Znění tohoto textu vychází z díla Spartakus tak, jak bylo vydáno Ústř. dělnické knihkupectvím a nakladatelstvím v Praze v roce 1936.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (James Leslie Mitchell: Spartakus), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 11. 2025.

Spartakus

James Leslie Mitchell

Přeložil Josef Hrůša

I
POVSTÁNÍ

I
Otroci se shromažďují

1

Toho dne, kdy Kleon dostal čerstvou zprávu o tom, co se stalo v Kapui – Kleon byl vzdělaný otrok, literatus, proto se mohl volně pohybovat po domě nespoután – vstal časně ráno, vplížil se do ložnice svého pána, prořízl mu hrdlo a vyklestil pánovu mrtvolu právě tak, jako kdysi bylo zkomoleno i jeho tělo. A potom uprchl z Říma skrývaje v rukávě zkrvavělou dýku a pod šatem na hrudi svazek Platonova „Státu“.

Dal se na jih, ale nikoli po hlavní silnici, nýbrž přes pole po via terreně; ve dne se skrýval, zato v noci rychle pospíchal. Jeho obličej byl bledý, oči zelené a unavené. V bohy už dávno nevěřil a nyní ovšem nemohl mít zalíbení ani v ženách. Pod bradou měl modře vytetovánu Athéninu hlavu s přílbou, neboť pocházel z Athén, ač jej otec kdysi za velikého hladu prodal na otrokářském trhu v Korintu.

Koupil jej tehdy jeden bohatý velkoobchodník z Alexandrie, jehož miláčkem byl po celých dvanáct let. Ten obchodník byl hnědý ramenáč s mohutným pupkem a věřil v zapomenuté bohy kanaánské, neboť se narodil v Tyru. Kleona naučil číst a psát i počítat, naučil ho hrát na lyru a s domácími ženami tancovat oplzlé tance. Pod dozorem samého obchodníka býval často svlékán do naha a bičován důtkami z jemného drátu, až se bílé maso jeho mladého těla roztřáslo pod mřížovím jemných modrých pruhů. Dívaje se na to utrpení obchodník se často ve vzrušeném souladu s ním rozechvěl a potom nařídil hocha vykoupat, namazat vonnými mastmi a krásně ustrojit. A když se pod zlatou mlhou alexandrijských hvězd večer skláněl nad městem, přicházíval ke Kleonovi – –

Kleon zapomínal s dětským úžasem rozvírat oči, v hořkém pláči zapomínal, jak vypadala jeho maminka, zapomínal na toulky drobných zvířátek a ptáčků po modravých výšinách korintských.

Odpoledne sedával Kleon na dvoře kupcova domu u nohou svého pána a předčítal mu při tom nahlas rozvinuje a zavinuje svitky, jak se tomu kdysi naučil. Čítával řecky, latinsky a syrsky; a pro pánovu zábavu pilně shledával po knihkupeckých krámech takové povídky, které měl jeho pán rád. Povídky o Baalovi, o Astartě a oplzlých zkušenostech a příhodách plodného břicha matky boží. „Devět únosů“ řeckého Atareta. Bezejmenná díla bezejmenných spisovatelů, překlady a opětné překlady všech temných, tajemných a výstředních výmyslů mužů, kteří myslili na ženy. Četl arabské a indické povídky, jejichž originály byly už dávno ztraceny, povídky z nejvzdálenějších končin, z Číny a ještě dále. Obchodník pokyvoval hlavou s uspokojením a zálibně vrněl; popíjel při tom z baňaté nádoby medoviny ředěné vodou, které dodávala vůně anýzová semena, neboť on byl muž zdrženlivý.

Kleon už dávno zapomněl milovat, ale dosud nezapomněl nenávidět. Avšak časem utuchala rovněž i ta nenávist, potuchla i ve chvílích, kdy klečel a nad ním zpívaly drátěné důtky. Neboť čítal ještě jiné knihy než povídky o ženách a viděl, že nenávist je bláhová. Velicí mužové zkoumali význam života, podstatu osudu a důkazy lásky boží, příčiny utrpení a hrůzy a smrti, muži otročící chlípnosti a lidé otročící lidem. A tyto věci byly – podle jejich zjištění – částí božího úmyslu.

Potom Kleon domnívaje se, že Serapis, nejvyšší božstvo, je šílené, na čas v ně věřil.

Ale když mu bylo jednadvacet let, byl s černochem, jenž se jmenoval Okulus, už příliš stár, aby mohl budit zalíbení svého pána obchodníka, byli tedy prodáni nějakému cirkusovému cvičiteli z Říma. Na cestě se Okulovi podařilo rozbít pouta a osvobodit i Kleona. Spolu zardousili lodního kapitána a cirkusového cvičitele z Říma hodili přes palubu do moře. Vzbouřená posádka lodi se k nim přidala, i zamířili k Bílým ostrovům, aby se tam připojili k pirátskému loďstvu jakéhosi Ibera, jménem Thorita, obra, kterému chyběla ruka. Říkalo se o něm, že prý se v jeskyni klaní nějakému špičatému kameni, spadlému z nebe, a že prý za občanské války ohromně zbohatl.

Thoritos měl mnoho žen, jež unesl na svých loupežných výpravách. Dvě z nich, jichž se už nasytil, daroval Kleonovi, neboť měl rád vtip a učenost toho Řeka. Kleon se na ženy podíval a zavrtěl hlavou a piráti řičeli smíchy. Ale Kleon si vzal obě ženy k sobě na lůžko, v nenávisti a bílé, studené vášni; a ženy, zkušené v lásce, jej zlíbaly k slzám a ledová hradba okolo jeho srdce pukala.

Zatím uplynulo na velikých Bílých ostrovech již deset let, co podnikali tajné plavby od jejich větrného pobřeží. Thoritos vybíral daně přes mnohé bouřlivé námitky a jeho bohatství se množilo; Kleon se stal jeho prvním kapitánem. Ale lodi mu k srdci nepřirostly, ač miloval moře, pohled na moře, jeho šumění a vůni moře za dlouhých ametystových odpůldnů, kdy jeho lůžko bylo postaveno na západní terase a svět Ostrovů nadobro ztichl. U jeho nohou seděla schoulena jedna z Thoritových žen, zpívala a odháněla mouchy z jeho obličeje, i přinášela mu studeného vína k pití, kdykoli se probudil ze svého snění za dne. Kleon se pokaždé napil a zase klímal, ač spával jen velmi málo, zato klidně lehával oddávaje se svým myšlenkám. A ženy ho ležícího slýchávaly sténat i myslily, že s ním ve snách je některý bůh.

On však zatím přemýšlel, až byly jeho myšlenky ostré jako nože: Proč prý lidé žijí a vůbec trpí? Vždyť zítřek vzešel právě s tímtéž sluncem, noc se snesla pokaždé s týmiž hvězdami; není bohů, ani začátku, ani konce, není záměru v krvi ani v porodních bolestech, není záměru v krvi a v bolestech umírání, jen často opakovaná pohádka, která nebere konce a nezná ani důvodu, ani rytmu, ani práva; lidé jako zvířata, která pohání pastýř. Pastýř sám je však jen slintavý slouha. A myslil na zabrané sklady svých knih, na sen, který snil ten veliký Athéňan, na moudré Pastýře v dokonalém státě. Věděl, že je to jen prázdný sen, ale měl jej rád a vracel se k němu pro úlevu. Nebo se probudil, zatáhl k sobě na lůžko ženu a v klidných hlubinách jejích ňader skryl svůj obličej.

Léta plynula jako vadnoucí dech, až se jednou časně ráno probudil a shledal, že je v společnosti asi dvaceti jiných, kteří si pro svou tělesnou sílu znova koupili kříž; stáli s nohama zabílenýma v ergastulu římského trhu na otroky. Byli lapeni přestrojenou galejí při chystaném útoku na lodi dopravující z Alexandrie pšenici.

Koupil jej dozorce Lucia Julia Paciana a ještě tři jiné k tomu a odvedl je do vily na Palatinu. Pacianus sám přišel si je prohlédnout. Měl kalné oči a vážné vzezření a věřil, že by se byl měl stát konzulem. Stoje v sluneční záři, přioděn jsa zelenou tunikou lemovanou stříbrem, hladil si učesané a naolejované vousy; po chvíli ukázal nejprve na Kleona a potom na druhého.

„Tenhle a ten; tak to bude jistější.“

Kleon pochopil, až když se přiblížili dva zubící se Libyjci, popadli jej a porazili jej na záda. Potom viděl, že přinesli železný kotlík s vodou, z níž se kouřilo, a v ní dva malé nožíky.

A najednou se živě a mocnou silou, která mu sevřela srdce, rozpomněl na vůni moře a vůni žen, a potom tak živě na ně nevzpomínal nikdy víc.

2

Třetího dne ráno po tom, co se vydal na cestu do Capuy, procitl, když už se rozednívalo, a shledal, že nad ním stojí dva muži. Jeden z nich držel v ruce vláčnou šňůru a skláněl se k němu se rty uslintanými. Mladé sluneční světlo strakatilo Kleonovy tváře a on cítil dech vinic skropených rosou. Zasmál se, protáhl se a odhalil hrdlo.

„Jsem připraven,“ pravil.

Couvli překvapeni, výhrůžně. Nato Kleon náhle vyskočil a bodl po bližším dýkou. Ten zaklel a odskočil. Kleon se opět zasmál. Ze záňadří mu vypadl svazek „Státu“.

„Rychlým náleží úspěch, ty prase!“

Potom se klidně postavil a prohlížel si je. Byli to pastýři, odění šedými, měkkými tunikami, nohy měli bosé, obnažené až po kolena a špičaté klobouky. Jeden z nich byl vysoký a rudovlasý, zřejmě Gal, s ospalýma očima a ohrnutými rty. Druhý byl menší postavy a jiného rodu; to byl ten, který držel v ruce provaz. Jeho čelo a brada se příkře odkláněly od linie rovného ostrého nosu. A Kleon dívaje se mu do očí poznával, že jsou to oči kohosi úchylného, bezmála šílence.

„K čemu ta oprátka?“ tázal se literát.

„Proč ne?“ odpověděl pastýř s ospalýma očima hledě na svého druha. Menší chlap vycenil zuby.

„Přiměřený konec římského otroka.“

„Což vy dva nejste také otroci?“

„Byli jsme – do včerejška.“

„Slyšeli jste tedy o Kapui?“

V tu chvíli se oči ospalého Gala rozsvítily. „Děláme právě Kapuu,“ řekl a upřímně dodal: „Chtěli jsme tě tedy uškrtit, abychom dokázali, že jsme lidé svobodní a že jsme hodni zabíjet.“

Kleon sebral ze země svitek „Státu“. „I já jsem byl otrok. Jdu do Kapuy. Pojďte se mnou. Budeme ukřižováni aspoň vedle sebe.“

Zaškaredili se na něj a nehýbali se. Rty malého muže se opět rozevřely a ukázaly zkažené zuby.

„Jsi hlupák, blázen anebo špatný prorok. Škoda, žes procitl tak brzy. Chtěl jsem ti otevřít hruď a tvé srdce obětovat Kokolkovi – ale Brennus se tomu vzepřel – vždyť je to jen Gal.“

„Oběť?“ Kleon se chladně usmál. „O tomto tvém bohu jsem dosud neslyšel. Vypravuj mi o něm cestou. Tady se nemůžeme dobře ukrýt, musíme do hor.“ A jako by se byl ještě rozmyslil, chladně dodal: „Mám u sebe kouzlo, které sevře v krutých bolestech vnitřnosti každému, kdo ukládá o můj život.“

Vysoko na horském hřbetě našli travnatou stráň a tam se schoulili ukrývajíce se, dokud byl den. Dole pod nimi ležel kraj v modru teplého jarního času. Na severu se třpytila stužka nějaké řeky. Jednou se k nim zatoulalo kůzlátko; zakrslík po něm skočil, rukama je zardousil a přinesl je do jejich skrýše. Napili se jeho krve, ale jejich hrdla byla příliš vyprahlá, aby pozřela syrové maso. Zakrslík nabodl kozlečí srdce na ostrý kámen a obřadně je povznesl k slunci. Brennus se ušklíbal. Kleon si sedl na nohy přeložené křížem a pozoroval to počínání pohledem beze všeho zájmu.

„Kdo je Kokolk?“ tázal se.

„Pocházím ze severního pobřeží iberského,“ pravil neveliký muž, „ale Iber nejsem. Jmenuji se Titul a moji krajané jsou poslední toho kmene, který žil na konci světa, daleko v Západním moři. Ten kmen byl mocný národ: ale přestal obětovat bohu Kokolkovi. On tedy zavalil jejich zemi blátem a pískem; i vzdulo se moře a pohltilo ji.“ Obřadně ustal – byl to blázen, zpívající povídačku již tolikrát opakovanou. „Ale moji předkové prchali na loďkách a Kokolk je nechal prchnouti. Oni jej viděli, boha viditelného, v záři ohňů planoucích po ostrovech. Místo vousů měl hady a na jeho hlavě byla barevná pera slunce.“

Když se odříkaná píseň skončila, Kleon kýval hlavou. „Byl to ostrov Atlantis, neboť to praví Plato. Tys o něm asi nikdy neslyšel. Ale proč uctívat toho zlého boha?“

„On je Bolest a Život,“ pravil Titul a obřadně pojídal srdce; agnostik Brennus a nevěrec Kleon se při tom na něj dívali. Slunce zajíždělo k západu. Brennus si rukama objal kolena a lámanou latinou sprostých otroků zpíval jakousi písničku:

„To jsou věci, po kterých toužím:
město hranic obětních
a ztemnělé prostory
mého domova
a kadeřavý dým
a měsíc.
Stádo divoce bučí v lesích:
Neměl bych se vrátit?“

„On je básník,“ pravil Titul; a vpadl do jeho brumlání: „Staří básníci na zaniklém Západním ostrově bývali mocní.“

Brennus zívl. „Byli to blázni. Neboť se utopili. Nechme je spát.“ Zívl podruhé, zastínil si oči a pohlédl k jihu. „Tamhle za vodou je nějaký veliký statek.“

Kleon přikývl. „Za šera se pokusíme přiblížit se k němu a osvobodit otroky. Bude-li nás dosti, můžeme táhnout dále docela veřejně a připojit se ke gladiátorům.“

Titul si olízl tučné rty a rovněž se upřeně zadíval mlhou.

„Možná, že jsou tam ženské – ženy pánů!“

Brennus se celým tělem rozložil v trávě zahřívané sluncem a ospale vrčel: „Galským ženám se nevyrovnají žádné jiné. Ach, bohové, bohové, žádné, vůbec ne! A já jsem už dávno neměl žádnou z nich, už od té doby, co mě dopravili sem na jih; letos na jaře jsou to už čtyři léta! Mohutná prsa a široké plné boky! A my jsme si je chytávali. Bohové! Mít jednu silnou, horkou ženu, aby mi zavzlykla pod rukama!“

„Na Západním ostrově byly statné ženy,“ prohodil Titul.

3

Druhého dne zastavil svou tlupu u brodu přes řeku. Bylo s ním už čtyřicet mužů a tři ženy. Více než polovic mužů byli Galové, vysocí, hubení a opálení sluncem. Pastýři, stále ještě pomazaní blátem a špínou svých nočních brlohů v boudách, kamž byli večer co večer po západu slunce zaváděni a spínáni řetězy, když zazněly rohy z obilního skladiště. Přestali již naříkat a zpívat a vyjeveně civět před sebe, přestali se vyzývat k závodění v běhu a křížkování. Za jejich vůdce byl vybrán Brennus a oni jsouce utrmáceni lehali si při každé zastávce na zem a metali losy o to, kteří z nich užijí tří zajatých žen.

Od svítání již procházeli pustou krajinou. V opuštěných vinicích visely těžké hrozny jako kapky krve dávno prolité. Stáda se toulala bez pastýřů, sýpky nalézali pevně uzavřené a zabedněné. Galové tato stavení plenili a zapalovali je, sbírajíce otepi trávy a skládajíce je na sebe až po dřevěné okapy pod střechou. Ve zděných budovách, které nechtěly hořeti, znečistili síně výkaly a pomazali jimi i obličeje soch v peristylech. Jak denního světla ubývalo, vypukaly v dálce na obzoru co chvíli hluboko v kraji stále nové požáry.

Galové byli pastýři a dělníci, ale ostatní byli domácí čeleď, vrátní, rybáři, kuchaři, komorníci a lázeňští. Devět z nich bylo Řeků, otroci narození z matek otrokyň, bledolící mužové s černými vlasy a bystrýma očima; jejich smích byl vysoký a pronikavý: a přece věděli, že tahle jejich svoboda jest jen sen, který nebude míti dlouhého trvání, a chvěli se v studeném větru otevřených krajin. Jejich záda byla poznamenána jizvami, neboť jejich paní byla Petronia, manželka Gaia Petronia; ta pevně věřila, že jen pořádně mrskaný otrok je otrok úslužný a ochotný. Nyní však oděna jsouc jen jednoduchou plátěnou košilí, zaprášená, oslepená, byla vlečena dále za vlasy, za které ji popadl a držel nějaký galský obr. Ten si z šípkového keře uřízl prut a chvílemi nadzdvihnuv košili mrskal ženu plnou silou své pádné paže. Její dvě dcery, pošpiněné v obličejích, s očima vyjevenýma běžely po matčině boku. Ty ten Gal nebil, protože po nich toužil.

Pět mužů bylo černochů; byli to kuchaři a komorníci, brblali divnou, zpola nesrozumitelnou latinu a ohromeni zírali do volných prostorů otevřeného kraje, kdež v dobách dření a těžké práce bývali jen velmi zřídka. Jeden z nich býval domácí popravčí. V rukávech podkasané haleny nesl dva nože a na pochodu se usmíval úsměvem nestálé síly.

Ale ženy, které bývaly v domě otrokyně, byly podle rozkazu literáta Kleona nechány vzadu, neboť by byly na pochodu jen zdržovaly. Plakaly a šly za tlupou mnoho mil, některé nesly děti, některé kořist z domu Petroniova. Konečně se ztratily vzadu tam někde v rozsáhlých bažinách.

Den se již opět chýlil k večeru, a když se zastavili u brodu, Kleon pokynul rukou Brennovi a Titulovi, aby se k němu přidružili. Od té chvíle, co osvobodili otroky Petroniovy, tito osvobození otroci si je bez otálení zvolili za vůdce, Ionové Kleona a černoši Titula. Někteří z nich slyšeli už dříve o vzpouře gladiátorů, někteří však tomu nevěřili domnívajíce se, že je to jen lichá pověst a že na konci celé té pomíjivé vzpoury bude – kříž. Ti právě vybíjeli svou zběsilost pustošíce krajinu a týrajíce svou klopýtající paní.

Ze středu svých Galů přišel Brennus s ospalýma očima. Na vratkých nohách měl nataženy Petroniiny roztržené sandály a okolo těla jako pás její zelené šaty, které kdysi nosila, neboť on byl první, který vnikl do její ložnice. Za opaskem měl dýku a prak a přes plece přehozený pytlík s hliněnými střelami.

„Pohleďte,“ pravil Kleon.

Zastínili si rukama oči a dívali se do dálky klidné italské krajiny při západu slunce. Proti západu se zaleskl kov. Ku brodu jela na koních četa vojáků.

„Páni!“ prohodil Brennus a jeho ruce se roztřásly. Kleon se na něj podíval v chladném pohrdání, nerušeném ani nadějí, ani strachem. Brennus zachytil ten pohled a přestal se chvěti.

„Nu tak, už je to tu, konec všemu, ženám i svobodě!“

„Těm ženským podřežeme hrdla,“ vyrazil ze sebe Titul olizuje si pysky. „Ale napřed se budeme bít!“

Na rozkaz svých tří vůdců tlupa vylezla na homolovitý pahorek, vyčnívající nad brodem, odkud byl dobrý rozhled. Na vrcholku byly veliké kameny, zříceniny jakéhosi chrámu vystavěného před dávnými časy obyvateli této končiny. Otroci si z těchto kamenů začali stavět zeď. Sluncem opálení Galové si odhrnuli dlouhé černé vlasy z obličejů, přestali se báti a horlivě stavějíce bavili se oplzlými žerty; při klopotné práci jen supěli, lapajíce dech. Potom rozmotali své pastýřské praky a do jejich kožených jímek vložili kulaté hliněné střely, tak jak to dělávali proti dorážejícím smečkám toulavých vlků. Černoch popravčí vytasil oba meče a s těkavým úsměvem plným zuřivosti díval se dolů ku brodu. Ale Ionové byli tiší pilně pracujíce na stavbě kamenné zdi. Potom jeden z nich, nejmladší, řekl ostatním:

„Myslil jsem, že v délském přístavu uvidím lodi, o kterých vypravovaly naše mámy.“ A zasmál se na ně podivným, ustrašeným smíchem. Ale starší muži jen něco zamručeli a odvrátili obličeje, aby v nich nebylo vidět slzy, neboť Řekové nemají do pláče daleko.

Tři ženy se schoulily do jámy na vrcholku homolovitého pahorku. Petronia si klekla a poloslepýma očima vyjeveně hleděla před sebe. Jeden černoch jí hodil do tváře bláto a sliboval jí, že se s ní zítra budou na lůžku pelešit šakalové místo mužů. Kleon se studeně usmíval a díval se dolů na brod.

Jezdci se už zatím přiblížili. Bylo jich půl čety; byla to těžká jízda vyzbrojená zbraní útočnou i ochrannou podle nového způsobu, vypůjčeného od Řeků, plechovými holeněmi, pláty na prsou a přílbami s chocholy. V čele oddílu jeli dva důstojníci vyšší hodnosti, středních let a vážní. Kleon měl oči oslněné zapadajícím sluncem, ale vojáci dole viděli jeho četu i chvatnou stavbu ochranné zdi docela dobře. Zahlaholil výkřik:

„Otroci!“

Vzápětí se ozval řev a chechtot. Jezdci se přebrodili vodou. Potom se na rozkaz stočili v kolo a zastavili se pod vrškem. Jeden z důstojníků zdvihl ruku, aby uklidnil vojáky, a potom oslovil Kleona:

„Lejno! Sto ran důtkami a dřinu v dolech těm z vás, kteří se vzdají. Ostatním, kteří ujdou našim mečům – kříž! Vyberte si. Honem!“

Galský obr stojící za Kleonem, ten, který cestou bil Petronii, odložil svůj prut a vypáčil z půdy veliký kámen. Než ještě důstojník domluvil, roztočil Gal několikrát mocně kamenem, až se sám při tom rozmachu zapotácel, a potom jej prudce vymrštil. Kámen proletěl vzduchem, srazil jednoho jezdce z koně, jemuž přerazil hřbet; zvíře kleslo pronikavě zařičevši. Otroci propukli v pustý smích. Všichni popadali kameny a metali je prudce dolů na jezdce; jediný Kleon stál nečinně pozoruje, jak se jezdci rozptylují. Když se rozdělili, byli otroci i jezdci stejně zaraženi výkřikem, který se vydral z hrdla jedné ženy.

„Otče! Petronie! Můj otče!“

Jedna z Petroniiných dcer se pokusila vyšplhat se na zeď na vrcholku pahorku. Titul ji popadl za vlasy a pevně ji zadržel. Vzlykajíc sklesla na kolena a rozepjala paže. Titul si olizoval masité pysky.

„Je to sám Petronius!“ Zachechtal se a hmátl po jednom z nožů černošského popravčího. Potom sevřel dívku, aby ji přinutil mlčeti, strhl jí šaty z ramenou a ohnul si ji přes koleno. Její tělo se v přítmí zabělelo a meč, na chvilku obřadně kolébaný v posledních paprscích slunce, již již se spouštěl, aby projel její hrudí. Ale Kleon se k němu naklonil a zadržel Titulovu paži.

Potom zavolal na Petronia: „Tvá žena a dcery jsou v naší moci. Jen se přibliž a my jim prořízneme chřtány.“

Petronius – byl to ten důstojník, který jim před chvílí hrozil doly nebo křížem – vykřikl a zapotácel se v sedle. Dva vojáci přiskočili mu na pomoc. Byl to starý muž, za občanské války neblaze proslul svými ukrutnostmi. Kleon z vršku viděl, že se už zatím vzpamatoval a že už zase sedí zpříma ve třmenech. Jeho obličej byl už nezřetelný, jako nezřetelné byly i obličeje všech ostatních vojáků, ale hlas se ve večerním tichu nesl jasně a srozumitelně vzhůru a zaléhal na kopec.

„Propustíte-li ty ženy, můžete jít.“

Od otroků zabouřil posupný chechtot. Titul, ten s ospalýma očima šílence, se podruhé rozmáchl mečem. Ale literát Kleon ho podruhé zadržel.

„A kde je vaše záruka, že nás nebudete stíhat?“

Vojáci se radili.

„Zárukou je jistota, že asi tři míle odtud táboří tlupa otroků, příliš početná, abychom se na ni mohli vrhnout pod brodem.“

Kleon pohlédl do tmy na místo, kde před nedávnem zapadlo slunce. Římané nelhali, neboť spatřil tam záři strážných ohňů. Rychle se rozhodl a s chladným zadostučiněním, že tentokrát on poroučí pánům!

„Stáhni k sobě své vojáky, Petronie, a pošleme ti dolů tvé dcery. Ale Petronii propustíme až za brodem.“

Skupina jezdců vykonala – nebylo na ni už dobře viděti – nějaký pohyb. Část vojska se oddělila a odklusala, ve tmách bylo slyšeti rytmický spád nárazů kopyt. Kleon vyprostil to děvče z Titulova objetí. Polomrtva potácela se Petroniova dcera ze svahu dolů. Potom vykleštěný literát zpozoroval, že Galové se smíchem obklopili Brenna a druhou dívku. V záchvatu prudké nelibosti se prodral skupinou. Na děvče se ani nepodíval.

„Běž!“

Pospíchala z vršku dolů přímo k deseti jezdcům, kteří tam ještě čekali. Zpívajíce a smějíce se sestupovali otroci za ní po svahu dolů a šplouchali brodíce se vodou. Galský obr svíral pevně Petronii v náručí a vlekl ji uprostřed mezi všemi. Už došli na druhý břeh, vtom jim do uší dolehl nový rytmický dusot cválajících kopyt. A potom ze tmy na obou stranách vyrazili jezdci, kteří předtím se oddělili a rozjeli. Zároveň se na ně brodem řítilo oněch deset zbylých s Petroniem v čele.

Příliš pozdě si Kleon uvědomil, jak byl pošetilý. Zařičel:

„Rozprchněte se! Na západ je tábor otroků.“

A už byli jezdci v nich. Černoši pronikavě ječíce prchali, kromě jediného popravčího; ten se rozmáchl mečem a rozpáral jednomu koni břicho. Vzápětí sám nabodený na kopí pohroužené do jeho břicha skácel se do vody a byl jí unášen. Osmahlí Galové rozzuření k šílenosti zaujali pevné postavení a bojovali, anebo rozběhnuvše se poněkud couvli, roztočili praky a hromadně vymrštili množství hliněných střel do zástupu rváčů. Každá střela byla tvrdá jako kámen a způsobilá zajistit přímý let. Několik jezdců spadlo z koní a jeden Iber a jeden Řek byli na místě zabiti udeřeni byvše střelami vlastních spolubojovníků otroků. Potom se jezdci sjeli do oblouku, aby znovu zaútočili, a Galové vytasivše krátké nože snažili se přeřezat koním šlachy na nohách. Z řezných ran do teplého masa vycházel ošklivý zápach vzbuzující mdloby. A potom se na bojiště snesla úplná tma.

4

Půl míle za brodem narazil Kleon ve tmách na Iony. Jeden z nich kulhal a druhý se pokoušel zastavit krev řinoucí se z rány na šíji. Kleon jej obvázal pruhy látky utrženými ze své tuniky. Potom všichni pozorně poslouchali, ale noc byla nyní úplně tichá.

Náhle však přece bylo slyšeti blížící se dusot cválajícího koně.

„Páni!“

Kleon poslouchal těžce oddychuje, neboť jednak bojoval u brodu, jednak od něho utíkal. „Jede jen jeden. Bodnu to zvíře do břicha.“

Drže krátkou dýku v ruce schoulil se po straně u cesty. Sotva se jeho tělo vynořilo ze tmy, kůň splašeně od něho odskočil. Ale tu již Kleon viděl, že to není nikdo z pánů, nýbrž Titul. Iber se ušklíbl a vycenil bílé zuby.

„Strhl jsem jednoho vojáka z koně, vyrazil jsem mu kamenem mozek z hlavy,“ pravil, „jeho přílba praskla jako skořápka. Potom jsem mu ukradl koně.“

„Brennus?“

„Brennus je mrtev,“ řekl Titul. „Vždyť jsem viděl, že byl zabit. Rovněž ostatní Galové jsou mrtvi a bezpochyby v pekle, protože jsou to lidé bezbožní.“

„Byli to hrdinové,“ pravil jeden z Ionů, písař, tenký muž, uměl však rychle utíkati. „Takoví muži se kdysi rodili v Řecku.“

„Ohromnou sílu mívali muži na zmizelém Západním ostrově,“ řekl Titul, ten blázen.

Kleon se chytil koně za hřívu. Ionové klusali vzadu. Tma se ponenáhlu rozptylovala a měkla, vyjasňovalo se, až potom vyšly hvězdy, třpytivě bílé. Někde nahoře na kopci zavyl vlk, dlouze a pronikavě až do kostí.

„Vlci se tu potulují daleko široko,“ pravil Titul, „neboť stáda ovcí nikdo nehlídá.“

Opět se ozvalo takové táhlé zavytí, divoké, studené a kruté; byl to některý vlk samotář. Nikdo mu neodpovídal.

„Možná, že je to sama Vlčice pánů,“ pravil Kleon, „snad sestoupila dolů z Říma, aby lovila?“

Řekové se chvěli věříce, že je to vlkodlak. Ještě jednou někde velmi daleko od nich slyšeli poslední zavytí a potom je šelma opustila.

Jeden z Řeků, nějaký mladík, náhle zakopl a padl. Titul zastavil koně, Kleon se vrátil a sklonil se nad tím mužem.

„Co tě bolí?“ tázal se ho.

Potom teprve viděl, že je to právě ten mladík, který nahoře na onom vršku nad brodem mluvil o délském přístavu. Nyní mu však při dýchání vyrážela z úst krvavá pěna. Kleštěnec si sedl k němu na zem a utřel mu ústa.

„Byl jsem raněn do prsou, ale neříkal jsem nic. Abyste mne nenechali vzadu umřít. Samotného. Ve tmách. Jako otroka.“

Rozkašlal se a něco zamumlal. Na rty se mu drala lámaná řečtina, ač Řecka dosud nikdy nespatřil. Pěna se proměnila v teplý pramének. Náhle popadl Kleona za ramena. „Moře, ach, moře!“

Potom Kleon poznal, že je mrtev, a jeho ztuhlým srdcem projel smutný a hrozný vztek. Ale v těle zbaveném mužství nebylo slz.

5

Do svítání nebylo již daleko, a než Kleon, Titul a čtyři Ionové dorazili do tábora otroků, přišlo studené jitro s drobným deštěm. Poutníci dvakrát sešli z cesty bloudíce po příkrých stržích nebo zapadajíce do rákosových houštin. O tábor zavadili čirou náhodou a zpočátku vůbec nevěděli, že je to tábor, neboť ohně byly už dávno vyhaslé, nikde nebyly postaveny stráže, ani nebyl vykopán příkop okolo tábora, ani nebyl zřízen ochranný plot z kůlů. Otroci pocházeli z Východu a spali pod smokvoněmi, z nichž kapala voda, třásli se zimou zklamáni jsouce v svých snech. Ale jeden přece bděl a ten je na kraji tábora zastavil vyzváním vysloveným naříkavou šeplavou latinou.

„Jsme otroci,“ odpověděl Kleon pronikavě na něho hledě v ranním soumraku, „hledáme svobodu a prázdná břicha, nemluvíc ani o zástupu gladiátorů.“

Neznámý muž držel v ruce sekeru. Nyní vystoupil zpod mokvajících ratolestí a zamračeně si prohlížel Kleona. Řek viděl před sebou muže statného, černovlasého, s kudrnatými vousy a ohrnutým nosem; jasné, pátravé oči byly tak černé jako jeho vlasy. Na sobě měl tógu, která mu špatně padla, lemovanou senátorským pruhem a třásněmi.

„Hledáte-li prázdná břicha, to jste si spletli cestu, neboť tyto měchy zde jsou plné vína, jež jsme ukořistili. Ale gladiátoři se v Kapui konečně vzdali, alespoň se tak říká; zradil prý je jejich vůdce, nějaký Thrák.“

Kleštěnec pokrčil rameny. „To tedy gladiátory už nehledáme. Což si nemohli ti blázni najít jiného vůdce než nějakého thráckého divocha? A kdo je zde vaším vůdcem?“

Vousáč se zamračil na nový den. „Já jsem zde vůdcem – kéž mi Jehova dá rozum. Polovic těch lidí zde“ – ukázal rukou na temné skupiny mužů schoulených pod stromy – „jsou Bithynové, přišli právě z Brundisia a latinsky nemluví ani slova. Já jsem jim vrátil svobodu spolu s dvaceti domácími otroky Hubeného Krassa, neboť jsme přepadli jejich stráže v bažinách a zaškrtili jsme je.“

„To je dobře. Já jsem Kleon z Korintu, Řek.“

„To je chyba, protože já Řeky nemám rád. Jsem Geršom z Kadeše, farizej a žid.“

Za vzpoury proti Jannaeusovi a jeho helenistickým kněžím Geršom ben Sanballat dvakrát pozdvihl prapory Chasidim a dvakrát byl poražen. Ale v horách okolo Kadeše se držel tak vytrvale, že král byl donucen dát mu milost a potom ho nechal na pokoji. Geršom se vrátil domů vzdělávat své statky a zcela se věnoval ochijským tajným bohoslužbám v synagoze. Tyto praktiky jej připravily o jeho následovníky. Za dvě léta potom Jannaeus zemřel a v Jeruzalému vládla jeho vdova Salome Alexandra. Mezi prvními, kteří měli padnout, byl Geršom; byl tajně chycen a prodán do Sýrie do otroctví, odtamtud prodán dále do Říma a z Říma byl dále prodán do domácnosti M. Licinia Krassa. Nebyl otrokem ještě ani rok, jeho železný duch byl sotva trochu oblomen, když slyšel noviny o vzpouře gladiátorů a hned pobádal své druhy, aby si z nich vzali příklad. Nyní se setkal s Kleonem, stál před ním, Řekem, nečistým, v jeho obličeji byla zřejmá stará, silná pohanská nenávist, nenávist, která byla zapomenuta, dokud byl otrokem, ale nyní se zase znova rozdmýchávala v plamen ze starého žhavého podkladu.

Ale ten Řek působil na něj přece ještě jakousi zvláštní přitažlivostí. Plamen ochaboval. Se zarputilým pohledem zamračených očí Geršom zdvihl paži k hlavě a k srdci. Kleon odpověděl a potom si podali ruce, při čemž je pozorně sledoval Titul s Iony. Ale Geršom si potají přece otřel ruku o tuniku rozpomenuv se, že styk s pohanem poskvrňuje.

„Tenhle je Iber,“ pravil Kleon ukazuje na svou družinu, „a tihle jsou Ionové.“

„Tadyhle pod šatem je řecké víno,“ prohodil žid. „A nečisté, potrava. Jezte, jste-li hladovi.“

Titul a Ionové se posadili na bobek na zem a pili; silné řecké víno je hřálo, ač se zpočátku zajíkali a dusili hltavými doušky, neboť jako otroci nebyli vínu zvyklí. Jsouce hladovi rvali opečené maso prsty; ale Kleon jedl jen málo, ač byl také velmi hladov. Neboť i hlad byl v jeho zkomoleném těle jen slabý odlesk rozkoší, které dříve znával. Ať otrok či svoboden, to se už asi nikdy nezmění, a toto pomyšlení mu na chvíli zkřivilo ústa. Potom nalil do stříbrného poháru vína a šel za Geršomem, který se zatím vytratil do ústraní.

„Tohle je pěkný pohár, mistrná práce,“ pravil.

„Vzal jsem si jej ze spižírny Suchého Krassa,“ řekl Geršom mrzutě. „Ten pro tu ztrátu jistě ukřižuje svého domácího dozorce, ledaže by i ten otrok byl uprchl. Ale je to málo pravděpodobné, vždyť to byl blázen.“

„Proč se mu říká ‚Suchý‘?“

„Jeho duše je suchá,“ odpověděl Geršom. „Ať na věky vyje v nesmírném prostoru Sevlu, to jest pekla.“

Byl to nemluva, ale rozvážný muž, a proto jej Řek k sobě vábil a přitahoval stále mocněji. Dívaje se na Kleona hladil si dlouhými hnědými prsty kadeřavé vlnivé vousy a vzdychal rozpomínaje se na Kadeš, ačkoli paměť i srdce a rovněž duše byla sevřena do železného krunýře. Kleon vypil víno s chladným uspokojením a odpověděl s výsměšnou uhlazeností:

„O tvém pekle jsem dosud neslyšel. Ale před malou chvilkou jsi mluvil také o jakémsi neznámém bohu. Kdo je ten bůh?“

„Jehova, jediný bůh. Vaši řečtí a římští bohové jsou jen modly démonů. Našemu Jedinému Pravému Bohu se nestavějí žádné modly, leda od Salominých helénských krys.“

„Není bohů,“ prohlásil Kleon, „kromě Času a Osudu. Já neuctívám žádného z nich, což je bezpochyby dráždí. Tenhle Iber zná také nějakého nového boha – s podivným jménem – kdo je vyslovuje, jako by kašlal; a hlavu má hadí; jeho obydlí je tuším moře.“

„Bezpochyby je to Behemoth, ‚Vodní Obluda‘,“ pravil Geršom, hledě na Titula pohrdavě. „Neboť on je pohan.“

„On je také blázen,“ řekl kleštěnec lhostejně a rozhlédl se. „Tvoji Bithynové se probouzejí…“

Přestalo pršet a ranní chmury se již rozptýlily. Nad hřebenatými italskými pahorky vylézalo slunce vlekouc za sebou průsvitný závoj, který se chvěl a bledl jako mydlinová zeď. Ve vzduchu byla vůně zeleného života osvěženého deštěm. Zpod stromů vylézali otroci a tlačili se okolo Geršoma napjatě hledíce k východu. Když se slunce vyhouplo na oblohu zplna a spočinulo na úbočí pahorku, kulaté, zářící a jiskřící jako nový zlatý peníz, třesoucí se Bithynové zahučeli jakousi ormuzdickou píseň, zdvíhajíce své paže k projevu úcty k bohům, při čemž jejich ústa byla zaměstnána zpěvem i zíváním. Iber Titul se vrhl na zem a vyl na slunce jako pes. Ale Kleon, Geršom a Ionové se neklaněli vědouce, že slunce není než ohnivý kotouč vzdálený asi tři míle.

Pod smokvoní ležel ještě jeden otrok. Ale vtom se již prudce probudil a zadíval se na modlící se věřící shromážděné spolu v jednom davu s nevěřícími. Jeden z nich zaujal jeho pozornost. Připlazil se k jeho nohám a tiše se postavil za Titula.

„Pořád stejně veliký hlupák, Ibere. Tvůj bůh je otrok jako ty a nemůže se postarat ani sám o sebe.“

Jeho ospalý basový smích vyrážel a rušil zpěv. Potom se obrátil tváří ke kleštěnci Kleonovi a ten viděl, že je to Brennus.

Jeho zpráva byla krátká.

„U brodu jsem podrazil jednomu koni kolena. Kůň i s jezdcem padli na mne. Chytil jsem toho chlapa za chřtán a válel jsem se s ním pod koněm škrtě ho. Držel jsem ho za hrdlo, dokud se nepřestal hýbat, a jeho tělo chladlo v mých rukou. Potom přitrhli páni probodávajíce meči mrtvé a raněné podřezávajíce. Dělal jsem tedy mrtvého, ale díval jsem se po očku okolo sebe; zatím leželo na nás vůkol měsíční světlo. Petronius stál s ženou nedaleko brodu a vedle nich stáli dva jiní. Petronia se rozplakala jako bečící ovce, padla na kolena a lomila rukama. Oba druzí páni křičeli na Petronia a hádali se s ním, ale on jen nevrle chrčel a plival. Potom Petronii objal a vrazil jí dýku do srdce. Skryl jsem se za mrtvého koně a dál jsem už neviděl nic. Ta ženská uměla silně milovat, jak jsem poznal oné noci, když jsem si ji vzal k sobě na lůžko! Běhna!“

Chvíli jako by něco překusoval v zubech, znepokojován jsa nějakou vzpomínkou. „Nechtěl jsem jí tehdy ublížit – přespříliš. Škoda, že ten blázen zabil tak dobrou souložnici. Neušetří ani své dcery, prozradí-li mu – bohové, ta byla zralá a hezká!“

„Hezké hned od kolébky byly děti žen na zaniklém Západním ostrově,“ skuhral Titul, ten blázen.

6

V poledne Geršom ben Sanballat přehlížel své Bithyny. Jednoho hubatého a hádavého udeřil rukou. Potom táhl na jih; rozhodlť se hledat nějaké pevné místo a odtamtud uniknout k moři.

Šel s ním Brennus, Kleon a Titul. Táhli až do západu slunce a potom, těsně u nějakého močálu, narazili na zmatený útěk z bitvy. Koně bez jezdců i s jezdci na hřbetě řítili se k severu v dunivém útěku. Za soumraku vyli už zase vlci. Vida prchající vojáky pánů žid se na ně vrhl se svou tlupou, mnoho jich pobili a ukořistili jejich výzbroj i meče.

Teprve potom byli poučeni, že tento divoký útěk z bitvy u jezera byl způsoben gladiátory dosud nepřemoženými. Jejich vůdce napadl praetora Klodia, překvapil jej nic netušícího a rozprášil půl jeho legie, kterou vedl z Říma.

