historická stěhování národů, o nichž vyprávěly dějepisné příručky, přidržující se spíše nezaručených zpráv a lživých legend než samozřejmých faktů přírodních, byla pouhou výstrahou a nesmělým pokusem dětským proti tomuto stěhování na sklonku druhého tisíciletí. Ač i ona neobešla se bez surovostí a násilí, paličství a vražd, byla přece jen projevem touhy člověka, bydlícího v chladném a mlhavém podnebí vzdálených nížin a hor, po slunném jihu. Člověku, který se do dějin stěhování národů na úsvitě středověku vmyslil, bylo se těžko ubrániti dojmu, že tyto lidi pudilo na jih spíše srdce, že vlastně poslouchali zákonů krve a že jejich pochod do Itálie nebyl v podstatě ničím jiným než letem ptactva na podzim se k slunci stěhujícího!

Místo barbarů, oblečených kožemi, přicházeli nyní do Itálie lidé, užívající k uplatnění své vůle tak strašných zbraní. Nestříleli z luků ani pušek, nevrhali kopí; stříleli z malých trubek jedovaté kyseliny a plyny, chrlili z malých skříní plameny, spouštěli ze vzducholodí podivné závoje, které vysávaly ze vzduchu kyslík a lidstvo postiženého místa hynulo, svíjejíc se v děsivých bolestech bez jediného výstřelu. Byl to poslední boj, poslední válka evropská. Všechno, co stálo v cestě tomuto pohybu, jehož cílem byl jih, bylo v několika hodinách spáleništěm. Proudy lidstva, prchajícího k rovníku, neměly kdy obcházeti městské zdi a vyhýbati se pěstovaným zahradám a polím. Každý bezbranný domorodec, který měl štěstí, býti rozencem jihu, stál jim v cestě, i když se pokoušel zachrániti se zoufalým útěkem: zabíral jim teplé místo, jim, kteří byli odsouzeni prodělati hrůzy posledního světového stěhování národů…!

Vyhýbajíce se Alpám, prchali lidé všech evropských jazyků a plemen podél Doubsu a Rhôny do Francie a podél Dunaje přes uherskou nížinu: do Itálie a na Balkán. Obyvatelé Německa užívali hlavně této cesty; Dunaj stal se opět hlavní tepnou současných dějin. Milionové armády lidí, mužů, žen i dětí táhly po obou březích dunajských velikou oklikou na jih. Tisíce lodí, prámů a budek, postavených na vorech, unášel dravý proud říční. V noci i ve dne hořely podél řeky ohně, jež ozařovaly oblohu na velké vzdálenosti. Na lodích hořely ohníčky, svítily reflektory, ozařujíce postupně dlouhými klíny svého světla nezvyklý ruch na hladině, a vzducholodi prozrazovaly se chvílemi řadou zářivých bodů i světelnými paprsky, jež vysílaly do temnot ve velkých kruzích, v nichž postihovaly bílá křídla aeroplánů a boky vzdušných lodic.

Veškeré lidstvo bylo donuceno užívati těchto tří cest, jedné vzdušné a dvou říčních. Jako vlny rozvodněných řek postupovalo v hustých davech a, stísněno do dvou tak těsných soutěsek, hromadilo se tam, kde údolí se rozestupovala, vyčkávajíc, až se cesta poněkud opět uvolní. Pud sebezáchovy hnal je vpřed přes mrtvoly, zabíjel a vraždil za dne i noci, dospělé i děti, a smrt nenašla dosud nikdy spolehlivějšího a účinnějšího pomocníka. Teprve nyní bylo lze posouditi, jak Evropa byla přelidněna. Ačkoliv se lidé valili bez přestání, zříkajíce se i odpočinku a spánku, konce nebylo lze dohlédnouti. Zdálo se naopak, že všechny miliony, které dosud tu prošly, byly pouhým předvojem mračných zástupů, jež se dávají těžce do pohybu a dorazí sem až zítra, pozítří, za měsíc…

Mnozí odvážili se i kratší cesty přes zaledněné Alpy, ale z těch nespatřil ani jediný Zaslíbené země. Zahynuli do jednoho, pohřbeni mezi sněhem, ledem a skalami. Jižní dráha, jediná ze všech alpských železnic, dosud jezdila; ne již sice z Vídně, neboť její nádraží bylo zničeno několika útoky nedočkavých cestujících, ale z Vídeňského Nového Města. A poněvadž cestující byli nuceni vystupovati ještě daleko před hranicemi, které byly hlídány několika divizemi, volili raději pěší cestu podél Dunaje a přes uherské nížiny. A obě uherské nížiny připomínaly nyní dobu Hunů a Avarů. Byly přeplněny lidmi, tábořícími pod širým nebem, za deště i sucha, po celé své ploše, jež vyvolávala představu obrovského hrynku z doby Karla Velikého. A když se podařilo na některém místě proraziti hranice, dávaly se zástupy na pochod, mstíce se požáry a vraždami za to, že byly zdrženy.

Obyvatelé severního Balkánu a Itálie, kteří vyvázli životem; zůstavujíce hořící svá města krutým dobyvatelům, uprchli již dávno, skrývajíce se po lesích a putujíce do nejzazších koutů své vlasti. A to byli také první lidé, kteří se zajistili domovem v nové zemi, zavodněné Sahaře. Byly již dokončeny první tři hlavní kanály, vedoucí ze Středozemního moře na Niger, jezero Čadské a k oázám Kuferským. Itálie a Francie rozdělily se o tuto novou zemi, nutíce přistěhovalce k zavodňovacím pracím. Jenom ti, kteří se prací účastnili, obdrželi právo pobytu, útulek v barákových městech a potravu, již dodávala jižní Afrika. Celá Sahara byla rozdělena v pracovní distrikty, kde se povalečům nedařilo; byli vypovídáni z okresu do okresu a, přistiženi podruhé, byli vyváženi do Evropy nebo na jižní, dosud neobydlené ostrovy, k nimž se též hrozivou rychlostí blížil antipolární led. Jeřáby, železnice, polní dráhy, lanovky, bagry a lodi, stroje a nářadí, kolejnice a továrny, jež dohrály v Evropě svou úlohu, byly převezeny do Afriky, aby tu pomohly zachrániti ohrožené lidstvo. Průplav Suezský, jehož stavba kdysi naplňovala lidské hlavy obdivem, byl dětskou hračkou ve srovnání s těmito obrovskými projekty, jež opuštěnou dosud pevninu proměnily rázem v mraveniště.

A do hrůz tohoto zmateného útěku vpadly nové poplašné zvěsti o magdeburském zločinu. Bakteriologický ústav byl vyloupen někým, kdo s vnitřním jeho zařízením byl dobře obeznámen. Nikdo nedotkl se cenných sbírek, minerálů a jedů… Jenom kelímky s morovými kulturami chyběly. A když lidé počali umírati na ulicích, v modlitebnách i na silnicích a lékaři zjistili nejstrašnější asijský mor, ústup lidstva změnil se v šílený útěk. Nebylo nikde místa, jež by bylo bezpečno před nákazou. Krysy a hmyz šířily mor k jihu i pod zemí. Řeky a prameny rozváděly nákazu po povrchu. Evropskému lidstvu hrozila záhuba ze všech stran, Evropa musila býti opuštěna. A v tomto panickém úprku nebylo kdy mysliti na lékařskou obranu. Mor zachvátí celou Evropu, pokud ji pod svým drtivým krovem neodcizí životu severský ledovec.

Vlastního moru a jeho vibrionů nebylo se třeba ani do té míry báti, poněvadž v chladném podnebí neprospíval. Více bylo třeba obávati se kultur cholerových a tyfových. Bída, duševní a tělesná sešlost, přeplněné útulky a města byly velkými spojenci těchto chorob. Přenášely se stykem, dotekem, šatem i lůžkem, vodou i zemí. Ať se již objevovaly na tělech pupence, podlitiny nebo osutiny, ať se již nákaza projevovala mdlobami, bolestmi kloubů, horečkami nebo únavou, nesnesitelným chladnutím končetin nebo zeslabenou činností srdeční, zánětem sliznic a mrazením, lidé všechny příznaky nejrůznějších chorob nazývali společným názvem: mor. Lékaři zjistili mimo to i novou epidemickou chorobu, jež se kromě popsaných známek projevovala i tuhnutím nohou, zánětem mozkových blan a dávením krve. Ze všech orgánů tělesných trpěla však nejvíce dýchadla. Kašel zachvátil i zdravého; kdo netrpěl pneumonií nebo gangrénou, byl stižen prudkým katarem průdušek. A tak poděšené a v zmatku prchající lidstvo poskytovalo obraz, líčený nesčetněkrát středověkými kronikáři, kdy lidstvo, pohlížejíc na tyto choroby špíny, hrůzy a bídy jako na metly boží, utíkalo se do chrámů, kde do litanií byly vkládány nové sloky:

Od jha tatarského vysvoboď nás, Pane!
Od moru vysvoboď nás, Pane!
Smiluj se nad námi!

Mor stal se bičem, pohánějícím davy k útěku. Bylo škoda každé chvíle, jediná promarněná vteřina rozhodovala o životě a smrti. Mor zrychloval kroky, měnil je v běh a činil jižní, neurčitý cíl ještě žádoucnějším. Celý povrch zemský se chvěl a otřásal až do svých hlubin pod rychlými kroky prchajících milionů. Byli i mnozí, kteří se obávali, že tento přesun lidských mas nezůstane bez následků ani na těžiště zemské. Přirovnávali jej k přesunům zemských vrstev pevninských, jejichž vliv byl ovšem dávno prokázán.

Mor řádil mezi prchajícími právě tak jako mezi těmi, kteří, zřeknuvše se nadějí, setrvali ve svých městech a samotách. Ba, zdálo se spíše, že mor se šíří právě tak rychle, jak rychle běží nešťastní vystěhovalci, z nichž mnozí měli již jeho zárodky ve svých žilách a dýchadlech. A poněvadž se vždy našli lidé, jejichž vynalézavosti se podařilo předstihnouti husté davy, předbíhal i mor své oběti. Čekal na ně již tam, kde se domnívali, že si spokojeně oddychnou, uprchnuvše ze zamořených krajin. Celé Bavorsko a Sasko bylo již zachváceno nákazou, jež ovšem ani do Čech neměla daleko; mohla býti přenesena větrem, mrtvolou, hrabošem, hmyzem nebo ptačím trusem. Ti, které poděsil krkonošský ledovec, putovali po jeho okraji, aby se Odrou, Bečvou a Moravou dostali k Dunaji. Jiní prchali na východ, do Ruska, které vylidněno bolševickým hladomorem na počátku tohoto století se ze svých ran dosud nevzpamatovalo a rozlehlostí svých žírných černomořských nížin vábilo běžence.

Avšak byla to Itálie, o níž hltal Modran každou zprávu s očima zimničně otevřenýma. Itálie, kde chtěl před zkázou zachrániti svou matku a Michaelu. A Michaela čeká dosud. A což, je-li vůbec ještě naživu? Modran přejel si chladnou rukou rozpálené čelo.

Což, je-li dosud naživu?

Marně hledá nejmenší zprávu v listě o Gaetě. Nyní je čas, nejvyšší čas, aby ji šel chránit. Zde, na severu, je bitva prohrána. Včerejší vládní porada se rozhodla o vyklizení celých Čech. Výhodná smlouva s Ruskem a Srbskem zajišťovala příslušníkům českého státu přednostní právo přistěhovalecké v oblastech, jejichž hranice byly přesně stanoveny, a úrodnost půdy vydatná. Slovanská politika, k níž se česká politika po tolikerých převratech, omylech a pokusech o nové cesty nakonec přece jen těžce propracovala, přinášela nyní blahodárné ovoce. Slovanská rasa byla zajištěna; bylo nutno ovšem překonati ještě jednoho odpůrce v nových sídlech – mor!

Zasáhly již boje přistěhovalců i střední Itálii? Bylo samozřejmo, že v těchto dobách nedal se rozsah všelidského bojiště předem odhadnouti. Pravěk lidstva podával si ruce přes propastná desetitisíciletí s jeho koncem. Jako na počátku dějin potkávající se lidé, naplnění hrůzami, mstou a vražednou vášní nepřátel zabíjeli se proto, poněvadž se neznali, vraždili se lidé i nyní proto, poněvadž se již znali příliš a poněvadž věděli, že každý usiluje o totéž. Uprchlíci, prodravší se do pádské nížiny, vraždili zpočátku vojenské hlídky, potom usedlé obyvatelstvo, a když i to bylo vytlačeno ze svých sídel, vraždili noví příchozí ty, kteří sem přišli včera. Není pravdě podobno, že i tito budou prchati a tlačiti se k jihu? Proč právě Gaeta by měla býti ušetřena všech pohrom? Proto, poněvadž tam… čeká jeho Michaela?

A on zůstává tu, na severu, a přihlíží, jak nové a nové proudy prchají. Všechny cesty a průchodní země jsou přeplněny lidmi, kteří snad již zítra stanou se vrahy a jsou zachváceny morem, jejž zanesou i do Gaety!

Michaelo!

Doktor Modran smáčkl ve své ruce noviny. Nepřinesly mu útěchy, nezmínily se jedinou řádkou o jeho Michaele a matce. Stál u mostu, jehož pilíře tkvěly hlubokými svými základy v půdě Štvanice, zaplavené vodou a pokryté ledem. Z lesklé plochy ledové tyčily se mohutné kmeny, vypínající své holé otlučené a mrtvé větve do mrazivého vzduchu. Pronikavý, hlubiny nitra jako smrští odkrývající jeho pohled přešel od kamenného zábradlí k stromům a přes ně k vysokým průčelím paláců a budov na nábřeží, nad nimiž vypínala se mohutná klenba hvězdárny, jež svedla jeho zraky k obloze, po níž se hnala nízká, tmavá mračna. V jeho prsou bouřilo, oči slzely přílišným napětím svalů. Zdálo se, že jeho postava se zakymácela. Vypjal hruď a zdvihl zaťatou pěst. Ano, každý nový příchozí, který dnes je na hranici, může za několik dnů nebo týdnů státi se vrahem jeho Michaely. A tam, od severu, který poštval proti lidstvu nevyčerpatelné své ledy, přichází nový nepřítel. Možno, že letí i s tímto mračnem, plujícím k jihu… Doktor Modran proběhl stráží, úprkem přehnal se přes most a běžel k Starému Městu…

XVI.
Poslední noc v Praze

Staré Město bylo vzato útokem. Dobíhaje konce mostu, slyšel vždy zřetelněji postupující a blížící se útok. Byly provaleny kordony stráží, a jako by se vichr prohnal ulicí, rozletěly se nashromážděné davy, jež ještě před hodinou nemohly vpřed ani vzad, všemi směry. A tmavé zástupy uprchlíků mávaly ve vzduchu železnými tyčemi, kameny a těžkými vaky, omámeny křečí zoufalství a vítězství. Dobývaly se do domů, aby si zajistily útulek. Po ulicích leželi umírající a mrtví, avšak nikdo nevěděl, zda klesli ranami pěstí nebo morem. Na nároží Václavského náměstí srazila se tlupa se zástupy, které běžely od Muzea. A zde poprvé bylo užito nových zbraní. Ozýval se sykot, praskot plamenů a zvuk, připomínající sirény. Překvapeni útokem a nemohouce uniknouti, klesali lidé, řada za řadou, kroutíce zběsile těly a hledíce rukama chrániti hořící části. Vzduchem se mihly malé, žluté kostky, které, dopadnuvše, se vzněcovaly, zachvacujíce rychle celé okolí. Hořely i na dlažbě a na zdi, na těle i na kovu; za ohlušujícího ryku valily se zástupy přes řady umírajících proti útočníkům, bezbranní proti ozbrojeným, neboť každý okamžik rozhodoval o bytí. Nemajíce jiného prostředku, vrhali svá hořící těla do boje. V těchto místech bylo domů dobyto nejdříve.

Útočníci rozběhli se zuřivě po tmavých schodech, vypačovali dveře a skrývali se po pokojích, připraveni vražditi vetřelce. Praskot lámaných dveří a závor mísil se do křiku přemožených hostí. Odkudsi zvysoka, z podkrovní tmy vyšlehly úzkostné skřeky znásilňované a bránící se ženy, které rázem umlkly, ku pomoci nespěchal nikdo; ba, zdálo se, že se nejenom již nebrání, že však se oddává násilí s pochopením, a hluboké ticho, které se rozhostilo po posledním výkřiku, nedivilo by se naprosto, kdyby bylo přehlušeno uspokojenými výdechy.