Geršom zastavil svůj oddíl a čekal až do svítání. Ale po celou tu noc přicházeli do tábora gladiátorů otroci z východu a západu a z jihu, kteří se sbíhali na pouhou zvěst a v šílené naději.

II
Gladiátoři

1

Rok před bitvou u jezera přišel do šermířské školy v Kapui, jejíž majitel se jmenoval Batiates, nějaký Thrák nazývaný Spartakus; byl to loupežník odsouzený na smrt ad ludum. Jeho lebka byla po straně rozštěpena těžkou ranou mečem. Dlouhé hodiny tam vyseděl na lavicích bez jediného slova, jen tupě civěl a poslouchal třesky mečů a pozoroval obraty cvičících šermířů a zápasníků. Byl to vousatý mladík s těžkou bradou a jeho obočí strmělo vzhůru přímo do hustých kudrnatých vlasů. Ústa rozdělená masitými rty byla rovná a oči jasné a šedé. Batiates ho pohledem přinutil, aby se hnul, a viděl jeho lovecký krok. Z barbarské země, kde býval loupežníkem, nedoprovázela ho sem žádná zpráva o jeho životě; potom se najednou mezi planými řečmi vedenými ve škole rozšířila zpráva, že se lupič sám nepamatuje na nic, protože ho rána mečem připravila o paměť.

Potom se rána sama zahojila. Spartakus byl čilý a silný, šedé oči byly chladné a trpělivé, ruce se rychle naučily chápat se meče, potupného zakřiveného meče šermířů ukazujících se při hrách. Batiates mu vybral za soupeře mirmillones, potom se s ním na jeho rozkaz střetl retiarius, poobakrát na zkoušku. Ale když byl Thrák chycen do síťařovy sítě, přepadla ho zuřivost. Zahodil svůj dřevěný meč, popadl soupeře a uškrtil ho dříve, než ho lanistae mohli zachránit. Supě a lapaje dech mrštil jeho tělem o zem; celá škola se na jejich zápas dívala s otevřenými ústy a Batiates se usmíval: Dostane-li se tomuhle otroku důkladného výcviku, může někdy získat první cenu pro cirkus v Římě.

Tehdy byly zlé časy a těžké daně. Batiates seškrtal vydání na výživu svých lidí ve škole. Gladiátoři zvyklí masu, nikoli obilí, reptali a klímali na slunci nic nedbajíce hulákání lanistů. Batiates vyzbrojil své učitele těžkými drátěnými důtkami a gladiátoři byli znova hnáni do cvičení. Batiates dívaje se na ně pozorně počítal si, kolik na kterém vydělá, a s večerem se uspokojen uchyloval do náručí své Elpiniky.

Bylo jí šestnáct let, té řecké otrokyni, a už čtyři roky byla Batiatesovou souložnicí. Narodila se v Athénách, jak ujišťoval otrokář, když stála nahá s obílenýma nohama na prknech ergastula. Batiates potřebuje souložnice rozpálil se vášní a spokojeně si pobroukával; ale přece se zeptal, je-li ještě panna. Když byl ujištěn, že ano, koupil ji a vzal ji k sobě na lůžko. Té noci slyšeli jeho otroci křik zaléhající všemi prostorami školy. Ale do rána se Elpinika naučila zastávat místo souložnice. V následujících měsících byla klidná a pokorná; její pleť byla jako slonovina, vlasy temně rudé a nad nosem se setkávalo její obočí křížem po řecku, jako úmyslně. Ostatní otroci a otrokyně ji nenáviděli, ale ona sloužíc Batiatesovi na lůžku zachovala si jeho přízeň. Okolo půlnoci nemohouc spáti slýchávala hučení z bud pro gladiátory, a kdykoli pohlédla na spícího Batiatesa, řádil v jejím srdci bůh hrůzné zkázy.

Přešla zima. Jídlo bylo stále horší. Pobouření gladiátoři byli nyní jako polozkrocené šelmy a vrčeli, kdykoli se na ně Batiates podíval. Ale on je klidně snášel čekaje na jarní prodej. Elpinika krmila gladiátory odpadky z kuchyně; a šourajíc se potmě kolnami jejich obydlí octla se jednou u spoutaného Thráka.

Promluvil na ni rozpačitou latinou: „Jak se jmenuješ?“

„Elpinika. A ty?“

„Spartakus.“

Položila mu ruku na hlavu. On jí zase položil spoutanou ruku na její rámě. Zachvěla se v jeho prudkém, divokém objetí.

Stali se milenci a ona na jeho loži našla rozkoš, nikoli nevýslovnou bolest. On u ní nalezl něco, co očišťovalo stírajíc z jeho očí černé chmury. Ležíce spolu připravovali vzpouru a z prsou gladiátorů okolo nich se ozývalo mručení odporu.

Jednou za temné noci přinesla Elpinika klíče a odemkla řetězy. Gladiátoři se s řevem nahrnuli do kuchyně, nacpali si hladové žaludky masem a místo mečů ozbrojili se domácím nářadím. Ze spánku vyburcovaný Batiates svolal své lanisty a v pološeru se rozpoutal zoufalý boj. Thrák vedl gladiátory a Elpinika prolézala boudami dávajíc pozor. Najednou se odpor lanistů zlomil, dali se na útěk, gladiátoři odhodili domácí nářadí a ozbrojili se opuštěnými zbraněmi. Velitelem se chtěl udělat Gannikus, germánský retiarius, vyznamenaný palmami; byl poslán do školy na další výcvik. Ale gladiátoři hlasitě volali po Thráku Spartakovi a všichni se svěřili jeho velení.

Než mohl Batiates vzbouřit Kapuu, gladiátoři vytáhli z města jako sjednocený zástup, vyzbrojivše se zbraněmi lanistů; vedl je thrácký lupič a byla s nimi také jedna žena, Elpinika.

2

Probudivši se ráno po bitvě u jezera schoulila se ke Spartakovi a oba spolu vzpomínali těchto věcí. Nyní se jim to vše zdálo už jen jako vzdálená pohádka. Mezi tehdy a nyní ležely už první divoké dni strávené bez přístřeší v jícnu Vesuvu, když byla na ně poslána četa lehkooděnců a byla odražena; rovněž bylo odraženo pět centurií legionářského vojska. Mezi tehdy a nyní ležely dni hladu a strádání, když Spartakus, vedený bohem nebo nějakým démonem, ze všech sil bojoval, aby své druhy zachránil před vzdáním se. Mezi tehdy a nyní ležely nebezpečné sestupy po lávových balvanech za noci s provazy a lany do spícího otevřeného kraje a k opatření potravy, třeba násilnému. Mezi tehdy a nyní ležely dni vzpoury otroků, jež vzplála okolo Kapuy, kteří se přidali ke gladiátorům a zle zřídili půl legie vedené Klodiem.

V klidu ranního šera byl pokojný i celý tábor. Elpinika klečíc upřeně hleděla gladiátorovi do tváře; v noci sebou nepokojně přehazoval a z obličeje shazoval roušku. Po velké ráně zbyla nyní už jen slabá tmavá skvrna na tmavě bronzové pokožce, vlasy na hlavě, na bradě a chlupy na prsou se kudrnatily, tmavomodré a černé s kovovým leskem. Obličej měl ve spánku hrůznou prostotu, takže se Elpinika rozpomínala na veliké kamenné obličeje, které vídala jako dítě v Athénách. Zachvěla se a zahalila se do šatu; otvorem v stanu pak pozorovala příchod jitra.

Býval to stan Klodiův, byl ukořistěn spolu s hojnou jinou výzbrojí v bitvě u jezera. Každé noci poskytoval přístřeší thráckému gladiátorovi a atické otrokyni, vůdcům zástupu vojsk otrockých. Ostatní si vyházeli přístřešky ze země a trávy a spali v nich nebo se zaobalili do šatů odňatých mrtvým Římanům a leželi v závětří pod vlnícími se větvemi křovin. Ale Gannikus, germánský retiarius s palmami, vybraný za stratéga pod Spartakem, napodobuje Spartaka postavil si kožený stan. Třetí stratég, Gal Kastus, konal dozor po táboře.

Majíce v nenávisti římské tituly a hodnosti gladiátoři pojmenovali své vůdce stratégy, jako byli ve vojsku řeckém, a volili si je ze dne na den. Děvče dívajíc se do jitra a do budoucnosti, předvídalo nesnáze provázející toto uspořádání věcí: až páni sem na ně přitáhnou s legiemi a vzpouru korunují křížem.

Neboť takový konec byl jistý. Dosud žádné vojsko neodolalo legiím nehledíc k náhodnému úspěchu nad Klodiem. Vrátí se buď on, nebo někdo jiný, a jestliže se zástup otroků nerozejde, nerozptýlí po horách a k moři – –

Elpinika se obrátila. Náhle zavřeštěla zvenčí bucina, pronikla i hlukem, který provázel probouzející se ruch v otrockém táboře. Vzápětí se blížil dusot pospíchajících nohou.

„Stratég!“

3

Zanedlouho potom, co zavřeštěla polnice, Spartakus, připínaje si letmo svou thráckou výzbroj, už byl uprostřed tábora. Vzápětí k němu přiběhl Kastus a Gannikus. Germán cenil zuby jako vlk.

„‚Je prý jich asi dva tisíce,‘ povídá jeden pastýř. Hle – můžeš viděti třpyt odznaků. Hlavní voj ještě stále zakrývá úval.“

Thrácký bandita se podíval naznačeným směrem a spatřil záblesk jitra na zbraních. Jako bojiště bylo to místo nepříhodné, ježto měli za zády močál. Ale po chvíli se usmál: k boji nedojde. Upřel jasné do široka rozevřené oči na Gannika.

„Bojovat nebudeme!“

Retiarius, rudovlasý Teuton s šedivýma očima a těžkou spodní čelistí, po útěku od Batiatesa již zase zarostlý, zaklel a čelo mu zrudlo naběhlou krví.

„Pro baltské bohy břichaté, snad se nebojíš? Chceš se vzdát?“

„Nikoli, ani při těch bozích ne. Pohleď, vždyť je to dav otroků s ukradenými zbraněmi.“

Všichni tam znovu popatřili. Bylo tomu tak. Dav šel bez kázně, vesele mávaje štíty. Z čela Teutonova červeň nezmizela. Ale Kastus se smál.

„Nám se pořád zdá, že jsme v aréně. Všem, kromě stratéga.“

Gannikus se znova rozjitřil: „‚Stratéga?‘ Což my nejsme stratégy?“

Kastus zůstal chladný. „Jsme. Ale jsme také blázni. Kdybys ty, Ganniku, nebo já byl jednal jako stratég, byli bychom napadli ty dva tisíce otroků – a přece se zdá, že jich je jen asi tři sta.“

„Více východních krys,“ zavrčel Gannikus maje ruce založeny v boky a měřil si je pohrdavě. Neboť on mužům z východu mnoho nedůvěřoval.

Do tábora vešel zástup Geršoma ben Sanballata a rozhlížel se vůkol. Na krátkou chvíli bylo ticho. Gladiátoři a jejich spojenci se opírali o zbraně, Bithynové byli nedůvěřiví, zpola dychtiví, zpola váhaví. Jeden ze zástupu jel na koni, byl to Iber Titul. Ten ukázal prstem na tři stratégy.

„Ten prostřední muž s mečem. To je vůdce. Mocný –“

„Byli také vůdcové zástupů na zmizelém Západním ostrově,“ zvolal Kleon chvatně. „Byli rovněž. Ale zanedbávali obětovat Jehovovi. Či snad to byl Kokolk?“ A Geršomovi pravil: „Zdá se mi, že by nás tihle gladiátoři mnohem raději uvítali jako otroky než spojence.“

Ukazujíce zuby gladiátoři a ti, kdož podporovali jejich vzpouru před bitvou u jezera, obklopili Bithyny. Jeden, nějaký Gal, řekl: „Tihle lidé jsou zakrslí, ale statní a silní. Tenhle na příklad byl kuchař. Ten bude pobíjet pány a vařit je.“ Nějaký Thrák, chlupy na prsou maje zamazány blátem, zablýskal očima a odplivl si, neboť býval v aréně retiarius a tímto blýskavým pohledem porazil již mnoho protivníků. „Opice z cirkusu, hrom a peklo, což se vzbouřily také opice?“

Jeden Gal s úšklebkem v tváři obcházel dav a posměšně si jej prohlížel. Ale najednou vykřikl galsky, zapomněv na svou latinu, a strhl do náruče jednoho z nových příchozích, vzrostlého chlapa s velikýma nohama a hlavou, ohnivých vlasů, oblečeného strakatým ženským šatem. Na tento útok na Brenna Titul zachrčel a seskočiv z koně vytasil nůž. Ale potom ustoupil a ozvalo se mručení projevující nečekaný údiv.

Neboť Brennus s Galem se objali, přitiskli se k sobě hruď na hruď, plakali a smáli se. Bratři dvojčata, spávali kdysi v téže kolové ohradě kdesi v severní Galii; oba byli na téže výpravě zajati a posláni do otroctví, oba zároveň slyšeli řvát tura tehdy naposled, když spolu putovali k jihu na cestě do Říma.

Při pohledu na šťastné shledání obou bratří mizelo nepřátelské smýšlení gladiátorů. Za smíchu a dovádění objímali Bithyny, váleli se s nimi po zemi nebo ronili těžké nepravé slzy nové radosti. Bithynové se jen zubili a poddávali se citu mumlajíce nesrozumitelná slova. Titul zastrčil nůž zase do pochvy. Geršom ben Sanballat cuchaje si vousy prodral se davem uvedeným v nepořádek, stál u paty nasypaného návrší uprostřed tábora a napjatě se díval třem pohanským stratégům do obličeje.

Podíval se do tváře Kastovi, Galovi, který býval v aréně ordinarius, proslulý miláček Spartakův – mladistvé tváře, v nichž nebylo ani stopy krutosti, ale nebyly nijak významné. A žid si pomyslil: „Tohle není vůdce.“ Potom se zadíval do očí Gannikovi: „Býk – a statečný také tak. Škoda, že není v Jeruzalému. Salome má zalíbení v býku.“ A zle se zamračil, protože sám nebyl účasten její lásky.

Oba stratégové gladiátorů odpověděli na jeho zkoumavý pohled bdělým pohledem, jako muži připravení na zradu. Jen třetí se zadíval přes jeho hlavu tmavýma, čistýma očima – zasněný, opilý, či byl ten otrok blázen? Podivné tušení přepadlo židovského partyzána, že tuhle tvář snad už někde viděl, a s tímto tušením zároveň vzplála i slabá naděje. Nevšímaje si druhých dvou pozdravil stratéga stojícího uprostřed.

„Jsem žid, Geršom ben Sanballat. Byl jsem otrokem Suchého Krassa. Přiměl jsem tyto otroky, aby se s vámi spojili, chcete-li je mít mezi sebou.“ Dráždivě se zamračil. „Jehova ví, že to od vás bude laskavost, neboť bez vás by nás první tlupa jezdců rozmetala v trosky.“

„Jsi vítán, Geršome. Jsem Spartakus, lupič. Tohle jsou velitelé gladiátorů, Kastus a Gannikus.“

Geršom si hnědými prsty pročesával kadeřavé vousy. „Nechť jsou třeba velitelé vojsk pekelných, je-li jim libo. Velení nad těmito Bithyny však odevzdávám tobě, nikoli jim, ač také oni jsou bezpochyby vzácní muži.“

Na Gannikových tvářích znova vzplál čerstvý hněv. Ale Kastus se jen usmál. „Tím jsi dokázal, že věci rozumíš. My dva jsme vaši tlupu mylně pokládali za vojsko pánů a byli bychom vás napadli, kdyby nás nebyl zadržel Spartakus. Děkuješ mu již nyní za svůj život, Bithyne!“

„Nejsem Bithyn,“ odsekl Geršom ben Sanballat, „nýbrž žid.“

Kastus zachoval klid. „Řecký lid?“

Obličej židovského šlechtice zrudl starou chasidimskou nenávistí. „Moji předkové se klaněli Jedinému Pravému Bohu již tehdy, kdy se Řekové teprve vyvalovali ze svého zárodečného slizu!“

Z očí thráckého obra vyzařovala prostota dítěte, které se právě probírá ze spánku. Kastus pokrčil rameny, Gannikus se tupě šklebil. „Slyšel jsem o tvém lidu v Římě. Ten prý se klaní jen obchodu a úrokům a oslí hlavu uctívá jako boha?“

Thrák promluvil:

„Máme málo potravy a u téhle bažiny bychom mohli být snadno zaskočeni. Elpinika myslí, že snad na nás táhne jiný praetor. Ulož si zde prozatím své Bithyny, Geršome, ale buď připraven na odchod.“

„Nejdříve se vypořádám tuhle s tou pohanskou sviní –“

Spartakus se naň přísně podíval čistýma tmavýma očima: „Ulož si zde své Bithyny!“

Žid na chvíli opětoval jeho upřený pohled. Potom opět po vojensku pozdravil a vrátil se k poslušnosti.

4

Gannikus, jsa na ten den stratégem, rozestavil stráže po okolních pahorcích. Potom se znova rozhlaholila polnice svolávajíc otroky do shromáždění. Zatím se již najedli a do tábora vtrhly nové tlupy otroků, pastýři a lovci. Většinou to byli Germáni a Galové; rozlezli se mezi stany Kastovými a Gannikovými.

Dívaje se na to shromáždění kleštěnec Kleon hovořil s Geršomem.

„Tihle lidé jsou většinou severští barbaři, kteří asi pramálo touží po návratu domů do vlasti. Budou se špatně snášet s tvými Bithyny.“

„Nebo s tvými Řeky,“ odsekl farizej žid. „Ale na tom ani tak příliš nezáleží. Tohle vojsko je hromada bláznů; já to také v této poradě řeknu hodně hlasitě. Ale protože páni byli dvakrát poraženi, budou se asi hýbat pomaleji. Na tomto místě by se toto mužstvo mělo rozdělit v části a každá tlupa by se měla pokusit uniknouti k moři, jinak není naděje.“

Kleon se usmíval, chladně, bez zájmu. „Naděje beztoho vůbec není mnoho. Pobít těch pánů co možná nejvíc a nakonec abychom byli sami zabiti… Jacípak jsou ti vůdcové gladiátorů?“

„Dva z nich jsou moudří blázni a třetí – ani nevím.“

„Ten třetí – tmavý barbar? Kdo je to?“

„Thrák, Spartakus.“

Kleon, jsa Řek, Thráky pohrdal. „Jsou to divoši, jedí koně a uctívají své mrtvé.“

„Ať si třeba jedí mrtvé a uctívají koně, je-li jim libo,“ pravil Geršom. „Jen aby tento vůdce Spartakus osvědčil ve vedení zdravý rozum! Já, já jsem pro moře!“

„A já, já nejsem pro nic.“

Otroci se shromažďovali ve velikých kruzích a usedali na zem do trávy, aby poslouchali. Někteří v úžase civěli na množství svých druhů, někteří sedíce protírali si oči a chvílemi ze sebe vyráželi podivné výbuchy smíchu; někteří seděli zachmuřeni svírajíce v rukou zbraně, tváře se jim křečovitě škubaly a oči upíraly k horám; někteří se v polospánku protahovali na slunci, zjizvené údy vylézaly jim z cárů jejich oděvu. Chtělo se jim jen a jen odpočívat v blaženém pohodlí po těžké dřině a úpění v bolestech pod důtkami. Aspoň polovina jich byli otroci narození v otroctví, dělníci na polích, v plantážích a v domácnostech, s nejistou vírou v nejisté bohy a zákony. Báli se útlaku dne, byli vyčerpáváni útlakem noci; nevěděli, kdo jsou jejich otcové, ale své matky znali aspoň od zběžného vidění, cosi zpola jako věc kradená a zpola náhodou nalezená, leda jestliže přicházeli z velikých statků s plemenným dobytkem, kdež děti bývaly chovány tak pečlivě jako brav a skot. Ale i tak, přesto, že se odcizili své ztracené domovině, rozpomínali se aspoň nejasně na náboženskou víru a zákony, podle kterých ženy jsou bytosti nižší než muži, nemají rozumu, a nemají tudíž ani práva mluvit na veřejných místech. Dívali se tedy nyní úžasem ohromeni ke středu kruhů, kde na hromadě římské kořisti seděl stratég Spartakus.

Neboť řadami otroků, dřepících v trávě na zemi, prošla před chvílí nějaká žena, děvče v gladiátorské tunice, a nyní již seděla vedle Spartaka. Galové a muži z východu hlasitě reptali a všichni kromě gladiátorů dívali se na ni s úžasem i hněvem, nebo také chtivě a toužebně.

Ta žena si jich nevšímala. Seděla na slunci po boku Thrákově, její drobný obličej byl chladný, vážný a klidný pod temnou linií obočí. Najednou otroci viděli, že se zdvihl nějaký Gal. Byl to Brennus.

„Ženská v pelechu nebo ženská v boudě – to ano, ale vidět ženskou, jak zasedá ve válečné radě – nikdy!“

S těmito slovy si zase sedl a zamhoural ospalýma očima. Od pastýřů zabouřil hromový souhlas smíšený se slabým vysokým smíchem Bithynů. Potom promluvil jeden gladiátor:

„Jsem jeden z těch, kteří přišli z Kapuy,“ pravil. „Porazili jsme dvě vojska a utábořili jsme se u močálu. A potom se zatoulalo do našeho tábora několik stád oslů hýkajících: ‚Přinášíme vydatnou pomoc. Ale ten a onen z vaší tlupy se nám nelíbí.‘ Nu, o oslech já věru vím jen velmi málo, leda že protivně páchnou. Ale o Elpinice a gladiátorech vím mnoho.“ Pohlédl na postavu nehybně sedící vedle Thráka. „Kdo odemkl zámky našich řetězů v Batiatesově škole? Kdo nám pletl provazy z révy, abychom mohli sestoupit do jícnu sopky? Nemyslím, že to byl tuhle ten Gal. Ten bezpochyby měl velmi napilno někde v některém brlohu nebo v boudě.“

Po těchto slovech propukl mezi gladiátory jásot a hlahol smíchu podobný řevu býků; ostatní mlčeli. Ani Thrák, ani ta žena dosud nepromluvili, ač se Gannikus hlasitě smál a vyzývavě hleděl na Elpiniku. Gal Kastus o ženy vůbec nedbající seděl s obnaženou hlavou na slunci a jednou paží objímal Spartakova bedra. Když se shromáždění otroků utišilo, mohli na chvíli slyšet za močálem bečení zbloudilého a nehlídaného stáda. Potom povstal Geršom ben Sanballat a podrážděně si cuchal vousy. Jeho hněv byl na chvíli potlačen opovržením při pohledu na mdlé rty otroků a potměšilé oči. Co vůbec mohla dokázat tahle spodina lidské společnosti? Potom si konečně jeho hněv našel cestu.

„Pro živého boha, jsme zde proto, abychom se hádali o ženy a osly? Obojích je na světě až příliš mnoho. Stratégu,“ a tu oslovil thráckého gladiátora přímo, „jaký je tvůj záměr? Kam nás chceš vésti?“

Elpinika se naklonila k Spartakovi a něco mu zašeptala. On přikývl. „O tom právě musí rozhodnout toto shromáždění,“ odpověděl židovi oním vzdáleným, zasněným hlasem, znějícím tak cize z úst krvavého vůdce, který kdysi držel cesty na Vesuv docela sám, zatímco jeho druhové couvali, a v bitvě u jezera velel gladiátorům s odvahou a obratností.

Potom promluvil Gannikus.

„Páni nás nenechají dlouho na pokoji. Táhněme k nejbližšímu městu a vezměme je lstí nebo útokem. V této zemi, kterou jsme pomáhali vzdělávat, je mnoho žen a mnoho kořisti pro plen.“

Hlasité mručení jako projev souhlasu vyplynulo ze zástupu otroků sedících po zemi, škrabajících se a špatně ozbrojených. Neboť všichni prahli po ženách a plenu, kromě vykleštěného Kleona, který nemohl užívat ani té, ani oné rozkoše, a Geršoma ben Sanballat, kterému se hnusila myšlenka na pohanskou ženu právě tak jako myšlenka na pohanského pána. Potom promluvil Titul:

„Ženy si podržíme, ale muže můžeme obětovat svým bohům, abychom si tak zajistili v budoucnosti vítězství. Těšíť se Kokolkovo srdce z krvavé oběti.“

Velmi mnohým z posluchačů se tento záměr zdál dobrý; rozpomínali se nejasně na své staré bohy a studené, tiché obličeje nepřátelských bohů stojících v sloupových síních pánů, kteří v ně věřili. Podivno, nyní, když ve dne v noci byli zproštěni lopoty a dřiny, vracely se jim na mysl zase vzpomínky na ztracené bohy, vzpomínky budící nové obavy v temnotě baráků pro otroky, novou divokost provázenou mručením polozapomenutých popěvků. Když potom ten žid opět vstal, vzhlédli k němu a mumlajíce jeho jméno šířili je po zástupu rozsazeném v kruzích. Otroci z východu slýchávali kdysi o židech; byliť po Asii známi pro svou pýchu a ukrutnost, zchytralost a hrabivost.

„Rozdělme se v několik malých tlup a hleďme uniknout k moři. Tam se třeba zmocníme lodí, a tak se dostaneme z Itálie.“

Ale vzápětí nato spustili Galové a Germáni povyk, že by byli zrazeni, a začali hněvivě lomozit: Gannikus se ani nepokoušel je konejšit. Gladiátor, který se před chvílí ujal Elpiniky, zatahal ji za gladiátorskou tuniku, kterou měla na sobě:

„Neměli bychom my gladiátoři donutit ty střihače ovcí, aby byli zticha?“

Spartakus vstal. Hned po jeho prvním slově byl zjednán klid a rozhostilo se ticho, neboť většina ho již jednou viděla a znali ho všichni.

„Vzpomínám si, jak jsme lovívali vlky,“ a pozdvihl ruku k hlavě. „Je tomu už velmi dávno. Když nás v zimě obklíčily jejich smečky, drželi jsme se všichni pohromadě v houfu a dorazili jsme domů bezpečně. Ani jsme nezůstávali mezi vlky, ani jsme se nerozptylovali a neutíkali jsme –“

Zastavil se uprostřed řeči, oči vypouleny, hrozná postava, strašlivá očím otroků; a potom se posadil. Vstala Elpinika, v hlubokém hukotu otrhaného davu zněl její ženský hlas podivně a měkce.

„Ten vlk je Řím. Spartakus nás vyvede z Itálie, ale jen jako sjednocené vojsko. Vydejme se na pochod a utkejme se s prvním praetorským vojskem, na které narazíme.“

„Co nám to pomůže?“ tázal se Geršom ben Sanballat a jeho hlas roznítil otrocké vojsko.

„Porazíme-li pány, vyzbrojíme se sami a budeme dost silni, abychom se probili Itálií.“

Slyšíce to otroci se zase rozdělili, někteří schvalovali smělý návrh ženy, druzí řvali, že je šílená. V teple přibývajícího dne vystupoval ze zástupu sedícího v kruzích těžký zápach. Otroci dostali hlad a někteří z nich poodešli zapálit kuchyňské ohně. Hluk sporných stran rostl a opadával, chvílemi propukaly výbuchy smíchu ze skupiny pomatených otroků, kteří uprchli z dolů. Literát Kleon až dosud stál na kraji zástupu a poslouchal; byla to studená zábava. Nyní se protlačil davem a octl se po boku Geršoma, toho žida.

Kdykoli se Kleon blížil, pokaždé se hrdý farizej otřásl vnitřním odporem, neboť nenáviděl Řeky vůbec, a zvláště protivní mu byli kleštěnci. Přesto – sám užasl nad tím objevem – díval se na toho Řeka s hněvivým, ale uznalým soucitem, který v jeho mozku bezpochyby vzbudil některý toulavý italský ďábel. Kleon nahlédl židovi do srdce, chladného, zahloubaného, prostého vášní, kromě ledové kůry jeho nenávisti k pánům. Přece však někdy podráždil hrdou povýšenost otroka aristokrata jako vosa leoparda mrskajícího ocasem. Tak učinil také nyní.

„Co že máte tohoto Spartaka za svého možného vůdce? Není přece než divoch, a k tomu ještě okouzlený tou ženskou!“

Horský leopard odsekl: „To poslední alespoň je tobě, Řeku, odepřeno!“

Kleonovy bledé líce sebou zřejmě škubly. Geršomův osmahlý obličej se zarděl. Ježto soudruh neřekl na to ani slovo, Geršom opět promluvil, zlostně a v rozpacích:

„Mluvil jsem tamhle s těmi gladiátory. Tahle žena je omilostněna některým bohem, některým ďáblem těchto pohanských zemí. V mé vlasti by byla už dávno ukamenována, že by její nestoudné tělo bylo skryto očím lidským.“

„Měkký a něžný to lid, ti tvoji krajané,“ souhlasil Kleon. „Ale jak se ta ženská připojila ke vzpouře?“

„O tom se povídá všelicos. Všichni gladiátoři lžou, jeden je větší lhář než druhý. Jeden řekne, že byla souložnicí Batiatesa, jemuž utekli. Druhý, že ji už léta měl Spartakus a že spolu žili jako lupiči v Thrákii; kdežto tato nově přišlá chátra tlachá, jako dělávají otroci, neboť jsou hloupí.“

„Tys přece taky otrok, žide!“

„Já jsem makabejský šlechtic.“

„Kdo tě prodal z Bithynie na římský otrokářský trh?“

„Někdy na to odpovím lesem kopí namířených na tu nevěstku v Jeruzalémě.“

Kleon si sedl do trávy a sáhl po svitku „Státu“. „Potřebuješ tedy rady, jak vytvořit vzorný a dokonalý stát. Přečtu ti tedy nyní něco z božského Platona.“

„Ne, ne.“ Vosa podruhé bodla. „Byl to jistě velmi vzácný Řek, ale já po jeho radě netoužím. Někdy jindy, až budeme mimo Itálii. Hle, zde přichází stráž ještě s dvěma čerstvými nováčky. Oba Galové, soudím podle zevnějšku. To není veliký přírůstek.“

Geršom ben Sanballat totiž lidem ze severu mnoho nevěřil.

5

Germán, postavený od Gannika na jednom z vnějších pahorků na hlídku, prošel velikými kroky mezi otroky sedícími na zemi; přišli s ním ještě dva muži malé postavy a tmavé pleti, jako bývají Keltové, odění v krátké lněné tuniky. Ozbrojeni byli jako mirmillones, na kovových přílbách s odznakem ryby, zdobené holínky chránily také kolena. Ti ze zástupu otroků, kteří utekli ze školy Batiatesovy, užasle se dívali na nové příchozí a jejich ostudnou výzbroj. Neboť od Klodiovy porážky všichni gladiátoři odhodili svou výzbroj do arény a ozbrojili se znovu jako legionáři.

Spartakus seděl jako slepý, oči strnule upřeny k jihu, napjatě pozoroval; o příchodu stráže ani nevěděl. Nějaký Germán a otrok z dolů, tento se zastavil před sedícími stratégy, ale oslovil jen Gannika.

„Tihle Galové říkají, že přicházejí z Kapuy a že byli gladiátory.“ Ušklíbl se. „Sám myslím, že se váleli jen v pelechu.“

Gannikus se zasmál prohlížeje oba mužíky bez potěšení, neboť nebyl v dobré míře.

„Kde jste ukradli tuto výzbroj do arény?“ tázal se posměšně.

Mladší z obou Keltů, hubený, osmahlý a vlídného obličeje, měl dlouhé řasy padající jako ženské nad mírnýma očima. Těmito řasami pohlédl na Gannika a pohladil si bradu.

„Kde Gannikus dobyl svých palem – když jeho protivník zakopl a padl. V aréně. Viděl jsem tě tam v Římě se sítí a trojzubcem a přál jsem si mít tebe za soupeře. Neboť jsem bázlivec, který si přeje žíti dlouho.“

„Ty galská svině –“

Malý gladiátor zdvihl posměšně ruku. „Teď se zlobíš. Ale tahle stráž mi říká, že jsi stratég, slovo pro velitele, tuším. Špatná volba, neboť vidím, že nejsi příliš moudrý.“ Jeho oči zabloudily ke Spartakovi. Najednou pozdravil: „Thráku, slyšeli jsme o tobě a přišli jsme připojit se k tobě.“ Do jeho hlasu se opět vrátil posměch. „Za odměnu budeme snad zabiti, a pokud vím, upečeni a snědeni – některým rezavým Teutonem.“

Jen málokdy se na Spartakových ústech usadil úsměv. Tentokrát se vskutku usmál. Krixus viděl ten úsměv se usazovat, i uvolnil bdělé napětí, které jeho posměšek už sotva zakrýval.

„Jsme mirmillones. Krixus a Oenomaus.“

„Jste vítáni. Jsem Thrák, Spartakus.“

„Teď teprve vím, Oenomae, že jsme opravdu svobodni. Po celé cestě příkopy a houštinami, které vroubí silnici z Kapuy, jsem byl pevně přesvědčen, že je to jen sen. Jednou asi na půl cestě Kampánií jsem se polekal stáda koz, když jsem se píchal mečem, abych neusnul,“ vysvětloval vyjevenému pohledu Spartakovu. „Byli jsme v Římě a nevěděli jsme o ničem, až jsme byli dopraveni zpět do Kapuy a do Batiatesovy školy. Teprve tam nám řekli tu novinu a jaká opatření se stala, aby byl útěk znemožněn. Tu jsme se, Oenomaus a já, jednou za mlhavého jitra vkradli přímo do ložnice samého Batiatesa a hrozíce mu dýkou donutili jsme ho, aby nás vyvedl zvláštním východem. Aspoň Oenomaus jej donutil, neboť já jsem se držel vzadu, boje se silných vousatých chlapů. Potom jsme se skryli ve voze s vínem odjíždějícím z Kapuy a tak jsme unikli z města. Ostatek jsme se toulali pěšky, skrývali jsme se a měli jsme se špatně, až dnes ráno jsme narazili na tři zvědy Furia, legáta Varinova. Dva z nich byli zabiti úkladně, třetího jsme podrobili výslechu. Dověděli jsme se od něho o Klodiově porážce a že nový praetor P. Varinus byl od senátu vyslán na jih s půl druhou legií, aby vyhladil všecko vzbouřené otroctvo v Itálii. Přivázali jsme tedy třetího zvěda ke stromu a odešli jsme. Potom jsme se utkali s tímto Germánem a přemohli jsme ho, aby nás nesnědl, ač jsme dosud muži necvičení a on je veterán.“

Ale Kastus byl už chvíli na nohou. „Páni? Jak asi daleko je ta legie a půl?“

„Asi čtyři míle anebo ještě méně.“

6

Ve zburcovaném táboře byl lomoz a křik, ale Elpinika seděla v stanu držíc na klíně hlavu thráckého obra. Přestal již sténati a svírat si hlavu v té pomatenosti, která na něj padla, když se ze slunečního světla vpotácel do stanu. Ale nyní se mu z úst vyhrnul příval slov lámané latiny:

„Ale já nechápu! Kdo jsem já? Nemohu se rozpomenout. Tma… a lesy a bdění. Noční vraždění lidí. Proč je mám vraždit? Chci jen lovit, plovat v řekách a ležet na lovu. Nemohu je zabíjet. Proč bych měl zabíjet?“

Slýchala tyto zmatené řeči již dříve, leč dosud nikdy hlasem tak podivným; uklidňovala jej z toho, toho podivného, cizího barbara, který, když se mu zlomil meč, lámal lidi holýma rukama a zuby jim rval hrdla. Ale když byl venku ze slepé vášně boje, třásl se hrůzou před myšlenkou zabíjet – jako vyděšené děvče podobné tomu, kterým ona už dávno přestala být. Kdo to byl, odkud vzal svůj původ v té divoké Thrákii, kde byl chycen?

A někdy ji pojímala hrůza, jasná a strašlivá hrůza, ale bylo v ní také trochu radosti, kdykoli se ty veliké skelné oči k ní obrátily o pomoc a veliké ruce ji držely jako vyzvání, jako když si líně hraje ospalá šelma, jež zatáhla drápy a hraje si na slunci, v prudkých horkých chvílích touhy, kdy se chvěla živá jako nikdy před tím v rukou, které ji držely po celá čtyři léta. Ač byl i její původ nejasný a vzdálený, přece se stále rozpomínala na ty obličeje z kamene ve Fialkovém městě a leckdy se chvěla hrůzou před Thrákem, na nějž hleděla s očima vytřeštěnýma. Který bůh mu vzal rozum a vštípil sílu lva, když se konečně vzchopil, chytrost a mrštnost bránícího se hada, tyto vlastnosti provázené bázlivostí dětskou?

Tak jej konejšila také nyní jako dříve a on vzdychal drže ruce, které držely jej. Potom zdvihl hlavu a najednou se usmál jako předtím na Krixa.

„Lépe nyní. Elpiniko, jsou zde lesy, vezmu tě tam s sebou, půjdeme sami, budou tam jen medvědi a plachá lesní zvěř; a jeskyně; a v noci vyjde měsíc.“ Jeho obličej se v náhlém záchvatu hněvu zkřivil. „Až později. Jsou zde páni, zastavili by nás.“

Pomohla mu ozbrojit se a také sama se ozbrojila. A jako vždy, když osnoval v duchu plán, sledoval jej nahlas, plán lovce, který lovil a číhal na zvěř. Ona vedle něho šeptala, souhlasíc nebo opravujíc, dokud venku nezahlaholila bucina, ukořistěná z poslední srážky s Římany, svolávající do zbraně všechen zástup.

A Elpinika, kdysi milá lanisty Batiatesa, pozdvihla svou malou hlavu, staromladé oči. Věděla, že ta bucina ukončila jedno období: vzpoura je u konce; začala válka.

III
Začíná se válka

1

Senát poslal Publia Varina s devíti tisíci mužů, aby odčinil hanebnou porážku římské legie z bitvy u jezera a osvobodil zemi od hrozící nové války s otroky. Varinus, vysoký zádumčivý muž, zatížený dluhy a sklíčený rozmary mladé, nepočestné manželky, postupoval jen zvolna a váhavě; táhl po silnici k jihu.

Najednou se octl v krajině, kterou, jak se zdálo, právě zpustošilo cizí vojsko. Domy stály vyloupeny a beze střech, z opálených a zuhelnatělých trámů se ještě stále valily kotouče dýmu a ve zříceninách slídili hladoví psi. Venkovské statky byly opuštěny, skladiště a sýpky vypleněny, vrata vyvrácena dokořán. Po pastvinách se toulala stáda dobytka, jichž nikdo nehlídal; neboť otroci opouštějíce svá místa, aby se připojili ke vzbouřeným gladiátorům, zničili nebo poškodili vše, co nemohli odnésti s sebou. Skot sešlehaný a zmrzačený, s přeříznutými šlachami na nohou bučel na stráních mezi pahorky; stavidla zadržující vody u mlýnů byla zdvižena a vinice zaplaveny; sochy bohů pokáceny nebo v obličejích pomazány blátem a výkaly. Když Varinus viděl všude takovou spoušť, jeho srdce se ponenáhlu rozpalovalo hněvem, takže zapomínal na své dluhy i na milence své ženy.

Jako jeho legát jel s ním na koni Furius, mladý muž, který naposledy sloužil v Ibérii s Pompejem a před tím strávil mnoho let na pochodech řeckými zeměmi, ba ještě dále na východ Asií až k perskému království. Jeho štíhlé tělo bylo sevřeno stříbrným brněním, přišitým ke koženému kabátci. Holeně kryly holínky z téhož kovu. Na hlavě měl řeckou přílbu s chocholem z koňských žíní a bezstarostně jel na velikém hřebci z předalpské Galie, bělouši se zježenou hřívou a očima vroubenýma červenými kroužky; jeho kopyta byla velmi rychlá; to dobře znali jeho legionáři ze zkušenosti.

Vedle něho jel Varinus, bez ozdob a v prosté zbroji; tu a tam utrousil slovo plné mstivé zloby. Za nimi v řadách kráčeli legionáři, nevelcí osmahlí muži nesoucí samnitské štíty a hispánské meče, kterých republika začala užívat po porážce u Kan. Na hřbetě každého legionáře bylo na řemení připjato pět kůlů, z kterých se stavěla kolová ohrada okolo tábora pro bezpečnost v noci.

Počasí bylo pěkné; veliká odbočka k jihu opustivši silnici Appiovu byla pokryta silnou vrstvou prachu, takže Furius s proklínáním prohlašoval, že by raději chtěl táhnout s rotou metařů. K Varinovi, který vůbec vojákem nebyl, měl malou úctu.

„Metaři také vlastně jsme,“ prohodil Varinus hledě na něj zakysle, „ale nejsme na nedělním výletu. Máš-li tak mocnou touhu po vojančení, byl bys udělal lépe, kdybys byl zůstal v Ibérii.“

Ale Furius zívl. „Zapověděli to bohové – ti milí, staří, plesniví bohové! Jsem právě tak málo kozel jako metař. Unavuje mě šplhat se po iberských skalách a stíhat tam špinavé a otrhané divochy. Na rovině štvanice za uprchlými otroky poskytne jistě dvakrát tolik zábavy.“

„V bitvě u jezera to byli otroci, kteří uspořádali tu štvanici.“

„Tak mluvil Klodius. Takový tlouštík, jak ten asi upaloval! Funěl ještě, když už byl v Římě, třicet mil od bojiště. Může-li se tomu vůbec říkat bojiště. Skrývá prý se ještě stále někde v lázních, bojí se vrátit se k manželce, ač mu senát velikomyslně odpustil. Ten chlap není o nic lepší než sám leckterý otrok.“

Ale Varinus na to neodpověděl, sám dobře cítil, jak ubližuje bezuzdná žena. Funus jej přeměřil pohrdavým pohledem a jel dále zpívaje si, neboť jeho srdce bylo veselé.