Avšak všechny domy nemohly pojmouti davu, překotně se snažícího vyváznouti z vraždící vřavy. Velká, hustá skvrna se rozstříkávala po chodnících, vylomených průjezdech a opuštěných domech. Popálené a hořící oběti útoku svíjely se na dlažbě v smrtelném zápase, trhajíce v nesnesitelných bolestech z těl šaty, a tu objevovala se obnažená záda, prsa, tváře a lýtka, rozžíraná kyselinami, ohněm a plyny všech odstínů a barev; některá byla pokryta skvrnami černými jako uhlí, jiná byla zabarvena sírovou žlutí. Smrtící plyny držely se dlažby, tu i tam hořela malá zrnka plamenů a kolejnicemi stékal tenký pramen žlutohnědé tekutiny, jejíž účinky předstihovaly i vražednost válečných vynálezů. Člověk, ležící opodál napříč ulicí, mával rukama i nohama, kašlal křečovitě a tloukl čelem o dlažbu; pramen, stékající zvolna podle mírného spádu kolejnice, blížil se k němu; uviděl jej, když se již dotýkal jeho rukávu, a učinil poslední pokus vymrštiti se, aby se mu vyhnul. Z úst vyvalila se zpěněná krev. Avšak pramen prosákl již jeho oděvem. Fialový plamen ošlehl natažené tělo, které sebou ještě několikrát pohnulo, až tu leželo nehnutě jako velký kus uhelné žíly. Ulice se vyprazdňovala, lidé prchající po chodnících obklopovali domovní vrata a zabedněné výkladní skříně, do nichž se protahovali i nepatrnými skulinami. Ale za nimi, od Prašné brány, černal se nový dav lidí, který se tu nakupil, vyčkávaje výsledku bitvy.

Postranní ulice byly již také vzaty útokem; lidé vnikali i do bank a jejich sklepů, kde za železnými dveřmi trezorů doufali býti ochráněni. I tu našli se šílenci, kteří, chtějíce si tropiti žerty, zavírali těžká vrata kobek, v nichž zavření byli odsouzeni zemříti hladem a zadušením. Podrobnosti nedaly se shlédnouti a vylíčiti. V každé ulici, v každém domě, ano i v pokoji odehrávaly se tragédie, hodné, aby byly zachyceny v samostatných románech vrcholné hrůzy; je-li život každého jedince románem, jest i jeho konec předmětem vystupňovaného soucitu a tím i látkou napínavého dramatu ve chvílích všeobecné zkázy. Hle, z onoho okna pátého patra vrhá se do ulice žena, jejíž šat jest potrhán. Výkřik, který mrazí tělo až ke kosti, a temný pád na dlažbu, několik škubavých pohybů, pramen krve a konec, konec… Zůstává ležeti, nikdo se u ní ani nezastaví a v pátém patře se rychle zavírá okno, z něhož vyhlédla tvář mužského dravce. A přece i tu se ukončila vzrušená historie. Dav rozprchává se do všech ulic. Dále, dále! Již neobstupuje domy v tlupách, jež si ranami chtějí zabezpečiti vstup, ale vrhá se dále, dobývaje se do domů, jejichž chodníky jsou liduprázdné. A jiní běží ještě dále a celá Praha stává se kořistí dobyvatelů. Nejklidnější občané stali se rázem tuláky a lupiči; jde o to, zachrániti především sebe sama. Jest to milion kašlem zchvácených nomádů, z nichž každý jest, byl nebo jistě bude vrahem. Vědomí, že jest nutno se brániti, činí ze dvou potkavších se, neznámých lidí nenávistné, útočící šelmy. Předstihují se v útocích, neboť nikdo nechce býti zatlačen do nevýhodného postavení obrany.

Zabitých a ohořelých mrtvol nikdo neodváží; delirium konce, zběsilé opilství zoufalosti, křeče hrůzy a tanec smrti zmocnily se postav, zkrvácených tváří a duší, z nichž vyprchaly rázem všechny city, kterými je po dlouhá tisíciletí plnila kultura. Všechny mosty, spojující lidstvo s jeho nedávnou minulostí i vzdálenou historií jeho předků, jsou strženy. Nemají ani naděje, že se jim podaří proniknouti k jihu. Vyvraždí se na nejbližším místě shluku, a podaří-li se někomu přece jen uprchnouti, budou na něho čekati jinde jako na dravce nebo šiřitele moru, a zahyne první ranou. A přece nelze zůstati ani tu! S ohlušujícím rachotem zbouřených vln, vysokých jako zeď žene se proti pevnině kdesi od severu moře, na jehož obzoru bělá se led, který všechno pokryje svým oslňujícím povlakem.

Doktor Modran běží mimo vybité nádraží, pospíchá čtvrtí Svatého Petra a vyhýbá se lidem. I tu počínají již vnikati jednotlivé hloučky hladových a útulek hledajících lidí do domů. Chtějí se ukrýti před ostatními a prchají sami před sebou. Modran nepoznává ani jediného; jsou to cizinci a uprchlíci ze severních Čech. Nelze jim ani rozuměti, poněvadž jejich skřeky jsou mezinárodní řečí šílenců, stonem raněných, chrapotem a kašlem, výbuchy vášní a mluvou vydrážděných šelem, které ze samot a skal, sněhových polí a nocí vnikly do města.

Zatáčeje za roh, srazí se s člověkem, který mává v ruce toporem. Vidí jeho ztrhané rysy; člověk zdvíhá topor, míří na jeho hlavu a řičí. Nelze váhati. Modran uskakuje stranou a prudkou ranou do tváře sráží útočníka k zemi. Nemá kdy, aby se otočil. Město, kterým běží, není již jeho Prahou, která hýčkala jeho jméno. Nikdo neustoupí mu z cesty, je nutno vynutiti si každý krok násilím. Této zhoubě nutno čeliti. Lidstvo propadlo zkáze, je odsouzeno k zániku. Sever jest zamořen lidmi, ledem a morem; zde nedá se nic podniknouti k záchraně. Je nutno, aby neštěstí bylo obmezeno, je nutno přetíti rázem prameny zla, odtud prýštícího. Nenávist k severu je výrazem svrchovaného soucitu s jihem, kam proudil spořádaný, zákonům pokorně se podrobující život. Je nutno ukončiti tyto strasti; on jediný bude bojovati s ledem, morem a tlupami šílených nomádů. Toto poslední stěhování národů nesmí se končiti všeobecným rozvratem.

Doktor Modran proklestil si cestu oklikou až do Dlouhé třídy. Proti němu, z opačného konce hnal se dav, který se zmítal v klubku. Lidé klesali, zasaženi ranami, vztyčovali se znovu, dobíhali se a vraždili. Jiní vylamovali dveře a rvali dlažební kameny. Šero snášelo se již do ulic. Kdosi vpředu mával pochodní, jiný namířil úzkou rouru na železnou roletu, v níž počala vznikati trhlina. Vypaloval malý čtverec, kresle vytrvale přidržovanou trubicí jeho příští obrysy. Modran přikrčil se ke dveřím rohového domu. Opřel se o ně – povolily. Vyrazil je dokořán a skryl se za levým křídlem, přitlačeným ke zdi průjezdu. Dav hnal se mimo, někteří vnikli se světly dovnitř a jejich kroky po dřevěných schodech ztrácely se ve vyšších patrech.

Přehnaly se nové tlupy, jež vedly ochraptělé hlasy náhodných vůdců. A když se rozprchly do příčných ulic, vystoupil Modran ze svého úkrytu. Před domem stála postava muže, držící v ruce malou schránku; dusila záchvaty kašle, aby se neprozradila, čekajíc patrně na útok nebo návrat lidí, kteří vyběhli na schody. Na zemi doutnala pohozená pochodeň a ozařovala číhajícího člověka. Modran se vplížil do jeho stínu, prudkou ranou vyrazil mu z rukou děsnou zbraň a svíraje mu hrdlo tvrdě oběma rukama, přitlačil zsinalého člověka ke zdi. Tvář jeho modrala, nažloutlé oči se vypoulily a několik tmavých skvrn potemnělo ještě více v jeho obličeji. Nepokusil se ani o odpor. Modran stiskl ještě jednou křečovitě jeho hrdlo, a když ruce povolily, svezla se postava po zdi k zemi. Uchvátiv skřínku, dal se na útěk prázdnou ulicí, drže se domů, přímo k Paláci lidové radosti. Na rohu Králodvorské ulice ležela převrácená nosítka. Člověk s červeným křížem na bílém pásku levého ramene ležel u nich, obličejem k zemi. Zběsilost dne neušetřila ani lékaře. Naklonil se k němu, snaže se ho zdvihnouti, ale těžké, bezvládné tělo zvrátilo se k zemi.

Po ulicích ležely trosky saní, nábytku, odhozených nebo ztracených zavazadel a vzduch byl přesycen zápachem neznámého plynu, jehož i tu lidstvo proti sobě použilo. Na křižovatce Revoluční třídy, Poříčí a Hybernské ulice byla zapálena obrovská barikáda z vyneseného nábytku, mrtvol a věcí v boji na ulici shromážděných. Zabraňovala novým tlupám, které se za ní tísnily, v postupu. Několik hasičů udržovalo obrovské tyto hranice, do nichž vrhali i odhozené schránky s plyny, ruční kostky s jedy a s hořlavinami. Ulice již ztemněly, nikde nehořelo jediné světlo. Jenom plameny hranice olizovaly svými jazyky průčelí budov, v nichž praskaly nevytlučené dosud okenní tabule, ozařovaly mračné zástupy lidí, zběsile řvoucích, kteří stáli opodál ohně v řadě jako stáda vlků. Tu i tam pokusily se řady o odpor. Vzduchem zasvištěly malé šípy s žíravinami, které však letíce nad hranicí se vzňaly a spadly do plamenů, které vždy nově se rozdmychovaly.

Praha byla ponořena do temnot, jež živila zločiny. Ani v jediném okně nehořelo světlo; nepřihlížejíc k tomu, že byl vypjat proud, nesvítil nikdo z obavy, aby na sebe neupozornil a nepřivábil lupiče a vrahy. Úzkost zahnala i poslední opozdilce do obvodových čtvrtí, kde se buď osaměvše ukryli po domech, nebo řádili v tlupách, dodávajíce si odvahy množstvím; noc sbližovala i oddělovala. Jenom hrůza byla s to, aby donutila člověka opustiti svůj úkryt; tam, kde mor zchvátil několik obětí, ozývaly se výkřiky, a lidé vybíhali do ulic, chtějíce se spasiti útěkem před černou smrtí.

Modran se proplížil až na prostranství před zadním průčelím Paláce, vešel otevřenými dveřmi do tmavé chodby a tápal, drže se zdi. Klopýtl a v domnění, že jsou to schody, vystoupil nohou na překážku. Noha se zabořila do měkkého těla, podléhajícího rychlému rozkladu. Chtěje se rázem zbaviti tohoto odporného pocitu, narazil druhou nohou do hlavy mrtvoly, ležící napříč. Nevěděl, co se tu odehrálo v jeho nepřítomnosti. Byli to lidé, zahynuvší v zápase, anebo mrtvoly odklizené z ulice? Nemohl však ustoupiti, musil kupředu, neboť bylo třeba ukončiti rázem rozvrat pozemského života a zachrániti ty, kteří unikli všeobecné zkáze útěkem na jih. Sestupuje po schodech do sklepní strojovny, ucítil, že mu cosi sevřelo vší silou jeho nohu. Skláněje se k zemi, cítil se uchopen rukama, jež ho přitahovaly drtivou silou k podlaze. Překonán bolestí, upustil skřínku, kterou tiskl k tělu. Hledaje nohou člověka, který, patrně umíraje, rozkašlal se a zaťal se svými nehty do jeho těla, otřásl se hrůzou, představuje si, že zápasí s mrtvým, který v posledním zákmitu svých sil ho uchopil a nepouští, poněvadž byla to křeč tuhnoucích svalů. Prudkým trhem zbavil se, kleče nad neznámým ve tmě, rukou, jež ho táhly k zemi, vymrštil se a klopýtl o skřínku, na niž byl zapomněl. Ozval se sykot, cosi prasklo a malý jasný pramen vyběhl, ozařuje žlutým, sinavým světem tělo a chodbu. Uskočil rychle před rozbíhavým stvolem svítivé kyseliny, šířící vzduchem neurčitý pach mandlí a jasmínu; stékala k mrtvole, jež měla se jí nasáknouti a býti jí za několik minut strávena. Několika skoky octl se u zamčených dveří strojovny. Chvějící se ruka dlouho hledala malý klíček k zámku, otvírajícímu se k číslovému heslu. Dveře povolily, otvíraly se samočinně, a Modran vběhl dovnitř k spojce a vypínačům, umístěným na veliké mramorové desce.

Ode dveří ozvalo se slabé cvaknutí; Modran nemohl potlačiti výkřik hrůzy. V rozčilení zapomněl zastaviti stroj, který odměřoval dobu otvírání i zamykání dveří. Hrozilo nebezpečí, že bude v tomto ocelovém hrobě zaživa pohřben. Vrhl se zpět ke dveřím, jež se již blížily železnému rámu. Opřel se o ně vší silou svého těla, chtěje zadržeti jejich zapadnutí. Zmaten pomýšlel již na to, položiti na práh nejbližší mrtvolu, která měla na čas je zastaviti. Vzpomněl si však v posledním okamžiku, že by snad bylo možno vyraziti zavírací stroj, umístěný na dveřní stěně. Zdálo se mu již, že neodolá mohutnému tlaku, který ho tiskne zpět do místnosti. Opřel se znovu a vztáhnuv ruku k nízkému stropu, rval ocelové péro, jež zavíralo dveře. Cítil v ruce palčivou bolest, poranil se, ale nebylo kdy se na to ohlížeti. Lomcoval pérem, kroutil je, táhl dolů, až konečně tlak ustával. Opřel se poslední svou silou opět, vyrazil dveře dokořán a doběhl k bedně s nářadím, a našed sekeru, zpříčil ji na prahu mezi dveře a rám. Byl zachráněn.

Spojil se s hvězdárnou, která se mu ihned ozvala.

„V noci opustíte hvězdárnu a zavřete všechny příklopy!“ zněl rozkaz Modranův.

Zavolal pak telefonicky petřínskou rozhlednu, nařídiv jí, aby vyčkali dalších rozkazů a měli připraven dvojplošník.

„Propustíte všechny lidi, zůstanete sám a počkáte na mne!“ S velkým uspokojením vyslechl zprávu, že lanové spojení do Šárky je neporušeno. Konečně se spojil se svým domem, ale nedovolal se nikoho. Ani z pracovny, lože Janovy, ani z jeho bytu nikdo se nehlásil. Lítost se ho zmocnila. Co se stalo s těmi dvěma věrnými dušemi, jež pro něho dýchaly? Jsou mrtvi nebo uprchli? Možno též, že spojení je přerušeno. Až se vrátí, vyhledá svůj dům, aby se na místě přesvědčil, jsou-li naživu, a aby je zachránil.

A potom, svítě si malou akumulátorovou svítilnou, přistoupil k stroji, který stál v koutě; směs lesklých, kovových rour, kol, pák a převodů. By to stroj šáreckého vysavače. Hrozil svou hmotou jako spící netvor. Dalo-li se říci, že pokrokem doby přijaly i stroje určité lidské vlastnosti, tvářnost, pohyby a zvuky, měl tento stroj fyziognomii vraha. Dotkl se rukou několika pák a strhnuv ruku spouštěcího kruhu, otočil ji k číslu nejvyšší výkonnosti. Stroj začal zvolna pracovati. Těžce, jakoby s námahou překonával strnulost údů dlouho nečinných. Avšak chod jeho se ustaloval, zvuky vyrovnávaly, pohyb se zrychloval a hladil. Celá místnost otřásala se otáčením těžkých kol, písty pracovaly výbušnou rychlostí a Modran, který pohlížel nyní na své dílo jako na něco, čeho nechápal a co mu zamyšlený cíl odcizil, stál, nepatrný člověk proti obrovitému stroji, jehož dech z plic kotlů omamoval a vháněl teplo do tváře.

Modran se přesvědčil, je-li v rozdělovačích dosti oleje, přeletěl zrakem naposledy místnost, odkud měla přijíti záchrana a odkud teprve před krátkým časem uprchl poslední strojník, odkopl sekeru, ale sklonil se pro ni, zdvihl ji, a dveře temně zapadly. Svítě si ve tmě, razil si cestu chodbou, vyhýbaje se tenkému proudu, který se byl rozlil ze skřínky. Překročil mrtvého, jenž se ho předtím ve smrtelném zápase uchopil; ležel nehybný. Posvítil mu do tváří a viděl oteklou, zčernalou tvář. Šaty byly od boků propáleny, kyselina rozžírala tělo i oděv. Vyšed do ulice, zhasil světlo a tiskna se ke zdi, prošel podél Paláce, nad nímž obloha odrážela krvavou záplavu. Hranice dosud hořela, ale strážců již tu nebylo. Nečekali ani na nový rozkaz k ústupu, vzdálili se sami. Kam, nevěděl nikdo. Davy, stojící před plamennou barikádou, pokoušely se ji uhasiti, ačkoliv se dalo mysliti, že většina jich se již oklikami dostala do města. Nezáleželo již nyní na těchto ani nově přicházejících hordách. Praha byla neodvratně ztracena a podle vyhlášky měly býti celé Čechy vyklizeny. Kdo setrvá, jde vstříc nejstrašnější smrti!