Na pochodu narazili na zástup žen, otrokyň, opuštěných, když se jejich muži ubírali za gladiátory, aby se s nimi spojili. Furius si vybral jednu z těchto žen a nařídil, aby ji vzali s sebou pro něj. Ostatní byly za velikého řevu a chechtotu schytány a rozděleny pochodujícím vojákům. Varinus jel dále a zle se mračil.

Tak táhli k jihu po tři dni. Zrána třetího dne byli zastaveni náhlým ústupem velitů. Byli to iberští lehkooděnci, kteří slídili před táhnoucím vojskem. Někteří z nich vyrazili hodně daleko vpřed, mnoho mil a nyní se vrátili se zprávou, že gladiátoři, posílení zástupy otroků hrnoucích se z venkovských statků k nim, pořád ještě táboří u jezera, kde byl poražen Klodius. Varinus poučiv se o přirozené poloze místa vypracoval si plán, s kterým Furius souhlasil; učinil to beze všeho zájmu a pohrdavě.

S poloviční legií měl legát vykonat obchvat a dostat se té hordě otroků do zad. Ale neměl hned útočit, spíše se pečlivě vyhýbat otevřenému boji. Zatím praetor počká den, potom se přiblíží se svou legií a nabídne bitvu. Legát pak s půlí legie odřízne prchajícím otrokům ústup a zadrží je na této straně močálu.

Tak se dohodli; Furius vesele vyrazil v čele svých tří tisíc, kdežto Varinus se na tu noc klidně utábořil, neboť věřil, že tentokrát drží gladiátory v kleštích. S Furiem odešla také ona zajatkyně, galská žena, kterou si sám přiřkl. Vezl si ji položiv ji před sebe přes sedlo a zpíval jí nějaké východozemské písně. Byla malé postavy a pružného těla, ležela bez pohnutí a poslouchala ho, neboť byla postrašena. Ale když ji legát líbal, opětovala jeho polibky.

Když tohle chování viděli tribun a centurioni, šediví mužové s jizvami v obličeji, povážlivě vrtěli hlavami. Na velikých válečných výpravách bývaly věci uspořádány docela jinak: když zajaté ženy poskytly vítězům dosti rozkoše, bývala jim proříznuta hrdla nebo byly prodány jako otrokyně. Proto Furius pobouřil a ohromil svou půllegii, že si vezl lapenou ženu na sedle.

Furius to tušil, ale bylo mu to docela jedno; neboť pocházel z velmi vznešené rodiny a senát mu byl přízniv. Kromě toho si myslil, že gladiátory a jejich spojence porazí sám a že si tak získá u Varina důvěru.

S touto myšlenkou táhl dále po celou noc, nedbaje reptání těžce naložených legionářů. Za tohoto nočního pochodu několikrát uvažoval, zda by se přece té holky neměl zbavit, ale pokaždé od toho upustil – neboť byla žádoucí. Již se rozednívalo, když zastavil na úbočí nějaké hory; z jeho vyzvědačů se tři vrátili oznamujíce: gladiátoři jsou dosud v svém táboře a nejsou odtud vzdáleni už ani celou míli.

Další tři zvědové se už nevrátili: ale Furius byl klidný a nedělal si proto starostí. Pozvav k sobě své důstojníky nařídil jim zastavit a nasytit legionáře. Za hodinu prý potáhnou dále na tábor gladiátorů.

Jeden centurio, mladý Lukán drsného vzezření, nebyl spokojen s tak krátkou zastávkou. Ale zatímco mluvil, stala se podivná věc. Najednou vypoulil oči a rozevřel do široka ústa, jako by byl zachvácen náhlým úžasem. Potom se zakolísal a z hrdla se mu vyvalila krev; jeho druhové stáli nad ním ohromeni: v hrdle vězel mu šíp.

Zaječela bucina. Furius se chladně rozhlédl. Nic. Nikdo. Nad nimi se zdvíhaly divoké útesy hory, opuštěné, na okrajích ozářené sluncem. Dobytek bučel. V bílém teple si ve výši zpíval skřivánek. Lučištníka nebylo nikde viděti.

Vtom legát zahlédl, že se na vzdálené vrstvě opatrně vynořuje nějaká hlava bez přílby. V tu chvíli se na půllegii snesl déšť hvízdajících šípů. Některé se zabodly do země a třásly se; některé zazvonily o kovové přílby jako krupobití. K Furiovi zaletěly pronikavé výkřiky dvou legionářů; náhodné střely jim vyrazily oči. Ale většina legionářů, znajíc barbarský způsob boje, odepjala veliké samnitské štíty, držela je připraveny zachytit druhý příval šípů a tropila si smích ze smrtelných skřeků svých druhů.

Furius povolal zezadu dvě centurie Iberů. Chtěl je poslat, aby zaútočili do strání a vypudili odtamtud lučištníky. Ale než se rozkaz mohl vykonat, z okolních pahorků nad úpatím hory ozval se hluk hromového dupotu, který vzrostl a zesílil v rytmické nárazy otřásající zemí. Vzápětí se přihnalo stádo zdivočilého skotu pobízené hulákáním a hroty metaných oštěpů; skákajíc po výstupcích na úpatí hory valilo se na stojící legii jako lavina.

Legionáři stáli s očima vypoulenýma a bili do zdvižených štítů; příliš pozdě: v okamžení za hlasitého klení a láteření i smíchu se roztrhli a rozutekli před útokem bučícího splašeného dobytka. Jako se řítící horská bystřina rozdělí o skálu ve dví, tak se rozštěpilo stádo před řehtajícím hřebcem Furiovým, který se otočil a železnými podkovami bil po dobytku. Uklidňuje hřebce legát se najednou vypjal a zařval rozkazy, jichž nikdo nedbal.

Neboť mezi skákajícím dobytkem a po jeho stranách řítily se oddíly polonahých otroků k zemi skloněných a zpola se ztrácejících v prachu. Přihnali se vyjíce jako vlci a v okamžení se vrhli na legionáře mávajíce kyji a sekerami. Dva z nich napadli legáta; jeden byl nějaký veliký Thrák a druhý jakýsi vyhladovělý Bithyn.

Bylo už příliš pozdě, aby Furius vytasil meč; vrazil tedy do Thráka dýku a ten se svalil hřebci pod nohy, hřebec jej kopyty rozdupal v krvavou kaši. Ale Bithyn stoje na třmeni přimkl se k legátovu levému boku a bil jej neustále kusem ostrého kamene. Každá rána se zakousla do legátovy zbroje, ale ač se sebevíce snažil, nemohl se na toho muže dostat, protože byl zatížen galskou dívkou. Potom jeden z centurionů proskočiv mezi dobytkem přispěchal jej zachránit a zasáhl Bithyna ranou, která mu roztrhla měkké hnědé hrdlo a dívku skropila krví.

Teprve potom se Furius rozhlédl okolo sebe.

Stádo už zatím odběhlo s lomozem a zvířivši prach, ale tu a tam se některý kus s přeseknutými šlachami těžce namáhal povstati ze země. Rozptýlení a překvapení legionáři couvali před zoufalým útokem otroků. Vřava byla přehlušována ještě mocnějším naříkavým voláním Thráků: „Huj, huj!“ Potom tribun nařídil zatroubit na polnici a na toto znamení se vojáci proklínajíce a bojujíce vraceli do svých řad.

Furius pobodl ostruhami slabiny hřebce bělouše, prorazil krvavě útočícími otroky a vzápětí byl zase v čele svých lidí. Děvče srazil z koně dolů a vytasiv meč hodil si na levé rámě štít. Před ním nějaký muž ustupuje roztočil právě veliký silný prak – něco zasvištělo vzduchem a Furius se zapotácel, když se kámen odrazil od jeho stříbrné přílby. Ale za ním jeden Iber napjav luk prostřelil prakovníkovi hrdlo.

Římanů leželo na zemi už přes sto. Zdálo se, že se útok otroků na chvíli zakolísal, ale potom dolehl s zuřivostí dvojnásobnou. Poloozbrojení muži se vrhali na římské meče. Jeden otrok byv proboden ještě se snažil chytit útočníka za chřtán a uškrtit jej. Jiní útočíce výskali, potom v posledním okamžení se vrhali na zem a popadali vojáky za nohy. Tak bylo mnoho legionářů strženo k zemi a pobito noži, které jim otroci vráželi do těla skrze zbroj.

Furius proklínaje bil a bil, ale s odporem, neboť ho urážel zápach z otroků. Bylo zřejmé, že polooblečení a poloozbrojení otroci nemohou pole udržet na dlouho. Pustě se jim posmívajíce legionáři metali kopí za kopím a sekali meči, až útočníci kolísajíce couvali – a to byl počátek porážky.

Znenadání z hor divoce zabřeskl roh. Na ten zvuk, jak se zdálo, jako by byl padl na otroky strach. Vyrážejíce divoké skřeky obrátili se a prchali; za nimi se hnali legionáři, Furius na svém hřebci v čele všech pronásledovatelů. Proud utíkajících se převalil okolo horského úpatí; a tu se roh břeskně ozval podruhé. Furius ucítil, že se mu na třmen zavěsil jeho tribun.

„Zpátky, legáte, zpátky! Pohleď vpravo!“

Furius se podíval a pokusil se zarazit hřebce; také jiní Římané vzhlédli vzhůru a snažili se v řadách zatočit vpravo. Ale bylo již příliš pozdě a pořádek při pronásledování byl příliš porušen. Dav tří set gladiátorů v plné zbroji, vyzbrojených dlouhými etruskými kopími, udeřil do římské linie uvedené v nepořádek jako rána ohromnou pěstí, potom se vrátil a udeřil ještě jednou. Za těchto okolností poznali i veteráni mezi legionáři, že jsou ztraceni, a probíjejíce si cestu z bojové tísně prchali k severu.

Furius byl stržen z hřebce a zabit; nějaký obr gladiátor se na něj rozmáchl sekerou; hřebce popadl za nozdry a Furia jednou ranou skolil. Spatřivše to gladiátoři zařvali divokou radostí. Také tribun ležel na zemi a za pět minut utrpěla Furiova půllegie tak rozhodnou porážku, jako byla porážka, která stihla Klodia v bitvě u jezera. Byl ukořistěn orel oněch tří tisíc, byl stržen z žerdi a pošlapán v blátě. Potom už vřava slábla a zvířený prach se usazoval – slunce stálo na straně polední.

2

Geršom ben Sanballat vedl k útoku své Bithyny pod ochranou stáda a z velitelů otroků byl první, který odháněl své lidi, bitím je odvraceje od plenění a vraždění raněných; dobíjeli je, aby vyrovnali své ztráty. Mávaje dlouhým bičem, jako dávno před tím za drobných bojů s Chasidim, židovský velitel sehnal svou hordu, těžce supající, otrhanou čeládku do roztroušených řad. Tam shledal, že padla více než polovina jeho oddílu, který přivedl ze severu; přes dvacet jich bylo raněných tak těžce, že se nemohli uzdravit. Sám polonahý, krváceje z rány na zádech, kudrnaté vousy maje potrhány a zaprášeny, přecházel podél řad a rozčileně potrhával vousy. Potom dal nějaký rozkaz, a zatímco se rozkaz vykonával, obrátil se chladně farizejskými zády k vojsku, neboť tento rozkaz byl proti zákonu; pohanský skutek budící odpor.

Bithynové obstoupili své raněné druhy, hovořili s nimi, plakali, líbali je a dělali, jako by jim chtěli posloužit. Ale ranění dobře slyšeli jeho rozkaz a těžce dýchajíce obnažovali hrdla nožům. Byli tedy utraceni, aby otroci mohli nerušeně táhnout dále.

Korinťan Kleon, který se k tomu výjevu namanul, díval se na něj očima chladnýma, zamyšlenýma. Žid se otočil, spatřil jej a zle se zakabonil, neboť Řek neměl ani zbroje, ani meče a pořád ještě nosil jen svůj nůž. Na sobě měl tak málo známek boje jako onoho rána, kdy vešel do tábora Bithynů.

„Vidím, že obětuješ Jehovovi, žide – nebo je to snad Kokolkovi?“

Ale Geršom se na svou společnost nepodíval. „Obětovat? Já nectím Baala. Co mohu dělat? Ti lidé jsou k dalšímu pochodu nezpůsobilí. Chtěl bys je zde nechat opuštěny, aby se nad nimi ‚ustrnul‘ Varinus?“

„Oh, je to správné krveprolití. V této zemi se vraždí všechno. Myslím, že bůh této země pije krev. Krvavý lid a krvaví bohové. Ale co myslíš, že získali tihle otroci, které jsi před pěti dny osvobodil?“

Žid v svém ohromení zapomněl na hněv. Najednou, v krvi a vřavě tisíce drobných bojů, viděl, beznadějně, cestu do Kadeše. „‚Jaký zisk je vůbec pod sluncem?‘ napsal jeden náš král. Může se některému Řeku věřit?“ Jeho těžké rty se ohrnuly: „Anebo jakou má mravní hodnotu?“

Chladný, zasněný pohled kleštěnce se nezměnil. „S tímto mužstvím bez pochyby žádnou. Náležím nyní k ženám, žide. Co by dělal v boji jeden z vykleštěných?“

Geršom ben Sanballat zrudl zlostí. „Cožpak, proboha, což ti oni gladiátoři odepřeli meč? Naučím ty otroky zdvořilosti – ostřím svého meče.“

Kleonův smích byl známý pronikavý vysoký smích kleštěnce, dokud ho nezarazil kousnuv se do rtů, až umlkl. „Ponech si svůj meč pro hrdla svých raněných, žide. Nepotřebuji ani tvé pomoci, ani tvého soucitu.“

Se zkřiveným obličejem se odvrátil a Geršom za ním vrhl hněvivý pohled – hněval se pro soucit, který mu svíral srdce. Kdyby sám byl tak znetvořen, zachoval by si duševní klid? Při té myšlence se otřásl a na okamžik vroucně zavřel oči v modlitbě, aby, ať už ho v této vzpouře čeká jakýkoli osud, kříž, hranice, nebo doly, jen aby to nebylo zkomolení, které by ho vyloučilo z království Elohim, osamoceného, ztraceného a znetvořeného v této pohanské zemi.

A tehdy sobě přísahal, že kdekoli se k nim připojí nějaká židovská otrokyně, že si ji vezme k sobě na lůžko, ať to bude Samaritánka, nebo Sadducejka, aby símě jeho ledví nepřišlo nazmar a aby jeho památku připomínaly oči synovy.

3

V záchvatu šílené nenávisti se otroci vrhli na legionáře, zajaté i raněné. Jeden římský centurio, který se bránil, byl obstoupen a od smečky Germánů takřka roztrhán na kusy; bylo slyšeti, jak se rvané maso trhalo a lámané kosti praskaly. Dychtě mít přílbu, Gal Brennus uchopil jednoho zajatce a odvlekl jej stranou; i snažil se stáhnout pevnou koženou pásku připjatou pod bradou zajatého. Páska byla těsná, nedala se stáhnout, Gal vytáhl nůž a začal na ní řezat. Legionář řval bolestí a kroutil se. Gal se jen tupě šklebil a stále nožem řezal, kdežto nářky neustávaly. Potom druzí otroci spatřili, že Gal uřezává zajatému přílbu i s hlavou, a rozřičeli se surovým smíchem. Otroci z dolů, bledí a špinaví, kteří už dávno neviděli slunce, dávno zapomněli, jak chutná víno a jak příjemné je teplo, ti zrovna šíleli vášnivou pomstou, opájeli se mučením, smáčeli paže až po ramena v krvi, rvali vnitřnosti z těl ještě živých. Nad bojištěm na chvíli ztichlým rozzuřila se znovu pekelná vřava a hulákání. Potom se krajem rozběhlo mručení a objevil se Spartakus.

On to byl, jenž vedl gladiátory k útoku a srazil Furia se sedla. Nyní se hlasitě rozkřikl. Otroci vypoulili oči nechápajíce, ale když skočil mezi ně, přestali legionáře mučit vidouce, že jejich stratéga napadl bůh šílenství. Neboť všichni hledali nebo brali pomstu a jen ten podivný thrácký gladiátor se rozhlížel okolo sebe na tváře ještě planoucí žárem krutosti. Viděl samého Krixa, jak sehnut vráží jednomu legionáři dýku do srdce, viděl Gannika, že si na nohy připíná holínky zbrocené krví, viděl Elpiniku, která se s gladiátory účastnila útoku, jak si otírá nůž o písek. Právě prořízla raněnému tribunovi hrdlo.

Slunce jejich vítězství jako by bylo zastřeno černým mrakem. Všichni byli vyjeveni, Spartakus nyní mlčel, ale díval se podivným strnulým pohledem a prsa se mu zdvíhala. Potom se všichni ohromeni dívali na velikého hřebce, který stál vedle něho a třásl se na celém těle. Jeho nozdry byly dosud sevřeny silnými prsty, a kdykoli velitel zástupu otroků vzdychl, jeho klouby zbělely a hřebec vedle něho zařičel. A právě pro tento hrozný zvuk a pohled otroci pouštěli svou kořist, upřeně hledíce na muže i hřebce. Gladiátor ponenáhlu povoloval uvolňuje sevření nozder a potom se podíval do očí velikého zvířete, které držel. Ti, kdož byli nablízku, volali na Spartaka, aby se měl na pozoru, ale ten se nehýbal upřeně hledě jen na hřebce. Kůň svěsil hlavu a zařehtal, řehtal, při čemž se mu nozdry chvěly mezi koleny – řehtal, až se jeho bílá kolena potřísnila krvavou pěnou. Potom zdvihl hlavu a pomalounku, váhavě udělal krok ke gladiátorovi.

Vůdce hordy otroků našel svého koně.

4

Asi o čtvrté hodině odpoledne otroci odtáhli; všichni táhli v oddílech spořádaných, napodobujíce gladiátory v železném brnění. Táhli s nákladem zbraní a výzbroje a jejich pochod byl provázen již velikými ptáky mrchožravci, jejichž mrak se jim vznášel nad hlavami. Mrtvoly římských vojáků zůstaly nepohřbeny, raněným Římanům, pokud ještě žili, nebylo již ubližováno. Ale padlé bojovníky z otroků dal Spartakus pohřbít ve velikém společném hrobě, nad kterým byla navršena hromada balvanů, u jejíž paty byly na památku pohozeny zlomky rozbitého orla. Tato kamenná mohyla obstála po mnoho let, ještě dlouho po tom, co jméno oné bitvy vymizelo z paměti a také vzpomínka na to na všecko, co tam vykonali a vytrpěli.

Za večera tam přitrhla Varinova legie a od těch, kteří z raněných ještě žili, vojáci slyšeli podrobnou zprávu o nehodě. Nato Varinus chladně proklel svého mrtvého legáta Furia a jen toho litoval, že se nedožil mučení v rukou gladiátorů neb otroků z dolů. Potom zneuctil mohylu otroků, zanechal své raněné jejich osudu a po celý večer pospíchal dále pronásleduje Spartaka.

Ale bylo příliš pozdě, nemohl dohonit hordu, jež porazila Furia. Když se první soumrak snášel nad krajinou a močál byl už na dohled, zpozoroval linii příkopů a plápol strážných ohňů. Vůdce otroků, sám napadnuv Furia, zanechal vzadu Galy, aby tábor obehnali příkopem.

S kletbami na rtech Varinus rozkázal rozložit se na noc táborem. Legionáři narychlo vykopali příkop a vyházeli násep proti náhlému přepadení, potom se uložili k spánku a jsouce unaveni spali, ač byly jarní mrazíky ještě stále dosti silné.

A konečně se pomalu rozednívalo.

5

Ranním šerem pospíchala nějaká postava zachoulená do šedivého jezdeckého pláště, abolly, prošla mezi strážními ohni a zastavila se u Kleona. Kleštěnec se opíral o kopí a stále se díval k římskému táboru. Když se zachoulená postava přiblížila, obrátil se lhostejně.

„Čas?“

„Koně čekají. Pojď.“

Prošli spolu táborem, dotkli se okraje močálu, přešli poslední zákopovou linii a přišli k nějakému křoví. Tam stáli vedle sebe tři velicí koně, římští koně ukořistění z porážky Furiovy půllegie. Stáli ve tmě s hlavami svěšenými. Kleon se škrabal do nezvyklého sedla. Zakuklenec, maje ruku položenu na sedle druhého koně, mávl rukou dávaje znamení. „Ještě ne! Čeká na světlo.“

Kleštěnec pohlédl vzhůru na oblohu. Hlava ho bolela pod těžkou přílbou a také z dusivých výparů vystupujících z močálu. Ale nyní jakési slabé, jakoby strašidelné zašeptnutí, všiml si, že věje slabý větérek. Rákosí tiše zašumělo, jako by vzdychalo, pohybováno jsouc bohem, a křoví vedle koní se zakymácelo. Na východě kalná bledost pokryla oblohu jakoby pláštěm.

Svítalo; záře ohňů pohasínala a slábla. Kleon s druhy se ohlíželi na tábor otroků.

Byl zcela opuštěn.

A přece nebyl opuštěn docela. Jak se tak dívali, slyšeli zvonivý krok kohosi, kdo byl oděn holínkami a na sobě měl těžkou výzbroj. Potom proti římskému táboru a odrazu jitra probleskujícího červánky na tmavém západním obzoru, za opuštěnými liniemi zástupu otroků, viděli velikou postavu přecházet a mizet do stínů. Kleon se chvěl, neboť ho zima štípala do kostí. Proč jen se dobrovolně nabídl k tomuto nudnému hlídání?

Potom nahmatal na prsou záhyb svitku „Státu“; usmál se obíraje se v chladném zamyšlení svým záměrem.

Nad houštím se zatím ozývalo ospalé pípání ptáčků.

Kroky obrovité postavy se blížily. Už byl sám na dosah ruky a vyděšení koně zdvihli hlavy. Kleon je utišil a zpozoroval, že se dvě obrovské ruce natahují sahajíce po uzdě.

„Nenasedej, ještě není čas. Veď koně tiše.“

Maje ruku u vlhké huby svého zvířete, Kleon vedl. Každá rozšlápnutá ratolístka pod kopyty zdála se mu lomozná jako rána hromová. Jak jeli, suché rákosí šumělo. Někde daleko na východě zavyl vlk.

Drželi se jižního okraje močálu, až ztemnělá voda ležela zcela mezi nimi a římským táborem. Potom obr promluvil:

„Brzy bude světlo. Jeďme.“

Východní obloha byla nyní ovroubena nachovým lemem. Vsedajíce na koně všichni tři se ohlédli. Strážné ohně v táboře otroků pohasly na žhavý popel, z kterého se ještě kouřilo v místech, kde oni tři po celou noc chodili sem a tam, aby vzbudili zdání, že tam ještě táboří vojsko.

Kleon zívl.

„Vale, Varine!“

Potom se tři jezdci rozjeli k jihu.

IV
Na jih do Lukánie

1

Jeli po celé ráno toho dne, zatímco světlo bledlo, sílilo a bylo třísněno zlatem. A slunce, neviděné, vylézalo za hradbou východních hor. Projeli divokými a opuštěnými údolími, jeli podél dlouhých okrajů močálů, jeli měkce s uzdami spuštěnými vedle vesnic a velikých dvorců. Nebe se stále vyjasňovalo a najednou leželo na nich slunce a bílá jinovatka pod kopyty začala se rozpouštěti. Po území kampánském se válela řídká mlha. Kleštěnec visel v sedle utrmácen, ale druzí dva naléhali jeti dále bez únavy.

Jedouce stále k jihu drželi se po mnoho mil břehů řeky na rozbité via terreně lemované křovím. Několikrát zahlédli také čluny; jednou na lesní mýtině tlupu otroků při práci. A přece jeli stále neobjeveni.

Na Kleonovy oči se snášel spánek a zase odlétal. Chvílemi se z něho protrhával do nejistého bdění: jednou se mu zdálo, že je zase na moři s pirátským loďstvem Thoritovým. Když měl jasnou chvíli, hovořil s ostatními.

„Jistě jsme sjeli z cesty. Oni tudyhle jít nemohli.“ Obr zmírnil krok svého koně, statného bílého hřebce. Obrátil se k němu tváří. Byl to gladiátor Spartakus.

„Šli tudy.“ Jel dále chvíli se dívaje na cestu, kterou se ubírali. „Hleď!“

Kleon zahlédl na cestě něco, ale jen na okamžik, než to kůň přejel. Potom hrozná únava zase obestřela jeho oči mlhou; byl už syt toho žertu, jakož i záměru, kterým se dříve obíral.

„Co to bylo?“

Třetí jezdec, dosud zaobalený do jezdeckého pláště, mu odpověděl:

„Střela do praku.“

Potom mluvčí odhodil dozadu cíp abolly, neboť den sliboval, že bude horký. Ukázala se staromladá tvář Elpiničina, únavou zbrázděná, ale oči byly upřeny na jedoucího gladiátora.

Tři jezdci jeli dále k jihu.

Zástup otroků skutečně táhl touto cestou. Ale šli asi krokem legionářským, neboť jich nikde nebylo vidět. Vydali se na pochod v úplné tichosti, jakmile se setmělo, vedl je Kastus, Gannikus a Krixus a provázela je malá skupina mužů, kterým poroučel žid ben Sanballat. Naši tři jezdci zůstali v táboře, aby udržovali strážné ohně a klamali hlídající Římany.

Jen velmi málo z otroků, kteří se v dlouhých řadách za večerní tmy opatrně odkrádali, vědělo, že sám stratég zůstal vzadu. Nevěděli to dokonce ani všichni vůdcové. Někteří pravili, že v táboře zůstali dva italští pastýři, muži dobře znalí krajiny. Ale druhá byla Elpinika a třetí Kleon, získaný žertovným rázem tohoto záměru. Avšak nyní jeda na koni cestou ten nápad proklínal. Což vůbec nikde nezastaví?

Konečně to přece jen učinili; zastavili u otevřené a opuštěné sýpky opodál od silnice vedoucí podél řeky – v dálce bylo nejasně viděti lukánské hory. Za sýpkou prosvítala skrze vrbovou hradbu stavení nějakého statku. Ač se z nich nekouřilo, ba zdálo se, že jsou též opuštěna, nepřiblížili se k nim. Zato Spartakus zavedl koně pod převislý přístřešek stavení s dřevěnými okapy; Elpinika zmizela. Kleon se v rozpacích loudal dovnitř.

Na podlaze byla silná vrstva plev po čištění obilí vějičkou po hojné sklizni. V jednom koutě plesnivěla hromada slámy. Řeckému kleštěnci se zdálo, že nikdy nedojde k té slámě. Lehl si na ni a zdálo se mu, že spal jen malou chviličku, když jím zatřásla nějaká ruka.

„Je čas jeti zase dále k jihu!“

2

Vstal a vyšel za gladiátorem ven ze stavení. Slunce bylo už zase nízko na obloze. Veliký bílý hřebec stál mrskaje ohonem a očenichával krky ostatních dvou koní. Nedaleko seděla na bobku Elpinika přikrčená k zemi. Před ní byla hromádka oliv a sýr z kozího mléka, z kterého ukrajovala dýkou. Byla to táž dýka, kterou prořízla hrdlo tribunovo. Hrst oliv hodila ke kleštěncovi.

„Kde jsi sehnala to jídlo?“ tázal se.

„Na statku, co tys spal. Je opuštěn, ukradla jsem si tuhle ten sýr a olivy.“

Kleon se na ni podíval v chladném překvapení. „Ty jsi také nespala?“

„Jako zabitá – po tom, co se probudil Spartakus.“

Gladiátor stál u otevřených dveří, byl bez přílby a tmavýma upřímnýma očima upřeně hleděl do klidu přírody při zapadajícím slunci. Větřík hýbal prameny jeho dlouhých vousů. Hřebec přestal očenichávati krky druhých dvou koní a vložil tlamu do ruky svého pána. Spartakus sebou ani nepohnul. A žena dívající se na něho se opět rozpomněla na ony kamenné obličeje na terasách Fialkového města. Přestala jíst a tiše sedíc objala si kolena.

Kleštěnec se díval z jednoho na druhého – na otrokyni souložnici lanisty a na zamlklého thráckého divocha. Na chvíli jej pojal chladný údiv. Jak se stalo, že tihle dva osvobodili gladiátory a postavili se jim v čelo, aby okolo nich nashromáždili počátky vzpoury otroků? Jak se stalo, že tenhle obr osvědčil své velitelské schopnosti, což dokázal ve dvou bitvách? A vzpomněl si na výrok žida ben Sanballata, že uspořádání těchto dvou bitev bylo uspořádání lovce plaché zvěře připravujícího bitevní plán; že jejich úspěch byl úspěch z překvapení proti známé taktice v řízení bitvy. Jak dlouho ještě potrvá ten úspěch u poloozbrojené tlupy, která se už začala nazývat legio libera – legie osvobozených.

A pomyslil si, že možná už příští měsíc uvidí tuto legii rozprášenou nebo znova zotročenou. Republika se dosud vlastně ještě nepohnula. Nyní, po Furiově porážce a smrti, vlčice štěkotem svolá svou smečku k lovu a vraždění. Ale než se shromáždí –

Byla by to pěkná hra ke hraní. A řecký kleštěnec se zkřivenými ústy myslil na to, jak by asi božský Platon užasl a byl překvapen, kdyby byl slyšel návrh, aby nějaký thrácký divoch, vykleštěný otrok a nějaká souložnice, takřka ještě nevyvinuté děvče, aby se tihle tři pustili do uspořádání republiky, kterou připravoval on! Ale dříve než se Římané seberou a skončí vzpouru navždy, nechť se bohové zasmějí tomu žertu – jen bude-li mít na toho Thráka tolik vlivu, aby jej přiměl sehrát tu komedii?

„Stratégu!“

Spartakus se zvolna otáčel, přičemž mu hřebec stále lízal ruku. Kleon na chvíli pocítil zvláštní soucit s tímto barbarem vyjeveného pohledu, s jehož srdcem a hlavou si hodlal zahrát. Potom viděl – a viděla to již dříve také sama Elpinika –, že se ten Thrák mění. Zdálo se, že se změnil za jediný den, prázdnota mizela z jeho hlubokých, tmavých očí a probouzel se v nich nějaký úmysl, čerstvý nápad v obrově hlavě – ústa obrostlá vousy zpřísněla. Zděšená Elpinika vykřikla; její dítě – divoch – byl posedlý nějakým bezejmenným bohem: obr se měnil a přetvářel přímo před jejíma očima.

Kleon pravil: „Až dojdeme do Lukánie – co potom?“

„Potáhneme k moři a zmocníme se některého města. Tam zabereme lodi a každý se vrátí do své domoviny.“

Elpinika poznala své vlastní myšlenky, které mu kdysi našeptávala v brlozích Batiatesových. Ale nyní byly vysloveny záměrně a po uvážení, takže se staly Spartakovým vlastnictvím. Kleon se smál svým pronikavým, vysokým smíchem a sedě na bobku pojídal olivy.

„Do své domoviny! Což páni nečíhají v každé zemi? Vlčice si podmanila celý svět. Římské vojsko je v Thrákii, jak jsem slyšel. Kterak si svůj osud polepšíte?“

Staromladé oči té dívky se na něho stočily pod přímou čarou obočí.

„Budeme alespoň z Itálie venku.“

„A přece, kterak si polepšíte? Poslyš mě, stratégu. Jsem kleštěnec, jsem necelý muž, od něhož lidé i bohové odvracejí svou tvář. Ale přesto jsem vzdělaný – literatus, člověk, který přečetl a zvážil myšlenky a záměry mnohých mužů. Již dříve povstali otroci leckdy proti pánům, v Itálii i v Řecku. Na krátko se udrželi, ale nikdy ne na déle než na krátko. Mařili své úspěchy z prvých dnů vzpoury buď kořistěním, nebo loupežemi, nebo pokusy uniknout do té země, která neleží ani v Thrákii, ani u nilských vodopádů – nýbrž jinde.“

„Kde?“ tázala se Elpinika, neboť gladiátor hleděl upřeně před sebe a mlčel.

Kleon ukázal k západu, kde slunce už spočívalo na pahorcích.

„Říkávalo se, že tam odcházejí mrtví. Dále za potopenou Atlantis, za Ostrovy blažených. Vskutku – nikde.“

Nato děvče se starýma očima, otrokyně a souložnice hospodáře gladiátorů, vyřklo něco, čeho se ten Řek nenadál a z úst ženy bylo to přímo rouhání.

„Myslím, že tato země, kterou předstíráš, není ani v Thrákii, ani na tvých ostrovech. Žije toliko v našich snech a v našich nadějích, ale my se do ní nedostaneme snad nikdy. Než – utekli jsme ze školy Batiatesovy – abychom se o to pokusili.“

„Pokusme se tedy zde – v Itálii. Je-li vůdce silný a obratný, jsou-li lidé, kteří ho chtějí následovat bez námitek, vysněná země je Itálie, my jsme její páni, nikoli její otroci.“

Spartakus dosud nepromluvil. Kleon se trochu zavrtěl, i on byl neklidný při tomto nepříjemném pohledu probouzejícího se dítěte nebo probouzející se šelmy. A byla to opět Elpinika, jež promluvila.

„A ten vůdce a jeho lidé?“

Kleon dojedl olivy. Otřel si prsty o stehno a pomalu vstával, s pokřiveným úsměvem na gladiátora, za kterým stál obrovský hřebec.

„Zde je váš vůdce! Ten by mohl změnit pořádek v Itálii jako nikdo jiný před tím, srazit pány na zem a pozdvihnout otroky, neboť republika je slabá a její vojska jsou roztroušena. Mohl by se zmocnit celé jižní Itálie, zabrat ji a vypracovat z ní stát, o kterém snil Platon.“

Elpinika byla by se opět ujala slova, ale Spartakus jí pokynul, aby mlčela, a upřeně hleděl na Kleona.

„O tom si promluvíme cestou za jízdy. Nyní vzhůru na koně!“

Elpinika na něj široce rozevřela oči. A v tu chvíli se jí zdálo, že bůh, ten bezejmenný, strašlivý a dravý bůh, jej opustil, konečně a navždy. Na jeho místě vyrostl pevný, zdravý a silný – podivný, zvláštní král otroků.

3

S východem slunce spadla mlha a lehký vlahý deštíček. Za malou chvíli tři jezdci klusem opustili sýpku a jeli k jihu; jejich stíny se hnaly za nimi, až je konečně předstihly a pohltily je. A tu najednou Elpinika jedoucí vzadu slyšela vysoký pronikavý hlas kleštěncův, pozdvižený v dychtivém výkladu.

Mluvil po celou tu noc, dokud ještě stále jeli k jihu, do hor lukánských. Potom se ráno od jednoho pastýře dověděli, že sjeli z cesty, po které táhlo jejich vojsko, neboť tlupa otroků zabočila k východu. Obrátili se tedy všichni tři k východu, a ač Elpinika byla unavená a otupělá, poslouchala ještě stále pronikavý Kleonův hlas; a Thrák se ho po celou tu dobu neustále vyptával.

Za noc a za den ujel tedy veliký kus cesty a projel celý kraj.

Konečně, ale už velmi pozdě odpoledne, vjeli pod výběžky hory Papa do tábora, který zatím Krixus obehnal příkopem a náspem.

4

Z Kampánie odtáhla armáda otroků bez příhody; ale většina otroků byla v hadrech, jejich nohy odřené a zkrvavělé únavným pochodem po drsných cestách, jejich hrdla ucpána a hlasy udušeny prachem. Reptali i gladiátoři a v pekelném žáru nekonečného pochodu rodily se v každé hlavě sny. Germánské hlavy snily o hučení Rýna a jeho ocelově modrých vlnách, o pokojném louskání borových šišek a o mlhách zahalujících slunce. Hlavy východozemských otroků snily o měkkých a povolných písčinách a jasně bílé záři světla slunečního. Černošské sny o modrostinných pralesích a bohatých, žírných polnostech na svazích Nilu. Jen Galy, Thráky a Ibery ty hory neznepokojovaly; pozdravovali je jasnými výkřiky, ba někteří je pokládali za skutečné hory své domoviny.

Za třídenního pochodu do Lukánie se krajina před nimi vyčistila, jako se prach a smetí čistí koštětem. Dvakrát přišli do opuštěných vesnic, kde nebylo ani obyvatelů, ani potravy, ba nebylo ani vody, ježto studny byly vyplněny kamením, aby se otrokům překáželo. Jednu z těchto vesnic gladiátoři zapálili, když uslyšeli, že prý náleží Liciniu Krassovi. Geršom ben Sanballat se na to díval, drže své Bithyny pod přísným dohledem; v hrdém opovržení nad tímto dětinským projevem otrockého pohrdání stáčel si černé kudrnaté vousy v prstence.

Ač bylo jídla hojnost, neboť otroci vzadu za táhnoucím vojskem hnali veliké stádo, otroci stále reptali, že nemají oděvů, že nemají stanů, jakých užívali gladiátoři a stratégové, že byli připraveni o pohodlí, ač velmi mnozí z nich předtím je měli zřídka po všechna léta svého otroctví. Okusili svobody a dychtili ji zhltnout, vyhladovělí lidé posazení za stůl k obrovské hostině. V zástupu se začaly trousit všeliké tlachy a pohoršlivé řeči. Jsou snad vedeni do Lukánie, aby tam pošli? Proč cestou důkladně neproslídili kraj, nepobrali šatstvo a ostatní potřeby a ženy pánů? Kde je stratég Spartakus?

A divoké řeči o něm rostly a rostly. Někteří říkali, že prý se vrátil k pánům, jiní, že ho zabili Galové, nebo zase Germáni, Iberové nebo Thrákové. Všechny zprávy však byly postupně vyvráceny druhými, které pomluva obvinila z toho zločinu. Germáni pod Gannikem žádali, aby byli zase odvedeni na sever.

Kastus jel na koni zcela se obíraje svými myšlenkami a jeho Galové šli s ním. Krixus se pokoušel přátelsky s ním začít hovor, ale on mu sotva odpovídal, zato se v jeho pohledu jevilo podezření a nelibost. Kde asi je Spartakus? Což nebyl Krixus poslední, kdo ho viděl a mluvil s ním?

Krixus pokrčil rameny a s úsměvem odjel. Ale toho večera, když se zastavili na úpatí hory Papa a Gannikus se k němu tajně přiblížil s nějakým návrhem, Krixus ho nechtěl poslouchat.

„Počkej na Spartaka,“ radil mu. „Opustit jej – jsme ztraceni.“

Gannikus, nemotora v římské zbroji, skvostná postava, se ušklíbl a hrál si se svým tribunským mečem.

„Tomu je jistě docela dobře, tomu Thrákovi, ledaže je blázen a že poslouchá tu ženskou. Jak víme, že nás zde dostihne? Nezanechali jsme za sebou žádnou dobrou stopu. Možná, že byl třeba zabit od Varina, on i ta ženská a ten Řek s nimi.“

Neboť zatím už bylo známo, že Kleon a Elpinika zůstali na místě, aby se Spartakem hlídali tábor. Krixovy usměvavé tváře ztuhly.

„Ganniku, je-li pravdivý tvůj sen, sám seberu, kdekoho budu moci, a budu toho Varina štvát jako pes jelena.“

„Germány k této štvanici neseženeš,“ odbyl ho Gannikus a odvrátil se od něho.

Toho odpoledne tedy, kdy Spartakus s oběma průvodci přijel do tábora, viděl, že se jeho síly zmenšily; a byli přivítáni novinou, že bylo shledáno, že včera odpoledne Germáni a Thrákové odešli z tábora. Ale zprávy o nich nebyly nejisté. Táhli prý k jihu s úmyslem přepadnout Metapontum a vzít je nenadálým útokem. Vede prý je Gannikus; a podivno, odešel prý s ním také Oenomaus.

„O tomto úmyslu jsem nevěděl zbla,“ ujišťoval Krixus stratéga, „sice bych byl oběsil Gannika na jeho vlastních vousech.“

„Na skrčka,“ zavrčel žid ben Sanballat, přistupuje k němu, „je tvé srdce statečné.“

„Můj otec byl řezník,“ pravil Krixus skromně, „a já jsem zvyklý zabíjet dobytek.“

Vedle Spartaka byl bledolící kleštěnec Řek. „Obsadí-li ten bláznivý Teuton Metapontum, nemůžeme doufat, že najdeme v Itálii spojence!“

„V Itálii spojence?“ opáčil Krixus. „Kdo je hledá?“ a podíval se na obrovského gladiátora. Spartakus se usmíval svým tlumeným smíchem.

„My je hledáme, legio libera. Není pochyby, že nás Varinus stíhá, a zničíme-li Metopontum, octneme se v zemi nepřátelské. Gannikus chybuje.“

„Mám se za ním pustit a podříznout mu chřtán?“ tázal se Gal Brennus stojící nedaleko.

Gladiátor se na něj podíval očima nezasněnýma. „Zabíjet budeš, až ti poručím, Gale!“ Potom odešel do stanu. Všichni na něj vyjeveně hleděli. Stratégovi se asi přihodilo něco neobyčejného.

Geršom ben Sanballat se za ním díval podrážděn. Co asi způsobilo takovou změnu v tom pohanském barbaru? Obrátil se s tou otázkou na Kleona, ale potkal se jen s obvyklým chladným a zkřiveným úsměvem.