Rozhlížeje se na každém rohu, běžel Modran prázdnými ulicemi do svého domu. Vyčerpán vřítil se do vypáčených vrat, na jejichž prahu ležela mrtvola Janova. Modran se k němu shýbl, chtěje políbiti věrné jeho ruce. Odskočil však jako uštknut. Jan ležel s roztaženými údy a rozpoltěnou hlavou. Modranovo srdce sevřelo se prudkou bolestí a slzy vytryskly mu z očí. Proběhl přízemím, kuchyní i příbytky, posluhovačku však nezastihl; jistě se pokusila útěkem o záchranu, a jakých výjevů byla asi svědkem! Z prvního patra ozývaly se vzdechy, chropot a kašel. Zastavil se na prahu, stiskl kliku a vešel. Po zemi ležely postavy, zabalené kožišinami, jež strhly ze stěn, záclonami a koberci. Jedno tělo se horečně chvělo; slyšel cvakot zimničně na sebe narážejících zubů. Postava pokoušela se namáhavě povstati, ale klesla opět malátně k zemi. Modran byl odhodlán podstoupiti boj se všemi neznámými a nezvanými hosty, kteří se ukryli v jeho domě a postaví se mu na odpor; avšak všichni odpočívali, vyčerpáni hrůzou, únavou a nemocí.

Došel k psacímu stolu, jehož zásuvky byly vypáčeny. Jeho ruka hledala rozčileně malý svazek klíčů, avšak marně. Zásuvka byla prázdná. A klíčů potřeboval, aby mohl sestoupiti do sklepní dílny, kde má ukryty své poklady, jejichž ceny lidé vůbec ani netušili. Svítě si ruční lampou, hledal po stole i na zemi. Nenajde-li jich, bude třeba je vzbuditi a donutiti je násilím k přiznání, kde jsou klíče. Plíže se mezi spáči, nemocnými, raněnými a mrtvými, zavadil zrakem o skříň, zapuštěnou do zdi. Obě její křídla byla otevřena a vnitřek zel prázdnotou. Chtěje ji zavříti, aby mu nepřekážela svým stínem při prohlídce, uslyšel, jak slabě zazvonil svazek klíčů, jež trčely v zámku. Oči se mu rozzářily. A pak stačilo již několik skoků, aby se dostal na chodbu a po schodech do podzemí. Člověk, ležící u dveří, upoutal jeho pozornost. V záři svítilny zaleskl se dlouhý, lesklý předmět po jeho boku, jejž ukrýval. Přihlédnuv blíže, přesvědčil se, že jest to nárožní teploměr… Byli tak vysíleni, že jejich spánku ani kašel nerušil.

Sběhl do sklepa, otevřel ve zdi malý záklop a přitiskl podlouhlou, kovovou skřínku k bušícímu srdci. Byl zachráněn, a s ním všichni ti, jež bylo nutno ještě zachrániti. Je nutno jednati rychle, neboť stroj uvede čtyři hodiny potom, když byl spuštěn, v činnost radium; Modran pohleděl na hodinky, zbývaly mu již necelé tři hodiny. A rychle vykročil do tmavé noci.

XVII.
Zločin doktora Jiřího Modrana

Zdaleka ozýval se táhlý, hlomozný řev lidí a dunivé zvuky na sebe narážejících hmot jako vlna, která klesá a opět stoupá, zapadá do každé ulice a hrozí prorvati se ovzduším, jak šíření, obmezené na několik vodorovných vrstev výškových, jí nedostačovalo. Přicházela též přes střechy domů, jejichž zdi ji potlačiti ani utlumiti nemohly. To jistě už nahromaděné davy nových uprchlíků prorazily plamennými kordony a zmocnily se poznovu města. Dobývání měst v dobách historických nemělo s tímto způsobem útoku nic společného. Byly to vždy každou hodinu obnovované vpády barbarů, které pozměňovaly Prahu rychle v zříceninu. Zdálo se, jako by se čas zhustil nebo přibral na ničivé své síle. Jeho pomalý vlek měnil se v šílený let; domy se rozsypávaly jeho prudkým závanem, ulice odrážely stony umírajících i násilný kašel vrahů mezi dopady řítícího se zdiva, – milionové město stávalo se v ohlušujícím řevu smrti pohřebištěm.

Modran přeběhl zamrzlou hladinu vltavskou, vystoupil na Kampě a běžel na Petřín. Na Malostranském náměstí stál vytlučený vůz elektrické dráhy. Ve Vlašské ulici zazníval z chrámu několikahlasý zpěv mnichů, kteří klečíce u oltáře vyčkávali mučednickou smrt. Běžel po schodech; vlna nešťastných běženců ušetřila dosud těchto míst. Mrazivý, mrtvý měsíc propůjčoval scenerii nádech nadzemského života, spatřeného v snách.

Každá vteřina měla dějinný význam. Stroj pracoval, přibližuje nezadržitelně okamžik, kdy bylo třeba dáti jeho pohybu určitý směr. Každý okamžik prodlužuje lidskou bídu. Jak dlouho potrvá ještě tento útěk lidských mas od severu a jak marný je jejich zápas! Bezmezná lítost naplnila jeho srdce; prodlužují o několik trapných, hrůzných dnů ubohý svůj život, jejž nakonec ztratí přece! Rvou se, zápasí na silnicích i opuštěných polích, slézají zasněžené hory, zchváceni nemocí a děsem, aby hynuli blízko klamného cíle. Jsou ztraceni, neboť všichni nesou ve svých tělech zárodky moru; nelze jim pomoci, neboť nelze celý svět proměniti v nemocnici. I kdyby se jim podařilo dostihnouti Jihu, nepomohou sobě a zničí ty, kteří vyvázli…

V přijímací stanici jiskrové telegrafie seděl na Petříně úředník se sluchátky na obou uších, spojených koženým páskem. Jeho ruka pracovala na stroji, zachycujíc zprávy. Neslyšel proto příchodu Modranova. Modran vzal do ruky hrst vyklepaných proužků. Svět se ještě dorozumíval, ale tato setrvačnost byla strojová; mozky a ruce, obsluhující stroje, přejaly jejich samočinnost, staly se součástmi koleček a kovových pák. A tak uprostřed všeobecné zkázy lidé, do nichž přešel odměřený hrčivý pohyb učlánkovaných os a per, byli nástrojem vlastních vynálezů; stroje myslily, řídily a ovládaly poděšeného člověka; mohlo se dokonce tvrditi, že lidská hrůza poslouchá a věří v rozum hmoty, již po tisíciletí se snažil lidský důmysl přemáhati. Zahanbený a malý člověk poslouchal hmoty, do níž vdechl během vývoje svůj důvtip.

Nebylo kdy pročísti všechny došlé zprávy. Zběžný náhled ho utvrdil v jeho odhodlání; boj zachvacoval celou jižní Evropu. Nevědouce, budou-li ještě jejich zprávy lidským sluchem zachycovány, volali lidé z jihu o slitování a pomoc. Jak tragické je vysílati do vesmíru prosby, jichž nikdo neslyší! Zde nemohl nikdo jiný pomoci. Modran cítil plnou tíhu své odpovědnosti. Připadalo mu, že slyší z těchto proseb rdoušený výkřik své Michaely.

Modran se zachvěl při myšlence, že by do Šárky nedorazil včas. Zbývá mu ještě pouhých sto sedmdesát minut, neboť chod stroje nedá se již žádnou silou lidskou zadržeti. Usedl do vytahovadla, jež stiskem knoflíku počalo stoupati. Jaké štěstí, že petřínská rozhledna má svůj vlastní elektrický pohon! Jak pomalu však vytahovadlo vystupuje! Musí se ještě z rozhledny přesvědčiti o nezbytnosti svého činu. Musí viděti, že jiného východiska není, neboť dosud nikdy lidstvo tolik netrpělo. Vytahovadlo se zastavilo a Modran vystoupil. Avšak jaká mdloba se ho zmocnila! Musí napnouti všechny síly, aby neklesl. Přidržuje se oběma rukama tyčového zábradlí, pohleděl k severu. Sňal klobouk, aby ochladil rozpálené čelo.

Z ojedinělých domů vyšlehovaly plameny a vítr, jehož si dosud nepovšimnuli, rozháněl jejich jazyky, jež zachvacovaly sousední střechy. Hlavenecké lesy doutnaly, ač si nebyl jist správným určením místa. A pojednou nesnesitelný tlak na prsou způsobil prudké nechutenství. Prudký záchvat kašle roztřásl jeho tělem. Není pochyby, i on podlehl! Nutno však duševní silou přemoci ještě na dvě hodiny vlastní tělo a oddáliti konec. S napětím všech sil zamířil obrovský reflektor k Severu a uvedl stroj do chodu. Ostře syče, pronikl blesk světla tmou a zvolna se blížil, ovládán jeho rukou, k zemi. Přistoupil k dalekohledu, jejž nařídil ve směr reflektoru a spojil oba přístroje. Dalekohled pohyboval se pomalu podle otáčejícího se reflektoru, opisuje v dálce na pomezí velký půlkruh.

Modran hltal očima obrazy, jež vstupovaly do jeho zorníku. Nekonečná, hustá a černá mračna lidí slézala pohraniční hory. Všechny silnice, pěšiny, stráně a pole byly přeplněny drobnými body v pohybu. Nad tímto útěkem rozhlížel se od severovýchodu mohutný ledovec a za hranicemi ztrácela se pevnina v neurčité šedi, jež byla výslednicí mlh, ledů a sněhu. Na dlouhém výseku, ozařovaném pruhem oslňujícího světla, hořelo několik měst a osad jako hnízda zmaru. Nazelenalými, skleněnými stěnami ledovce šklebil se na lidské červy výsměšný Osud. Ale nyní, co to? Nějaká obrovitá hmota se vynořila z údolí. Bylo viděti, kterak lidská mračna se rozptylují. Byla to asi hrůza, která je rozhodila z jejich řad v menší tlupy. Je viděti, že se chtějí před čímsi zachrániti útěkem. A něco velikého, jako skála na čtyřech mohutných sloupech, se přibližuje. Je to tmavý, živý valník; má dva mohutné kly, jež se lesknou. Zdá se, že celá země se otřásá pod jeho těžkou, drtivou chůzí. Zrychluje krok… Černé body se opožďují, marně snažíce se ujíti z jeho dosahu. Sta a sta drobných bodů se kácí a mohutné tlapy živého valníku jdou přes ně. A hle, z oné strany pohybuje se také takový netvor, skála s končetinami vymřelých živočišných obrů, a za ním jiný a opět jiný… poslední hosté ze severu, kteří po staletí se ukrývali před člověkem, a nyní se stávají jeho pronásledovateli.

Modran napíná zrak, který slzí. Přidržuje se zábradlí, aby neklesl. Dusí výbuchy kašle, jako by tak mohl potlačiti v těle zárodky nemoci. Minuty prchají. Sytí svou duši bouří, která zachvátila svět, jako by se hleděl ospravedlniti. Tisícileté dějiny této nešťastné země táhnou jeho myslí: řada rychle se střídajících obrazů neštěstí a smutků. A na posledním obraze, za útěku lidstva, požárů měst, na počátku nové doby ledové přichází sem stádo kymácejících se brontotherií… Avšak on musí doraziti do Šárky dříve, než vyšlehne z olověné zdi první výbušný paprsek… Hledí na hodiny, zbývá mu ještě sto čtyřiadvacet minut. Rozpojil dalekohled a reflektor, který s úzkostlivým zrakem obrátil k Šáreckému údolí. Jako hmotná osa světelného paprsku procházelo jím silné lano visuté dráhy. Skleněná prsa šikmých domů se zažehla v okamžiku, když se jich dotkl reflektor. I v nich umlkl veškeren život, ač jich vystěhovalci snad dosud neobsadili. Na obloze zazářil prudce veliký terč. Modran se upamatoval, že jest to deska zrcadlového stroje. A zdola, z hlubin Prahy doléhal až sem temný, rachotivý hluk.

Modran sběhl po schodech do prvního patra, které bylo rozšířeno o přestupiště visuté dráhy. Veliký kotouč, šikmo se otáčející v rovině, napínal lano, které se pohybovalo v jeho dutém okraji. Musil vyčkati, až dojde samočinný signál ze Šárky. Této odbočky nebylo kdysi ve veřejném provozu užíváno. Když zazněly tři údery zvonu, přehoupl vozík na hlavní lano a vstoupil. Vozík ujížděl tmou, skláněje se vždy níže. Připadalo mu vše pojednou tak podivným. Několik kilometrů dělí ho od hranice ledové pokrývky, a on ještě tu žije! Dějiny lidstva připadaly mu snem hmoty, na okamžik v době všeobecné hrůzy probuzené k životu. Jenom ten palčivý, škrábavý pocit v krku, nutící ho vždy k novému kašli, který však nepřináší úlevy. Zdá se mu, že žije před sto tisíci lety. Brontotheria jsou opět na obzoru. Byla to jenom pohádka pro děti, co odborníci ukazovali v muzeích jako kosti vymřelých, předhistorických oblud. Tento netvor má místo rohu na čele dva ohnuté kly. A vozík opět stoupá. Vyhlíží z okna a vidí, že se blíží k cíli. Dojíždí na Červený kopec; zvonek ohlašuje zastávku. Vystupuje opatrně na dřevěné lešení a rozsvěcuje lampu. Vozík se vrací, je nutno jej vysaditi, avšak Modran nechá jej opisovati kruh a se vraceti, nebude mu ho už potřebí… Tma, bezedná tma je kolem dokola. A jak sestupuje, slyší rachot svého stroje na vzdálenost dvou kilometrů. Zdá se mu, že tento hlomoz se ho zmocňuje; hledí na hodinky, zbývá ještě osmdesát pět minut. Zlézá stráň nad místem, kde stávaly Vokovice. Hlomoz sílí a ohlušuje. Slyší již zcela zřetelně naráživý, těžký oddech větračů a sjíždivý, hladký zvuk vysavače. Blíží se k místu, kde mu bude stěží se udržeti při zemi. Větrná smršť snaží se ho zdvihnouti a zbaviti jeho nohy pevné půdy. Ztrácí svou tíži a zapadá do zvukového jádra hlomozu.

Klopýtá, ale pouze proto, poněvadž se noha svezla po kameni; počítal již příliš s lehkostí, již jeho tělu propůjčují vystupující sloupy vzduchové. Ano, člověk se tak rád zbavuje vší přítěže! Ale tělo mu dosud připomíná svou tíživou jsoucnost. Nový nával kašle zastavuje jeho kroky, ale tentokrát je mu lehčeji. Otíraje si ústa, pozoruje na kapesníku hustou krev. Neví, je-li teplo či zima. Nohy ho mrazí, ale prsa a hlava žhnou. Jde místy, kudy kdysi tekl potok. Na jeho jméno nemůže si však už vzpomenouti.

V celém okolí není jediného stromu ani keře. Není tu ani vody, ani sněhu. Neví vůbec, je-li to země, čeho se dotýká nohama. Radiový vysavač změnil tvářnost celého povrchu. Je mu, jako by šel po zvětralé lávě, neboť země má, lze-li vůbec mluviti o její barvě, šedě hnědý nádech. Od té doby, kdy tu byl jeho stroj postaven, nevstoupil sem člověk, neboť výstražné nápisy kolem dokola upozorňovaly na nebezpečí. Prošel vraty vysoké zdi a stanul v prvním obkličovacím kruhu. Světlo petřínského reflektoru, které ho v údolí opustilo, vrhalo se prudce na lesklou olověnou stěnu tak, že oslňovala oči. Hukot větračů strhoval a vzduchový vír, unášející i lehčí strusky spálené půdy, propůjčoval člověku přímo křídla.

Modran se zděsil myšlenky, že by mu hlomoz a vír znemožnil, aby se stroji přiblížil. Bylo to však nutno, měl-li stroj pracovati ve změněné poloze. Jeho chod dal se říditi z pražské strojovny pouze ve směru kolmém, pokud byl namířen do ovzduší. Jeho sklon a pohyb vodorovný bylo však lze změniti pouze na místě. Vírný pohyb vzduchu ztěžoval jeho dýchání. Plíce, zachvácené pokročilou chorobou, nemohly v tomto neklidném vzduchu pracovati. Zmocňovala se ho krajní ochablost všech čivů a tepy srdce se tišily. V obavě, že by cíle nedosáhl, pokusil se o běh, ale již po několika vteřinách klesl k zemi a kašel lomcoval jeho tělem, jež se oběma rukama opíralo o zemi. Vzpřímil se znovu, šílená úzkost ho pojala. Chtělo se mu křičeti, avšak nevěděl, zda jeho hrdlo propouští vůbec nějaký hlas. Klesaje a vstávaje, plazil se již téměř k druhé zdi, v níž hledal skrytá dvířka.