„Nikoli co, nýbrž kdo? Já.“

„Ty?“

Kleštěnec přisvědčil. „Tento barbarský Spartakus je více než jen pouhé divoké zvíře z gladiátorské školy nebo lev myslící na zabíjení. Já ho tedy učím a shledávám, že je učenlivý. Právě takový materiál hledal Platon, aby mohl zbudovat nový stát.“

„Teď se pamatuji, že jsem o něm slýchal,“ zamyslil se farizej. „Věřil, že se všichni lidé dají zotročit. Otroctví je dobré pro chátru; já však jsem judský šlechtic!“

„Jsi uprchlý římský otrok, sám jsi jeden z chátry. A nepřestane-li být chátra –“

Žid se zlostně zasmál. „Mluvil jsi takhle v táboře u jezera?“

„Tehdy jsem na to nemyslil, že se budu bavit tak drobnou zvěří. Co na tom záleží, ať tak či onak, když vše, co děláme nebo sníme, nejsou než mraky prachu.“

Muž, který za drobné války byl vůdcem Chasidim, smýšlel jinak. „Je zákon, o kterém ty nevíš nic, ježto jsi pohan. My, judští šlechtici, nectíme žádného boha, který nemá úradků, nýbrž boha hrozného v své vůli, jehož vyvolený národ jsou židé.“

Kleon se zdvořile usmíval. „Prazvláštní bůh.“

5

V stanu se Spartakus najedl a napil, při čemž mu posluhovala Elpinika. Potom chvíli seděl hlavu maje sklopenu do rukou a hluboce přemýšlel. Když k ní vzhlédl vzhůru, díval se na ni zastřeným pohledem, tím, který měl v posledních dvou dnech. Daleko a daleko jiný pohled, než byl pohled obra dítěte, který ji kdysi miloval v barácích Batiatesových.

Ale ona nelitovala ničeho, milovala jej stále, nyní snad ještě hlubší láskou, kterou v ní vzbouřil a roznítil. On, jejž ona kdysi utěšovala, sama nechápajíc, v jeho hrůze před krví a válkou. Ale, ať cokoli v něm způsobilo to procitnutí, toužil po ní stále, hladověl po jejích ňadrech a těle, když už ne po jejích soucitných rukou. Ona však cítila podivnou věc, i když ji držel ve vášnivém objetí, cítila změněnou vášeň a posedlost, která jí ostny nenávisti připomínala noci strávené v náručí Batiatesově. Byla to náruživost muže, který sháněl vášeň jako potravu, nebyla to snivá vášeň otroka posedlého božstvím.

„Pošli pro Gala Krixa,“ pravil.

Elpinika mu tedy vzkázala; Krixus přišel a pozdravil stratéga – veselý tlouštík nevelkého vzrůstu, ale měl srdce, v němž seděl humor prostý a přívětivý, tak cizí tehdejší zemi i době. Spartakus se do něho opřel očima.

„Chci z tebe udělat tribuna Svobodné legie, budeš-li ochoten plnit mé rozkazy jako jejího velitele. Nemůžeme už déle zůstat neukázněnou chátrou, bez vůdce a bez plánu, anebo s vůdci, kteří v noci vstávají a za hodinu odcházejí s polovinou zástupu otroků. Já v budoucnosti budu velet bez námitek. Chceš být mým tribunem?“

Malý Gal si v rozpacích položil prst na rty. „Nejsem vojevůdce; ale budu tvůj tribun, máš-li moc udělat mě tribunem.“

„Mám tu moc.“

Nato Krixus přísahal, že přijímá jeho rozkazy jako stratéga Svobodné legie, zaklínaje se nejasně jmény dvou bohů, jednoho galského a jednoho, jehož jméno slýchával v boudách římské arény. Potom byl přiveden Kastus a přísahal tutéž poslušnost jako druhý tribun vedle Krixa. Kleštěnec Kleon stál v pozadí poslouchaje jejich řeči a dívaje se s chladným zájmem na tuto hru otroků hrajících si na pány. Nicméně – úspěch je možný. A ta hra nebyla bez vtipu!

„Stejně dobře by se mohlo přísahat i židu Geršomovi,“ pravil, „vždyť byl ve vlasti šlechticem a velitelem barbarského vojska.“

Byl tedy i Geršom přiveden; byl mimo tábor, kdež se pod zamračeným čelem výběžků hory Papa usadil a cvičil oddíl svých Bithynů. Nyní byli ozbrojeni už dlouhými kopími, kulatými štíty a krátkým brněním na prsou; bývalý vůdce Chasidim zamýšlel užít jich tak, jak Řekové užívali svých peltastů – jako zvědů, slídičů nebo legionářů, podle potřeby. Jsouce povídaví a učenliví, Bithynové poslouchali jeho rozkazů, otáčeli se a útočili v řítících se kolonách, formovali se a klekali v pevných řadách, aby čelili útoku předpokládané jízdy, vyráželi a prchali na předstíraném ústupu. Geršom klel na loudavé, pobízel dychtivé a podrážděně poškubával kudrnatými vousy, když vtom stratégův vzkaz přerušil jeho cvičení. Přesto odešel s poslem, prošel řadami ostatních zahálejících otroků, kteří se necvičili, nýbrž spali na výsluní.

S pohrdavým sebevědomím poslouchal ten farizej Thrákův výklad a rozhlížel se okolo stanu na poslouchající Galy, Řeka a ženu.

„Udělat z otroků vojsko vůbec je pošetilost, jak stále říkám. A já nijak zvlášť netoužím být tribunem – bláznům. Přesto, u koho budeš přísahat ty, gladiátore? Přísahám-li já u Spartaka, přísahám při otrocích?“

„Přísaháš alespoň u nejlepšího z nich,“ pravil Krixus, „přísahej u Spartaka.“

„Spartakus a otroci jsou jedno,“ řekl Kleon, „neboť vůdce je lid.“

Potom promluvila Elpinika; úžasně, jako už jednou předtím za přítomnosti Kleonovy.

„Nicméně já myslím, že přijde čas, kdy budou lidé přísahat jen při lidu.“

Geršom ben Sanballat se na ni podíval se zastřenýma očima, neboť ona byla žena. „To je tedy ta tvá rada? Já tedy mám přísahat u otroků jako jejich tribun, ale nikoli u tvého milence jako jejich vrchního velitele?“

„To si rozhodni sám. Jenže já bych na tvém místě nepřísahala, že jsem zcela stratégova.“

Žid pokrčil rameny. „Tohle může mít dobrý smysl, ale může to být také váda milenců. S takovými hádkami o lůžko já nemám co činiti. Ale přijímám smysl toho výroku, shodný s mým míněním. – Spartaku, mé stanovisko je toto: Část otroků udělala svým vůdcem mne; tebe udělali všichni svým vrchním velitelem. Dobrá. Dokud ty zůstaneš stratégem, budu přijímat tvé rozkazy, třeba velmi nemilé. Avšak ke zřízení tohoto pohanského království otroků nepřispěji ani nejmenší pomocí.“

Geršom se zasmál a upřel oči na Thráka.

Kleon stáhl rty. Kastus, ruku maje na dýce, zpola povstal.

„Myslím, Bithyne, že jsi unaven; přemohlo tě snad slunce?“

Žid se pohrdavě usmál. „Jsem unaven mnohými věcmi, Kaste. A nejvíce mě nudí blázni.“ Prudkým pohybem zachytil Kastovu paži a ti, kdož ho pozorovali, spatřili, že mu na čele vystoupily žíly temně naběhlé. „Myslíš, že jsem vytáhl z Kampánie, abych zašel dýkou nějakého divocha, kterou by mi vrazil do hrdla? Jsi-li ty typ spojence, které sobě náš nový Alexander zavazuje přísahou, uplyne ještě mnoho vody, než republika dostane strach.“

S těmi slovy Kasta odhodil a opustil stan. Krixus jej provázel pohledem plným úžasu.

„Tam kráčí pravý muž, Spartaku, muž, který s tebou věrně setrvá, až já a tuhle ten Řek budeme tak rychle prchat, jako prchá plachá zvěř. Chybil jsi, Kaste, že jsi ho ohrožoval.“

„Poroučíš zde ty, či stratég?“ Krev pobouřená hněvem – neobvyklý to zjev – zastřela Kastův obličej jako pláštěm. Potom se ujala slova Elpinika.

„Zdá se, že ani jeden, ani druhý. Zde musí vésti strach, nenávist a podezřívání, ježto přísaháme na vůdce, a nikoli na plán. Pro tohle jsem přece nešplhala po srázech Vesuvu? Kdo ano?“ Podívala se na Kleona a ten viděl oči ženy, která podřezala tribuna. „Škoda, že ti tehdy nevrazili nůž do krku onoho dne, když jsi šel do našeho tábora k jezeru.“

Spartakus nedívaje se položil jí ruku na rameno. Poslouchal ten hovor se zářivým klidem, který Kleonovi připomínal číhajícího hada. Teď sebou had hnul. Elpinika se zachvěla.

„Já jsem vůdce. Kleone, dej pozor na Geršoma. Budou-li po jeho slovech následovat skutky, zabij ho bez meškání.“ Podíval se na Elpiniku jasnýma očima hada a ona v nich viděla hrůzu hrozby, nikoli nenávist ani hněv, plynoucí z jasného chladného úmyslu. Na jejím čele vyrazila mlha potu. Spartakus spustil svou paži z jejího ramene.

„Dej zatroubit na buciny. Potáhneme za Gannikem.“

6

Spartakus táhl na Metapontum s úmyslem dobýt ho dříve, než je bude moci překvapit Gannikus s loudavými Germány.

Ale ač stratég táhl rychle, pobízeje k pochodu své Galy a východozemce, retiarius Gannikus se konečně rozhýbal. V ranních hodinách jednoho mlhavého dne přepadl Metapontum. Mělo jen slabou posádku, která netušila nebezpečí, neboť se věřilo, že gladiátoři dosud táboří pod horou Papa, ač se zprávy o odchodu otroků z Kampánie do Lukánie už dávno roznesly po celém kraji.

Citadela byla vzata útokem a zapálena; potom se ozbrojení Germáni vrhli do města. Za plného dne svítilo hořící Metapontum jen kalně a Gannikus, jehož dav byl obtížen bohatou kořistí a množstvím zajatých žen, odtáhl zase do hor.

Nechávaje kouřící trosky Metapontu na obzoru Thrák rychlými pochody pospíchal za ustupujícími Germány. Pozdě odpoledne byl v dáli spatřen Gannikův tábor a Germáni postrašení přesilou otroků táhnoucích se Spartakem vyšli mu vstříc a pozdravili jej. Galové hlučně pro sebe vymáhali podíl ze zajatých žen.

Co se stalo ve stanu vůdců, nevěděl nikdo, ale Gannikus vedl svůj zástup zpátky k hoře Papa za vrchního velení Thrákova. Spartakus potlačil první vzpouru, a ač bylo potom vybojováno několik bitev, dokud se Itálie svíjela pod nohama táhnoucích otroků, nebylo už nikoho, kdo by bral v pochybnost jeho vůdcovství.

Kleon uložil jednomu kováři, aby razil odznaky pro vojsko otroků, standarty, které měly být vztyčeny proti vlčici a republikánským orlům.

Odznakem otroků byl Had.

II
LEGIO – LIBERA

I
Horská válka

1

Vzápětí byl po Varinově cestě poslán Kossinus s další půllegií, aby rychlým pochodem posílil praetorovo vojsko. Dostihl jej v táboře, kterým se položil proti horskému hřbetu zakrývajícímu temný kraj, kde vládli otroci. Za tohoto pochodu mezi horami docházelo velmi mnoho zpráv i uprchlíků.

Oba prameny přinášely hrozné zvěsti. Gladiátoři prý si v svém táboře vyvolili za vůdce nějakého divokého Thráka, který prý mučí zajatce a dává si do stanu přinášet panny, aby je veřejně hanobil. Také prý jí koně. Metapontum prý bylo vyloupeno a zapáleno na jeho rozkaz; zamýšlí prý rozmnožovat vojsko otroků, až se bude moci probít k moři, zmocnit se lodí, přeplavit se do Řecka a dobýt ho.

Z těchto kořenů vyrůstala dále legenda o Spartakovi. Zpráva o vzpouře roznesla se jako vítr po všech zemích veliké republiky pánů. U některých lidí vzbudila ta zpráva hrůzu, u jiných zase naději. Z měst i statků, dolů a plantáží ztráceli se otroci po dvou a po třech; ubírali se k jihu, aby se spojili se zástupy poživatele koňského masa, Thráka, jehož korouhev nesla znamení hada.

Hořící obytná stavení a vypleněné zahrady vyznačovaly cestu, kudy se takové tlupy ubíraly. Také oddíly loupežníků kořistících na silnicích, kteří své zaměstnání dělali už od nepamětných dob, zřekly se svých nájezdů a táhly spojit se s otroky, těšíce se nadějí na větší lup. Zatím Varinovi lehkooděnci, slídíce za horami, přinášeli zprávy podivné a sobě odporující. Někdy se zdálo, že se tábor pod Papou rozrostl ve veliké město silně opevněné zákopy a dobře zásobené, kde prý se otroci a jejich divoký vůdce rozhodli vyčkati útoku. Jindy, a ta zpráva byla jistá, se říkalo, že všechno otrocké vojsko odtáhlo k východu majíc v úmyslu přejít Velikou cestu a zpustošit území v Kalábrii.

Roztrpčený, podrážděný, ale odhodlaný Varinus pořádal své síly. Zatím se mu podařilo zaskočit a zajmout zatoulané bandy otrockých posil, které se postranními cestami trousily k táboru gladiátorů. Varinus nešetřil nikoho. Za to ho senát pokáral; vytkl mu, že otroků není přespříliš, není prý třeba trestat je smrtí, zbičování nebo mučení prý stačí zlomit jejich vzpurnost. Konečně pro hlasité stížnosti zámožných statkářů bydlících v městě byla na jeho soukromý statek uvalena pokuta rovnající se cenou jednomu tisíci vulgares.

Uslyšev o tom Varinus, který ještě stále myslil na svou ženu, jejíž výstřednosti jej už úplně ožebračily, proklel senát a vedle svého stanu dal ukřižovat tucet nových zajatců, kteří právě byli přivedeni. Potom se sám ujal velení nad celou legií a odtáhl do lukánských hor; byl odhodlán pustit se do boje – s gladiátory.

Kossina nechal vzadu; ten z toho měl velikou radost a nemenší radost mělo i veškeré jeho vojsko. Měli rozkaz zamezit otrokům ústup k severu, zpátky do Kampánie. Utábořivše se v Salenách, kde byla mořská voda nablízku, Kossinovi lidé shodili zbroj a plovali v moři nebo se váleli v písku a dělali pusté vtipy na dobrodružství Varinovy ženy, zatímco Varinus sám honil otroky. Kossinus si dal pro sebe zřídit veliký pavilon a poslal si do Říma pro svůj vlastní lázeňský personál. Potom se připravoval k odpočinku, aby se zotavil, takto spojuje své obvyklé roční léčení s přísným životem válečníka.

Ježto byl vzdělán v jazyce a písemnictví řeckém, nakládal s otroky a vojáky velmi vlídně. Propuštěnec Charmides byl jeho přítel a Kossinus si ho přivedl s sebou do Salen. Seděli spolu v pavilonku, čtli spolu Aischyla a smáli se starému podivínskému světu, jak jej zobrazoval Aristofanés. Čtli v Hésiodovi a uvažovali o něm, čtli o Zlatém věku u Ovidia1, o spravedlnosti a laskavosti, jaká kdysi na světě byla – velmi dobře známá věc –, než Jupiter v Egyptě povstal proti dobrému králi Saturnovi. Charmides se nedávno sešel v Římě s ušlechtilým Řekem Hiketou; byl proslulý jednak jako cestovatel po vzdálených krajích, jednak svými rouhavými slovy o bozích a také tím, že žil v nečistém spojení se svou sestrou. Tento Hiketás se právě vrátil z dlouhé celoroční cesty, kterou vykonal z Černého moře proti proudu kterési mohutné řeky. Za Skythií, v zemi věčných pralesů, vypravoval ten řecký šlechtic, je prý Zlatý věk ještě dosud; sám prý tam žil u lesního národa, který neznal války ani vlády, měst ani zbraní, pánů ani otroků. V Římě prý mnozí té pohádce nevěří, prohlašují ji přímo za lež, a Kossinus sám prý je na pochybách.

„Ale i kdyby to bylo pravda, je to povídka barbarského lidu, který žije daleko od území naší republiky. Kterak by mohla prospívat nebo překážet nám v Římě?“

Charmides uznal, že ta povídka není nic platna; potom vypravoval (žert z římských lázní) další povídku, kterou Hiketás roztrušoval: ten thrácký divoch, který vede otroky, není prý vůbec žádný Thrák, nýbrž soukmenovec vzdáleného národa. Zabloudiv do jižnějších krajin byl prý chycen už za Zlatého věku. Ta okolnost prý vysvětluje jeho podivné chování v Batiatesově škole i to, kterak po bitvě na úpatí hory šetřil raněných Římanů.

Kossinus se dal do smíchu: „To ho tedy Železný věk rychle pohltil.“ A myslil si: „Jak se u Hesioda vypravuje o tom, co onen věk před dávnými časy učinil našim předkům, že pustil na svět ukrutnost a loupežení, zlořády neznámé tehdejším prostým lidem. Říká-li Hiketás pravdu, tento Spartakus je všechno lidstvo v jedné osobě a ztracený Zlatý věk.“

Zatím se jeho vojáci oddávali nekázni, spali, místo aby za noci konali obchůzky. Blížila se zima. Charmides byl poslán zpátky do Říma, aby pánovi z jeho palatinské vily přinesl teplých šatů a kožišin. Kossinus rovněž nařídil, aby k němu přijela i jeho choť Lavinie, nejsou-li cesty naprosto neschůdné.

Zdálo se, že podzim odchází váhavě a jako by se vzpíral. Přišly do toho dni teplého počasí, a protože Kossinus byl vytrvalý plavec, vydržel plovat daleko do zátoky a potom se vracel, aby si pohověl leže na písku a mysle na svou ženu. A když tak na ni myslil, rostla jeho touha, trpká i sladká zároveň, a jeho ruce zneklidněly. Byla jeho ženou teprve tři měsíce; opustila Fulvia, jakmile tento velkoobchodník přišel o lodi s pšenicí, kterým se nepodařilo uniknout galejím Thoritovým.

„Pošlu mu za tu službu talent,“ myslil si Kossinus, „ač se zdá, že Lavinie všude, kamkoli přijde, nese s sebou smrt; jako za dávných časů Helena. Ale nebyla to její chyba – vinen byl Fulvius a jeho prudká krev v tepnách. Charmides mi ji brzy přiveze, tenhle hon na otroky brzy skončí a já si koupím Thráka Spartaka, udělám jej svým tělesným sluhou a při tom, jak mě bude třít v lázni, pohovořím si s ním o životě za Zlatého věku. A vezmu ho s Lavinií na Sicílii, opustím Řím navždy a zapomenu na něj. Nudí mě ty falešné tváře na foru, šklebící se posměšně na člověka, sprosté plebejské obličeje, otroci s hubenými tvářemi, surové a hloupé obličeje mého příbuzenstva, které vládne. Pryč od nich ode všech, daleko! Na Sicílii budu pěstovat olivy, dozírat na otroky při lisování vína a koupat se v modrém sicilském moři! Ach, konečně budu úplně šťasten.“

I zavřel oči a snil o Lavinii.

Z tohoto sna jej vyburcoval řev buciny a jeho tribun, syrský veterán, který mu zahoukal do ucha:

„Kossine, tábor je přepaden!“

2

Ale bylo již příliš pozdě. Ve večerní mlze hnaly se přes palisády útokem bandy otroků, před měsícem ještě dělníci v dolech nebo pastýři a nosiči, nyní však otrhané, dobře krmené a běsnící fúrie. Ležela na nich rudá záře zapadajícího slunce a Kossinus, povaha loudavá a nerozhodná, dlouho v ohromení stál jako strnulý, s očima široce rozevřenýma.

Podruhé zařvala bucina pod velitelským stanem a vojáci v letu se chvatně ozbrojujíce s tasenými meči hnali se k dřevěné ohradě. Otroci zformovavše se u palisád, kterými proběhli, uvítali legionáře deštěm oštěpů a kamenů; potom vyrazili k útoku. Byly to tlupy Galů ozbrojených velikými meči ukutými v divokém kraji lukánském. Mávali jimi oběma rukama a jejich útoku nebylo možná odolat.

V jejich čele se hnal jakýsi obr tmavé pleti, tmavých vlasů, máchaje olbřímí sekerou; oblečen a vyzbrojen byl jako římský tribun. Srazil centuriona hlídajícího korouhev, jednou ranou přeťal násadu držící odznak a už se vřítil mezi váhající římské řady. Kossinus slyšel, jak pod nárazy této sekery praští kovová zbroj: otrok – obr a k tomu ještě velitel!

Protože byl Kossinus silný zdravý muž, třebaže o válce a velení neměl ani zdání, chopil se meče, narazil si přílbu na hlavu a vyřítil se z pavilonu do boje. Ale tehdy to už vůbec nebyl boj. Tu a tam sice ještě legionáři v hloučcích bojovali, ale otroci už zatím zaplavili celé ležení jako roj, pobíjeli zbloudilé a poraňovali je.

Vedle Kossina běžel centurio: proti nim se vyřítili dva z útočníků. Jeden z nich byl vzrostlý chlap s velikýma nohama i rukama, s copánky rudých vlasů na skráních. Byl to Gal a mával mečem svého kmene. Centurio po něm hodil, ale chybil se ho a už se pod ranou jeho nože skoulelo bezhlavé centurionovo tělo na zem. Druhý muž byl menší, a když se přiblížil, Kossinus si všiml jeho špičatého obličeje bez brady a vytřeštěného pohledu démonických očí. Dvakrát po něm Kossinus ťal, dvakrát ten chlap odskočil, jen tunika se zarděla krví.

Ozbrojen byl velikým dřevěným kyjem posázeným lesklými ostrými úlomky pazourku. Řiče zarazil se a roztočil svůj kyj, až skleněná ostří zasvítila a kyj nabyl prudkosti. Potom jím mrštil po římském veliteli. Kyj zasáhl Kossina právě v půli těla: v úžasu se zapotácel a pohlédnuv na sebe viděl, že se mu z těla valí vnitřnosti. Potom zablesklo nějaké světlo, potom ještě jednou; Kossinus si pomyslil: „Sicílie“, skácel se a byl pošlapán, ježto se vlny posledních účastníků rozptýleného boje přelévaly sem a tam k pobřeží.

Tak zahynul Kossinus v Salenách. Spartakus zakrvácený až po lokte, nezraněn, neunaven, ač sekera byla v topůrku uvolněna a točila se, nařídil svému trubači zatroubit. Galové naložení kořistí se pomalu sbírali ze všech čtyř cípů tábora. Útok byl tak prudký, že u palisád zahynulo jen málo otroků – jejich ztráty vůbec byly velmi skrovné. Od rána už leželi v úkrytech podle stratégova rozkazu, v houští rostoucím nad římským táborem; čekali, až se Římané po jídle oddají zábavě a odpočinku. Za noci jich spalo jen velmi málo, kromě samého stratéga, nad nímž bděl Kastus. Nyní Kastus, rovněž nezraněný, ale s rozbitým štítem a zakrvácenýma rukama, přiběhl sotva dechu popadaje ke Spartakovi.

„Spálíme to hnízdo?“

Thrák zavrtěl hlavou. „To by upozornilo Varinovy zvědy, jestliže snad ještě pronásleduje Krixa a náš hlavní voj. Jsou zde někteří zajatci?“

Byli tři. Předvedli je před Spartaka. Jeden byl centurio, druzí dva baleárští legionáři. Centurio mu hleděl do obličeje bez bázně, neboť byl Říman; ale legionáři se na něj dívali se smrtelnou úzkostí v očích, báli se mučení.

„Přineste Kossinovu hlavu,“ nařídil stratég.

Iber Titul ji odsekl od trupu rozbitého kyjem a přinesl ji, kapala z ní krev. Nesa ji zpíval obětní píseň Kokolkovi, neboť byl šílený. Spartakus se na ni podíval, viděl sklopená oční víčka a krvavý úšklebek okolo úst. Najednou se zachvěl a na chvíli si zastřel oběma rukama obličej. Potom se rozpomněl na Kleonova slova, v jehož ústech měla již silnou příchuť moci.

„Tohle donesou legionáři do Říma – dar senátu od Svobodné legie.“

Centurio s oběma baleárskými legionáři se vydali na cestu k severu. V balíku nesli Kossinovu hlavu. Útoční otroci zmizeli do hor opustivše vyloupené Saleny.

3

Nevěda o Kossinově osudu praetor Varinus táhl stále hlouběji do Lukánie. Tři týdny se tam toulal, a přestože měl své lehkooděnce na výzvědách, nemohl gladiátory dohonit ani je přinutit k boji. Na úpatí hory Papy našel jejich tábor opuštěný. Táhna opět k severu po stopách otrocké bandy stále mu unikající, přešel u Paesta řeku právě včas, že viděl plameny šlehat z domů. Vyraziv dále rychlými pochody za večerního šera dohonil dosti veliký dav lidí, kteří se obrátili a nabídli mu boj držíce jeho legii v horské soutěsce, dokud nespadla tma. Potom se davy rozplynuly zpívajíce a posmívajíce se jim.

Teprve tehdy se dověděl, že Paestum bylo obsazeno, vyloupeno a vypáleno jen malou hrstkou otroků z východních zemí, kterých nebylo ani tři sta; a ti že jej schválně vodili po celé dva dlouhé dni jinudy, kdežto hlavní část povstalců mu stále ještě unikala.

Přenocoval v Paestu a od Luceria Pisona, letitého patricia skoro slepého – to neštěstí měl už po mnoho let, následek kterési ošklivé nemoci –, se dal poučit o příchodu východozemských otroků. Dobyli prý Paesta bez jediné rány mečem. Jejich vůdcem prý byl vysoký, černovousý otrok, zřejmě docela jiné plémě než jeho druzi. Měl prý je pevně v ruce, z obyvatelů města byl prý zabit jen jediný, a ten prý jen proto, že zdálky hrozil otrokům. Nato prý ten černovousý vůdce otroků strhl s neobvyklou hbitostí luk z ramenou a napjav jej prohnal posměváčkovu hruď železným šípem.

Potom svolav předáky obce, z nichž jeden byl sám Piso, oznámil prý své požadavky: malou dávku obilí, všecky peníze a skvosty v Paestu a propuštění otroků.

Všecky jeho požadavky kromě propuštění otroků už byly přijaty, když se tu nenadále objevily Varinovy oddíly sem táhnoucí. Potom prý ten černovousý otrok se svým oddílem odtáhl sám jeda vzadu na koni. Šíp po něm vystřelený zasáhl prý ho mezi lopatky, ale zkrvavělý dopadl na zem. Otrok byl jistě chráněn nějakým cizím božstvem.

„Anebo drátěnou košilí pod tunikou,“ dodal Varinus kysele. „Což jste nemohli zavřít brány a zadržet těch tři sta lidí?“

Piso zablikal víčky, na kterých nebylo řas. „Nikoli, neboť z lidu má zbraň jen málokdo.“

„Jste blázni!“ zahoukal Varinus.

„To řekl také ten vousáč,“ podotkl Piso ve vzpomínkách. „Byl prchlivý muž jako ty, Varine, a přísahal u boha, kterému říkal Jahve.“ Rozkašlal se. „Ani mne nenapadá pro senát nebo několik otroků riskovat proříznutí hrdla! Jak se vede tvé ženě, Varine?“

Ale praetor se otočil na podpatku a opustil jej. Ráno druhého dne, tvrdý a neotřesen, zamířil opět k jihu. Na pochodu mu byly od jednoho Gala, otroka, který zradil povstalce, doneseny zprávy, že thrácký gladiátor, jménem Spartakus, oddělil od hlavního voje část a táhne prý rychle k moři zaměstnat Kossina. Varinus uslyšev tu zvěst změnil směr pochodu, Gala dal ukřižovat na blízkém stromě, nechal jej tam viset a tlačil se k západu k mořskému pobřeží.

Ale o polednách v bažinaté rovině mezi nízkými pahorky narazil na dosti početný zástup, který tam čekal, aby mu nabídl boj. Poprvé za celý měsíc se jeho obličej opět vyjasnil. Domníval se, že se zde skončí válečná výprava, ježto se vzbouřenci nyní octli v otevřené krajině.

Svou jízdu, malý oddíl o čtyřech stech koních, římský velitel rozdělil a postavil na obou křídlech svého hlavního bitevního šiku. Byli to těžkooděnci ozbrojení pádnými zbraněmi a měli dobré koně. Do středu šiku postavil desátou legii s meči, brněním a krátkými kopími. Tito muži byli oporou republiky; neveliké postavy, hnědé pleti, ukáznění jako žádné jiné vojsko na území obklopujícím moře Středozemní. Stáli bez pohnutí, v naprostém mlčení, na rozdíl od lehkooděných čet z předalpské Galie, které tropily povyk, jako zpravidla lehkooděnci dělávali. Vedle těchto galských tlup postavil Varinus na obou bocích čety prakovníků. Potom velmi pozorně sledoval uspořádání vojska otroků stojících naproti němu.

Otrokům velel nějaký muž malé postavy, zřejmě Gal; seděl na nízkém a huňatém koníku. Byl to Krixus, vyzbrojený jako Říman s přílbou na hlavě. Ve středu – přímo proti desáté legii – seskupil okolo hada, odznaku otrockého vojska, Galy a Germány, první pod Oenomaem, druhé pod Gannikem, polovičním rebelem a zamračeným mrzoutem. Germán totiž jsa přesvědčen, že Spartakus měl velení svěřit jemu, už od východu slunce táhl jen s velikou nevolí. Rovněž jeho Germáni se domnívali, že jejich vůdci bylo ublíženo, a proto se od Galů odtahovali.

Krixus vida, že by se jeho střed snadno mohl roztrhnout, ještě než bude napaden, poslal Thráka Jala, aby dával pozor na germánského vůdce, a jak by zpozoroval první známky zrady nebo zbabělosti, aby mu vrazil nůž do hrdla. Gannikus zase tuše, co má Jalo na starosti, držel Teutony pevně v rukou, ač byl stále ještě rozmrzelý. Kromě toho nenáviděl pány více, než nenáviděl Krixa nebo Spartaka, a krev jeho nesporné statečnosti začala mu bíti ve spáncích.

Otroci rozestavení v řadách bitevního šiku byli už nepokojní a svaly v obličeji se jim škubaly. Vždyť to bylo poprvé, že čelili postrachu středozemních moří, legionářům římských pánů, nejsouce chráněni ani lstí, ani horami, ani jezerem. Zpočátku byl v jejich řadách takřka zmatek, ježto tito mužové, dělníci z vinic, dolů a skladišť, s otevřenými ústy civěli na nepřítele stojícího naproti a rozpomínali se na palčivou bolest na zádech po bičování a že jako otroci museli v přítomnosti pánově odvracet hlavu. A potom, jaksi ve veselém zoufalství, si uvědomovali, že musí vydržet a bojovat tam, kde není vyváznutí.

S tímto vědomím zmocňovala se otroků také nenávist – nenávist založená na strašlivých a nezapomenutelných vzpomínkách; byly to vzpomínky na dlouhé putování tlup otroků z jejich vlastí, vzpomínky na prodej nahých těl s obarvenýma nohama, stojících na schodech větrných bud na tržišti otroků, vzpomínky na krvavé ukrutnosti ledových srdcí, na unesené ženy nebo krmené pro ryby, aby pobavily pány a vyburcovaly je z jejich letargie, na děti prodávané, sotva přišly na svět, přímo z mateřského lůna – vzpomínky na kolny s otroky tam na severu, kde se otroci plemenili jako stáda a páni se na to dívali. A z řad rozestavených otroků vyvěralo a rozvlnilo se hluboké divoké reptání nenávisti, syčení a chřest Hada vzpínajícího se proti Vlčici.

Vzdálena jsouce od sebe jen na dostřel luků a praků, obě vojska stála na chvíli bez pohnutí. Potom Krixus pravil: „Přišli jsme na hody, ale maso ještě není vařeno.“ Nato vzal do ruky dlouhý oštěp, vyjel kupředu, vztyčil se ve třmenech a mrštil kopím, jež svištíc proletělo vzduchem. Zarylo se do prsou jednoho legionáře z první řady a srazilo jej vzápětí na zem. Varinus stoje na vyvýšeném místě vzadu za římským vojskem viděl tuto hru a smál se s trpkým opovržením. On již posoudil hodnotu vedení otroků a nařídil své jízdě, aby naoko zahájila frontální útok.

Vyřítili se po obou bocích a valili se přes suché strniště na frontu otroků. Kusy drnů odlétaly vysoko od kopyt koní běžících o závod, ale jezdci jeli kopí majíce napřažena, v sedle jsouce kupředu nízko schýleni, mlčky. Proletěli záclonou šípů, proškrábli galskou frontu a padli na muže Gannikovy. Germáni s ohromným řevem vyrazili proti nim, aby se s nimi utkali.

Krixus vyletěl na koni jako vítr a zastavil se až u korouhve Gannikovy. „Držte se pevně v semknutých řadách; je to jen úskok!“

Jezdci zakroužili jako vlaštovky a zase odletěli, jen tu a tam zbyl po nich kůň s přeťatými šlachami nebo zabitý jezdec. Ale Gannikovy řady byly proraženy, a když se Gannikus na Krixovo vybídnutí rozhlédl, germánští otroci spatřili neočekávané divadlo.

Kryt jsa předstíraným útokem jízdy Varinus vytrhl s celou legií. Řada vedle řady Římané postupovali pevně semknuti a držíce samnitské štíty na ochranu levé části prsou, s lokty ohnutými a oštěpy připravenými k vrhu, pomalu, ale stále zrychlovali krok. Vlaštovky zakroužily lehce se dotýkajíce okolních pahorků, kdesi v stromě se ozval ospalý bzukot včel, tu a tam se rozkašlal některý otrok, protože měl v hrdle prach – Germáni zděšením vypoulili oči.

Vzápětí praskot římského útoku odraziv se mohutnou ozvěnou proletěl údolím jako lomoz způsobený nárazy hromu na chvějící se skálu. Nyní se jasně ukázala nevýhodnost nově ukutých dlouhých mečů, kterých otroci užívali. Sekajíce a bodajíce jimi otroci uskakovali před smrtelnými výpady dlouhých kopí. Ve chvílích, kdy právě meči mávali nebo odpočívali, aby nabrali dechu, byli zasahováni do nechráněných prsou a padali jako dobytek na porážce. Římská jízda zatím už opět objela levé křídlo otroků a zaútočila: porážka se změnila v úplnou zkázu. Skřečíce Germáni prchali před hrozným útokem pánů.

Krixus seděl na koni za svými Galy a rozvážně pojídal z plné hrsti švestek, které natrhal v jedné zahradě.

„Kdyby zde byl Řek Kleon, řekl by mi, že bitva je ztracena. Ale já nejsem generál. Proto si myslím, že je vyhrána.“

Příliš pozdě zjistil totéž Varinus. Galové valíce se jako lavina provázená řevem jejich rohů vpadli v bok pronásledujícím Římanům, neboť Krixus vida, že kraj je vhodný ke klamu, postavil je poněkud před Germány, ač z místa, kde stáli Římané, to vidět nebylo. Jízda otroků, jejíž počet nebyl valný, ale skládala se z thráckých hromotluků, horníků a dřevařů, srazila se s kroužící jízdou římskou a vojáci ozbrojení kyji rozbíjeli napřažená kopí na třísky a sráželi jezdce. V okamžení se bitva změnila. Germáni se obrátili a legionáři, zaskočení mezi dvojím nepřítelem, zápasili jen o to, aby se opět zformovali v nejisté řady. Ale v močálovité půdě, kde na ně číhala smrt, jim to bylo naprosto nemožné.

Varinus odjel z bojiště se stem jezdců a dal se na pochod k severu. O deset stadií dále se zastavil a s večerem ti z jeho vojska, kteří ještě zůstali naživu, začali se jeden po druhém vraceti. Jakýsi legionář, prostý voják, Gal, zachránil skoro třetinu vojska pěšího, probil se s ním z kleští, kterými je otroci sevřeli, a za šera unikl k Varinovi.

Otroci jich nepronásledovali, byli příliš zaměstnáni olupujíce padlé a dobíjejíce raněné. Ostatně Krixus vykonav daný rozkaz, zadržeti Varina, už se dále ani nepokusil ho pronásledovat. Zato se položil táborem na bojišti a poslal posly se zprávou Kleonovi do tábora pod Papou a Spartakovi pospíchajícímu po porážce Kossinově dále.

Varinus a jeho rota pracovali do půl noci opevňujíc tábor příkopem a ohradou z kůlů. Každou chvíli očekávali útok otroků, ale noc okolo nich zůstávala tichá, nikde živé duše. Varinus čekaje sedl si k svým tabulkám a psal senátu zprávu, že banda uprchlých otroků vzrostla na silnou, divokou a dobře vedenou armádu. O své porážce se vůbec nezmínil, jen o tom, že ustoupil a čeká na posily. Naléhal, aby byly poslány bez odkladu. Druhého dne ráno hlásili jeho zvědové, že se otroci ztratili někam do lukánských hor.

1 Autor se zmýlil. Ovidius se narodil teprve r. 43. Pozn. překl.

II
Jámy smrti

1

V rákosí nedaleko Varinova tábora leželi dva muži; byli bez přileb, ale k boku měli připásány dlouhé meče. Leželi tam již celý den a celou předcházející noc; rosu a ranní mlhu snášeli s otužilou netečností, vždyť byli otroci, a k tomu Galové. Jeden, rudovlasý, s velikýma rukama i nohama, chrápal v noci tak drsně, že ho jeho bdící soudruh několikrát za noc kopl, a tím probudil, aby ho Římané neslyšeli.

Tento druh byl menší postavy, na jeho levé tváři bylo vypáleno znamení železem na otroky, a proto byl jeho obličej zkroucen v trpký úsměv. Bez ustání jedl olivy a zrna předhazoval ptákům, kteří hopkovali a štěbetali poblíž rákosí, jasnýma a zvědavýma očkama si oba prohlížejíce. Na zemi ležela už dost hustá vrstva pestře zbarveného listí a na celém kraji bylo zřejmě vidět podzimní hnědou náladu.

Rákosovou stěnou je zakrývající doléhaly k nim zvuky z Varinova ležení, bylo vidět jeho kůlovou ohradu, nad kterou vyčníval odznak orla.

Brennus zívl. „Bohové, jak jsem mrzut a unaven! Jen co přijdeme někam na statek, vypiji tam plný roh teplého mléka a vlezu si do postele k některé ženské. Jsou-li tam vůbec ještě ženské.“ Zívl podruhé. „Život bych dal za to, vyspat se s holkou někde za ohradou z vrbového proutí a slyšet řváti tura.“

Jeho bratr, pod listím směšně skvrnitý, se podivně zamračil. „Nehodlám umřít, dokud nepodřežu ještě více římských chřtánů.“

„Měli by být podřezáni, aby pokojní lidé mohli klidně spát,“ pravil Brennus, poslouchaje se sevřenýma očima řemeslné hulákání centurionů z cvičiště ve Varinově táboře. „Což tenhle pán nikdy nepotáhne za Svobodnou legií?“

„Hne se, až dojdou z Říma nové posily. Do té doby zůstaneme my dva zde, jak nám nařídil Krixus.“

„Bohové, cožpak to nevím? Vzbuď mě, až přijdou, přijdou-li vůbec, nebo až se některý jiný znuděný chlap vycourá z tábora ven odpočinout si u naší skrýše.“ Ohlédl se na temnou, beztvarou hromádku za sebou, už skoro zmizelou pod nakupeným listím. „Tys měl v poslední době všechnu zábavu!“

Když se potom zase probudil, bylo to proto, že ho bratr velmi mocně udeřil pěstí do ramene. Bylo už dávno po poledni. Z Varinova tábora sem ještě stále doléhal týž hukot a šum, ledaže se zdálo, že ještě poněkud zesílil.

„Legionáři přišli z Říma; sedmnáctá legie, tuším. Pah!“

Náhle bratr sklouzl ze schoulené polohy člověka sedícího v dřepu na zem a položil se naplocho; Brennus učinil podle jeho příkladu a potom mezerami mezi rákosím napjatě hleděl před sebe.

Kráčeli tam vedle sebe dva muži, oba byli opásáni meči, ale ostatní zbroje neměli ani přileb. Byli zabráni v živý hovor a Brennus poznávaje bližšího z nich zbystřil sluch. Byl to sám velitel římského vojska, Varinus.

Přišli ještě blíže a potom se vzdalovali; nato se obrátili a opět je přešli. Brennova ruka se potají chopila jílce dlouhého meče, jenž ležel na jeho zádech. Vtom ho zase bratr popadl za ruku.

„Ó synu bláhovosti a lesní ženky, je nyní čas hráti si s mečem? Což jsi neslyšel?“

„Slyšel, ó bratře syna lesní ženky. Chtěl jsem jim zastavit to jejich plánování a potom zamířit na jih ke Krixovi.“

„A copak by legie nezůstaly a nenašly nových vůdců? Vojsko dovede vésti každý hlupák! Teď přece známe aspoň záměry těchto vůdců. O záměrech jejich nástupců bys nevěděl zbla, protože bys zatím byl jedem v žaludku některého lukánského vlka.“

Brennus nevlídně zavrčel, přece však odtáhl ruku z jílce svého meče. Oba bděle pozorovali, jak se Varinus s druhem pomalými kroky vraceli do tábora. Potom se Brennus podíval na bratra.

Ten přikývl a opatrně se vzchopil. Vyřkl jen jedno slovo:

„K jihu!“

Bratři a už od dětství soupeři v dětských hrách barbarské mládeže, ubírali se cestou k jihu, oba pospíchali, seč síly měli, pádíce dlouhými skoky lovců sobě po boku. Ježto shledali, že jim jejich nové meče překážejí, odhodili je a ponechali si jen nože. Hodiny plynuly, další hodiny, ale oni nezmírnili krok pobízejíce se žerty a vtipy dále. Než spadla tma, byli již mnoho mil na jih od Varinova tábora a přišli do opuštěné vesnice v horách.

Tam našli zatoulanou kozu, podojili ji, mléko vypili, kozu zabili, maso uvařili a snědli; potom si lehli, aby se vyspali. Když vyšel měsíc, neúnavný Brennus vzbudil bratra a oba se zase vydali na cestu.

Ještě jednou se vyspali, kdesi v chráněném úvalu, až do té chvíle, když se ranní šero dotýkalo hor na východě.

Když se probudili, Brennus ukázal do dálky na vrchol čnějící jako měděná dýka proti modré báni ranního šera.

„Papa.“

2

Tábor Svobodné legie opevnil Krixus docela po galském způsobu; místo příkopu jej obehnal náspem prudce se svažujícím a místo kůlové ohrady nastavěl trní. Tábor byl nyní tak pevný, že velmi mnozí otroci věřili, že bude vzdorovat útoku třeba celé legie. V jeho prostorách se v několika posledních dnech shromáždily všecky bojové i nájezdné oddíly, Krixus po porážce pánů v bitvě s Galy, Geršom ben Samballat ze soustavných loupeživých nájezdů a kořistnických výprav na úpatí horském, Oenomaus z nenadálého sestupu do Thúrií.

Když se otroci probudili, s úžasem viděli to netušené množství lidu v táboře, zásoby potravin, zbraní a šatstva a s očima vytřeštěnýma se na ty věci dívali, zajíkali se odvracejíce zahanbené, váhavé obličeje od neobvyklého pohodlí. Potom se rozpomínali na „galskou“ bitvu, kde se utkali s legií v otevřeném poli a porazili ji: a všechna ta otrocká čeládka byla provanuta a povzbuzena podivným novým duchem, to už nebyla statečnost ze zoufalství, nýbrž místo toho pýcha a divoká naděje.

Procházeje onoho jitra ohraničeným prostranstvím tábora Gal Krixus hlučně pozdravil Geršoma ben Samballat, vůdce Bithynů, který za ním stál v mlčení, ohnivé oči upíraje k zemi.

„Jsi brzy ráno venku, Bithyne!“

„Jako ty, Germáne.“

Krixus se dal do smíchu. „Germán! Já jsem Gal!“

„Ani já nejsem Bithyn. Jsem žid.“

Krixus přisvědčil. „Zapomněl jsem. Velmi vzácný lid, ač jedí koně. Či to mám na mysli Thráky?“

„Můj lid jedl chléb boží v době, kdy tvůj hladověl v doupatech tam někde na severu.“

„Velmi žádoucí a obzvláště vzácný bůh,“ odvětil Krixus zdvořile. O bohy se vůbec nestaral, nic mu na nich nezáleželo. „Nemohl bys mu něco obětovat a přimět jej, aby sem přišel přes moře a pomohl nám nyní?“

Geršom ben Samballat si toho pohana změřil pohledem plným hrdosti starého farizeje.

„On je bůh jenom Izraele!“

Krixus vzdychl. „Škoda, protože je odborník v chlebě. Možná, že by nám pomohl nakrmit tento hladový tábor. Vůkolní kraj na dvacet mil daleko široko je úplně holý jako pustina.“

Geršom přikývl. „Hýbejme se tedy odtud!“

„Kam?“

„K moři a rozptýlit se!“

Gal zavrtěl hlavou: „To udělat nesmíme, dokud nám Spartakus nenařídí. Přísahali jsme, že věrně vytrváme u rozkazů jediného stratéga, a nikoho jiného!“

„Já jsem se takovou přísahou nezavázal.“ Žid si podrážděně prsty pročísl černé prstencovité vousy. „Tenhle Thrák je naším vůdcem jen na tak dlouho, dokud nám bude libo; není králem, kterého bychom nemohli sesadit z trůnu.“

„Ale já jsem slyšel o jednom tribunovi Svobodné legie, který udeřil jednoho ze svých lidí – jakéhosi Bithyna – tuším, a ten roztrousil zvěst, že prý se Spartakus chystá zradit otroky republice.“

Geršom netrpělivě pokrčil rameny, ale neodpověděl; vysoký, černovlasý chlap nehodil se do své římské zbroje a k stříbrné řecké přílbě. Krixus se podíval k západu a takřka sám k sobě promluvil:

„Dlouho zde zůstat nemůžeme, to Spartakus také ví. Musí se za několik dní vrátit, on i ten Řek.“

Geršom se zarazil. „Čímpak je ten řecký kleštěnec stratégovi? Miláčkem?“

Krixus se podruhé zasmál. „Spartak miluje mnoho lidí. I ty, žide, jak se domnívám.“

„Mnoho chlapů miluje jednu holku, ale ta se peleší jen s jedním z nich! Tenhle Kleon je u stratéga ve dne v noci. Vrátil se zabiv Kossina a já jsem viděl, že ho ten Řek vyhledal. Dlouho spolu rozprávěli a potom si pozvali do stanu tebe. Potom jsem slyšel hluk odcházející tlupy a viděl jsem stratéga a tu ženskou Elpiniku spolu s tím Řekem a hromadou Thráků, že se vydávají na jih. Jak můžeme vědět, že neuprchli k moři?“

„Že by nás opustil Spartakus nebo Elpinika? Zeptej se gladiátorů, kteří s nimi byli na Vesuvu. To je špatně znáš, žide.“

„Špatně je znám – sice bych nechtěl být ani blázen, ani otrok – ani tak zvaný tribun v Nesvobodné legii, vedené lecjakým barbarem, který se vzdálí z tábora, kdy je mu libo a kam.“

„Neodešel daleko. Slyš, ale nikde tu novinu nepovídej. Přešli hory na velikou Dlážděnou silnici, aby se tam položili do zálohy, až z východu projede průvod přivážející daně Brudisiem. Ten Řek se dověděl, že ten průvod už jede, a zosnoval plán, jak se jich zmocnit. Za tyto poklady si Spartakus chce koupit pomoc italských obcí a platit každého otroka jako vojáka Svobodné legie.“

Nyní už žid viděl jasně. „Přestane to tedy být Svobodná legie. Protáhneme touto zemí, svádějíce drobné boje a berouce útokem malá města, hledajíce spojenectví, které nikdy neuzraje, ale nehledajíce cestu ven z Itálie. Až se republika probudí a rozdrtí nás, jako chodec zašlápne v trávě zmiji.“

Krixus se o zítřek vůbec nestaral. „Budiž. Každá smrt je dobrá, není-li to právě kříž. Já bych věru raději denně odcházel do tmy s mečem vraženým mezi žebra, než uniknout do Galie a zestárnout a zemřít sešlostí věkem a hladem někde v opuštěné boudě. Zejména je-li pravda, jak se povídá, že tam leží na onom světě zlí bohové temností pekelných, čekajíce na každého.“

Na chvíli se odmlčel, zbystřil sluch a poslouchal; potom pohlédl na Geršoma jasnýma, šibalskýma očima. „Ale Spartakus a ten Řek mají jiné úmysly. Mluví o přetvoření nové republiky, docela jiné, než je tato římská – republiky zde na jihu Itálie, ke které přilnou také Italikové.“

„Republika na nebesích,“ odvětil Geršom. „Jsou tihle naši druzi otroci, jsou to spojenci, které by italická města uvítala s otevřenou náručí? Zejména po tom, co se stalo v Metapontu, o Paestu ani nemluvíc? Kdybych já byl svobodný muž, vybral bych si raději spojenectví se stádem prasat!“

Neboť Geršom měl ještě stále chvíle, kdy se pohled na otroky a jejich zápach hnusil bývalému aristokratu z Kadeše – hnusil se mu i jako vládci a farizeovi, jenž dvakrát porazil helenizujícího Jannaea a potom zahnal a zašlápl v prach vzbouřené otroctvo v Kadeši. Byl mezi nimi, ale nebyl z nich, sám hledal jen, kterak uniknout, vrátit se do Judeje a tajně projít k svému horskému lidu; tam znovu vztyčit korouhev Chasidim proti nečisté Salomě. Táhnuv se svými Bithyny lukánskými městy osvobozoval otroky, ježto po tom volali jeho vlastní lidé, ale dělal to bez nadšení, pohrdaje těmi, které osvobozoval. Aspoň polovina osvobozených byli otroci rodem; otroctví pokládal za jejich osudový úděl.

Avšak (a to děsilo jeho neohrožené srdce, kdykoli na to pomyslil) bylo také velmi mnoho dní a hodin, kdy sám upadal v náladu otroků, vztekal se s nimi proti pánům, cítil jako oni soustrast se zotročenými druhy. Teuton Gannikus měl nyní pěkný stan a dva římští zajatci mu posluhovali u stolu: proto ho v táboře nenáviděli, zvrácený cit, neboť smečka otroků litovala Římanů. Geršom jako otrok nenáviděl s nimi; a když se nyní díval k obydlí germánských otroků, vydrala se mu na rty myšlenka nevítaná, oděná v ostrá slova:

„Kdyby měl náš stratég rozum, byl by toho Germána dal narazit na hůl ještě dříve, než se vůbec pustil do toho tažení.“

Krixus se dal do smíchu. „Cože, v Svobodné legii? Gannikus se lépe zasloužil, než aby umřel jako otrok.“

„Má srdce otročí! To mají ještě velmi mnozí jiní v legii. Hleď, Gale, nikdo nemůže být otrokem, leda když nosí ten cejch, dokud nezemře. A ten cejch je na jeho duši. My nejsme lidé svobodní; jsme vzbouření otroci.“

Krixovi se na chvíli zdálo, že slyší trpkou pravdu. Ale potom její pronikavost otupěla. Zasmál se podruhé: „Já nejsem otrok; nemám na duši otrocké znamení. Nenávidím Římany, jako nenávidím nepřítele, nikoli jako otrok nenávidí pána.“

„To jsi tedy blázen,“ odsekl Geršom a odvrátil se. Vtom se zarazil. „Zde přicházejí dva vaši zvědové.“

„Brennus a jeho bratr. Kde?“

Geršom ukázal přes příkop na dvě vzdálené postavy, které se spěšně blížily k táboru. Gal přisvědčil.

„Máš bystré oči, žide.“

„Ale tupé srdce, Gale. Věř mi, Krixe, kdybychom ty a já vedli tuto Svobodnou legii, nebyl by v ní žádný Gannikus, žádný zasněný Spartakus ani Kleon; my bychom ji mohli ještě zachránit.“

Krixus zavrtěl hlavou. „Přísahal jsem stratégovi; ale to ještě není nic. Miluji však Spartaka; a to je mnoho.“

Potom vyšel vstříc zvědům, kteří pospíchali sotva dechu popadajíce.

3

Časně ráno téhož dne přebrodila řeku tlupa dvaceti lidí na koních a odjela směrem severozápadním do Lukánie. Provázela dlouhou řadu naložených koníků. Všichni členové tlupy jeli na koních, většinou na malých koních s dlouhou hřívou a dlouhými ocasy, otužilé kalaberské plémě. Každý jezdec měl štít a házecí kopí. Někteří byli ve zbroji, někteří nebyli. Někteří jeli polonazí s roztrhanými cáry místo šatů na těle. Někteří byli obvázáni krvavými hadry. Jeden se stále svíjel a byl držen svým druhem jedoucím na témž koni.

Byla to tlupa thráckých otroků vracející se po nájezdu na veliké Dlážděné silnici.

V čele jel osamělý stopař, zakrslý muž s ustupující bradou a čelem. Byl to Iber Titul. Vzadu jeli tři, kteří se stále ohlíželi za záda po ustupující rovině, jež se za nimi ztrácela a bledla v mlze rozjasňujícího se slunce. Největší chlap jel uprostřed, obr na obrovském hřebci, neraněný, neunavený, jehož hruď byla spjata v pozlaceném brnění. Nádherná postava, stratég Spartakus, velitel Svobodné legie, kdysi otrok v šermířské škole Batiatesově.

To si myslil Kleon, jedoucí po Thrákově pravici. Ale více než jen nádherný byl ten Thrák. Za tři měsíce se nadobro změnil: z divokého, zádumčivého otroka, který nehledal lepší budoucnosti než svobodu někde v thráckém pralese, změnil se ve vojevůdce, státníka, archonta a stratéga zároveň, zevně i uvnitř podobného onomu vládci, kterého božský Plato hledal v Syrakusách zalitých sluncem. Znamenitý čin vykonal ten kleštěnec, on, kdežto sám Hledač spal už dávno v království stínů.

Po gladiátorově levici jela Elpinika. Od svítání už jela ve velikých bolestech, šaty měla pevně staženy okolo těla, výzbroj odhodila už dávno. Se stištěnými rty cítila, jak se jí v životě vzmáhá bolest, zaťala zuby, ale nevydala ani hlásku. Neboť na té rovině se nemohli zastavit a ostatně věděla, že bolesti jsou jen časné a že jí tělo v hroznějším záchvatu poví, až přijde její poslední hodinka.

Zprvu, na pochodu a za jízdy od Papy, když ji v noci přepadly bolesti dokazující, že v svém lůně nosí plod ze semene Spartakova, provázela to poznání zlost a strach zároveň. Způsobem dobře známým mnohým ženám v Římě i v Kapui a ve všech bělostěnných domech, vyrůstajících ve všech městech na pobřeží Středozemního moře, měla se v dřívějších nocích na pozoru, aby Batiatesovi nepočala žádného potomka. Ale potom, v šílené touze po thráckém gladiátoru, za onoho divokého putování a skrývání se, jež přišlo po Kapui, kdy se svět rozvíral, aby pohltil jejich vzpouru, tehdy se zdálo, že není důvodu, aby se zachovala bez úhony. Dni a noci strávené v lásce s Thrákem měly trvat jen jako jasná chvíle, než spadne tma.

Ale tma dosud nespadla. V Lukánii se pánům ještě nepodařilo zničit hordu otroků, ta rostla denně počtem i silou. A s ní rostl také plod oné první úžasné noci, kdy ji gladiátor strhl pod sebe v doupěti Batiatesově.

Přičiňovala se tedy, aby to zabila, jezdila na koni jako centurio v oddíle Kastově, účastnila se rozptýlených drobných bojů v šarvátkách, které Spartakus a Kleon sváděli s pány pokoušejíce se podnítit italické obce proti republice. Ale dítě nechtělo umřít, ač ona spávala v noci nepřikryta, ač lehávala v ledové vodě kaluží a tůní, ač dvakrát sestoupivši z koně bojovala přímo v řadách otroků. Potom se uklidnila, ale mívala také strach a s očima rozšířenýma si prohlížela tělo, jak se mění a podivně roste. Za tmavé noci, když ležela po boku Spartakově, leckdy ji držel divoký, černý hněv a rušil její klid; někdy – kupodivu – rvalo jí to srdce, bezejmenná věc, které snad někdy bude litovat.

Soucit s sebou, s obrovskou hlavou gladiátora, jenž spával tvrdě a pevně, soucit se spící hordou okolo stanů, se vším, co živého spalo a očekávalo den. Za těchto temných ztracených hodin vracívala se v duchu záclonami let k slzám a dojetí ženy, na kterou se pamatovala jen zpola, dávno před tím v Athénách: zaclánějícími časy, které v jejích vystydlých očích postavily krápníky nenávisti. To vše způsobilo v jejím srdci onu studenou rozkoš, která ji ponoukala proříznout tribunovi hrdlo, která ji ponoukala spolu s jinými otroky dopouštět se nevýslovného mučení na římských zajatcích, až jim na těle vyrážel krvavý pot jako rosa; byli mučeni a za hrozných nářků umírali. A za tou oponou, jak se zdálo, nalézala zsinalá a bledá sebe plačící a plačíc odkládala ruce ze zakrytého obličeje a radostně se smávala jako bezstarostné dítě.

A majíc toto ztracené já za svého průvodčího, přestala vyjíždět z tábora pod Papou, pobývala tam, zatímco gladiátor jezdil sem a tam za různým posláním a na nájezdy s kleštěncem Kleonem, svým vzdáleným druhem. A pokaždé, když se Thrák vrátil z takových výprav, oči, kterými se díval na Elpiniku, jak se jí zdálo, procitly v oči zamilovaného, nikoli s chlípnou rozkoší šíleného, podivného dítěte; ležel, hlavu maje na jejím klíně a hovořil o světě měst, který teprve má přijíti, o státě, který on a otroci mají založiti. Viděla v něm Sílu jako v odpočívajícím hadovi a žasla nad ním spícím. Zatímco se pánové na severu zbrojili, zatímco se v jejím lůně jeho plod vrtěl a převracel.

Odešel nic nevěda o jejím nenarozeném dítěti, nevěděl o tom ani zástup otroků; neměli očí k vidění, ježto měli na očích stále smrt a naději na válečný úspěch. Vyjímala jediného kleštěnce Kleona, čtouc v bludných zasněných očích toho Řeka náznak vědění, které měl s ní společné. Ani tehdy, když přetřásali záměr nájezdu na velikou Dlážděnou silnici, aby se zmocnili nákladu zlata, a ona řekla, že by se také ráda účastnila toho nájezdu, Kleon neřekl ani slova, jeho oči se nezměnily. Domnívala se, že je to snad její cesta poslední. Nevěděla, že její čas je tak blízký.

Tak přejela Elpinika horstvo do zelené roviny kalaberské, za dne se s ostatními skrývala, v noci se účastnila rychlých pochodů jedouc na koni, žila bez potravy a dlouho bez nápoje, lehávala jako psankyně v dešti. Za nimi bylo snad jádro otrockého vojska rozehnáno, snad oni jediní přežili tu vzpouru. Ale Spartakus a Kleon užili vhodné chvíle vědouce, že Krixus je opatrný a obratný a že Varinus ještě nedostal posil. Zalehli tedy u silnice a přepadli průvod, jehož se zmocnili po rozhořčeném boji. Nyní se už dva dni vraceli do otrockého tábora pod horou Papou.

Odpoledne se musili dáti k severu, aby se vyhnuli tlupě římských velitů, které Titul vyslídil dříve, než oni vyslídili jej. Až do západu slunce udělali velikou okliku a právě jeli horským krajem, který byl otrokům dobře známý, protože tudy z jara táhli utíkajíce z Kapuy. Tam přivítali s křikem nějakého běžce, který se k nim přiblížil, samotáře v krátké šedivé tunice, vyzbrojeného jen nožem za pasem. Byl to Gal a přinesl stratégovi zprávu od Krixa pod horou Papou.

„Pospěšte si, vraťte se! Varinus konečně dostal posily; máme zprávy o jeho tajném záměru.“

Ale Kleon ukázal na Elpiniku.

„Ta ženská už nemůže dále.“

Potácela se slabostí. Ale v chladných očích Řeka čtla jeho úmysl: Aby se jí Spartakus zbavil.

Spartakus, jako by byl procitl, hleděl na Elpiniku v zamračeném podivu, ale v uších mu stále zněl Krixův vzkaz. Potom si najednou uvědomil, on i všichni, kdož s ním jeli, celou věc v její pravé podstatě. Jeli s ní nedbajíce dní, myslíce na ni jen jako Elpiniku, snad jako gladiátorku, a vůbec ne jako na ženu. Ale nyní s otevřenými ústy vyjeveně hleděli na těhotnou ženu, jejíž čas ještě k tomu je velmi blízký. Okolo nich stál zadržený průvod s nákladem. Slunce bylo nízko, vzduch byl chladný. Koně stáli s hlavami svěšenými. Opodál nad skrytými skalisky pleskal bez ustání vodopád. Mlhou zaslechla Elpinika zprávu galského posla.

„Tady vzadu v horách je nějaký dům.“

Uvědomila si, že se koně hýbají, že se okolo ní ovinula čísi paže, železná a spolehlivá. Vinouce se dolů úžlabinou ve skalách sešli k opuštěnému dvorci. Bývala to vila některého bohatého Lukana z Thurií nebo z Metapontu, který nyní prchl před vpádem otroků. Dveře do domu byly pootevřeny, ale z kuchyně po pravé straně kouř nevystupoval; ani nebylo slyšet hluk otroků při práci. Gladiátor kopnutím rozrazil dveře dokořán a vstoupil, nesa rodičku-souložnici Batiatesovu. V šeru atria se na chvíli zastavil a v úžase se rozhlédl, protože do takového domu dosud nevstoupil.

Šerem jiskřilo světlo. Poslední paprsky slunečního světla odrážely se otvorem v mramorovém stropu a odtamtud se vracely k mozaikové podlaze, rozhazovaly toulavé šípy chodbami na malovaná těla soch stojících na podstavcích v peristylu. Jedna z nich, Silonionův Hermafrodit, ukazovala tělo Hermova syna spojeného s tělem říční nymfy v necudném roznícení.

Srostlice ze školy Kefisodorovy dívala se vyjeveně v upřímné kloakální úzkosti na vyjevený pohled obrovského barbara.

Najednou Spartaka popadl divoký vztek. Jeho řev přivolal dovnitř Thráky. Uvolniv jednu paži z objetí svírajícího Elpiniku, ukázal na osvětlené kamenné figury.

A potom, zatímco rozbíjené sochy rachotily, odnášel Batiatesovu milenku do ložnice.

4

Atriem přecházel sem a tam řecký kleštěnec a najednou slyšel, že prudké skřeky odumírají v slabé naříkání. Dojalo jej to do té míry, že se netrpělivě zamračil. Jak dlouho ještě bude je tohle zdržovat na pochodu? Jak dlouho ještě bude ten Thrák mařit čas u nečistého lože lecjaké rodičky?

Kleon věděl, že Elpinika nepřeje jeho záměru, ale doufal, že se toho dožije, že ta ženská zahyne na loupežné výpravě k veliké Dlážděné silnici. I když potom přežila přepadení a již se vraceli koňmo zase do Lukánie, byl stále pevně přesvědčen, že ji stratég cestou opustí, až shledá, že je těhotná. K čemu se ten otrocký vůdce potřebuje zatěžovat naříkavou ženou, když může mít žen podle libosti jednak ze zajatkyň, jednak ze set otrokyň, které nyní naplňují tábor pod horou Papou? Ale on se zatím na pochodu zastavil jako bába babicí, on, který se tak jistě vytvářel zdánlivě v chladného a nevášnivého vladaře Platonova?

Vyšed z domu kleštěnec shledal, že se co nevidět úplně setmí. Začal obsazovat dům v rokli stráží, okolní pahorky se příkře tyčily vzhůru k temnu se spouštějícímu, potůček bylo zde slyšet bublati bez ustání. Kleon stál v přítmí a díval se na hvězdu, jež právě vyšla a třepetala se nad Papou. Byla to hvězda samé mořské Zrozenky.

A tehdy poprvé od onoho dne, kdy ho Pacianovi Libyjci připravili o mužství, dolehla na něj chorobná bezútěšnost. Být stále sám, nikdy nepoznat laskavých rukou ani rtů plných lásky! Nikdy se nedožít, aby sémě těla dozrálo v plod, nikdy neslyšet hlásku dětského! Kleštěnec se na chvíli hrozně rozplakal. Co by mu prospěly jeho záměry nebo hra, kterou se bavil s dávným snem ze starých časů? Co z toho bude mít, zvítězí-li otroci či padnou, co jemu záleží na životě nebo smrti, jemu beztoho již polomrtvému, s tělem hanebně zkomoleným?

Ale té noci Elpinika porodila syna, vypila horké víno s vodou a ve chvíli usnula. S jitrem se probudila a naléhavě žádala stratéga, aby ji opustil. On to konečně udělal, ale velmi nerad, snící otrok s mocí zapomenutou, a ten sen byl, že velí legii mužů. Titula s polosetninou zanechal na místě střežit domu, objal Elpiniku a viděl v jejích očích cosi tak podivného, že si vzpomněl na onu dávno minulou noc v doupatech šermířské školy v daleké Kapui.

Potom se za ranního šera rozjel do Krixova tábora.

5

Quaestor Thoranius vytrhl se 17. legií z Říma, aby posílil Varina. Byl to úskočný muž, jehož otec býval propuštěnec. Hrubý a neušlechtilý polobarbar, Varinovi se zprvu zdál horším zástupcem než Furius nebo Kossinus. Řval po táboře jako býk, pleskával se pihovatou rukou do stehen a dráždil se do divoké veselosti vlastními surovými vtipy. Zevnějškem vypadal jako kupec a zbraň nosil s plebejskou neohrabaností; zpočátku na něm vůbec nebylo vidět, že je znamenitý taktik, muž, jemuž jen nízký původ zadržoval rychlý postup na úřední dráze.

Za dvanáct hodin po příjezdu do Varinova ležení vyvedl svého praetora k rákosišti vroubícímu tábor a předkládal mu plán vojenské výpravy promyšlený do nejmenších podrobností.

Varinus ho zpočátku poslouchal docela chladně, potom nesouhlasil, potom se přel, konečně jej přijal, ač v něm jeho smělost a neobvyklost vzbudila neklid a pochybnosti. Podle jejich dohody se tábor rozhučel zvýšenou činností po tři dlouhé dni. Zrána dne čtvrtého Varinus vytáhl své veterány a odešel k jihu do krajin horských divočin a roklí vedoucích ku pobřeží. Potom se oddělili od tábora ve skupinách, tři sta, osm set, devět set a tisíc mužů, které táhly za sebou v přestávkách hodinových; plná polovina 17. legie, kterou z Říma právě přivedl Thoranius. Okolí bylo důkladně proslíděno. Pátralo se po zbězích nebo vyzvědačích. Ale odchod Thoraniových lidí nevidělo žádné jiné oko než oči jestřábů; odcházeliť čtyřmi různými cestami, jež však všecky vedly k jihu.

Téhož jitra vytáhl z tábora otroků pod Papou Spartakus. Teprve před chvílí přibyl z východu, ale už zase vsedl na svého neúnavného hřebce a vyjel v čele dvou tisíc otroků, Germánů a Thráků, lehkooděných oddílů, jejichž quaestorem byl Gannikus – a rychle táhli na západ. Za ním, než se ještě usadil prach zvířený Spartakovým odchodem, vyrazil z tábora Oenomaus se šesti sty Řeků a Galů a táhl k severu. Po něm setnina Galů a Iberů, mužů, kteří uměli dělat kroky neznámé Římanům i zbytku Svobodné legie, rychle vyrazila ze zákopů pod Papou a zmizela v horách na severozápadě. Vedl je Kastus. Krixus, Geršom a Kleon zůstali v táboře, aby veleli Galům a otrokům z východu, kteří jednak hlídali tábor, ale také sbory římských zajatců z bitvy svedené nedaleko Paesta.

Celou noc předtím silně mrzlo a země byla ztuhlá, ale nyní pod slunečním světlem a po odchodu posledních nájezdných oddílů mlha se zdvihla a válela se rovinou. Papa stála s korunou zahalenou v oblacích. Římští zajatci, kteří kopali už po celý předešlý den a celou noc, dřeli se znova po skupinách pod řízením Kleonovým. Času bylo málo.

Geršom ben Sanballat byl neklidný, opustil své Bithyny, rovněž zaměstnané chvatnými vykopávkami, a podle řady třtinových chýší a přístřešků sešel dolů, až se zastavil u Řeka, po jeho boku. Chvíli vůbec nemluvili pozorujíce Římany. Tito zajatci byli sice chatrně oblečeni a špatně živeni zkaženým obilím, ale pracovali přece bez důtek, což vzbudilo ve Svobodné legii mnohem více nevole než kterýkoli jiný rozkaz thráckého stratéga.

„Kopají špatně,“ řekl Kleon. „Myslím, že tuší, že to jsou římské hroby.“

Žid si prsty pročísl vlnité vousy a rozhlédl se bystrýma, jasnýma očima po kraji věnčeném mlhou. „Chtěl bych, aby ty mrchy v nich byly jisté.“

„Přijdou, přijdou.“

„Bezpochyby.“ Židovy oči na něj zasvítily v sardonickém uznání. „Zdá se mi, že jsem tě kdysi slyšel říci, že je ti docela jedno, kam přijdeme nebo jak nám asi bude; život prý pro tebe má jen velmi skrovnou hodnotu. Ale nyní tě vidím pod přílbou tribuna a v tajné radě stratégově. Ať hraje jakoukoli hru, je věru zlé, že Řek slouží barbaru, který jí koně a ctí své mrtvé!“

Kleon se usmíval, jsa studeně lhostejný. „Ať si jí koně, viděl jsem, že vykonal už větší věci. Viděl jsem, že donutil velitele setnin, aby polykali své kletby i svou pýchu zároveň jedním hltem.“

„Jako že Jehova je bůh, je to pravda.“ Geršom ben Sanballat se zamyslil. „Ale proč mám ve Svobodné legii pochodovat poslušen jsa nějakého nečistého pohana, který se snaží založit tyranii na snech nějakého korintského kleštěnce, to je mi opravdu velmi záhadné.“

Kleonovy líce zrudly prudkým hněvem. Potom řekl tlumeně: „To je špatný žert, žide.“

Geršom to také uznal, jenže nevěděl, jak se k tomu přiznat. Krev mu zbarvila tváře, než ještě ta slova přešla přes jeho rty. Prsty se mu chvěly mezi hladkými vousy. Nakláněje se kupředu proklínal Římany a oni při jeho slovech pracovali tím horlivěji. Potom se partyzán Chasidim obrátil k Řekovi, jehož obličej byl bílý jako křída.

„Nebylo to hezké. Tys dvakrát pravý muž, někdy si myslím právě v tom, v čemž jsi méně býkem. Ale mou trpělivost dráždí to stálé chystání nějakých záměrů, pikle a plány, jako bychom byli státníci, nikoli schovávající se otroci; toto budování nějakých vzdušných republik, ty tajné nájezdy a naděje. Ty a ten tvůj Thrák stavíte dům na písku.“

„Písek nebo skála, konec je pořád stejný, sen o řádu na bezplánovité zemi, o stálosti a trvanlivosti, kde se vše utkává a rozpouští.“

Žid byl už zase chladný farizej. „Tak mluví Helénové rouhajíce se bohu jako souložnici té nevěstky v Jeruzalémě.“ S jeho pohledem zalétaly i jeho myšlenky do dálky. „Ale ona shledá, že oba ještě žijeme – i bůh i já –, podaří-li se mi ještě někdy probít se zpátky do Kadeše.“

„Tvá královna?“ Kleon už zase byl klidný. Potom: „Tvoji Bithynové udělají z poloviny tábora pasti, nedohlédneš-li brzy na to jejich kopání. Pracují mnohem horlivěji než moji Římané.“

Žid se vrátil k svému oddílu. Zatím Galové, všichni kromě té části, která hlídala okopy, a několika jiných, kteří se potulovali za příkopem, si pohodlně hověli nebo opravovali zbraně a tuniky. Od blízkého vchodu do tábora byl od zajatců vykopán dlouhý příkop; Bithynové jej hnali přímo mezi řadami chýší ke vzdálené zdi původního uzavření. Před polednem kopáči přestali kopat a pod rázným vedením Kleonovým začali odklízet vykopanou prsť. Za několik hodin po poledni už zmizela zející prohlubeň velikého příkopu. Byl nahoře zakryt roštím a drnem a vypadal jako stezka na pevné půdě půlící tábor ve dví. Nad liniemi se vznášela vůně čerstvě kopané země. Po táboře se rozhostil klid.

Uplynula hodina. Krixus, jenž po celý den seděl na severní zdi, sestoupil rychle a přeběhl k hlavní bráně do tábora. Jeho Galové, jak se zdálo, jeho odchodu ani si nepovšimli, ledaže jejich zpěv a smích zesílil, když si odepjali dlouhé meče a odhodili je z beder. U brány se zatím již shluklo několik Svobodných legionářů, kteří bez zvláštního zájmu civěli na přicházející dav.

Byla to zatoulaná tlupa osmi set mužů, uprchlí otroci (jak sami volali), kteří prý si vybojovali průchod Apulií, aby se připojili k Svobodné legii. Byli tedy bezděky od Krixa a od stráží přivítáni a za žertů a smíchu vcházeli do tábora po třech jako nespořádaný dav.

Za branou uvnitř tábora přišli k opěrné zdi.

Mezi ní a hlavní táborovou hradbou kolovou byla úzká chodba náhle se prudce zahýbající. První z kráčejících nových příchozích se na chvíli zarazili, ale tlak zezadu byl příliš mocný, aby mu byli mohli odolat. Oddíl vtáhl do té chodby. Stráže se semkly v pevnou stěnu a vešly tam za nimi. Krixus stoje u vrat zablikal očima a díval se už zase k severu.

Potom se za ním přes vnitřní zeď přenesl zmatený pokřik, praskot větví, svištění šípů a třesk zbraní. Na chvíli byl to hluk ohlušující. Potom poznenáhlu odumíral. Krixus si ho nevšímal, stál, maje ruce založeny na boku, přílbu sraženou hluboko do týlu, a v záři zimního slunce mžoural očima.

Před samým západem slunce přibyl do tábora pod Papou další oddíl zavalitých, dobře živených otroků. I oni prošli pohostinnou branou, ale zanedlouho potom strhl se opět strašlivý hluk a zmatek.

Stratég sám se vrátil, když už na krajinu padala tma, vrátil se zkrvavělý, ale nezraněn a za ním se ploužily zbytky jeho družiny na smrt zemdlelé. Krixus mu vyšel vstříc a pozdravil ho v záři pochodní. Obrovský otrok na obrovském hřebci oznamoval mu novinu z úst otroka nečekanou:

„Vlákali jsme Varina do nástrah u Karr, přepadli jsme je ve skalách. Jeho legie je zničena. Co se stalo zde?“

Krixus se zasmál. „Vydařil se nám náš záměr. Ale já jsem se na to nemohl dívat.“

Stáli spolu v táboře a dívali se na past, do které zašly oddíly Thoraniovy.

Pod dozorem vůdců vtáhly do jam vykopaných onoho rána a přikrytých drnem. Když drn pod nohama „otroků“ povolil, Galové je zasypali šípy a potom se na ně vrhli s meči. To se stalo dvakrát a nyní byl příkop pln římských mrtvol.

Někteří se udusili, někteří byli zabiti šípy a kameny, jež na ně pršely. Leckterý byl možná ještě položivý. Ale tu noc už jistě nepřežije. Již nyní vycházel z té hrozné jámy smrdutý zápach.

Gladiátor se odvrátil, ten podivný barbar se pod rukama kleštěnce snílka přetvářel z lupičského otroka v archonta samovládce. Ale ona stará přirozenost, jež překvapovala jeho svět, žila v něm dále, třeba byl hlas méně divoký.

„Byl to tvůj záměr, Kleone. Zachránil tábor. Ale přísahám, že už nikdy takhle nebudeme lákat do pasti ani Římany!“

Kleon se tence zasmál, jeho obličej byl zsinale bledý od zápachu z jam. „Kdyby byli Římané pány v tomto táboře a otroci by byli vtáhli v přestrojení, byli by měli také tak snadnou smrt jako tihle? Byli by bývali z jam ještě vytaženi, zmučeni a přibiti na kříž.“

„Říman je divoká bestie,“ dodal Geršom ben Sanballat. „Tihle zemřeli vhodně.“

Krixus se zasmál. Potom se zachvěl. „Nechtěl bych umřít takhle.“

Před půlnocí se vrátil Kastus a Oenomaus se svými prořídlými sbory. Nicméně toho dne otroci všude zvítězili, tito dva Galové zvlášť zničili dva oddíly legionářů poslané potměšilým Thoraniem, který vymyslil lest naplnit tábor otroků přestrojenými Římany. Potom oba galští vůdcové spojili své síly a napadli římský tábor. Thoranius byl v zoufalém boji zabit a zbytek jeho legie rozehnán.

Varinus zatím po celou noc prchal s malou četou jezdců k severu a nezastavil se, dokud neprojel branami kapujskými.

6

Spartakus zastavil hřebce a pozorně se na něco díval. Také zástup gladiátorů táhnoucích za ním se zastavil a vyjeveně hleděl na věc ležící přes cestu. Ve vzduchu bylo slyšet šumění vodopádu. Pahorky se vrstvily dolů do strže vedoucí ke skrytému římskému domu.

Jeli už od svítání, aby se dostali k domu, kde ležela Elpinika. Nyní, jsouce už nedaleko, dívali se na věc, která je zastavila na dalším postupu. Přes cestu ležel otrok s tunikou zpola strženou ze zad, na něm hustě much. Nebylo třeba se ptát, proč tam leží; v zádech měl díru dosti velikou, aby tudy vyšlo tucet životů.

Ta díra byla od těžkého římského kopí.

Koně se vyhnuli, Spartakus sestoupil a obrátil otroka naznak. Neznal ho, ale znal ho Thrák Jalo.

„Je to jeden z těch, kteří s tebou podnikli nájezd na velikou Dlážděnou silnici.“

Vsedli zase na koně a jeli dále. Hučení vodopádu se blížilo. Cesta prudce spadala dolů. Pahorky ustupovaly. Potom zastavili podruhé a seděli v sedlech velmi tiše.

Jalo si měl dlouho pamatovat tuto chvíli: podivné podzimní teplo a jasný vzduch, zpěv skřivánků nad hlavou a kouř pomalu se válející ze zbytků římského domu.

Byl vypálen s důkladností dokazující odbornou znalost pachatele. Zdi byly samá šmouha, neboť v noci pršelo, byly holé zbaveny byvše veškerého malovaného dřeva – jako kostra bez masa.

Jalo se zděsil náhlého smíchu, kterým Spartakus prudce vybuchl. „Včera jsme my chytili pány do jámy,“ pravil a zasmál se podruhé, strašlivě, rozhlížeje se po veliké horské úžlabině zastírající vypálený začazený dům. Potom sestoupil z koně, gladiátoři za ním.

Prolezli bývalým atriem. Na místě mrtvých nebylo. Spartakus sebral veliký opálený kůl a začal odklízet zbytky. Mlčky chopili se kůlů též gladiátoři a pracovali s ním, snažíce se odkrýt cestu do místnosti, kde ležela Elpinika.

Konečně našli vchod. Po dlouhé namáhavé práci na chladném zimním slunci odkryli také i místnost samu. Potom Jalo a gladiátoři poodstoupili a Spartakus tam zůstal sám.

Čekali celé odpoledne pozorujíce ho zpovzdáli. Teprve k večeru je zavolal, přišli a pronikli do místnosti okolo dvou zuhelnatělých mrtvol. V peristylu leželo tělo otroka s obličejem k nepoznání, zemřel háje jich obou. Jalo nepozorovaně odtáhl mrtvolu k mrtvole Elpiniky a jejího dítěte, aby je mohl hlídat na věky v Zemi mlhy.

Na horách bylo slyšet jakýsi podivný zpěv. Našli tam Ibera Titula, skrýval se v houští. Zalezl tam posekán a zkrvavělý, jediný z Elpiničiných strážců, který přežil její smrt. Jeho zpráva byla krátká.

„Přepadli nás v poledne; půl setniny jízdy jedoucí po stopách našeho nájezdu na veliké Dlážděné silnici. Bojovali jsme házejíce na ně veliké kameny a oštěpy. Ale oni nás pobíjeli, protože jsme neměli šípů. Než zapálili dům, podávali si tu ženskou – a bylo jich na ni mnoho. Ona křičela po stratégovi.“ Ustal a olizoval si rány; byl to blázen. „Tak se to patřilo. Veliká byla chlípnost mužů na zmizelém Západním ostrově.“

III
REX SERVORUM

I
Dobyvatel

1

Nyní ležela již celá jižní Itálie u nohou thráckého gladiátora bez obrany.

2

Literát Kleon, který se sám zplnomocnil za vyzvědače, ubíral se krajinou, na které byl již zřejmý nádech zimy, se stem Galů k severu. Jestliže se sám spíše věnoval tomu, aby se obeznámil s krajinou, než aby loupil, Galům na tom ani valně nezáleželo, neboť oni loupili a kořistili, kdykoli je dobrá napadla.

Jednou, na urychleném pochodu z tábora pod Papou, když byl opět jednou s nějakým tajemným posláním, táhna k severovýchodu, Geršom ben Sanballat, bithynský tribun, dohonil Řeka a jeho zvědy. Žid měl s sebou plné tři tisíce mužů, jeho původní bithynský oddíl se nyní rozmnožil nováčky ze Syřanů, Egypťanů, černochů a Řeků. Ale říkalo se tomu ještě dále bithynská legie. Partyzán farizej se sardonicky ušklíbl a ukázal na nějaký hořící dvorec.

„Je snad tohle začátek vaší nové republiky?“

Kleon zůstal chladný, nepohnut. „Než budeme stavět, musíme bořit.“

„Jak asi bezpochyby řekl ten božský Platon,“ zavrčel Geršom. A potom dodal: „Kde budeme na zimu, Řeku?“

„Možná, že v Kadeši.“

Žid ho proklel a táhl se svou legií dále. Navečer toho dne byli daleko před nejpřednějším předvojem Kleonových zvědů. Potom se Kleon dal na západ přetínaje cesty běžící rovnoběžně s mořem. Záměr, který otroci měli na mysli, byl zachytit všecky cestovatele od severu.

Těch bylo arci velmi málo. Kupci se silnicím vyhýbali a hleděli se dostat do Řecka a do Afriky po moři. Ale onoho večera Kleon, který spal v svém stanu, byl vzburcován hlukem nadobro opilých a rozjařených divousů. Probudiv se vyšel za záře pochodní ven a našel asi půl kopy svých Galů, těžce naložených měchy s vínem a docela nepřiměřeným vzácným nádobím; ti obklíčili tlupu cestovatelů chycených na severní silnici.

Shlukli se do houfu, tito cestovatelé, anebo spíše se nakupili okolo nějaké postavy. Přiblíživ se Kleon si prohlížel tu osobu chladnýma, zamyšlenýma očima.

Byla to krásná žena, krásy jedinečně římské, třebaže se v lecčem odchýlila od starodávných pravidel platných u pánů. Vysoká a plných prsou, s vodorovným obočím a široce rozsazenýma očima, stála klidně v tom zmatku a shonu, důstojný klid dráždící zajímatele. Kleon se k ní protlačil a vzal tu ženu za bradu, obraceje její tváře do plného světla. Nevzpírala se, jen na něj hleděla očima, z nichž probleskovala prudká nenadálá nechuť a strach. Kleon znal ten pohled – pohled ženy drtící vykleštěného muže.