Přijíti včas! Přijíti včas – hučelo mu stále v hlavě a zdálo se mu, že tak na něho volají odměřené, pravidelné hlasy stroje. Byl to takt tohoto pekelného hlomozu, který mu vnukl ta dvě slova, anebo to byl příkaz jeho rozumu? Blížil se k rohu, kam dopadalo světlo reflektoru. Otevřel klíčem železná vrata, jež dlouho vzdorovala jeho úsilí. Se skřípotem se otevřela, a Modran vstoupil. Pýcha jeho důmyslu tyčila se tu před ním v celé své olověné velkosti a tíži. Jakmile otevřel vrata, hluk zesílil. Bylo mu, jako by ho již nemohl snésti; působil mu zřejmé utrpení. Byl nesnesitelný; jeho tělesná ústrojí byla příliš útlá, aby mu mohla bez nebezpečenství čeliti. Stroj drtil člověka již na dálku svým hukotem.

Čtyři kmeny větračů zdály se dotýkati nebes. Držel se kovových tyčí, jež byly připevněny kolem celého stroje, a otevřel poklop, který uzavíral vstup do podzemní místnosti. Jak sestupoval po schodech, vítr uchvátil jeho klobouk a zatočiv jím, vynesl jej prudce vzhůru. Uviděl jej ještě, když letěl pruhem světla, vysílaného sem z petřínské rozhledny. A potom příklop těžce za ním dopadl do svého železného rámu…

Olověný kolos, zdánlivě nehybný, počal se pohybovati. Bylo to, jako by chtěl odtrhnouti svou těžkou základnu ze země; větrače jaly se rozestupovati vpravo i vlevo, aby patrně učinily místo olověné zdi, jejíž pohyb by je rozdrtil, a obrovská krychle měnila zvolna svou polohu. Nakláněla se těžce dopředu. Její dno vzdalovalo se na zadní stěně zemi, vytlačováno dvěma silnými zdvihadly do výše. Hrana, o kterou se stroj opíral o zemi, zdvihla se též, avšak dva šroubovité zadní zdviháky udržovaly sklon ve směru kupředu. Uprostřed dna byla mohutná osa, a zdvihadla se mohla pohybovati v kruhových kolejnicích. Přední strana skláněla se k zemi, až se zastavila v úhlu třiceti stupňů. V témž okamžiku zdvihl se poklop a Modran vystoupil.

Větrače skláněly se jako komíny parníků, podjíždějících mosty; celý stroj namířen byl nyní k severu. Vše bylo připraveno, aby počal chrliti svůj hrozivý obsah. Vzduchem projel ostrý syčící blesk a Modran měl stěží kdy, aby uskočil. A nyní počalo to v kotli vříti, výbuchů přibývalo, blesky vyšlehovaly z otvorů radiových ploten rychleji, dloužily se, kmity se ustalovaly ve světelné trysky, až z jícnu stroje vyvalil se mohutný světelný proud k severu. Vše, co stálo mu v cestě, mizelo. Telegrafní tyč zabělela se v jeho proudu a zmizela jako odváta vichrem. Hlouběji a hlouběji pronikaly vražedné jeho blesky, do vzduchových vrstev ležících při zemi. Nedalo se ani zjistiti, kam v určitém okamžiku již dorazily; bylo však jisto, že zasahují již svou zhoubnou činností celé Čechy daleko za hranice až do Německa.

Modran se vracel. Prošel vraty, jež již nebylo třeba tak pečlivě zavírati. Dal se na pochod údolím mezi skalními stěnami k zřícenině vokovické, aby se vrátil lanovou dráhou na Petřín. Neměl nyní, když byl hotov se svou prací, naspěch. Nepřekonatelná ochablost tělesná zmocnila se i jeho myšlenek. Šel, nikoliv však proto, aby se zachránil. Zdálo se mu spíše, že jde pro chůzi. Když se dovlekl k Červenému kopci, vzpomněl si, že mu bude třeba vyčkati, až se vrátí vozík, který zatím nechal projížděti mezi Šárkou a Petřínem. Pověsil na zeď akumulátorovou svítilnu a ohlédl se k údolí. Vrchy byly ozářeny petřínským reflektorem, ale z údolí šlehalo světlo, oslnivě prudké, které se prostíralo po celém zemském povrchu ve směru, jímž byl stroj namířen. Viděl nyní pouze velkolepou světelnou záplavu, která připomínala severní záři. Z temnot skalních stěn do tmy prostoru sálalo prudké světlo, jehož nehmotné tělo mělo sílu a tvar ohromného obdélníku.

Náhle však se obraz změnil. Obdélník se posunul vlevo; nové scenerie zazářily v jeho objetí. Modran se zachvěl: vysavač, dosáhnuv plné účinnosti i určeného úhlu sklonu, počal se otáčeti podél své osy. Jeho blesky zasahovaly již celou severní polokouli a vyšlehovaly daleko za severním pólem do nekonečného prostoru světového. Jako smrtící meč v ruce osudu přejede okruhem celý severní obzor, aby zničil všecek život, odsouzený na smrt od západu k východu. Bez jediného svědka, který by přihlížel k tomuto poslednímu aktu evropského dramatu, dopustil se zločinu, jemuž budou děkovati ti, kteří zůstali naživu, dosáhnuvše jižních krajin. Kam dopadne trs radiových blesků, umlkne život. Bude však ničiti i led a mor. Hle, asi právě nyní upřel svůj smrtonosný zrak na lidstvo, prchající ze severu přes hranice do Čech! Tisíce lidských těl zahoří rázem v jeho světle, vzplane a klesne ve způsobu popelavého prachu k zemi jako stéblo v ohni. Projde ve sklonu, proti lidstvu přímo obráceném od východu k západu a opět na východ a tak několikrát po sobě, ač jediné jeho projití by stačilo k vyhubení lidstva. Zvěř, lesy i pravěké obludy zahynou spolu. Jako obrovská kosa smrti prošvihne vzduchem těsně při zemi a všechny klasy života se skácejí. Jeho účinky zastihnou Asii i Ameriku, a ví bůh, které oživené světy ve vesmíru oloupí o největší statek, život. Ah, a na Petříně čekají ještě na jeho rozkazy! Ne, tady již rozkazovati nemůže. Tuto úlohu převzal krutý soudce, stroj, a toho bude nyní nutno poslouchati. Chtěl se zasmáti, ale oči slzely a ústa byla vlhká krví…

Modran čekal ještě na vůz, ale nevěděl ani, zda dráha je v činnosti. Ohlušen a omámen hlukem vysavače, vrátil se do ticha této stanice jako někdo, kdo již vlastně dávno zemřel. Doplížil se sem, a nemá již síly, aby rozpoznal ticho od hluku, aby rozlišoval pohyb od mrtvé strnulosti. V útrobách svého stroje napjal poslední své síly; jeho vůle prodloužila jeho život o několik hodin, jichž bylo třeba, aby byl velký jeho zločin dokonán. V ohlušujícím hlomozu pracujících strojů a závratné, výbušné rychlosti hmoty, která se rozkládá naráz a mění svoje skupenství i prvky, v prudkých úchvatech vířícího vzduchu pozbyl schopnosti rozeznávati trpasličí lidské pohyby; mezi pohybem a klidem v životě jedincově byly neznatelné odstíny, které unikají pozornosti obrově.

Jak nepatrný, ubohý byl lidský život od narození po smrt z hlediska člověka, který byl s to, aby dokonal chemickým pochodem totéž, k čemu příroda potřebovala celých věků! I nejplodnější, činy nejbohatší život člověka byl nepatrným posunem drobného zrna písečného na břehu nekonečného moře. Uprostřed mezi přesuny pevnin a moří, proměnami hmot, uprostřed zvolna uplývajícího času a změn podnebných i povrchových nebylo ani lze jeho úsilí pojmenovati pohybem. Dějiny země jsou pohybem nekonečné řady známých i neznámých sil, ale dějiny lidské pouhým pokusem o šíření a pohyb v určitém směru a na určitém místě. Příroda, věčný rodič a ničitel, pracovala od temnot přes světlo k temnotám; na mizivém plíšku jejího světla rodil se a umíral ubohý člověk. Celé dějiny tvorstva byly časově z hlediska věčnosti neměřitelné; nebylo lze je časově umístiti ani do jediné vteřiny lidského chronometru.