„Jak se jmenuješ?“ tázal se.

„Lavinie.“

Bývala to manželka Kossinova, kterou z Říma přivedl Charmides, a ten nyní ležel na veliké severní silnici s hrdlem proříznutým od ucha k uchu – tak jej poznamenal kterýsi galský horník. Kleon klidně stál a díval se na ni chladnýma, čistýma očima. Měl by tu ženskou dát svým Galům v plen? Či snad tu byl ještě jiný účel, kterému by ona mohla sloužiti?

Jako Kossinova žena musila jistě znát tajemství přetřásaná v Římě – jak přijal senát zprávu o Varinově porážce a jakou novou výpravu chystá proti otrokům. Ale sám neměl chuti ji vyslýchat. A jako ženy v jeho přítomnosti cítily nevolnost, tak zase on k nim cítil nepřekonatelný odpor. Ke všem – jako ony všechny k němu. Leda…

Zapudil tu myšlenku cítě prapodivnou bolest. „Pošlu tě stratégovi,“ dodal.

Její oči se rozšířily strachem. „Spartakovi? Tomu thráckému divochu?“

Řek se chladně ušklíbl. „Ano. Ale on jí ženské maso jen někdy.“ Jeho oči byly kruté. „A co jiného snad ještě dělá – to přece nebude v tvé zkušenosti nic nového, či ano?“

Druhého dne ráno se za ní díval, když odjížděla na jih provázena jsouc stráží deseti důvěry nejhodnějších Galů. Kleon si opět z nějaké příčiny vzpomněl na Elpiniku, ač ji nenáviděl; stál upřeně hledě za průvodem odvážejícím Římanku Spartakovi.

3

Zatím táhl Geršom ben Sanballat většinou v noci konaje svou tajemnou cestu za dobrodružstvím a jeho legie se ztratila někam na východ. Farizej, který už velmi dlouho musil jísti nečisté maso, spokojil se nyní troškou ovoce a vzatého obilí. V noci spával na štítě. Když jeho legie rozbila tábor, nehořely v něm žádné strážné ohně, protože bylo možné, že se okolím stále ještě potulovaly silné oddíly římského vojska, zbytky po Varinově porážce. S těmi se žid ovšem nijak netoužil setkati.

Město Nuceria se připravovalo na zimu. Bylo opevněno starou zdí a mělo deset centurií vojska pod velením nějakého Řeka jménem Glaukon. Dobrý velitel, a měl přísnou kázeň; hned jakmile se v okolí začaly trousiti zprávy o vzpouře otroků, nařídil zesílit staré hradby. Z těchto hradeb pak se klidně dívával na kouř stoupající ze spálenišť lidských obydlí a jiných stavení. O Nucerii se asi nepokusí.

Na její hradby dal Glaukon přibít několik výstrah. Byla to ukřižovaná těla chycených otroků, kteří se pokusili proklouznout a přidat se k vojsku gladiátorů.

Glaukon sloužil v mnohých zemích a mezi otrokyněmi měl též židovku Juditu, dítě egyptské diaspory. Byla to žena veliká a osmahlá, ale Glaukon se jí brzy nabažil; nelíbila se mu, poněvadž se mu i na loži chvěla v náručí, jako by se štítila nečistého dotyku. Glaukona to bavilo, i udělal ji svou kuchařkou, neboť uměla znamenitě připravovat kořeněná jídla, která si on za pobytu na východě velmi oblíbil. A ježto ji vzal do přísahy ve jménu jejího boha, věděl, že není s to, aby ho otrávila.

Po čase jí dovoloval velmi značnou svobodu a smiřoval se i s její židovskou smělostí, když se jí někdy dopustila. Denně vycházela za hradby do jednoho statku a přinášela odtamtud čerstvá vejce, mléko a byliny, jimiž kořenila svá jídla.

Jednoho dne na začátku zimy byla překvapena vidouc, že na statku je neobvyklé ticho. Přišedši k zadním vrátkám vstoupila do stavení. Sotva tam vešla, sevřela jí nějaká ruka hrdlo a ona cítila, že ji drží nějaký ozbrojený chlap. Pečlivě jí ucpal rukou ústa a chvíli se rozmýšlel, maje sto chutí zmocnit se jí v tmavé chodbě, neboť hladověl po rozkoši. Potom něco zadrmolil v nesrozumitelné latině a odvlekl ji do kuchyně.

Několik desítek ozbrojenců – aspoň se jí tak zdálo – leželo na podlaze, po stolech, policích a všude, kde bylo místo; tvrdě spali. Kromě jejího uchvatitele byl tam jen ještě jeden muž, který nespal, a ten se zamračil pohledem vyslovuje otázku: vysoký, černovlasý muž, který si pročesával kudrnaté vousy.

„Pusť ji,“ nařídil.

Uvolněná Judita stála před ním a dívala se na něj. A najednou se oba na sebe usmáli. Bithynové se probouzeli slyšíce, jak si ti dva vyměňují pozdravy v jakési podivné řeči; a viděli, jak žena líbá ruku vůdce Chasidim. V Alexandrii o něm mnoho slyšela v době, kdy on zarážel helenizujícího Jannaea. Kdo v diaspoře neslyšel o Geršomovi z Kadeše?

Tak se stalo, že velitel a jeho předvoj byli tajně vpuštěni branou do města – sám Glaukon to udělal – a druhého dne ráno Nucerie procitla a shledala, že je v rukou spartakovců.

Majíce severní hranici zajištěnu otroci se chystali vyprázdnit tábor pod horou Papou.

4

Připravujíce se otroci byli si vědomi, že se mění též způsob jejich vedení.

Již nebylo dovoleno, aby si každá tlupa dělala, co sama chtěla, aby dřepěli u ohňů a klímajíce aby se bavili vzpomínkami na pobyt v boudách nebo v dolech. Zato byly zřízeny centurie a přesný řád legií; každá legie měla čtyři tisíce mužů vyzbrojených, jak se dalo, a podle možnosti byli v ní příslušníci jednoho kmene. Spory byly zakázány, zakázáno přepadat a olupovat kupce, kteří nyní v zástupech se shromažďovali v okolí tábora, aby prodávali své zboží výměnou za kořist z Metapontu a poklad uloupený cestou z Brundisia. Každá legie dostala odznak a tribunové nosili odznak své důstojnosti. Denně vycházeli otroci z tábora na cvičení a potyčky, jejich ženy, které v táboře zbyly, stávaly na opevnění tábora pod Papou zvědavě je prohlížejíce. Ti, kdož z nich byli kováři nebo zbrojíři, zřídili si hrubé kovárny a začali vyrábět železné zbraně.

Otroky, kteří jinak pány nenáviděli, velmi bavil tento nádech jakoby římské disciplíny. Nadšeně pracujíce domnívali se, že jsou i páni i vítězi nad pány. Centurionů byli poslušni bez námitek a potíce se skákali a křížkovali nazí v řadách dlouhých otevřených gymnázií pod širým nebem. I Galové a lidé ze zemí východních přestali se stydět ukazovat se nazí; a těla lesknoucí se olejem vrhala disk nebo se cvičila v metání prakem.

Kdykoli thrácký gladiátor procházel mezi zpocenými skupinami cvičících, byl pozdravován řevem nadšení a lichotek. Jediný Gal Krixus, jak se zdálo, se nezměnil; veřejně se přiznal, že je zcela nezpůsobilý cvičit nebo velet své legii. „Jsem gladiátor, nejsem voják. To, cos kdysi byl ty sám,“ promluvil k stratégovi.

Těžká thrácká chrčivá výslovnost latiny nemohla zastínit nevášnivou hrubost těchto slov. „Kdysi jsem býval též dítětem, milý Krixe. Ale přestal jsem už pít mléko. Buď budeš svůj oddíl cvičit, nebo mu za tebe ustanovím jiného velitele.“

Gal vytřeštil oči. Tohle byl věru docela nový Spartakus. Potom Krixus odešel cvičit své mužstvo.

Té noci bylo Spartakovi hlášeno, že do tábora přišla nějaká žena a tři zajatci; chytil prý je Kleon na severní cestě a dal je dopravit s galskou stráží. – Hlášení vykonal Thrák Jalo. Ten se zatím stal gladiátorovým důvěrníkem a stál v přítmí stanu hledě tázavě na Spartaka sedícího na stoličce. Sedával tak každého večera potmě, nepřišel-li právě některý tribun hledaje jeho rady, nebo byl-li v táboře kleštěnec Kleon. Tehdy bývaly přineseny pochodně a oni oba seděli u stolu nad plány, jež Řek rýsoval na tabulkách nebo někdy kreslil kapkami rozlitého vína. Gladiátor vzhlédl.

„Přiveď sem ty čtyři!“

Byli tedy předvedeni a Lavinie v záři jediné pochodně dívala se na podrobitele jižní Itálie, který otřásl republikou více než kdo jiný po Hannibalovi. Po celém Římě mluvilo se jen o něm, o jeho jméně a úmyslech, jedna pověst překonávala závažností druhou. Říkalo se, že ten thrácký divoch je šílený, ale jeho šílenost prý se neprojevuje surovostí, jak by se mohlo očekávat, nýbrž laskavostí, neboť ani zajatých nemučí, ani zbytečně neloupí. Řím poslouchal s otevřenými ústy a smál se věda, že takhle „řádit“ může jen slabomyslný. Konejšili své obavy vědouce, že úspěch vzpoury je jen náhodný a že bude brzy zahlazen, jen co se konzulové na konci zimy řádně vloží do války.

Na tyto věci se Lavinie rozpomněla, stojíc před ním rozcuchaná a špinavá, ale přesto krásná; před otrokem, který otřásl Římem. Za ním stál Jalo; okolo dveří se loudali Galové-otroci ve službě. Byla-li snad řeč o jeho proslulé laskavosti jen lživá, Lavinie se třásla při myšlence, co ji asi brzy čeká – neužije-li jí on sám. Ona často ve chvílích nečinné zvědavosti to zkoušela s otroky, jak se asi vykleštěný muž chová a křičí.

Vtom Spartakus zdvihl hlavu a pohlédl na ni.

Zprvu ji pojímala hrůza, potom, jako vždy, kdykoli se setkala s takovým pohledem, zmocnil se jí pocit hnusného poskvrnění; otřásla se odporem před otrokem, který se opovážil podívat se na ni zpříma nečistýma očima.

Viděla však podivné oči, svítily, ale kalně, oči, které jí připomínaly to, co ten otrok nosil na své vlajce, odznak otrockého vojska – hada. Nyní konečně věděla, odkud mají ten odznak, a zachvěla se, ježto ty tmavé oči náhle zazářily zlatem. Spartakus vstal.

V stanu byly šaty, které dříve nosila Elpinika, bronzové zrcadlo, přestože oblékala výzbroj gladiátorskou, košíček a pohár z rohu. Za večerního šera v záboře pod Papou Jalo přečasto přistihl vůdce otroků, jak se upřeně na ty věci díval podivným a divokým pohledem. Nyní na ně ukázal:

„Odnes to! – Jak se jmenuješ, ženo?“

„Jsem Lavinie,“ řekla šeptem, bílá jako sníh.

„Římanka?“

Jeho latina byla jí hrubá, sotva srozumitelná. Ale ona přece porozuměla. Přisvědčila.

Té noci, když konečně obr usnul a ona všecka se chvějíc s odporem se odtáhla z jeho náručí, v dálce někde slyšela zavýt vlka, zvonivě; ale ač byla nevěstka, poslouchala jej vzrušeně a chřípí se jí chvělo.

5

Po celý příští den a po celou příští noc hořely v hlídaném táboře otroků pod Papou kovářské ohně. Ač jej za výpravy proti Varinovi musili dvakrát vyprázdnit, přece se v něm mnozí cítili jako doma; ověnčili si boudy a přístřešky vyzdobili ratolestmi. Ženy za podzimních dní sypaly v místnostech květiny a na sloupy neuměle malovaly podoby bohů, kdežto hora nad nimi stála jako stráž hlídající je den po dni. Nyní v záři strážních ohňů hlídala Papa poslední noc.

Hlásily se rozkazy, vyvolávala se jména, řadily a vypravovaly se setniny a tento lomoz a křik prudce pronikal bušením do kovadlin. Otroci klečeli u ohňů a sklepávali obruby štítové nebo brousili meče; v okolí se ozýval pláč dětí nemohoucích spát. Thrácká legie, majíc rozkaz táhnout pod velením samého Spartaka, pracovala celé hodiny v potu tváře, kovala těžké oštěpy, jimiž se chtěli vyzbrojit. Geršom chtěl svou legii mít jako oddíl vojáků, kteří nejsou ani legionáři, ani hoplíté, nýbrž vyzbrojeni po vzoru peltastů, o kterých mu vypravoval Kleon.

Všude seděli řečtí literáti, otroci-písaři, kteří se přidali ke vzbouřencům; ti zapisovali zásoby a výzbroj, počet a oddíly. Čtyři muži, tři Galové a jeden Řek, které kleštěnec Kleon vybral za zvědy, chodili po legiích vyzvídajíce skryté smýšlení a stížnosti otroků. Nikdo nevěděl, co je čeká na pochodu k severu, ale šířily se nejdivočejší povídačky, že se Spartakus, nebude-li poražen, zmocní země, že se provolá králem a že si je nechá jako tělesnou stráž, až vyhladí moc pánů navždy. Rostoucí mručení zmohutnělo v řev, který se ozvěnou odrážel od poslouchajících pahorků: „Buď pozdraven, Spartaku! Buď pozdraven, králi otroků!“

Krixus, jediný, který se nedal vyrušit, spal v svém stanu; zdálo se mu o té nehostinné Galii, po které ani příliš netoužil, aby se tam vrátil. Jednou k němu přišla Elpinika a zkazila mu jeho sen; ale zanedlouho povstal jeho bůh a zahnal ji zpátky do říše stínů.

Za časného jitra byla už Svobodná legie na pochodu k severu, vzhůru po těch cestách, po kterých sestupovali na jaře toho roku. Jenže nyní byla půda bílá jinovatkou a z Lukánie foukal štiplavý vítr. Po cestě drkotaly těžké vozy s nákladem, zapřažení voli těžce oddychovali vlekouce k severu kořist z jižní Itálie. Nad nimi Papa ověnčená mlhou, ale otroci věděli pramálo o augurech, neboť vzpomínky na jejich bohy byly jen zlé.

Galové si ověnčili vlasy pletenci z hnědého listí a vytáhli do pole s přílbami spuštěnými na záda, opásali se velikými galskými meči a kopí drželi hroty vzhůru jako hůlky. Kdysi otroci v dolech, v přístavech a z plantáží vedli nyní legie k severu a zpívajíce mizeli do ranního šera.

Za nimi těžkým, hřmotným krokem táhly germánské tlupy Gannikovy. Nakonec Thrákové, v síle 3000 mužů, s nově ukutými házecími kopími. V jejich středu Spartakus jel na svém hřebci; vytáhli k severu právě v tu chvíli, jak světlo zimního slunce zdvihlo oblačné stuhy z hřebene hory Papa.

Krixus, jenž velel zadnímu voji, obtíženému zavazadly, dosud o odchodu nic nevěděl. V táboře skoro již opuštěném spal dále, dokud ho neprobudil otrok, který chtěl strhnout stan. Potom teprve zívaje na celé kolo vstal a vyšel ven, aby se ještě naposled podíval na Papu. Z Papy stočil potom pohled na cestu vedoucí k severu.

„Naši bohové vládnou Osudem, který nás tam čeká.“

II
Zima v Nole

1

Galský předvoj Svobodných legií útočil na Nolu. Kastus vrhal na město útočníky vlnu za vlnou a po velikém vraždění ho dobyl. Ale po jeho dobytí jižní část poloostrova, kterou Kleon a Thrák ustanovili proměnit ve veliký stát otroků, byla nyní hájena už dvěma pevnými městy. Nucerie měla silnou posádku, ale jádro hordy otroků leželo v Nole.

Byla tuhá zima. Dokud silně mrzlo, mohli se pohybovat jen veliti a podobné lehké oddíly, ale za těch několik měsíců nečinnosti byli by otroci mohli sklesnout do příjemné malátnosti, kdyby Spartakus a kleštěnec Kleon nebyli na ně stále naléhali. Oba dobře věděli, že by je konzulové na jaře zničili, kdyby zatím ta horda nebyla stmelena v řádné vojsko. Neboť republika se konečně aspoň nyní přece jednou rozhýbala. Vlčice na pahorcích se probudila a svolávala svou smečku k obraně. Dokonce se říkalo, že se už poslala také veliká nákladní loď pro těžký náklad stavebního dříví ze sardinských pralesů: dříví na kříže pro zajaté otroky.

Tak se tedy bez ustání cvičilo a pěstovaly se hry se zbraněmi přesto, že od severu vály řezavé větry. Výhně neustále dýmaly a uhlí na nich řeřavělo, kováři kuli kopí bodací i házecí a ostřili je připravujíce zbraně na jaro. Kleon dokonce v duchu spřádal nápad postavit berany a katapulty k dobývání jižních měst, která otroci ještě neobtěžovali. Tento nápad by se nikdy nebyl uskutečnil, kdyby se byl k tlupě otroků v Nole nepřipojil jakýsi Řek jménem Hiketas; nebyl to ani otrok, ani muž svobodný, nýbrž argivský šlechtic. Přivedl s sebou také svou sestru Eradnu, s níž žil v nečistém manželství. Přecházeje po cestách z Říma nabídl užaslému kleštěnci své služby.

„Tohle je armáda otroků,“ řekl Kleon s chladnou nedůvěrou. „Ty však náležíš k pánům!“

Mladý Řek se zasmál; a mile si zívl pojídaje zákusek ze stříbrné skříňky. „Jsem už syt tohohle života pánů a otroků. Vaše otrocké tlupy nabízejí rozluku. Chceme se k nim tedy přidat, já i Eradne.“ Nedbale ukázal rukou na vysokou štíhlou postavu, oblečenou po mužsku, která s ním přijela na koni k nolské strážnici. Kleon se tázal: „Je to tvá žena?“

„Je to má sestra, žijeme spolu v nečistém manželství.“

Mladý Řek snědl ještě jeden zákusek a oprašoval si ruce. „Ale naprosto nejsme tak ctižádostiví, abychom chtěli žít v tomto strážním domku, ledaže by Spartakus odmítl naši pomoc. V tomto případě máme před sebou ještě jiný záměr.“

„Který?“ tázal se Kleon.

„Najmout si na Sicílii člun, plout k západu a projet Sloupy do Vnějších moří. Rád bych přezkoušel Platonovu zprávu o tom, že se Západní ostrov skutečně potopil.“

Kleon si vzpomněl na Titula a usmíval se na Řeka mhouře oči. Potom si pomyslil: Můžeš se přidat k Svobodným legiím, je-li ti libo. Ale já budu stále na stráži, budu bdít nad tebou i tvou manželkou.

Hiketas prudce zježil obočí v namalovaném obličeji. „Postav celou legii, chceš-li za noci lépe spáti.“ Potom, když byl provázěn Nolou, vyrazil ze svého polozajetí posunkem ukazujícím na jediný beran na tržišti. „A to si myslíte, že s tímhle budete dobývat měst?“ Jeho vlažnost ho opustila. „Dejte mi muže, materiál a čas až do jara.“

Kleon mu dal to všecko. A nyní k ostatním zvukům přípravy přibylo náměstí v Nole; zněly údery kladiv, kterými se bušilo podle rozkazů odpadlého pána, který stavěl dva veliké dobyvatele měst, aby dobývaly takových měst, která by se snad bránila otrokům, obrovské věže ze dřeva pobité bronzovým plechem. Kromě toho se argivský šlechtic pustil do stavby pěti velikých praků, které měly vrhat balvany na střechy a hradby měst, na která snad budou útočit. Kleon zbavil Hiketu svého dozoru, časem i otroci přestali na něj vyvalovat oči, když se procházel – Hiketas s Eradnou našli si byt nedaleko nolského náměstí, aby byli nablízku svým pracím. Až přijde jaro…

2

Spartakus si pozval Kleona k sobě do bytu. Pozdě odpoledne kleštěnec prošel městem, bylo zima, mráz ho velmi štípal, neboť Kleon měl řídkou krev. Přišed k Spartakovu obydlí minul stráž; byl to Jalo. Po dávném obyčeji Spartakus seděl na stoličce beze zbraně, hlavu držel v rukou.

„Kdy se hne konzulské vojsko?“

Kleon s ním už o té věci mluvil, a proto nyní pohlédl na zamyšleného muže s úžasem. „Myslím, že do měsíce nikoli.“

„Musíme se tedy hnout dříve my. Budeme-li čekat na jejich porážku, jih se proti nám pozdvihne. Beztoho se bouří již nyní.“

Kleon chladně odpověděl: „Budeš-li vojsku velet ty, žádná armáda pánů nám neodolá.“ Ale v duchu si myslil:

„Dokud nepovolají z Iberie Pompeia.“

Thrák přikývl. „Dokud nezavolají Pompeia. Až ten den přijde, můžeme se s ním toho dne utkat. Zatím nevydáváme v nebezpečí to, co již máme. Jižní Itálii si můžeme podržet, budeme-li chtít, ale jen budeme-li chtít. Kasta pošlu do Apulie, aby obsadil ten kraj a držel velikou Dlážděnou silnici.“

„Kasta?“ zavrtěl Kleon hlavou. „Toho bych věru neposlal.“

„Proč ne?“

„Je to tvůj miláček.“ Zamyšlený obr sebou nepohnul.

„Aspoň je velmi nezpůsobilý, aby měl na dlouho samostatné velení za tvé nepřítomnosti. Je jen jeden tribun, kterého můžeš poslat.“

Spartakus to také věděl; ale zdálo se, že to vědět nechce.

„Ten žid?“

Kleon se kysele usmál a zavrtěl hlavou. „Ten by si rval vousy i s kořínky a domníval by se, že byl poslán, aby byl z cesty, zatímco se já připravuji provolat tebe králem – volání ‚rex servorum‘ ho beztoho straší už od té doby, co jsme byli pod Papou. Arci ostatně je docela spolehlivý. Rovněž nemůžeš poslat Oenomaa z téhož důvodu, pro který nemůže být poslán ani Kastus. Ani Gannikovi se nesmí svěřit samostatné velení; loupil by a vraždil pro potěšení svého srdce. Vhodný velitel je jen jeden jediný.“

Sněžilo hustě a za ostrého větru. Oba vůdci otroků seděli u okna a dívali se příčkami v okně na bílou vlající záclonu, za níž ležely nolské hradby a hory, kam chtěli vypravit své vojsko. Přes sněhovou bouři se město při houstnoucím soumraku zdálo osvětlené a jisté; řecké srdce Kleonovo se tím poněkud hřálo, neboť Kleon nenáviděl rozsáhlé plochy pustého venkova. Seděl mlčky a pozoroval Thráka; trochu se divil, že v něm ještě zbylo tolik lásky pro druha z arény, otroka.

A to i v době, kdy památka na Elpiniku byla již dlouho mrtva.

Vzpomínka na Elpiniku se Kleonovi stále vracela. Ta často rušila jeho myšlení; bez příčiny, neboť věděl, že je mrtva, a není-li vůbec nic, je leda jen bledý stín ve světě snů – v té zemi mlhy, jak tomu říkal Thrák.

Elpinika stála mezi ním a Spartakem, a ač se nebál, že tato druhá láska Spartakova potrvá tak dlouho, byla to slabost, kterou viděl na onom nevášnivém státníkovi, kterého vytvářel z poddajné hlíny kapujského gladiátora.

Potom Spartakus vstal a zavolal sluhu, téhož Thráka Jala, který s ním jel k římskému domu v úvalu mezi horami.

„Zavolej mi sem Krixa!“

Nato se otočil a spatřil, že Řek přisvědčuje hlavou. „Pošlu ho do Apulie.“

3

Obydlí Geršoma ben Sanballata bylo přímo nad hradební branou města Noly. Odtamtud ta farizejská nenávist k pohanům dozírala na strážní službu otrockého vojska v Nole. Jsa velitelem městské obrany ustanovoval hlídky a stráže, vykonával občasný dohled na obvodu hradebním, vyšetřoval příchod a odchod kupců. Jsa hned z judské hornatiny zvyklý ostrým větrům, nebyl zimním počasím nijak sklíčen. Oděn jsa dlouhým pláštěm s koženou přílbou na hlavě obcházel všecky strážnice v průvodu dvou Bithynů, kteří se třásli zimou a skoro klusali, aby stačili širokému kroku židovského velitele.

Vraceje se z porady se Spartakem Řek Kleon zašel cestou k domu nad Severní branou. Snesla se už tma a dům byl ve stínu, jen síň, kde seděl Geršom, byla osvětlena září z krbu s dřevěným uhlím. Geršoma nezastal o samotě. Byla s ním žena; ale sotva se Řek objevil, žena vstala a druhými dveřmi vyšla z místnosti. Kleon se zarazil a díval se za ní uštěpačně.

„Jehovova kněžka, není-li pravda?“

Bývalý vůdce Chasidim si pročesával vousy. „Je to Judita, žena, jež nám otevřela brány Nucerie. Velmi dobrá kuchařka.“

Řek jízlivě pokrčil rameny. „A bezpochyby také dobrá do postele. Slyš, co ti vzkazuje stratég, tribune: Propusť hned všecky Germány ze strážné služby a pošli je ozbrojené do jejich obydlí.“

Žid vyskočil a sáhl si po přílbě. „Jaké to bláznovství se opět chystá? Kam půjdou ti Germáni?“

„Krixus si je vezme s sebou do Apulie. Stratég navrhl tebe, ale já jsem ho upozornil, že jsi příliš zaměstnán.“

Pohlédl letmo na dveře, jimiž prošla Judita. „A jak se zdá, jsi skutečně.“

Žid stáhl obočí do pohrdavé linie, neboť zase na chvíli se šlechtic chystal promluvit s vykleštěným otrokem. „Tahle práce, to je čistě má věc. Ty si hleď svého.“ A lhostejně dodal: „Což Spartakus nemá svou Lavinii?“

Kleon se posadil. Mrzutě přikývl. „Ano, je to zase má chyba. Měl jsem jí hned na Severní cestě proříznout hrdlo nebo ji vydat Galům v plen.“

Nyní bylo na Geršomovi, aby se zasmál. „Copak ona nevěří v tu vaši novou republiku?“

Ale Kleon neposlouchal. Neboť když Geršom odešel na hradby propustit Germány, zůstal sedět v jizbě u Severní brány a upřeně se díval do zářícího krbu. Žid se svou Juditou, Spartakus s Lavinií – kdekterý otrok, který mohl najít nebo si vzít nebo získat ženu, bude si jistě s ní dnes v noci pohodlně hovět u ohně a spokojeně klímat. Anebo se rozehřeje v něžnostech, dráždivém pocitu rozkoše pohlavní. Všichni – kromě něho!

A ta trpká nenávist, kterou cítil k pánům, bodala ho nyní jako ostrými noži, až se konečně sám sobě vysmál, roztřásl se smíchy – a nenávist zmizela. Potom vyšel a procházel se temnotou hlučící Noly. Vánice přestala, vyčistila vzduch – a vysoko nahoře na chladném a čistém nebi zářily hvězdy.

Zastavil se a chvíli se na ně díval – cítil při tom jakousi bezejmennou útěchu.

4

Druhého dne ráno byla germánská legie vyňata z velení Gannikova a pod Krixem vytáhla po silnici do Apulie. Krixus a stratég se políbili; nad táhnoucími otroky zasvítily odznaky hadů. Spartakus viděl, jak odcházejí, a z nolských hradeb se dlouho díval za nimi.

III
Krixus v Apulii

1

Toho roku byli v Římě za konzuly zvoleni Gellius a Quintus Arrius; čekali, až přejde neobvykle tuhá zima, než se s legiemi vydají na cestu vykonat hlavní úkol, pro který byli zvoleni.

Tento úkol, podle rozhodnutí senátu, který se konečně vzchopil, byl potlačit vzpouru otroků. Oba konzulové, sami trpíce škodu na svém majetku na jihu země řáděním Svobodných legií, se hned úplně shodli se senátem, jehož politiku schvalovali.

Všechny síly, které bylo možné získati ve střední Itálii, měly býti vzaty proti spartakovcům. Vojska byly asi tři legie, osmnáct tisíc pěších a koní, kromě pomocných vojsk povolaných z Předalpské Galie. Věřilo se, že banda otroků pod Spartakem má aspoň dvacet tisíc mužů. Ale jsou prý to samí otroci – číselná převaha tedy nebyla důležitá.

Než oba konzulové byli opatrní a mlčeliví patriciové, chladnokrevní muži, kteří se vzpoury otroků nelekali, ale také jimi nepohrdali. Dovedli správně posoudit toho banditu a jeho síly i schopnosti velitelské. To si bylo třeba dobře vštípit do paměti: otroky pobít nebo znova zajmout a sobě získat slávu a triumfální průvod Římem. Plynula jim tedy zima jen velmi pomalu.

Konečně však přece minula a hned na počátku jara odtáhli s armádou na jih, opatrně postupujíce do Apulie. Hejno zvědů rozeslaných po celém kraji jen stále posílalo zprávy o každém hnutí otroků. Thrák prý ještě stále otálí v okolí Noly a s ním většina jeho stoupenců. Ale vyzvěděli prý, že má v úmyslu napadnout samu Kapuu velikými obléhacími přístroji, které mu vystavěl odrodilý patricij Hiketas. Konzulové urychlili tažení, neboť jaro nedalo už na sebe čekat.

Táhli krajinou, která dosud nebyla zpustošena vojskem otroků; neboť dezerce ke gladiátorům už skoro úplně ustaly. Všichni věřili, že ještě před létem budou Svobodné legie zničeny. A když jejich otroci viděli táhnoucí koně i pěší oddíly vojska konzulského, byli v tomto domnění také zvláště posilováni. Muži i ženy mluvívali v svých přístřešcích jen o tom, co přijde, až ten bandita bude zahlazen. Myslíce na takový návrat vojska pánů, které viděli táhnout k jihu, olizovali si suché rty, otroci, nemocní chorobnou zvědavostí; měliť své nekonečné dni lopoty a dření, ba i kámen, u kterého bývali mrskáni, za věci, které jim zachovávají život příjemný a jistý, srovnává-li se s životem těch, kteří se přidali k zločincům z Kapuy.

Ale také v Nole zastihlo jaro Svobodné legie v práci. Skupiny otroků slídily po okolí, neboť potravy bylo v Nole na mále a železa se začalo nedostávat. Věda o tom, kleštěnec Kleon se rozhodl začít se svým záměrem: upokojit italická města a získat je jako dobrovolné spojence. Byl tedy Geršom ben Sanballat, který zatím dobyl Nucerie, poslán upokojit to město, zbavit je vlády nějakého surového Syřana, který si vedl tak, jako by skoro ani nebyl závislý na otrocích v Nole.

Žid byl poučen, aby svolal předáky města a nabídl jim dobrovolné spojenectví nebo aby je na nich vynutil, dále aby je požádal o měsíční dávku obilí a vína. Potom se měl dát na jih do Lukánie, vyhledat všechna města i městečka na silnici do Metapontu a sjednotit celý kraj v otrockou provincii, dodávající potraviny a peníze.

Ale jeho legie ho na té cestě neměla doprovázet. Česaje si vousy zatrpklý žid se vydal na cestu, vzav s sebou jen padesát Bithynů a svou kuchařku, židovku Juditu. Kleon bděl nad jejich odchodem a cítil jen chladnou soustrast. Neboť bylo to poslání vůbec zoufalé, poslání, které bylo svěřeno Geršomovi ben Sanballat. Jestliže Syřan v Nucerii odmítne a nedá se pohnouti, možná že žid bude musit znovu dobývat Lukánie a jižní Kampánie nemaje k tomu více než svých 50 Bithynů. Jeho kuchařka si arci bude vědět rady a osvědčí se jako pomocnice.

Zatím se na východ od hor Mateských konzulové dověděli od zajatého a mučeného otroka vzbouřence, že Spartakus už před měsícem vyrazil z Noly v čele silného vojska a že zamířil do Apulie. Nemajíce proč té zprávě nevěřit, když popravili toho otroka (zemřel s úšklebkem okolo úst, neboť to byl divoký Thrák), Gellius a Arrius zamířili k východu, Kapuu zanechali jejímu osudu, přešli hory a přebrodili se přes Fortore do Apulie. Najednou však zjistili přítomnost nepravidelně ozbrojených tlup zvědů ustupujících před jejich příchodem.

2

Za toho horkého jarního dne, když konzulové přecházeli Fortore, tribun Krixus seděl na balvanu ve stínu pohoří Garganu a upřeně hleděl přes moře; mělo to nyní ještě být Adriatické. Dole u nohou ležel tábor jeho Germánů; a on dívaje se dolů na ten tábor, zíval.

„Tento úkol, velet Germánům, se podobá dojení tura,“ pravil k muži sedícímu vedle.

Brennus leže na břiše jen se zubil. Byl velmi spokojen a břicho měl plné; v tom světle mrkal očima jako ještěrka. Ale malý tribun se nudil.

„Přál bych si, aby se Kleon dal na pochod ke Kapui a vzkázal nám, abychom se připojili. Tenhle úkol, honit apulské ovce pro čerstvé skopové, je tak krotký, jako býval v staré aréně den, když byl přítomen některý vyžraný cvičitel.“

Brennus uvažoval. „Až dobudeme Kapuy, požádám Kleona o jeho podíl ze zajatých žen. Neboť on jich potřebovat nebude.“

„Ani Spartakus tebe. Má málo trpělivosti s býky – i s divokými z Galie.“

„Bohové!“ zvolal Brennus, „slyšet to ještě jednou, stádo divokých turů řvát za večera, když se snáší soumrak!“

Ale Krixus ho už neposlouchal. Zastínil si rukou oči proti slunci.

„Posel!“

Muž se vyškrabal k nim nahoru na skálu, zastavil se a těžce oddychuje hlásil svou novinu. Za chvilku byli už oba, Krixus a Brennus, v táboře, kde se zatím také Germáni ve zmatku zbrojili. Proraziv si mezi nimi cestu doběhl do svého stanu a nařídil polnicí dát znamení, aby se shromáždili centurioni. Závoj únavy zmizel z očí malého tribuna. K shromážděným Germánům promluvil jako chlapec, který se chystá chytit do tenat lišku.

„Jestliže páni neznají tento kraj velmi dobře, jsou už v naší moci.“

„Jak?“ tázal se jeden z Gannikovy družiny.

„Mohou na nás udeřit jen od severu a myslí si, že nás zde chytili do pasti. Ale my máme ještě úzký průsmyk v horách vedoucí na západ. Oni o něm nevědí a budou věnovat velmi málo pozornosti tomu, co se děje za jejich zády. Nuže, budeme je čekat tam, ale pošleme posla zpátky průsmykem, aby dojel do Noly a pobídl je tam, aby nám pomohli. Potom stratég přivede své legie a pány přepadne zezadu.“

Za hodinu jel už posel do Noly. Jel celý večer, objížděl dělaje velikou zátočku k jihu, aby se nesetkal s Římany. Byl to Gal, jeden z Brennových zvědů, který nešetřil ani sebe, ani svého dlouhoocasého běhouna. O půlnoci ho slyšeli volat před nolskými hradbami, i otevřela se mu severní brána, kterou hlídali Geršomovi Bithynové.

Jeden ho poznal. „Co nového od Krixa?“

„Dobré zprávy,“ volal Gal a vjel točitými uličkami do města.

U domu, kde bydlil stratég, nějaký ospalý Thrák mu chtěl zastoupit cestu: „Spartakus spí.“

Gal ukázal zuby. „V Apulii vůbec nespíme. Z cesty, žráči koňského masa, nebo tady rozbiju zeď tvou palicí.“

„O tom se přesvědčíme,“ pravil Jalo sebevědomě; v tu chvíli už byl zcela procitlý. Ale zatímco se měřili zuřivými pohledy, otevřely se vnitřní dveře.

„Co je?“

Byla to žena zahalená tmavým nočním pláštěm; její vlasy byly jako veliký lesklý závoj. Lavinie, Spartakova žena. Jalo se rozpálil.

„Tenhle prašivý Gal chce budit stratéga! Říká, že přichází z Apulie.“

Lavinie si prohlížela špinavého posla. Potom, nedbajíc nevlídných námitek Thrákových, pokynula mu, aby vešel dovnitř, a zavřela dveře. Jalo nezaražen nachýlil hlavu k štěrbině a poslouchal. Za touto vnitřní místností spal stratég ve zvláštním pokoji.

Jalo slyšel posla vyřizovat poselství Krixovo; netrpělivě, neboť žíznil po činu, bylť mlád a naprosto se nechtěl vyhnout nastávající bitvě pod Garganem. Slyšel také, jak žena slibuje, že Spartaka vzbudí a poselství mu vyřídí. Slyšel chvatné kroky Gala vracejícího se ke dveřím, couvl tedy rychle na své místo ke kopí a tvářil se, jako by klímal.

Když už se rozednívalo a ranní šero se kladlo na oblohu, Gal vyjížděl z Noly; obloha byla jasná, třpytivá, vzduch se chvěl a třásl, jiskřivé jitro, do něhož vyjížděl.

Brzy odpoledne přejel velikou Dlážděnou silnici a zanedlouho byl v horách. Asi o půlnoci byl by dojel pod Garganus, jenže v úzkém průsmyku najednou narazil na tlupu římských lehkoděnců. Spatřiv je, zasmál se, potom odepjal sekeru a pobídnuv koně, řítil se dále.

3

Za hodinu Krixus dostal hlášení, že se blíží římští zvědové a že jádro vojska římského s konzuly obchází vzdálené rameno Garganu. On to už dávno napřed tušil a zřejmě viděl, že účelem tohoto tažení jest zatlačit jej zpátky a přirazit k horské stěně. Aby zadržel nepřátelský postup, poslal úzkým průchodem mezi horami oddíl dvou set otroků. Vyrazili, vedeni jsouce Brennem, a měli rozkaz znepokojovat římský zadní voj, avšak neměli nepřátelům odhalit, kterak unikli z pasti, otrokům zřejmě nastražené.

Jako opatrní velitelé Gellius a Arrius rozbili na noc tábor a právě se vyhazovaly obvyklé příkopy a dělaly náspy, když zaslechli zpěv otroků, který z temna zaléhal k jejich zadnímu voji. Za chvilku se snesl déšť šípů těsně přes polohotové palisády – zařvaly rohy, zavlnily se dlouhé meče a již se tlupa barbarských otroků pokoušela vzít útokem příkop na jižní straně.

Legionáři kvapně odhodivše motyky snadno útok odrazili. Otroci se za neustálého zpěvu ztráceli do tmy, ale daleko neodešli. Stále a stále vyrážely z temna obklopujícího tábor šípy, zasvištěly a tu se jeden zarazil do trámoví konzulských stanů a ještě se třásl uváznuv v dřevě, tu zase srazil některého legionáře a projel nechráněným kloubem. To trvalo tak dlouho, až podrážděný Gellius rychle poslal jízdní oddíl, který otroky vypudil z jejich postavení.

Ale naneštěstí byla ještě tmavá noc, nebylo možná pronásledovat je dále a zahnat je z okolí tábora nadobro. Jezdci se spokojili s tím, že se rozjeli široko na obhlídku.

„Odkud přišla ta banda?“ divil se Arrius.

„Bezpochyby se někde zatoulala na nájezdu nebo picování,“ pravil Gellius. „Až toho Thráka zítra odpravíme, budeme mít mnoho práce s více takovými bandami.“

A potom si oba lehli v plné výzbroji, aby si odpočinuli; hověli si ještě hodinu před východem slunce.

4

Tehdejší noc prospali tenkrát také ozbrojení Germáni na úpatí a pod ochranou Garganu. Ale Krixus nespal. Přecházel sem a tam, hodinu za hodinou, očekávaje zprávy od Brennova oddílu za průchodem. Učinil totiž opatření, aby Brennus, po nezdařeném útoku na římský tábor, odtáhl k západu, setkal se tam s posilou oddílů vedených Spartakem a potom se vrátil, přinášeje Germánům zprávy o těchto posilách.

Ale Brennus nepřicházel; Krixus, třeba lehkomyslný, přece se začal znepokojovat. Brzy odešel na břeh pozorovat moře, brzy se sám pustil daleko do hor průchodem, ale, poněvadž bylo nemoudré opustit na dlouho Germány, chvatně se zase vracel.

Aby se zbavil vnitřního neklidu a stálého zápasu naděje se zlou předtuchou, sedl si za hlubší tmy, ohlašující jitro, brousil si meč a leštil řeckou přílbu, kterou právě nosil. A v té hodině ho přepadla nesmírná tesknota – cítil se osamělý, i seděl, hlavu maje schýlenu do dlaní, a myslil na zítřek.

Jeho bozi mu v duši vybledli, už v ně dávno nevěřil, ba nyní si ani neuvědomil, že by jich potřeboval. Jen tomu se divil, že má v těle tak teplou krev a že jsou jeho prsty tak hbité a jisté při otáčení kamene, na kterém brousil. – A zítra…

Nevěda ani vlastně proč, vzpomněl si na Elpiniku, a ač se mu bohové v myšlenkách zjevovali jen nejasně, chvěl se v ranní mlze houstnoucí okolo spícího tábora. Neboť možná že její duše je ještě stále v této italské zemi, možná že ještě stále provází Svobodné legie a bdí nad nimi. A kdyby – co z toho? Jemu ona nikdy neublíží, ani on jí. A tato jeho obrazotvornost byla tak silná, že najednou prudce trhl hlavou a otočil se, aby se jí podíval do tváře. Potom se zasmál, utřel si čelo a vstal; pod ním ve tmách bylo slyšet, jak v dálce vzdychá moře.

Hodinu před východem slunce, když byla země ještě vlhká a vysoko na vrcholcích hory Garganu šeď začínala se měnit ve zlato – a potom se ponenáhlu vrcholky barvily krví, vrátil se Brennus z průsmyku sám.

„Po Spartakovi nikde ani vidu, ani po ostatních legiích.“ A zhluboka vzdechl. „Páni vyrazili z tábora. Já jsem celou cestou od průsmyku běžel. Nemohou nyní už být daleko.“

Tu se Krixus mile rozveselil. Najednou se mu zdálo, že vzduch je sladký a příjemný, ač předtím si toho vůbec nevšímal. Ve světle časného rána visela mu na víčkách jemná clona z noční mlhy; a úžas sedící na jeho víčkách se projevil zvláštním způsobem na jeho duchu – na chvíli. Potom kázal trubačovi zatroubit.

Drsnému břesku rohu odpovídaly výkřiky probouzejících se Germánů. Rojili se z dutin a rozsedlin, vylézali z jam a různých přístřešků otroci ze severu, většinou plavovlasí, ač někteří byli zase barbaři z jiné země za velikými východními řekami, snědé pleti, tmavých vlasů i tmavé pleti. Řadily se narychlo oddíly a řady a Krixus vsednuv na koně, projížděl se od skupiny ke skupině a po svém obyčeji žertoval.

Germáni bijíce do štítů zpívali hlubokým basem válečné písně svých kmenů.

Zanedlouho začaly již na ně dopadat šípy a mnozí z nich padli, kdežto ti, kteří byli ozbrojeni luky a šípy nebo praky, pokoušeli se vrátit ta krupobití střel nepříteli. Potom se Římané, postupující na rovině po otevřeném poli, rozestoupili a propustili k útoku jízdu.

Krixus maje na paměti, že dlouhé meče Germánů nestačí proti útoku řítící se jízdy, poslal po řadách rozkaz, aby nesekali po jezdcích, nýbrž po nohách a břichu koní. Ale sotva jeho řady spatřily útočící Římany, samy od sebe se připravovaly k tomu způsobu boje. První řada Germánů klekla na kolena a spustila meče hluboko, druhá čekala v dřepu mávajíc ostřím mečů; a ty meče se třpytily v ranním světle jako kola válečných vozů hnaných brodem. Potom přivítali útočící Římany divokým řevem.

Vlna útoku se zlomila, opadla a zase se vrátila. Zprvu otroci útok přijali se sevřenými rty a nejistým srdcem otroků, kteří čelí útoku pánů; ale nyní začala loudavá krev germánská vřít a oni bojovali vztekle a divoce. Nic nepořídivši jízda se otočila, zanechala za sebou hromadu svíjejících se koní – a Gellius se svými legiemi ustoupil.

Při tom obrácen jsa k Arriovi projevil úžas nad skrovným počtem otroků stojících proti němu. Mohlo jich být – nanejvíc – tři tisíce – půl legie – i nařídil, aby, až bude Spartakus objeven, byl chycen zaživa.

Potom si zastínil oči okrajem přílby. „Jenomže nevidím nikoho, kdo by byl tomu Thrákovi podoben. Kdopak asi je onen malý otrok na koni s dlouhým ocasem?“

Bylo mu oznámeno, že onen malý muž, jedoucí na koni a vykřikující posměšné vtipy na římskou pěchotu, která jen ztěžka postupovala, je Krixus, také gladiátor a jeden ze Spartakových tribunů. Spartakus sám je prý ještě v Nole.

Z toho oba konzulové poznali, že je oklamal ten thrácký otrok, kterého dali mučit. A na Arriově čele vyrazily krůpěje potu, když si pomyslil, jaké úklady by mu mohly být připraveny v senátě, aby ho zničily za toto počínání: žaloba, že opustil silnici kapujskou nestřeženu. Ihned nařídil, aby otroci proti němu v poli stojící byli rozprášeni.

Ale ti nyní bojovali jako dravá zvěř chycená v jámě. A to také byli a byli si toho též vědomi. Nicméně také u nich najednou, bývalých otroků z lázní a plantáží a obchodních domů, objevilo se trochu nobility pod nepřátelskými úskalími hory Garganu. Ježto jejich řady byly už dávno rozbity, nyní se znovu zformovaly do velikých bojových formací z pralesů, srazili se v hrdinské kruhy, jako dělávali poražení v bitvách vedených mezi germánskými kmeny. Uvnitř jich i vně padali po skupinách, pobíjeni jsouce šípy římských lučištníků nebo bodnými ranami krátkých mečů, z nichž se kouřilo. Krixus a Brennus objížděli skupiny bojujících, razili si cestu tou živou hradbou, zastavovali kolísající kruhy otroků, Brennus s urvanou rukou ztratil také štít, ale pahýl si narychlo obvázal kusem sbaleného šatu, spjatého dřevěnou tříšťkou. Jel na koni potáceje se a bez krve, ale Krixus vedle něho zpíval a bojoval dále nezraněn.

Potom se Římané stáhli zpět a znova se formovali. Krixus nařídil zbylým – bylo jich celkem asi šest set –, aby couvali a hleděli se zachránit na svah, jehož kamenitá půda bude překážet legiím. Tak prý snad budou vydáni jen čelnímu útoku nepřátel. Krvácejíce a unaveni jsouce k smrti ustupovali a vylézali na stráně, provázeni jsouce řevem římských bucin a soustavnými výkřiky římských centurionů, které jim zaléhaly do uší.

Sám Krixus vyjel na stráň poslední. Potom před očima otroků sestoupil z koně a vytasiv meč zatahal koně za hřívu; a také se na to zvíře usmál. Potom je naráz bodl mečem do srdce, zvíře zařičelo, jako když vzdechne raněný člověk, a kleslo na nohy. A tribun se obrátil k užaslým Germánům.

„Přátelé, není vyváznutí! Zde zemřeme, nebo budeme bojovat, dokud nepřijde Spartakus.“

Ježto Brennus odporoval a kymácel se v sedle, promluvil k němu podivná slova, ač se smál, když je vyslovoval:

„Couvnout průsmykem? Svobodné legie že potřebují vůdce? Já nejsem vůdce. Jsem jen otrok. Ale brzy budu více než otrok nebo vůdce – jestliže mi bohové temna dovolí klidně spát. A zemřeme-li zde, nemyslím, že bychom nějak poškozovali věc Kleonovu.“

Potom se na chvíli zamyslil a kývnutím přivolav deset Germánů ukázal na Brenna.

„Doprovodíte centuriona Brenna zpět průsmykem, ukradnete koně a pojedete, až se sejdete se Spartakem – nebo ještě dále – do Noly. Neboť nevíme, zda ho náš posel došel. Ale oznamte jim, jak jsme zde stáli a bojovali, a Spartakovi vyřiďte ode mne ‚Ave‘.“

Jakmile Germáni vyslechli ten rozkaz, chopili se Brenna – ten plakal a klel – a odnesli jej od tribuna volajícího poslední pozdravení. Potom Krixus odložil zbroj a stál oděn jsa jen tunikou, prostovlasý, neboť tak prý bude bojovat pohodlněji. A když se opět na ně snesl déšť šípů, Germáni se v řadách líbali.

Potom Římané hnali útokem do strání; Krixus viděl, že v dálce na západě, daleko od tváře moře, hasne denní světlo.

IV
Mučení

1

Navečer druhého dne spatřili z nolských hradeb, že se k městu blíží koně, zemdlení a zablácení. Na zprávu o tom, že po cestě málo navštěvované přijíždějí nějací jezdci, nahrnuli se na hradby otroci pozorně se dívajíce k východu. Potom se objevilo, že je to tlupa několika mužů sedících na špatných koních, kteří ta zvířata bitím poháněli k další jízdě. A najednou se ozvaly výkřiky mocného úžasu.

„To jsou Germáni!“

Otroci se na sebe podívali v němém tušení zlých nehod a potom se shlukli u Východní brány. Uprostřed jezdců byl muž přivázaný k sedlu – mrzák, kterému chyběla ruka. Otevřev velikou bránu Geršom ben Sanballat vyběhl a popadl koně onoho muže za uzdu.

„Brenne, co nového je v Apulii?“

Gal se škubnutím protrhl z polovědomí a vyjeveně se rozhlížel oči maje podlity krví.

„Páni nás chytili jako vlky do pasti, protože stratég nepřišel. Germáni jsou mrtvi, všichni do jednoho padli. Spartakus! Mám zprávu pro Spartaka!“

„A Krixus?“

„Viděl jsem ho, jak probodl svého koně.“

Na tu zprávu vyrazily ze zástupu otroků výkřiky hrůzy a hněvu. Obyvatelé města, pokud se ze zvědavosti natlačili okolo, kvapem se vraceli domů. Ale Brennus se opět v sedle zapotácel; a jeden z Germánů, kteří s ním přijeli, zaklel.

„Spartakus! – Krixus nás sem poslal se vzkazem Spartakovi.“

Ustoupili jim tedy z cesty a oni projeli úzkými uličkami, až se dostali na hlavní nolské náměstí. Tam za jasného večera byl vzduch oživen bušením kladiv a pryskyřičnou čpavou vůní čerstvě řezaného dřeva. A z kováren stoupal modrý dým v dlouhých sloupech ke klidné obloze; nikde ani nejslabší závan větru. Neboť za pomoci odrodilého pána Hikety se uskutečňoval Kleonův sen. Majíce hromady železa a dřeva k volnému zpracování stavěli veliké obléhací přístroje a katapulty k útoku na hradby Kapuy. Vysoko k obloze čněly ty veliké stroje připravené ke zkoušce, aby se potom rozebraly a naložily na veliké vozy tažené voly, až se Svobodné legie opět vypraví do pole. Za tohoto silného hluku a hřmotu kováren a bušení kladiv pracujících kovářů Kleon, Hiketas a Spartakus stáli pohromadě ve skupině, Thrák mlčel, ale oba Řekové živě hovořili o váze těchto hrubých kusů. Potom zaslechli volání:

„Stratégu!“

Otočili se a spatřili skupinu Germánů uprostřed s jezdcem potácejícím se v sedle a vyjeveně zírajícím. Kleonovy rty zbledly.

„To je Brennus, jeden z družiny Krixovy.“

2

Když Spartakus vyslechl zprávu, zaplakal, i žasli všichni okolostojící a zhrozili se toho. Na chvíli nebyl nikdo schopen slova, potom Thrák vyrazil z jejich středu a opustil je vyptávající se, šeptající ve skupinách a rozprávějící o novinách z Apulie. Konzulové jsou v poli, Germáni jsou pobiti nebo rozprášeni: co nevidět prý páni sami udeří na Nolu. A při té myšlence hrůza pojímala řady otroků a jejich horda se děsila budoucnosti. Neboť se zatím v nich zakořenila nezlomná víra, že jsou nepřemožitelní a že ani Krixus nemohl být poražen, jako není možná porážka Spartakova.

Ale Spartakus jim poskytl málo času k úvahám. Za hodinu slyšeli již občané řev polnic a viděli proudy otroků valící se na náměstí k přehlídce. A zatímco ještě přemítali, co tato přehlídka věští, první centurie Svobodných legií již procházela branou; a za ní četa za četou – tak viděli otroky odcházet. Po té silnici, po které Spartakus přede dvěma měsíci sledoval odchod Germánů, vlnily se dlouhé řady armády otroků tak rychle pospíchající, že zanedlouho v dálce zmizely.

Ženy a zásoby následovaly za nimi mnohem pomaleji; chránilo je půl tisíce jezdců. V městě zbyl jen Kleon, Hiketas a Geršom, který se právě vrátil z podrobené Nucerie. S trpkou bolestí v lících se díval Kleon a Hiketas, který si vyprosil strašné slyšení u stratéga, jak Geršomovi Bithynové ničí ohromné přístroje.

Na nolském náměstí byly sneseny na vysokou hromadu, polity olejem a zapáleny vysoké věže a katapulty, o nichž Hiketas snil, že rozboří hradby Kapuy. Ohlížejíce se na město otroci mohli vidět sloup ohnivého dýmu, jehož plameny ozařovaly západní oblohu.

Potom Geršom sebral své lidi a vyvedl je i s oběma Řeky, táhna po stopách Spartakových – pospíchal, už aby se utkal s konzuly.

3

Setkal se s nimi na neznámé pláni kdesi na této straně Garganu. Obě vojska se spatřila na nevelikou vzdálenost a nedočkavě toužila po boji, chtivost velmi vzácná v dějinách. Potom Arrius a Gellius, opatrní velitelé, zastavili své voje na výhodném místě a s obavami pozorovali velikou sílu vojska Spartakova.

Tyto obavy nebyly bezpodstatné a osud bitvy nebyl ani na chvíli pochybný. Útoče svým obvyklým způsobem „v klínu“, železný hrot namířený do římského středu, Spartakus sám vedl první řady – obr na koni v čele svých Thráků. Prorazili čáru římských legií, a sotva pronikli do jejich řad, zabíjeli takřka jen pro potěšení, zatímco Galové napadli Římany z boku, prudkým během po krátkém svahu stlačili jedno zmatené křídlo v neuspořádaný houf a nad rozbitým středem zatočili jako příboj se rozlivše okolo řeže způsobené útokem Thráků. Potom Gannikus a Geršom ben Sanballat vyrazili s jádrem vojska a brzy prchali Římané v proudech z bojiště před očima obou konzulů – oni byli po více než celém století první muži této důstojnosti, kteří se setkali s otroky a byli poraženi v poli.

Bitva byla krvavá a krátká, ale vraždění ustalo, až když Římané konečně vyděšeni ve víře, že římská republika je nyní rozvrácena, odhazovali zbraně a po kopách se vzdávali.

Byli odzbrojeni a spoutáni, přivázáni k sobě a v dlouhých řadách byli biči hnáni průsmyky apulskými, až přišli do tábora, který dal zřídit Spartakus pro pohřební hry na počest Krixovu.

4

Jeho tělo s odřenou lebkou a přibité na kříž bylo přineseno z jedné apulské vesničky na úpatí Garganu. Objevil je Kastus, a ač se pro Krixovu smrt příliš netrápil, přece v šíleném záchvatu vzteku dal tu vesničku vypálit.

Když se o tom dověděl Spartakus, usmál se.

„Upálil jsi také vesničany?“

„Rozutekli se do hor.“

„Chybil jsi, žes je nechal utéci.“ A Thrák se odvrátil, jsa nadmíru chladný k tomu muži, který se už domníval, že zaujme místo mrtvého Krixa.

Když se zelené jaro rozložilo na apulských pahorcích, připravovaly se v tomto táboře pohřební hry. Ježto byl Krixus Gal, měl být spálen; nyní byl zaobalen do nachové látky, zohavená hlava korunována vavřínovým věncem, i ležel v stanu pokropen jsa silnými voňavkami a hlídán čestnou stráží Galů a Germánů. Venku na rovném drnu strojila se pohřební hranice.

Římští zajatci, spoutaní v koutě tábora, otrhaní a špinaví, spolu rozprávěli a vtipkovali na vedení i kázeň otroků. Jeden centurio, ležící po boku mladého třetího tribuna, posmíval se obavám ostatních druhů.

„Tenhle Spartakus vždy šetří zajatých. Požene nás okolo Krixovy hranice, myslím, a potom nás propustí beze zbraně. Vždyť on je jen otrok a má srdce otroka; a ač své Svobodné legie v boji vede velmi dobře, o válečných výpravách nemá ani zdání, ani jak se připravuje válečný plán. Kdyby byl po naší porážce táhl na Řím, dnes večer byl by už triumfoval a hodoval na Kapitolu.“

„Je to Řek?“

„Thrák. Tenhle Krixus prý byl jeho první podvelitel, jako zase jakýsi kleštěnec Kleon dává jeho práci rozum. Krixus arci byl statečný chlapík, bojoval dobře.“

„Tys byl na Garganu?“

„Nebyl, nýbrž s Valeriem v Lukánii. Pelášili jsme jako zajíci. Krixus nás tam porazil: malý mužíček na nízkém koni, seděl, jedl z hrsti švestek, a ještě dělal žerty, když my jsme již útočili.“

Mladý třetí tribun v poutech zalkal; také ho bolela záda od ran, které mu otroci dali na pochodu. „Kdy bude ten galský otrok spálen?“

„Prý zítra v poledne. A potom budeme propuštěni.“ Centurio se rozhlížel s divokým opovržením. „Jen počkejte, až se Řím doopravdy hne do pole. Potom je upálíme živé, ty špinavé bestie.“

5

Zatím se tribunové otroků shromáždili ve Spartakově stanu. Spartakus sám je očekával. Když mu dali pozdravení a rozsedli se v dřepu do kruhu okolo něho, zdálo se skoro všem, že gladiátor v svém zármutku je blízek šílenství. Jeho zbroj byla dosud zašpiněna a zkrvavělá z bitvy a to chladné sebeovládání, kterým se vyznačovalo jeho chování od té doby, co byly nastrojeny na jihu vlčí jámy, už z něho vyprchalo. Otáčeje hlavou ze strany na stranu přecházel sem a tam a jeho podivné oči byly podlity krví. To je jejich stratég!

A ohromeni jsouce sklopili oči.

Poslední vstoupil do stanu Kleon, ač nebyl tribun a jeho důstojenství nebylo nijak určeno. Potom se u vchodu postavil na stráž jeden gladiátor a nato Spartakus obrátiv se tváří k přítomným, zvolal:

„Přiveďte sem tu ženu!“

Část zadní stěny stanu byla odsunuta, Jalo a ještě jeden Thrák vstoupili, vlekouce mezi sebou nějakou ženu, která při každém kroku zabědovala. Byla předtím po několik hodin mučena a trhlinami v jejím šatě, obnošeném řeckém himatiu, prosvítaly krvavé jizvy a kulaté stopy mučidel. Tribunové se na ni dívali vyjeveni, vždyť to byla Římanka Lavinie.

Rozhlížela se divoce poulíc oči a potom s hlasitým výkřikem sklesla Spartakovi k nohám. Ten rychle ustoupil a obrátil se k přítomným.

„Tahle žena zradila Germány a Krixa. Jalo, mluv!“ Nato otrok vypovídal, jak posel přijel do Noly a jak on sám vyslechl, že posel vyřizoval nějaký vzkaz. Tahle žena, Lavinie, prý slíbila, že jej odevzdá spícímu stratégovi. On prý na tu věc dále nemyslil domnívaje se, že byla tajně poslána legie otroků Krixovi na pomoc. Teprve na zprávu, že Krixus je mrtev, uznal prý za potřebné říci to stratégovi.

Žena po mučení prý se rovněž přiznala, že vzkaz vědomě zadržela, aby otroci s Krixem byli poraženi, konzulům aby se podařilo dobýt Noly a zničit Svobodné legie.

Tribunové otroků poslouchali beze slova. Potom pravil Kastus: „Ježto se žena přiznala, je třeba jen ještě odsoudit ji na smrt.“

Spartakus přikývl. „A způsob smrti?“

Kastus vytřeštil oči, jeho vlídný obličej se zachmuřil. „Budiž roztrhána spřežením volů. Tak se popravují zločinci v Galii.“

Slova se ujal literát Kleon, kleštěnec; mluvil jako jindy – docela chladně. „Nač mařit čas a trápit voly? Může přece zemřít mnohem rychleji.“

„Kterak?“ tázal se Thrák.

Kleon pokrčil rameny. „Mečem, oprátkou, co na tom záleží?“

Geršom ben Sanballat si podrážděně česal vousy. „Budiž ukamenována.“

Gannikus se rozesmál svým těžkým smíchem jako býk.

„Ukřižujte tu běhnu u hranice malého Gala.“

Oenomaus přerušil obvyklé mlčení. „Proč ji nevydat v plen vojákům – Galům nebo Germánům, ať s ní naloží, jak chtějí.“

Všem se zdálo, že je to dobrý nápad, neboť, jak se na tu ženu dívali, probouzela se v nich chlípnost; vždyť byla dosud hezká. Ač měla zmučené tělo, byla přece leckterým z nich žádoucí: neboť její rány rozmnožovaly jen to zvláštní a hnusné kouzlo.

Spartakus dosud seděl na své stoličce a poslouchal. Nyní zdvihl hlavu:

„Každý z těchto návrhů je pěkný konec, ale já znám lepší.“ Podíval se na Jala. „Slyš! Opatři pro tu ženskou nosítka. Přenesete ji přes vršky na Appiovu silnici. Jako stráž vezmi padesát Thráků a opusť ji teprve potom, až bude mít jiný bezpečný průvod do Říma.“

Potom se naposledy podíval na ženu, plazící se po zemi. „Doneseš do Říma můj vlastnoruční podpis, vzkaz městu i tobě: ‚Buďte hodně zdrávy.‘“

Kleon se na něj podíval v studeném úžasu. „Dal jsi tu ženu mučit a nyní ji šetříš. Obě cesty jsou špatné a málo státnické.“

Vtom zahlédl, že se Spartakus strašlivě usmívá:

„Přestal jsem být státníkem.“

6

Po celou noc slyšeli římští zajatci neustálé bušení kladivy a křik vně tábora u potoka tekoucího za Krixovou hranicí. Zářila tam sice světla velikých ohňů, ale Římané nemohli rozeznat, co se tam vlastně děje. Ostatně je to ani valně nezajímalo, leda že je hluk rušil v spánku.

Zaměstnávala je jiná věc: bylo studené počasí a oni byli polonazí a většinou nenasyceni; nejedli od té doby, co byli zajati. Centurio a mladý třetí tribun jsouce svázáni, že nemohli dosti pohodlně ležet, opírali se o sebe a klímali; těšili se, že jsou zbaveni společnosti zástupu otroků, kteří se jim ve dne posmívali a dráždili je. K ránu byl mladý třetí tribun už úplně bdělý a díval se, jak se nad apulskými horami rozednívá; tak se kdysi také Krixus díval na přicházející den přes moře. Vzduch voněl zeleným příchodem jitra a přesto, že byl tribun spoután, cítil z něho zvláštní radost.

Vojsko otroků začalo se okolo ohrady zajatců probouzet. Zívající Římané protahovali zkřehlé údy a bili se do vystydlého těla, aby se jim rozproudila krev. Najednou bylo slyšet řev rohů a do ohrady vstoupila tlupa galských otroků – ve velikých hrncích přinášeli potravu, kukuřici, z níž se ještě kouřilo, a mísy dušené čočky. Žasnouce nad tou štědrostí, Římané jedli hltavě, otroci s vyvalenýma očima se na ně dívali, jak jim chutná, a smáli se.

Sotva odešli odnášejíce prázdné nádoby, vrazila do ohrady druhá tlupa. Vešlo jich tam za sebou asi čtyři sta a srdce centuriovo přes jeho veliké sebevědomí na chvíli pokleslo. Neboť tato nová tlupa byli gladiátoři, Spartakova tělesná stráž, dobře známá Římanům pozlacenou zbrojí a otužilými, vypěstovanými těly. V rukou měli pádné biče – a centurio vzlykl.

„Co budou dělat?“ zašeptal mladý třetí tribun.

„Větší výprask.“ Centurio byl kdysi v Římě přítomen triumfu slavenému po východním způsobu. Věděl, co to věští. „Poženou nás okolo Krixovy hranice, až nám napolo sedřou kůži z těla.“

Ale zdálo se, že se mýlil. Gladiátoři začali zajatce uvolňovat z pout, až jich vyprostili asi tři sta. Potom ukázavše na ohradní vrata, zapráskali biči. Římané se protlačili vraty ven.

Mladého třetího tribuna bolelo koleno, pokulhával vzadu, až najednou pocítil, jako by mu někdo přejel záda žhavým železem. Za ním se příšerně šklebil gladiátor, mávaje bičem k nové ráně.

Za táborem se zastavili a chvíli se toulali sem tam jako nejisté stádo.

U hranice, po jejíž jedné straně tekla řeka, stálo po druhé straně dřevěné lešení, jako by přes noc byla ze země vyskočila aréna. Okolo ní byl obtočen pás vojska otroků. K aréně vedla ulička mezi živými stěnami otroků a touto uličkou byli hnáni Římané.

U vchodu do arény dostal každý z nich galský meč.

V aréně byli rozděleni ve dvě skupiny. Počasí bylo jasné a ve štěpnicích za táborem viděl centurio jabloně osypané bílými květy. Potom jim byly ohlášeny podmínky boje: nebudou bojovat jednotlivě, nýbrž jako dvě strany. Vítězné straně bude popřáno jako milost, že se smějí připojit k Svobodným legiím.

Římané zpočátku s hrůzou odmítli, ale vzápětí zapráskaly vzduchem biče gladiátorů. Potom se začali tlačit kupředu, mávajíce hrubými a nezvyklými meči, za hlasitého smíchu a hulákání přítomných otroků. Vtom se už centurio utkal v souboji se známým mužem, a jak se sekali, zahřáli se trochu do zápasu zbraněmi.

Zanedlouho se po zápasišti rozlily vlny bojujících a už padala těla s otevřenými ranami, oběti mánům zemřelého Krixa. Šířil se teplý odporný zápach a od hor se slétala veliká hejna mrchožravých ptáků, přivábených výkřiky otroků.

7

Dvě stě osmdesát Římanů zahynulo o pohřebních hrách na počest Krixovu. Ze zbylých dvaceti polovic byla jen tak poraněna, že mohla být rozehnána ranami gladiátorských bičů. Potom, když z hranice byla hromádka popela, otroci strhli tábor a odtáhli na sever jsouce odhodláni z Itálie vyrazit a uniknout do svých domovin.

IV
ŘÍM!

I
Mutinské soutěsky

1

Protáhli Itálií, přešli horské pásmo a pronikli do Předalpské Galie procházejíce krajinou zalitou podzimní náladou. Na jednom místě, kde se rozsáhlé močály prostíraly na míle daleko, už se zdálo, že budou musit odbočit a obejít velikou oklikou. Ale Hiketas dal zřídit veliké tažné vory a na těch Svobodné legie přešly bez nehody. Všechny pahorky byly samý květ a doba žní nebyla už daleko.

Otroci si na pochodu plnili přílby a záhyby tunik na prsou klasy.

Hladové oddíly zadního voje se rozptýlily vpravo vlevo od pochodové silnice a odrážely náhodné útoky zatoulaných římských velitů, hledajíce vesnice, které ještě nebyly vypleněny. Uprostřed jel Spartakus, Kastus s Galy na předním voji. Řek Kleon si vzal roztěkaný úkol, který jej honil od předního voje k zadnímu.

Za hranicemi Předalpské Galie je přepadl déšť; pršelo, jen se lilo, po cestách tekly potoky. Pozdě odpoledne Kleon, svěřiv namáhavě se ploužící zadní voj péči Hiketově, rozjel se podél čet vojska otroků, v blátě se lopotících vzhůru, až přijel k bithynské legii. Pořád se jí tak říkalo, ač se Bithynové scvrkli na skrovnou setninu a v legii byli většinou Řekové nebo černoši a Iberové. Táhli však přece ještě stále jako kohorta ukázněná, jenže unavená. Všechno vojsko otroků bylo unaveno a duch byl pokleslý.

Na své cestě k severu setkávali se jen se skrovným odporem. Celý kraj byl zamořen strachem a hrůzou. Ženy se už dávno poschovávaly do hor a do lesů. V jednom městě, do něhož vtrhli, byl jen jeden jediný obyvatel, muž umírající morem. Vzadu za nimi ležel Řím, mlčenlivý. Bylo tomu tak, jako by táhli v mírném dešti, když se chystá k bouři a čeká se na nebeskou vřavu, kterou nebe odepřelo rozpoutat.

Pod promočeným pláštěm se Kleon třásl zimou a pozdvihnuv oči hleděl k severu. Ztrácejíce se ve večerním přítmí dlouhé řady otroků táhly dále, armáda čtyřiceti tisíc mužů. Viděl, jak se v obecné šedi blýská bílý hřebec Spartakův, věnoval tomu chvilku pozornosti a přejel očima dále za pohyblivé skvrny bezbarvé plochy, to byli Galové a Germáni; a už se setkal s obzorem. Co je čekalo za ním, za tím obzorem?

Jakýsi Iber s velikým rancem přivázaným na zádech přiklopýtal se do cesty unavenému koni Řekovu. Kleon pozdvihl oči – byl to Titul.

„Kde máš koně?“ tázal se Kleon.

„Snědl jsem ho při poslední zastávce,“ vysvětlil Iber. „Teď si nesu své poklady sám, dokud se zase neutkám s pány. Potom si ukradnu nového.“

„Nepotřebuješ ani dlouho čekat, jak myslím.“ Kleon se na něj divoce usmíval. „A potom přijdou hory a lidožrouti. My jsme věru dobrá armáda.“

„Prohnaní byli ve válečných úskocích muži zmizelého Západního ostrova,“ pravil Titul, neboť byl blázen.

Kleon se úkosem usmál a jel dále. Ten Iber nezasloužil posměchu. Byl vůbec někdy nějaký takový ostrov na západě? Pustil tu věc z mysli, vida před sebou nosítka kymácející se mezi dvěma odřenými koníky. Vedle nich v chumlu svých věrných oštěpníků kráčel Geršom ben Sanballat; déšť mu potůčkem stékal z přílby po vousech, tunika byla roztrhána a vybledlá. Řek se na něj ušklíbl:

„Smutná úloha pro vítězného tribuna. Vždyť jsi ztratil botu, žide!“

„A ty republiku!“

Kleon ho odbyl: „Ta je ještě – onde.“

Ukázal na oblohu ztemnělou deštěm. Geršom zavrčel. Byl popudlivý a nespokojen, ač se zdálo, že stratég nyní už dbá jeho rady. Ale měli se přece jen rozejít a vyhledat moře. Kam prý je, do kterých horských divočin, ještě povedou?

„Budeš potřebovat Hiketovy pomoci, než toho dojdeš.“

„Všichni jí budeme ještě potřebovat,“ odvětil Kleon tajemně a jel dále, do nosítek se ani nepodíval. Žid se oženil s kuchařkou, čekaje na dědice, aby po jeho smrti obětoval jeho mánům. A možná že to bude už velmi brzy.

Judita se dívala za Řekem vyklánějíc se z nosítek. Byla s útěžkem. Potom hledala oči Geršomovy. Ten klusal po jejím boku v blátě uhýbaje se klouzavým kopytům koníků.

„Co navrhoval ten řecký zkomolenec?“

„Jehova ví. Rád by zastavil ten pochod, kdyby mohl, a vrátil nás zase pánům.“ Jeho hlas zesmutněl. „Bolí tě ještě něco?“

Ona se s hrůzou dívala na jeho bosou pravou nohu. „Kde máš botu?“

„Nechal jsem ji v blátě. Aťsi, aťsi. Provede-li ten kleštěnec svou, najdu ji na zpáteční cestě.“ Jeho noha byla již zkroucena revmatismem. Díval se na zamračenou oblohu zakaboněným pohledem. „Někdy si myslívám, že já bych nebyl úhlavním nepřítelem jeho záměru.“

Neboť jedna věc byla uniknout z Itálie a z moci pánů a druhá byla hledat země Hyperborejců, žít tam v nekonečném přítmí a slyšet vytí Behemotha hladovějícího za Severní noci.

A Geršom proklínal svou otrhanou stráž a plahočil se dále, přičemž ho déšť šlehal do obličeje.

2

Den se skončil a hlavní část vojska otroků rozbila tábor na půl cesty k průsmyku La Fata. Tam horské hřbety naplnily celou severní čáru na obzoru temnými obrysy, bílými a prorážejícími mračny. A v dálce na jejich úbočích svítila voda, jak den rychle mizel. Galové se dívali na ty hory a rozpomínali se, jak se kdysi tudy ubírali hnáni jsouce k jihu do Itálie jako otroci. A ten pohled je dojal k slzám, neboť jejich plémě je velmi citlivé. Ale Germáni se na ty hory dívali bez pohnutí, necítíce ani lásky, ani strachu, jen netrpělivě, hledajíce za nimi své lesnaté domoviny.

Černoši se té noci třásli zimou, a rovněž Asiaté. Řekové se na rozeklaný obzor dívali s obličejem trpělivým a chladným a cítili, že je hotové šílenství pokus prorazit tudy do barbarské země. Jak mohou lidé žít bez měst? Vždyť město je život. A zima Předalpské Galie pronikala do kostí všem kromě těch, kteří se dobře chránili ukořistěným zbožím z osad, které vypálili cestou k severu.

Ale asi o půlnoci ustal déšť a Kleon, obcházeje bděle obvod tábora, přistihl strážce, postaveného na nejvyšším místě na cestě k průsmyku, spícího v závětří pod skalou. Kleon ho kopnutím probudil a shledal, že je to Brennův bratr. Gal se na něj nestoudně šklebil; nic se nehanbil.

„Až přejdeme tuhle ty hory, Řeku, půjde se nám mnohem lépe.“

Kleon se nedal zmásti. Tribunové otrockých tlup byli zvyklí nestoudnému chování svých legionářů.

„Budeš-li tak bídně střežit, přijdeš brzy spíše o krk než o nohy.“

Oba pozorně poslouchali. Ale bylo slyšet jen déšť, jak mírně šupí na spící zemi. A i tentokrát, jako tak často také jindy, kleštěnci přišlo myslit na to, jak je podivné, že se lidé musí soužit a plahočit na této zemičce, která je nezná – která zná jen své větry a deště a slunce, jež přispívají k tomu, aby obilí zrálo, zná světlo a záři domnělého slunce, nikdy zasévače ani žence. Byl to Strach před Osudem a bohy, kteří ženou lidi, stíny, které lidé sami budí v svých temných srdcích.

Obrátil se a vracel se procházeje nepořádkem ležení otroků, až konečně přišel k stanu stratégovu; tam spal Spartakus hlídán jsa svými gladiátory. Když se přiblížil, slyšel tam nějaký neklid a šerem tlumeně prosvítala pochodeň. Kleon viděl, že je to sám Spartakus, a také stratég jej poznal.

„Dnes nemám pokoje, Kleone. Ta mlha na horách a v průsmyku, to je asi příčina. Vyjedu si nahoru a podívám se, co je dále.“

„Ale v téhle tmě nebude nic vidět.“

„Uvidíme aspoň právě tolik, co páni.“

Kleon podrážděně pokrčil rameny. „Půjdu tedy také.“

A to také učinil. Přejeli vedle strážce, byl to onen Gal nyní vzbuzený, a vyjeli nahoru do točité cesty průsmyku. Nad nimi čněly černé stěny jeho skal do výše jako věže. Dole byla cesta teplá blátem a koně neustále klouzali a klopýtali. Bylo už nedaleko do třetí noční hlídky, ale temnoty se ještě nerozptylovaly. Spartakus pravil:

„Měl jsem sen.“

„Jaký sen?“

„Sen nevalně veselý. Že už nejsem ani stratégem Svobodných legií, ani lovcem v Thrákii, nýbrž mrtev a mám pokoj, tam dole na jihu.“

„Tys přece odhodlán táhnout dále na sever?“

Ale Thrák ho neposlouchal. Zastavil svého statného hřebce bělouše. Pokynul Kleonovi, aby byl tiše. Poslouchali. Nic než mírný šum deště. A přece! Najednou zaslechli jiný hluk, jakoby ještě z veliké vzdálenosti.

Vzdálený hluk vojska na pochodu.

Zatím byli již na vrcholu průsmyku. Ale kolem dokola bylo vše zahaleno závojem mlhy, husté jako česaná vlna a měkké. Zvuk pochodujících zněl jim v uších stále silněji.

Spartakus zašeptl ze sedla: „Zpátky! Veď koně krokem a potom vzbuď tábor. Tiše. Přiveď sem nahoru nejprve Thráky.“

„Ale ty –“

Stratég odpínal právě od sedla velikou sekeru. „Já počkám.“

Řek se na něj chvíli díval v chladném zamyšlení. Viděl rázem všecky možnosti a neblahé náhody. Stratég zabit v šarvátce se zvědy: Svobodné legie bez vůdce: on sám je Hlas: Svobodné legie zahýbají k jihu a městům – –

Spartakus slyšel klapot kopyt jeho koně, jak se ponenáhlu ztrácel průsmykem dolů k jihu.

Ještě čekal; ale zdálo se, že dušený zvuk pochodujících vojáků ustal. Sestoupil z koně a klekl si k půdě klada ucho na cestu. Chvíli neslyšel nic, leda šustění deště, pláč země po celém kraji. Táhnoucí vojsko se zastavilo. Či snad to byl jen jeho a Kleonův přelud?

Vsedl na koně a čekal. Hřebec nepokojně hrabal nohou v půdě a potom pohodil zkrocenou hlavou k jeho kolenu. Stratég se naklonil a potřepal jej, hledě napjatě do mlhy.

Mlha. To, myslil si zasmušile, to je jeho budoucnost, válející se chumáč mlhy, do kterého se někdo dívá. Mlha se mění nemajíc tvaru a nabývá stínové podoby obličejů a přání rodících se ve vlastním srdci člověka. A kupodivu, jako duch připomínající život a utrpení smrti, najednou si vzpomněl na Elpiniku, na vesuvské svahy a páry vystupující z jícnu sopky.

Potom to vše přešlo. Vzpomínka na ni jej nyní znepokojovala jen málo, bralť si ženy, jak jich potřeboval, jak zatoužil po dotyku jejich ňader, po teple, jímž jej hřály, vyrážejíce v jeho objetí podivné divoké skřeky, když je rukama tiskl – nalézal v tom takovou úlevu od denní lopoty, jakou mohl nalézti v těchto chvílích předehry spánku. Ale zatímco čekal v této chvíli samoty a ticha a tmavýma očima upřeně se díval do průsmyku ověšeného mlhou, věděl, že už nikdy nebude účasten tak vášnivé bolesti, ukojení a klidu, jaké míval s Krixem a Elpinikou.

Vymizela tedy ve vzpomínkách na ně také bolest. V jeho mozku jako by byla praskla nějaká struna tehdy, když se díval na pohřební hry vystrojené na počest onoho Gala. Procitl k tomu poznání, když bojovali a lopotili se na pochodu vzhůru z Itálie do deštivého severu. A přece mohl předvídat a připravovat tu cestu a rozsévat řadu bitevních linií chladně, ale přece s novou, zvláštní vroucností, vroucností péče a soucitu s legiemi otroků poslušných jeho rozkazů.

Shledal totiž, že vstoupil do jejich srdcí a myslí, a často pociťoval novou a trpkou netrpělivost v sobě; ale také pochopení, porozumění, jako by jaksi on sám byl těmito lidmi, muži i ženami, těmito ztracenými tuláky a buřiči proti pánům a jejich strašlivým bohům. Jako by život v jejich tělech byl část jeho života, on dárcem života tomuto množství lidu, který povstal okolo něho v bouři dnů a otřásal republikou v základech. Jako by sám byl těmi všemi hladovějícími žebráky na věčné časy. Jako by chvílemi přestával žít, potápěje svého ducha v duchu davu, své tělo v těle tisíců jiných, kost z jejich kostí, maso jejich masa.

A někdy myslil, že je blázen, když jel na statném hřebci některou rozježděnou cestou a díval se na pochod otroků táhnoucích k severu; nebo sklonil hlavu v sedle, aby viděl sebe v kaluži u cesty, vyzbrojeného a oděného v generálském oděvu se třpytivou přílbou vyzdobenou žíněným chocholem a v brnění, které mu vyleštil jeho sluha a strážce Jalo. Tak dlouho na sebe myslil jako na stratéga, jako na státníka, kterým jej chtěl mít kleštěnec Kleon, že cítil skutečnou tělesnou bolest, když si uvědomil, že je méně a více, a nadto: ploužící se špinaví otroci z nákladních vozů, tito lidé krtičnatí, zavšivení, slepí, kteří kdysi byli Římané a šli za otroky, protože neměli za kým jiným jíti, věděl, že on sám jsou tihle všichni, tyto zástupy otroků spojené jakýmsi mystickým příbuzenstvím krve.

A to mladé sicilské děvče, Mella, kterou osvobodili na kterémsi statku v Umbrii – jindy by se byl takového děvčete zmocnil naráz, nevybíravý po Elpiničině smrti; s prudkou netrpělivostí ženoucí jeho vášeň k jejímu tělu, jako hlad pudí k jídlu, po Krixově smrti. Ale onoho večera, když byla přivedena do jeho stanu, byla mladá, děvče právě v rozpuku, a tu se stratégova nitra zmocnil nějaký divný soucit, tak jako když se díval na táhnoucí zástupy. Řekl jí: „Neboj se! Nepotřebuji tě pro rozkoš na lůžku, nýbrž jen pro svou obsluhu.“

Jeho úsměv poněkud zmírnil její zděšení; dobře věděla o únosech žen, znala divoké výkřiky za noci na onom statku, z něhož ji vysvobodilo vojsko otroků; její dozorce si uměl opravdu pochutnávat na děvčatech, která ještě nebyla starší než devět let. Sama líhala v dusných brlozích, kde byl zápach k zadušení; ani v tomto stanu nečekala nic lepšího, v stanu Thráka, který prý požírá své mrtvé a uctívá koně jako boha.

Tak si to Spartakus myslil. Ale Jalo ji naučil jejím úkolům, zametat stan, přinášet vína, spát v koutku a posluhovat mu. A někdy ještě nyní, ač jeho srdce bylo prosto veškeré vášně, jak se zdálo, a plno jen žhavých otázek o bozích a lidech, Spartakus se přece někdy zadíval na ni s dávným zápalem krve v žilách. Ale to bývalo velmi zřídka, na této cestě k severu, když překonávali vlhké výšiny průsmyku La Fata, za kterým leželo město Mutina. Nikdo se jim nepostavil do cesty, žádné legie, veškerá Předalpská Galie ležela před nimi nápadně tichá.

Bylo by jim dopřáno přejít bez obtíží?

A tu gladiátor poznal, že jim to dopřáno nebylo. Popohnal hřebce kupředu, zavěsil sekeru a čekal. Pochodující nohy byly nohy těžkooděných legionářů.