Modran klesl na lešení. On, který ovládl hmotu, musil počítati s tak zahanbující okolností, že dvě noci a dva dny ničeho nepojedl a si neodpočinul, že klesá vysílením a že v jeho těle pokračuje choroba a dospívá rychle k ukončení jeho běd. A proč právě nyní myslí na Michaelinu touhu po růžích? Zda nebyla každá lidská radost vadnoucí růží? Člověk se přelstívá, raduje se z její krásy a vůně, neboť si neuvědomuje, že i v tomto okamžiku růže uvadá. A zda nesymbolizuje tato malá růže, podivuhodná směs vůně, tvaru a barvy, marnost člověka?

Mohutný sloup prodral se z údolí a pokročil na své vražedné cestě pevninou k východu. Asi tam, kudy právě nyní prchají miliony životů. Modran, otřásaje se záchvaty krvavého kašle, vztyčil ještě jednou svůj trup. Upřel oči v místa, kde dohasíná život v tak obrovském množství, bez bolestí a nebezpečí. Láska a soucit učinily z něho zločince, avšak z jeho zločinu zrodí se lidstvo nové… Nemohl již pohnouti nohama. Chtěl se ještě odplížiti stranou, neboť staniční budova překážela jeho rozhledu. Tušil pouze záplavu, která přinese lidstvu nové požehnání; zdálo se mu, že vidí světelný meč a požáry zamořených měst a lesů. Zdálo se mu, že se rozlehl po širokých oblastech severní a střední Evropy jediný, mohutný křik umírajících milionů; nezachránili se za zdmi, ve sklepení ani v skalní sluji. Vše stravující blesk vražedného stroje proniká do všech úkrytů a záhybů. Lidská mračna zažehují se rázem do plamenů; kosí obzory, roztavuje jejich příbytky z betonu i železa a po jeho odchodu nezůstane v místech, jichž se přeletem dotkl, ani bolest, ani touha, ani nemoc. Lidstvo stěsnalo se v husté lesy životů, jež jeho plameny zažehují. Ze severu zaléhá až sem, k němu, úzkostlivý křik, jenž se nese do nekonečných prostorů světových, ale umlká rázem v ohni. Tento stroj vraždí i mstu, nenávist a zvířecí pud sebezáchovy. Ó, kéž mu neunikne ani jediný stvol lidské bídy! Za několik století, až se vrátí teplo do těchto ledových pouští, až ustoupí opět sníh a led na sever a lidstvo počne znovu nesměle osazovati tyto úrodné nížiny, rozpučí i tu nové lidské naděje. Ale nyní je třeba rychlé smrti! Soucit, který lidstvo zavedl tak často na scestí, nemá v této chvíli místa v srdci člověka, který připravuje lepší budoucnost. Stroj ukončí naráz toto poslední stěhování národů a umožní práci míru. Stroj doktora Modrana rozhoduje svými blesky o lidských dějinách, a tu ani umírající nesmí býti slabý.

Modran se ještě jednou zdvihl, aby se přesvědčil, že jeho dílo pokračuje. A vida obrovský prut plamenných blesků, chrlených s nesmírnou jistotou, tvrdostí a tíží z jícnu svého stroje, nezdržel se projevu vnitřního uspokojení; slabý úsměv přešel jeho výraznou a krásnou tváří trpitele, již ani smrt zkřiviti nedovedla. Snad již není třeba, aby stroj pracoval; dílo je dokončeno, ale není síly, která by jej zastavila. Ještě několik dlouhých dnů a nocí bude zpívati svou strašnou píseň zmaru nad evropskou pouští. A pak se zastaví, výbuchy budou ustávati, délka jeho paprsků se zkrátí, až všechna síla vrátí se mezi trojí plotny jeho dna… Modranovy oči pozorovaly po obzoru postupující zář, a síla jeho pohledů zhasínala. Jeho tělo se zimničně chvělo. Jeho hlava dopadla těžce na dřevěnou podlahu lešení, které zakrátko, postiženo nejkrajnějším paprskem, vzhořelo sinavým plamenem a zřítilo se v prach. Avšak to již nedýchal a netrpěl ani jediný člověk ve vyšších šířkách celé severní polokoule. Jako by do jeho odměřeného kroku přešla důstojnost věčných tajemství, procházela záplava světelného vějíře po obzoru od západu na východ, narážejíc kdesi na severu na plochy zaledněné pevniny.

Zachránění uprchlíci na jihu zapisovali tehdy do svých pamětí den 4. února 1999.

Doslov

Literární historik, který po stu letech bude čísti tuto práci, psanou ve stísněné náladě všeobecné rozladěnosti, neupře jí jistého hlubšího významu. Nevděčí svůj vznik naprosto žádné reminiscenci; vznikla na podkladě vědeckém a je výrazem odporu proti úpadu idealismu, proti politické ziskuchtivosti a zištnému politikaření. Odborník pozná, že jest v rozporu i s dnešními teoriemi vědeckými i obdobnou literaturou cizí, látkově i slohově. Věda přestala věřiti v katastrofy; avšak katastrofy nenastávají jenom proto, že se v ně nevěří anebo že se o nich nemluví. Je-li možno předpokládati obranný význam předtuch a lze-li se domýšleti, že nenastane něco, na co jest již člověk připraven, tedy tajemství, jež bylo přírodě odcizeno a prozrazeno, – byl by autor spokojen, že nekreslil těchto budoucích hrůz nadarmo.

Věda, přísná ve výběru i metodách, nemůže po této stránce člověka uklidniti; shledala pracně všechny důvody pro i proti, ale dnešní věda více neví; vylučuje však jednomyslně stálost podnebnou, připouštějíc, že k návratu doby ledové dojíti jednou musí. Jenom v otázce kdy vznikají opět spory o celá staletí a tisíciletí. Proč ji autor klade do doby poměrně tak blízké, v tom tkví význam jeho práce.

Stanovisko dnešní vědy? – I kdyby naprosto žádné jiné vlivy nerozhodovaly o podnebných poměrech naší země, měnících se v delších periodách, změna teploty může nastati již jako prostý důsledek ekliptického pohybu naší zeměkoule. Jaro a léto trvají dnes o 8 dní déle než podzim a zima. To je možné tím, že periheliem přebíhá Země na začátku zimy, kdy jest její pohyb nejrychlejší. Dnes jsme v ohledu tepelném dobře opatřeni. Jsme nejblíže Slunci v zimě a kromě toho probíhá tuto dobu naše země nejrychleji. Avšak poměry se nezbytně změní. Osa apsid (spojující perihelium a aphelium) a osa rovnodennosti stáčejí se k sobě ročně o úhel 62°. Obě osy uchylují se dosud o úhel 79°, který se rovná 4740″. Splynou tedy za 4600 let tak, že Země v 66. století přijde do perihelia počátkem jara, kdežto nyní přichází tam počátkem zimy. Asi za 10 500 let stočí se obě osy o 180° tak, že situace bude proti dnešku opačná. Ve století 124. přijde Země do perihelia počátkem léta. Tudíž v období 10 500 let střídají se pro severní polokouli příznivé a nepříznivé teplotní poměry. Dnešní rozdíl 8 dní není značný, avšak výstřednost dráhy zemské je proměnlivá a byla větší v dobách minulých, kdy rozdíl dosáhl téměř půldruhého měsíce. A takový rozdíl mohl už míti značný význam, a ne-li způsobiti, tedy velmi mnoho přispěti k ledovým dobám geologicky přesně zjištěným. Co bylo kdysi, může nastati i příště. Při tom všem pustili jsme ze zřetele i činitele daleko významnější, jako ochlazování Země a Slunce, i precesní pohyb naší Země (v období 16 000 let), záležející v tom, že světová osa opisuje kruh o poloměru 24½° kolem pólu ekliptiky, který sám může přivoditi změnu teploty.

Věda tudíž uznává celou řadu možností, jež v různých obdobích a z příčin nahodilých mohou přivoditi stav, jejž se kniha pokusila zachytiti v jeho účincích na život člověka.

V Praze 3. ledna 1922.

Jos. Müldner

Josef Müldner
Zločin doktora Modrana

Román živlů a hrůz roku 1999

Ilustrace na obálce ABDUL SAMAD SALEEM / Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 4. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4582-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4583-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4584-4 (prc)