3

Správce Předalpské Galie Gaius Kassius dostal brzy výstrahu, že spartakovci táhnou vzhůru Umbrií. Povzdechl si, když se dověděl, že jeho nejbohatší statek, statek ludský, byl tou hordou vypleněn, víno vypito a otroci propuštěni na svobodu. Neboť to mělo ten význam, že si tenhle rok musí odepřít obvyklý počet placených souložnic. A ten veliký a krásný statek s chovem otroků v Umbrii býval jeho potěšení už skoro padesát let.

Bylo tam chováno velmi mnoho otroků pro Řím a Sicílii, prostí otroci, statného těla, původu germánského nebo černoši; byli pečlivě a odborně pářeni podle zásad ustanovených odborníky, aby dali sloučení síly s učenlivostí, ideál běžného otroctva. Rovněž choval veliké muže krve iberské, aby je prodával za ostiáře, nosiče na tržištích, kleštěnce a strážce ložnic, vyřezané nebo s pohlavním údem uměle znetvořeným. Tyto kuriozity byly velmi žádány od patriciů v Lázních. Také tam pěstoval otroky, které prodával jako běžce, cvičené pronásledovatele uprchlých otroků.

Ale nejlepší z jeho chovu byla děvčata, která prodával k prostituci, když jim bylo deset let. Z nich byl vybírán výkvět, který byl posílán jemu. Jeho dozorci, propuštěnci, chtějíce se sami obohatit, dívali se na to počínání se stálým vztekem. Pán byl už dlouho nakažen pohlavní nemocí, obvyklou v severní Africe, kde sloužil na vojně. Stávalo se tedy jen zřídka, že se děvčata propuštěná z jeho lože vracela na farmu v dobrém stavu, aby byla na prodej na volném trhu, kde stála nahá, jen nohy měla obílené. V době hýření pán onemocněl ještě také malomocenstvím a tato nemoc zjitřená chladným podnebím severní provincie doháněla jej mnohdy takřka k šílenství. Úlevy docházel jen v horkých lázních a výkonu provozovaném noc co noc s mnohými děvčaty dodávanými z chovu na farmě. Patricij Gaius Kassius byl vzdělaný muž, který věděl, že by lidé bez silné ruky Zákona žili ve strachu a v bídě. A vzdychaje rozkoší, mazlíval se s těmi přestrašenými dětmi.

Nyní, když už mu bylo pětašedesát let, slyšel, že se blíží veliký zástup otroků vedených nějakým thráckým gladiátorem. Radil se tedy s praetorem Gnaem Manliem, ač ho z duše nenáviděl, o tom, co učinit na obranu.

Manlius se už dávno přestal starat o provincii a její prospěch, ba vlastně se přestal zajímat o velmi mnoho jiných věcí v životě, které mu byly přikázány: toužil po Římu. Veliký, osmahlý a silný jako jeden z ostiariů vychovaných na Kassiově farmě, sedával za oněch deštivých dnů v poradní síni přijímaje zprávy zvědů, kteří slídili okolo pochodujících otroků, nebo poslů přinášejících rozkazy senátu. Proti spartakovcům se musí vyrazit a zničit je, než opustí Itálii.

„Takový rozkaz se snáze dá, než vykoná,“ ujišťoval Kassia, zhrouceného ve vycpané lenošce. Ten se právě škrabal na trudovaté pokožce a pil doušky ohřátého vína, které mu podávali v nesčetných přestávkách po celý den. A Kassius vzdychal, kdykoli si vzpomněl na svůj zničený statek v Umbrii.

Tehdy byly v provincii tři plné legie, druhá, pátá a devátá, každá o šesti tisících mužů, úplně vyzbrojených a zásobených podle nejnovějšího způsobu. Kromě toho jízda a několik tisíc nepravidelných tlup. Kassius svěřil vrchní velení zcela Manliovi. Ten stáhl legie do Mutiny nechávaje nepravidelným službu policejní. Dostal zprávu, že sem táhne vojsko otroků, na čtyřicet tisíc mužů, z čehož prý však je aspoň třetina nebojovných, neuspořádaných, uplouhaných v dešti a v blátě, pospíchajících uniknout z Itálie.

Pršelo, pršelo, pršelo bez ustání, pršelo ještě, když se už hnul i Gnaeus Manlius.

Té noci, kdy vyrazil z Mutiny, záměr, který měl na mysli, byl ještě velmi mlhavý. Ale potom mu bylo hlášeno, že na půl cesty na druhé straně průsmyku La Fata se utábořili otroci. Jednu legii poslal oklikou třinácti mil mělkými pobřežními vodami, kde hnízdili mořští ptáci, čtvrtou a devátou legii vzal s sebou a stoupal k průsmyku. Měl v úmyslu obsadit vrch ještě před úsvitem, a tak chytit do pasti toho otrockého králíka, a až se rozední, sevřít ho mezi sebou a tribunem druhé legie.

Při tomto výstupu, protože stoupali k západu, cítil za sebou přicházející den, spíše cítil, než viděl, ač se často ohlížel. Sám jel s jízdou, ale dusot kopyt byl dušen závojem mlhy. Do zimy nebylo daleko; místy se brodili už mrznoucími kalužemi. Jednou zaslechli též v nedalekém lesíku výti vlky; a předeslaní lehkooděnci mezi sebou žertovali, že prý to jistojistě jsou spartakovci, poznají prý se po smradu.

Praetor rychle vyslal lehkou linii balearských prakovníků; odklusali malí muži do mlhy, jejich pytlíky jen se jim házely na bocích, a stoupali vzhůru do průsmyku. Za nimi se plahočili legionáři těžce odění, vyzbrojení kratším kopím, jehož se užívalo v horách. S jízdou postupoval praetor co nejrychleji, pokud mohl arci po cestě zahalené závojem mlhy.

Blížilo se už třetí střídání stráží; praetor se od zvědů dověděl, že je už blízko vrcholu průsmyku – najednou bylo slyšet zpředu veliký křik. Zaklel a zastavil jízdu posílaje zároveň rozkaz, aby se zastavily také legie. Křik však neustával – dvě setniny čtvrté legie se rychle vyšplhaly nahoru podívat se, co způsobilo tento křik prakovníků.

Potom se mlha pojednou zdvihla, přihnala se ve velikém chomáči od vzdálených hor, najednou přestalo pršet, okolo nich se kraj rozjiskřil v citelném mrazíku na začátku zimy a římské legie vzhlédly. Praetor, osmahlý a statný, zastínil si rukou oči a díval se na ten výjev v ranním světle.

Po prvním útoku prakovníci ustoupili, neboť otroci zatím došli vrcholu, a vzduch se naplnil sykotem lehkoopeřených šípů. Ale ani Gnaeus Manlius, ani jeho legie neviděli mnoho z těchto věcí, leda jen rej míhavých skvrn. Co spatřili, utkvělo v paměti Manliově nadlouho, rozpomněl se na to onoho roku, když jel po silnici Appiově, lemované odkapávajícím ovocem, rozpomněl se na to za tísně s Katilinou, rozpomněl se na to, když s Brutem zahlédl ten sardonický úsměv v obličeji sehnutého patricia v senátě o březnových idách.

Neboť na samém vrcholu horského hřbetu bylo vidět klidnou, bdělou postavu se zlatou přílbou, v plné zbroji, ohromnou v rozlité záři mlžiny, korunovanou sluncem, jež stálo právě nad ní. Zářil tam tedy jako bůh, obr; legie se dívaly s očima vyjevenýma a hledíce na toho strašlivého muže hlasitě mručely. Z toho zjevení šla opravdu hrůza. Za změny ovzduší na horách obvyklé mohli spatřit jeho tvář, ohromnou a blízkou, vousatou a klidnou, se zježeným obočím pod okrajem přílby, jeho chladné oči se na ně upřeně dívaly, byly chladné, ale plné žáru jako oči hadí. A praetorovi Manliovi se zdálo, že vidí víc než jen stratéga Spartaka, že vidí přímo sama „Otroka“.

Potom zjevení zmizelo, poslední chomáče mlhy byly rychle odváty, obraz vybledl. Manlius věděl, že se vojsko otroků už zatím zmocnilo vrcholků průsmyku.

4

Následujícího dne po celé dopoledne i odpoledne spartakovci bojovali jednak s obranou zadního voje, jednak útočili na předvoji v průsmyku La Fata. S přibývajícím dnem Gnaeus Manlius ustupoval, čtvrtá a devátá legie bojovaly zarputile, ač byly zle tísněny thráckým předvojem vojska otrockého. Opodál žid Geršom ben Sanballat a jeho Bithyňané zaměstnávali druhou legii obcházející horu, právě když vystupovala vynořujíc se z mlhy a očekávajíc, že zastihne spartakovce napadené prudkým útokem od Manlia z vrcholku průsmyku.

Jak se slunce obracelo k třetí části dne, Geršom jezdil na koni sem a tam řídě obranu zadního voje otroků. Mlha se už nadobro rozptýlila a z této výše bývalý vůdce Chasidim mohl viděti v obzoru na míle daleko po italské zimní krajině. Třesoucí se Bithyňané bojovali zuřivě, spíše že jim bylo zima, než z mravního popudu nebo tělesné síly, vždyť z původních Bithyňanů zbyla už jen hrstka. Někteří zahynuli v Lukánii, někteří pod Papou, jeden tlel přibit jsa hřeby na stromě v Apulii, jiný byv znova chycen právě v tuto chvíli ležel v poutech v jámě na otroky v Římě. Ze zbylých si Geršom sestavil statnou tělesnou stráž a tato dala své jméno celé legii. Držela vrchol průsmyku, dokud se tam nevydrápalo jádro vojska otroků a dokud se bojovalo dole od průsmyku La Fata a dále na rovině, na které odpoledne ve sluneční záři svítily bílé zdi Mutiny.

Po poledni se zase rozpršelo, déšť tepal ustupující armádu v prudkém lijáku, ale čtvrtá a devátá legie toho nedbaly, rovněž ne ani Thrákové, kteří je pronásledovali. Ale aspoň třetina otroků nebyli vulgares, otroci z polí a volné přírody, nýbrž z kuchyní a pekáren, vařiči, lázeňští a strážcové ložnic: a v těchto výšinách a v lijáku se neužitečně třásli, což přimělo Kleona k trpkému posměchu. Jel vedle Spartaka a viděl třesoucí se dav valící se dále až do večerních hodin za bitvy u Mutiny. A tu nenadále navrhl, aby Germáni zahnali tyto slabochy dolů na hroty římských kopí.

Spartakus jel na koni zahaliv se do svých myšlenek, za ním Jalo, služka Mella někde mezi ženami. Stratég zavrtěl hlavou.

„Tihle lidé nejsou takovému počasí zvyklí. V nížině budou jistě bojovat lépe.“

„V divokých končinách na severu za Alpami nebudou vůbec bojovat.“

Spartakus přisvědčil; bylo to pravda. A jako předešlé noci, hledě na vinoucí se proud otroků opět pocítil tu tajemnou moc nad sebou, všichni otroci že jsou on sám, cítil bodavou bolest v odřené noze kteréhosi Gala, kulhajícího po cestě okolo něho, v bolestném klíně a plných prsech ženy, jejíž hodina porodu je blízká, kymácející se mezi zavazadly, v určeném osudu svých Thráků, kteří s ohnutými hřbety táhnou za blýskavého deště po silnici se spuštěnými kopími. Vše to, ale ještě mnohem více. Neboť viděl lesk nekonečných zbraní a cítil pronikavou, divokou pýchu nikoli v tom, že oni jsou jeho nebo že on jim velí, nýbrž že je jeden z nich, jeden z davu táhnoucího, aby se ozbrojen utkal s pány. Postavil se ve třmenech a ohlédl se, vzadu i vpředu bylo v šeru nejasně vidět nekonečný průvod lidí. Obrátil se ke Kleonovi.

„Jiný by se mohl ztratit. Jeď sám zpátky a přines mi zprávy od toho žida.“

Skoro hodinu trvalo, než Kleon dojel k bithynské legii, stále ještě stojící na vrcholu průsmyku, v krupobití střel a šípů od prakovníků druhé legie. Právě když slezl z koně, třeskla o Geršomovu přílbu střela některého prakovníka. Žid se kysele usmál a česal si vlnivé vousy.

„Snazší práce, než si přeji, boj s těmito lehkooděnými mrzáky. Zanedlouho to bude horší – až legionáři dobudou vrcholu průsmyku a my budeme pomalu couvat dolů.“

„Budou mít s vámi slitování,“ pravil Kleon.

Partyzán farizej byl jízlivý. „To je z toho, že čteš Platona.“

Ale Kleon najednou viděl situaci docela ostře a jasně. „Bithyne, musíš zde nechat čtvrt legie, aby držela vršek, vydržet a padnout na místě. A ty pospěš dolů, na pomoc – stratégovi!“

„A kdo bude velet této čtvrtině, odsouzené na smrt?“

Kleon se podíval deštěm na vzdálené vrcholy hor, ony hory, přes které stratég zamýšlel vésti armádu otroků – do divokého severu, bez měst, do pustin ohromných barbarských končin, do pralesů, které se v zimní noci prohýbají pod sněhem, ozývají se řvaním divokých turů, tam nenajdeš vyvolavače nových zpráv, tam jsou mlhy a pivo, nikoli slunce ani víno, jsou tam vulgares – králové jako lid prostý – tam se nesetkáš ani s jediným literátem, i kdybys žil tak dlouho, až Geršomův Behemoth přijde na svět a sežere jej. Znal tedy svou odpověď.

„Já.“

Žid na něj vytřeštil oči, zlostně, posměšně. „Ty? Je to snad vtip tvého Platona, Thráku?“

„Ani jeho, ani žádný ze zákona Jehovova, Bithyne. Pospěš si se svým oddílem, ledaže by ses bál táhnout dolů proti kopím pánů tam dole!“

„Na mou věru, nechce se mi. Ty padneš zde!“

„Ne-li zde, pojdu někde jinde. Nestojím o to zemřít někde na barbarském severu. Pospěš si, Geršome!“

Konečně, když Geršom ben Sanballat viděl, že se Kleon nedá pohnout a že snad takhle bude lépe, vydal rozkaz a připravil se k odchodu bez čtvrtiny své legie. Přistoupil ke Kleonovi a políbil jej, a Řek to strpěl, nějak se najednou pohnulo jeho srdce, kdežto nevykleštěný by asi byl zaplakal. A viděl, strašný v očích Geršomových, obraz toho osudu, který mu Geršom předvídal jako jistý. Potom se žid obrátil, zaklel na své Bithyny, zaškubal hněvivě vousy a táhl z průsmyku dolů.

Kleon neměl, co nového by nařídil; čekali blížící se útok legionářů, neboť římští lehkooděnci se zatím už stáhli zpět. Potom se Kleon otočil a shledal, že vedle něho stojí Hiketas. Vytřeštil na něj oči ohromen: „Ty zde? Tvé místo je přece u stratéga.“

Hiketas způsobně zívl. „Nyní je už příliš pozdě k rozkazům. Jsem zde se svou Amazonkou a zde též zůstanu.“

Stáli vedle sebe držíce se za ruce jako dva milenci na atické váze; žena měla vlasy stočeny pod přílbou, bratr a sestra, milenec a milenka, usmáli se nejprve sobě do očí a potom do studených trpkých očí Kleonových. Nato Hiketas pravil:

„Jako ty, ani my nemáme mnoho chuti hledat dobrodružství u barbarů. Známe je už od dřívějška. Bojujeme proti městům, bojujeme-li vůbec.“

Čekali tedy. Pod nimi se řadila druhá legie připravujíc se k boji. Opodál, na severu, Germáni a Thrákové pronikali už na rovinu před Mutinou a zaměstnávali legie Gnaea Manlia.

5

Spartakus vyrazil na planinu, maje v patách Bithyny na zadním voji, a zaměstnal čtvrtou a devátou legii ještě dřív, než je praetor měl kdy řádně sešikovat do bitvy. Blížila se noc, nebylo nadějí couvnout do Mutiny, ač její světla bíle svítila deštěm: veliké ohně u strážných bran, kde chvějící se strážci upřeně hleděli před sebe do drobného deště na manévrující oddíly otroků. Z hor se sbíhali vlci vyjíce. V Mutině asi tušili proč.

Potom se k městu přivalil proud prchajících, prakovníci a lučištníci pronásledovaní jízdou otroků. Jediný muž, baleárský prakovník, první doběhl brány: toho Mutina zachránila. Ale potom bylo už pronásledování otroků v patách rozbitých tlup legionářských, ne už jen lehkooděnců, tak divoké a blízké, že Mutina nechtěla otevřít a jen se dívala na krvavý boj pod hradbami. Zachráněný prakovník vypravoval, že jejich způsob boje je dobře znám Itálii už dávno; gladiátor prý rozbijí formaci legie hranou železného klínu a jeho jízda proniká do průlomu zabíjejíc.

Gnaeus Manlius prchal z bojiště.

Když byla tato zpráva ohlášena Gaiu Kassiovi v Mutině, povzdychl si škrabaje se v lázni a zablikal očima, které se mu neklidně chvěly. Otroci měli cestu k severu volnou. Mohli táhnout beztrestně majíce v svých řadách výkvět zotročených v Itálii, mohli obsazovat nové provincie a dráždit prosté otroky k nejhroznějším zločinům. A Kassius zasténal podruhé škrabaje se a volaje služku, mladé děvče, aby mu rozproudila trochu života ve zpuchřelých kostech, zasténal a zavzdychal, neboť toto vítězství přineslo konec veškeré kráse a kultuře.

Ale Spartakus vida čtvrtou legii rozbitu, slyšel konečně od Geršoma ben Sanballat, jak se stalo, že se zadní voj dostal do boje, slyšel o čtvrtině legie, která zůstala s Kleonem na vrcholu průsmyku, ježto si ten úděl vybral kleštěnec sám, raději smrt než živořit někde na severu. Stratég zalomil rukama.

„Kleon? Jak dlouho se může udržet tam nahoře?“

Geršom z Kadeše pohlédl na zapadající slunce, stojící na samém okraji obzoru.

„Dokud tohle nezapadne.“

„To ho tedy ještě uvidíme. Zavolej Kasta.“

Byl tedy zavolán Kastus; zanedlouho byla jízda odvolána od pronásledování prchajících legií Manliových a zmizela za vršky přes močály, v nichž hnízdili mořští ptáci, jela po stopách druhé legie cestou, kterou se tato ubírala včera.

Spartakus se položil táborem pod Mutinou. Potom vyzval město, aby se vzdalo, ale to odmítlo, spoléhajíc na mohutné hradby; nicméně odmítlo opatrně nabízejíc darem aspoň obilí.

Zimní noc se snesla s rychlostí neznámou otrokům z jihu. Když se setmělo, Spartakus poslal pro Jala a opustil s ním tábor. Prošli dlouhými řadami ohníčků, kde déšť syčel dopadaje do kotlíků na vaření, šupěl dopadaje na mokré vlasy a zbraně otroků. Muži z jihu se třásli zimou a snažili se obvázat si rány. Nějaké dítě zavřísklo, snad se ztratilo v dešti. Na okraji tábořiště svítily červené oči.

Potom v ležení Bithynů přešli přístřešek z větví s odznakem tribuna a tam slyšeli plakat novorozeně. Když je Spartakus uslyšel, napolo se zastavil. Pláč se ozval podruhé – Spartakus se usmál a šel dále.

Přestávalo pršet, jasnilo se. Za táborem přišli k vrcholu průsmyku, kde se Gnaeus Manlius pokusil znovu zformovat své legie a zastavit útok otroků. Tam ležely hromady Římanů, mrtví a ranění, v sražených řadách, jak jimi pronikl smrtonosný klín útočících otroků.

Lupiči z vojska otroků byli už v práci obírajíce je. Jalo zatahal stratéga za plášť.

„Dnes je zbytečné sem chodit. Obrat je můžeme až zítra.“

„Zítra vyrazíme s ranním úsvitem.“

A tu Jalo spatřil strašlivou věc – stratég plakal. Kráčel nestíraje si líce a plakal – náhle se rozplakal pro své mrtvé, nadobro ztracené, zavržené, pro ty, kteří se narodili pro biče, pro lid, který zde zahynul tak statečně, tak marně. Sami asi sotva věděli proč, pro naději a víru tak nejasnou, a přece ho v ní všichni následovali slepě. Plakal tedy Spartakus pro své mrtvé, poprvé a naposled, s hněvem a vášní, která poděsila otroka jej provázejícího. A tam také potom vzešlo odhodlané rozhodnutí, které změnilo tvář historie – rozhodnutí zrozené z pohledu na ty hromady utýraných lidí, kteří leželi tak klidně pod vycházejícími hvězdami.

Přišli za mrazu. Když se vraceli do tábora, thrácký gladiátor zdvihl hlavu a spatřil na severu sedm orajících volů zářivých, lopotících se na svých brázdách a doprovázejících Polárku domů. Na chvíli se na ně zadíval, potom vstoupil do stanu a dlouho seděl drže si hlavu rukama; nikdo ho nerušil, ježto stál na stráži Jalo a to sicilské děvče.

Ale o půlnoci s příchodem nového zástupu sestupujícího od průsmyku tábor znova ožil. To se vrátil Kastus a jeho rozptýlená jízda přivádějíce s sebou zbytky z čtvrtiny legie Bithynů, která byla zanechána na místě střežit vrcholu. Kastus rozehnal druhou legii, ale zajatců nedělal. Stál v Spartakově stanu krví zbrocen a k smrti unaven, jeho mladý obličej byl ztrhaný, ale oči ještě živě dychtily po jediném slovu nebo pohledu stratégově.

„Kleon?“

„Kleštěnec má poraněnou nohu, ale žije.“

Když Spartakus přišel Kleona navštívit, Kleon ležel v stanu; Spartaka provázel Kastus, Jalo nesl pochodeň svítě na cestu mezi tmavými řadami otroků. Ležel a kousal se do ramene, neboť bolest byla nesnesitelná. Obrátil studený jasný obličej k stratégovi a Kastovi.

„Cesta je nyní volná, Spartaku. A já – já jsem zachráněn pro hrnce lidožroutů.“

„Jsi zachráněn, abys dobyl Říma!“ Všichni vytřeštili na něj oči. A Kleon už věděl.

„Říma? Chceš se tedy vrátit?“

„Vrátíme se dobýt Itálie. Je naše – naše legie to učinily. A potáhneme přímo na Město!“

II
Hvězda zapadá

1

Zamířili k jihu majíce zimu za patami. A po tomto obratu, jakmile se dotkli té jihozemské půdy, zdálo se, že do jejich těl vjela nová síla. Cítili to i Galové a Germáni, kteří zpočátku velmi trpce reptali na tu změnu cesty. Přešli znova průsmyk La Fata, protáhli Předalpskou Galií a zastavili se v Umbrii, dobyvše bezejmenného města. Tam za horečných příprav Spartakus uložil svým tribunům zorganizovat vše k dobytí Říma: to byla ta myšlenka, která ho napadla jako svrchovaná nutnost oné noci, kdy klopýtal o těla mrtvých otroků na bojišti u Mutiny.

Ale nyní nepokládal sebe ani za krále, ani diktátora; nějaký bůh jej hnal dále, bůh korunovaný věděním, že dokud nebude zabita šelma pelešící se mezi sedmi pahorky, nebude snad lidem ani dobře možná žít, co svět světem stát bude. A věda, že by mohl mít neúspěch, Thrák také věděl, že nesmí odmítnout ten pokus, že musí vynaložit všecky své síly, prudkost a ukrutnost, pokud jich snad tento úkol bude vyžadovat. Každého rána se mu zdálo o spěšných přípravách, které v něm vzbuzovala jeho horda otroků, ty myšlenky hýbaly jeho tělem, hleděly mu z očí, hladověly s jeho hladem, byly unaveny s jeho únavou, zastíněny nenávistí téhož Stínu – vlčice, která se od ústí Tibery dívá k severu.

Kovajíce střely a brousíce meče, stavějíce za Hiketova řízení veliké přístroje k dobývání, legie otroků se dřely jako posedlé po celý měsíc kvapícího jara. Gannikovi a Geršomovi svěřil stratég správu řádu platného pro legie a starost o zásobování potravinami a pící. Kleštěnec Kleon vytvořil veliké právo, lex servorum, aby se ho užívalo v době, až budou vůdcové otrockých legií zasedat v senátě. Snilo se v něm o zemi malých statečků spících spokojeně a klidně, o pokojných městech s literáty v sloupořadích, o učebných síních, o svobodných lidech ve mlýnech a boudách, o moři a o větru ve vlasech Platonova snu. Za nočního bdění předčítal Kleon části z tohoto zákona Hiketovi a jeho sestře, Geršom ben Sanballat sedával při tom s nimi, uštěpačný a česal si kroutící se vousy.

„Za onoho času vůbec nebude třeba zákonů, ještě méně pak tohoto tvrdého zákona,“ ujišťoval Hiketas. „Kdyby šlo jen o tento pochod na Řím, myslíte, že bych se byl připojil ke Svobodným legiím nebo že bych se nyní lopotil se svými katapultami?“

„Dokonalý stát a občan může býti zřízen jen zákonem,“ ujišťoval Kleon.

„Taková věc se může stát jen vůlí Jehovy,“ prohlásil farizej žid. „A Jehova s pohany nevyjednává.“

„Život může být zase dokonalý jen dokonalou svobodou,“ pravil Hiketas. „Jako bylo kdysi za Zlatého věku, kdy nebylo ani zákonů, ani mečů, pánů, ani otroků.“

„Ani řečníků, ani kleštěnců, ani geometrů,“ zavrčel Geršom ben Sanballat. „Kdy vyrazíme?“

„Za šest dní,“ odpověděl Kleon. „Budou-li zatím hotovy stroje Hiketovy.“

„Budou hotovy,“ ujišťoval Hiketas, „a když máme tvůj zákon a mou balistiku – kdo by nám mohl odporovat?“

Usmívaje se odcházel s ženou, která ho milovala, sestrou a milenkou; a i Kleon, chladný a lhostejný v těchto věcech, pokládal jejich lásku za zlo, ač prý není bohů, není zákonů kromě těch, které si dali lidé sami. Geršom ben Sanballat díval se na tu věc s odporem člověka, který viděl příliš mnoho pohanských hříchů, aby se z odporu dal vydráždit k nenávisti. Kastovi to bylo jedno – on toužil po lásce, která mu dosud byla odepřena, po lásce stratéga samého. Gannikus tím byl úžasně překvapen a sprostě na to vtipkoval.

Poslední noc v Umbrii spal Spartakus tak zdravým spánkem, že se už po mnoho měsíců tak dobře nevyspal. Byla svěží jarní noc, od hor sem vanula vůně probouzející se země. U dveří jeho ložnice spal Jalo; když už bylo blízko k ránu, probudil jej podivný šramot. Sicilské děvče Mella vstoupilo do místnosti a plazilo se k místu, kde spal Spartakus. Jalo se rychle vzchopil, vyskočil rovnýma nohama a vytasiv meč, vplížil se tam za děvčetem; čekal, že zdvihne ruku, aby bodla.

Ale Mella se nikterak nepokoušela bodnout, a když Thrák spatřil výraz jejího obličeje, sklonil meč a zmaten vytřeštil na ni oči. Potom se zase odplížil a stavěl se, jako by spal. Mella vyšla ven, do jizby vešlo jitro a Spartakus se probudil.

Přinesli mu ohřáté víno, on se posadil a vypil je – jitro bylo chladné. Tu náhle celé okolí bylo vzbouřeno drsným vřeštěním polnic – vzduch se chvěl troubením bucinatorů, neboť bylo ustanoveno dát se na pochod časně ráno. Bithynové se měli řadit první, hrdinové z La Fata, a vyrazit k jihu s Geršomem z Kadeše v čele.

Spartakus sedě na velikém bílém hřebci zastavil se s Kleonem u brány a díval se, jak odcházejí. V oddílu pro zavazadla Geršomovy legie byla v nosítkách nesena Judita s novorozeným židáčkem, který přišel na svět v den bitvy u Mutiny. Stratég se usmál na starého žida, když mu salutoval.

„V Římě najdeme tomu tvému mrněti nějaký palác, aby mělo kde spát.“

Geršom se zachmuřil. „Bylo by lépe najít mu krávu, neboť matce došlo mléko.“

Potom dlouhé řady Bithynů, otroci z východu a z jihu, černí vulgares, dělníci z lomů na kámen, našli veliké balíky látek z červené bavlny a táhli majíce těla zahalena celými kusy, z jejichž záhybů však vyčnívaly jílce mečů, a také nohy na pochodu vířily oblaka prachu. Tak táhli mimo ně a potom přišli Galové, Kastus, se zavěšenými štíty, táhli těžkým krokem, protože táhnout museli. Spartakus dobře věděl, že nebude-li vzat Řím, jako že vzat býti musí, že tihle lidé nebudou už dlouho poslušni jeho rozkazů. V jejich čele jel Kastus a pozdravoval, hledě významně Thrákovi do očí. Spartakus pozdrav opětoval, ale jiného znamení nedal.

Potom přišli Germáni s Gannikem rovněž na koni; byl to statný hnědouš skoro tak veliký jako Spartakův bělouš. Gannikus sotva pozdravil a přejel, za ním dusali jeho krajané s divoce rozcuchanými vlasy. Kleon řekl: „Stále ještě nevím, zda naše Oblačná republika bude moci žít bezpečně bez Gannika obětujícího krev.“

Spartakus odpověděl: „Tohle vypadá jako bohoslužba nepřiměřená tomu – zapomněl jsem, jak se jmenuje ten tvůj bůh.“

„On nebyl bůh, nýbrž člověk, Platon, ač ho lidé nazývali božským.“

„Byli v jeho vysněném státě také otroci?“

Kleon se nepokojně ošíval. „Žil tehdy za docela jiných časů.“

„Jeho doba tedy naprosto nebude dobou naší. Neboť na Řím táhneme s provoláním, že přicházíme osvobodit všecky otroky vůbec, že v našem novém státě nebudou zotročeni ani páni. Vydáváme se na pochod s tvým lex servorum, ale nikoli s tvým Platonem.“

2

Na hranicích Sabinska a Picena se jednoho večera zastavili, aby přenocovali pod třásněmi velikého lesa sukovitých vzrostlých stromů z dávných dob. Galští lehkooděnci ze Svobodných legií si tam lehli k spánku, kdežto hlavní voj o deset stadií výše k severu. Celý den se armáda jako veliký had s hřebenem na hlavě – ta hlava byly třpytící se hroty bithynských kopí – vinula k jihu pod stráží zaprášených velitů. Hlídači prchali od svých sýpek a pozorovali je z dálky, nebo na zprávu, že od nynějška budou svobodni všichni otroci, v zástupech se k nim přidávali, kdekoli se zastavili.

Té noci Brennus a jeho bratr nespali, dlouho spolu hovořili o Galii a oba byli podivně neklidni. Brennus pravil: „Byl bych si přál, abychom se nevraceli. V noci mě ve snách provází tur dolů po této nesprávné cestě, kterou se ubíráme k jihu. Co pořídíme proti velikému městu pánů?“

Jeho bratr se zachrul; ale ani on nemohl spáti. Najednou oba vstali, přioděli se pláštěm, prošli řadami spících velitů a stanuli ve světle hvězd na okraji pralesa, dívajíce se k jihu.

Přitom, jak se dívali, náhle se obloha zalila ohnivým deštěm. Dlouhý bílý oblouk nebes, hrůza! za ohromného ticha se protrhl, jako by se hvězdy byly odtrhly od svých míst na Herkulově pásu. Oba Galové strachem sotva dýchali.

Obzor na severu se zarděl a rozzářil. Potom spadla veliká hvězda, zasvítila ohnivě nad lesem a letíc k jihu rozlévala bledé světlo po kraji, což vyděsilo lehkooděnce do té míry, že si oslněni zakrývali oči. Ti z nich, kteří věřili v bohy; a ti, kteří nevěřili, kleli. Ti, kteří byli unaveni, z věřících i nevěřících, opět uléhali k spánku. Brennus pravil: „Myslím, že jsme viděli zlé znamení. Bylo by snad bývalo lépe, kdybych byl prošel horami sám, než vidět takovouhle věc, ač nás čeká skvělá kořist, celý Řím.“ A umdlenou levicí si setřel z čela pot.

Rovněž v Spartakově táboře spatřili tu velikou hvězdu. Celá severní a střední Itálie ji viděla. Kleon právě seděl s řeckými písaři v stanu, předčítal jim a oni zapisovali vojenské klauzule zákona lex servorum, když to světlo zablikalo a zazářilo oblohou za nočního ticha. Vstal a díval se na ten zjev chladně a bezstarostně, hrozbou nebes nejsa vzrušen. Vždyť hvězdy byly jen ohnivá tělesa kroužící v neveliké vzdálenosti okolo země a neměly žádného vlivu na lidský osud. Literáti s ním sedící reptali a kleli, dokud Kleon zase na nich nespočinul chladnýma očima, a potom každý hledal své rydlo a tabulku.

Byl pobouřen i Geršom ben Sanballat na lůžku se svou ženou, reptal v jejím náručí a ona ho konejšila, ač sama byla vyděšena. Oba se spolu dívali na to světlo, které se odtrhlo od oblohy a letělo nad pohanskou zemí k jihu – nějaká zábava cizích pohanských bohů, která měla význam pro pohany – jaký význam? A Judita šeptala: spi, spi! teplými prsy zahřívajíc hlavu Geršoma z Kadeše.

Viděl to Spartakus, viděl Jalo, na okraji tábora obcházejíce stráže. Jalo něco ze strachu mumlal, ale Thrák se upřeně díval k jihu za tou modravou září ještě dlouho po tom, když se rozplynula v nic. A náhle ho zachvátila křeč obavy, ale ani ta neotřásla jeho železným rozhodnutím.

„Naše hvězda vede nás na jih – k Římu!“ pravil a Jalo tím byl potěšen.

Dlouhé řady vojsk otroků se začaly hýbat. Muži se zdvíhali na loktech a udiveně se rozhlíželi, bithynské ženy naříkaly, tu a tam některá stráž opustila své místo, sbíhaly se a šeptaly si. Ale legie byly příliš unaveny, aby tomu zjevu mohly věnovat na dlouho pozornost, kromě mužů z jihu, kteří věřili v bohy, ti bděli a báli se, a kromě Galů, myslících na smutná božstva lesů a starých věží, na bohy zeleného jara v Galii, kteří v svých mlhách vlekli mor a smrt, smrt, která vůbec nebyla odpočinkem, nýbrž jen začátkem dalšího života bez konce – v proudu vod nebo v letu čilého ptáka, života bez ustání, trvalého, nemroucího v kole tvrdého Zákona.

Gannikus spal.

Kastus se převrátil na lůžku, pomyslil na Spartaka a kousal se do zápěstí.

A hvězda padala a padala bez konce, osvětlujíc kraj, až se zastavila nad Římem; lidé vybíhali a žebráci byli nepokojní v příbytcích, kde jich v jedné místnosti spalo na sto.

Lvi v Ludě též spatřili tu hvězdu a řvali.

Senát zasedal radě se o zprávách z Mutiny, o kterých dosud veřejnost vůbec nevěděla. Ale senátoři věděli, že Thrák změnil cíl pochodu, že se v Umbrii znova a dobře vyzbrojil a že táhne na jih maje za cíl Řím. Mohl snad sám konzul udělat něco víc, než štěknout po něm jako štěně po lvu? Které zvíře mělo se v tomto případě pustit na toho lva?

Tehdy slyšeli řvát lvy v Ludě, jeden liktor rozhlašoval tu novinu a lidé se sbíhali, staří, mladí, rozpálení rozpravou, aby se z terasy dívali na blednoucí záři nad městem.

Zdálo se, že hvězda obíhá v kruhu a čeká, osvětlujíc sedm pahorků, proti nimž táhl gladiátor. Potom zapadla, vzplála ohněm a zmizela v moři Tyrhénském.

Až do rána prohlíželi auguři2 vnitřnosti zabitých ovcí hledajíce vysvětlení, co věští ta hvězda. A konečně v chrámě Jova kapitolského zabili otroka a zkoumali také jeho vnitřnosti. Potom byl výrok augurů ohlášen senátu, který jej vyslechl s ledovým klidem, neboť byla to slova jeho vlastního tajného poučení, která dal augurům, a ti je nyní senátu vraceli.

„Padající hvězda je hvězda gladiátorova. Jeho tažení na Město se nezdaří.“

Té noci byl za praetora pro provincii zvolen Markus Licinius Krassus, říkalo se mu „Boháč“, aby nahradil oba konzuly v poli. Byl to malý mužík, známý svou lakotou a chytrostí, zbohatl z kořisti za doby Sullovy a hladověl po uznání své vojenské zdatnosti. Ale i on sám, ohromený pomyšlením, že se má postavit proti zástupu otroků s legiemi znemravnělými, radil senátu povolat z Iberie Pompeia.

Zatím začal opevňovat Řím.

Tu hvězdu viděli též piráti na Sicílii, když jejich galeje k ránu vyjížděly na rejdy do úžiny messinské. Když se rozednívalo, zapadla syčíc do moře a vyrazila vysoko vodu v mocném vodotrysku.

Legie otroků táhly na Řím, nemajíce slitování s nikým táhly k jihu a všecky obhájce smetaly ze své cesty.

3

Spatřili jej o polednách, z Kampánie3, z hor sabinských, svítil pod nimi Mons Cispius korunovaný stromy a dorskými chrámy s dlouhými krovy, Mons Oppius zastavěný rodinnými domky v řadách nad sebou na straně východní, Mons Palatinus zářící vilami, blednoucí v mlze oříškové barvy pod slunečními paprsky, kde se půda skláněla dolů při foru Boariu k mostu Aemiliovu. Aventin ležel jižně a na severu koruna města – pahorek Kapitol – Řím!

Většina otroků viděla to město tehdy poprvé, legendární město pánů. Při pohledu na jeho svítící náspy a za větru, který přinášel jeho výpary pronikavým tahem přes Kampánii, od legií otroků se vznesl podivný zvuk – vrčení jako probuzené bestie, které bouřilo jako příboj a valilo se do zadních řad, kde Thrák hned ráno zřídil svůj zadní voj odrážeje v šarvátce oddíl lehké jízdy, který Krassus poslal, aby otroky dráždil na pochodu. Kleon se s chladnýma, jasnýma očima upřeně zadíval na město, třebaže se mu při tom rty chvěly, jeho mysl již již toužila po útoku, když spatřil mrak jízdy shromážděné na Clivu Suburanu a stráně s hlubokými příkopy, kde na stráži stála desátá legie. Ve vzduchu šveholil skřivánek, tak sladce, tak dojemně, že i Germáni zdvíhali rozcuchané hlavy, aby se za ním podívali, ba sám Gannikus zapomněl se dívat na město, a zato otevřel oči do slunce snaže se zrakem zachytit toho drobného ptáčka.

Ale to jen zrovna chvilinku. Odleva vpravo, kde Kastus a Geršom stáli u kymácejících se strojů Hiketových, všichni s úžasem hleděli na město pod sebou. Řím!

Nyní zahalil město mrak, ale brzy zase přešel, sluneční světlo se rozlilo u cirkusu Flaminiova v dlouhých vlnách chytajíc třpyt Tiberu a odtamtud vystřelujíc světelné střely, oslňující, do očí otroků. Byli na chvíli oslepeni a zastírali si oči. V slunečním světle, ó hrůza! viděli je znovu, sídlo pánů; a tentokrát to nebyl výkřik hněvu, který zabouřil od otroků, nýbrž zvuk podobný hlubokému žalnému vzdechu.

Spartakus s přílbou na hlavě a v plášti sedě na statném bílém hřebci díval se upřeně na to město pánů, zprvu chladně jako Kleon, ale to se změnilo se záplavou slunečního světla. Sídlo pánů, nejbohatší město světa, kde bozi v noci vstávali a zavírali brány a brousili meče do války! Řím, který se protáhl co nejhlouběji do Thrákie, který v dlouhém černém proudu od pobřeží nejzazších moří vlekl spoutané, přemožené do otroctví, který neznal slitování, míru, věrnosti, který miloval bolest a soucit jako jiní lidé život, schoulená bestie ve sluneční záři. A Thrák se rozhlížel okolo sebe po stojících zástupech, po mužích, kteří mu byli nablízku, stáli u uzdy jeho koně, po jejich obličejích ubohých, vychrtlých, vyděšených, vášnivých, jejich vpadlých ústech a údech posetých jizvami od poranění – a potom ještě jednou na město – a zpět zase na legie: a tu jako by mu byla srdce sevřela ledová ruka! – Tihle lidé mají dobýt toho města, které dosud nebylo podmaněno?

A znova se jeho pohled rozlil po armádě otroků.

Černá střecha vedle střechy, palác a domy obytné, Římané v zástupech proudili podívat se na tuto hrůzu před jejich dveřmi. Starci, patriciové byli nošeni na střechy podívat se na přicházející otroky. Senát se také tlačil v davu k té podívané. Otroci vykukovali ze svých brlohů a bud, kde se potili, u Porta Fontinalis přes hřbet pahorku viminálského na ty daleko odtud zastavené davy natlačených řad, o kterých slyšeli, že prý to jsou ti zločinci z Kapuy. Jak dlouho ještě, ó bohové, jak dlouho?

Potom viděli úžasnou věc, věc, které Řím nechtěl uvěřit – armáda otroků v pohybu – zprvu se zdálo, že na město, protože legionáři prchali. Potom viděli, že se to vojsko zastavilo a zase vykročilo – a potom – řady zahnuly stranou a jejich nakradené zbraně zasvítily v slunečním světle.

Otroci ustupovali!

4

To se za den, ba za hodinu zdálo dávnou minulostí. A přece minula jen jediná noc, ač se Kleonovi zdálo, že ta časová mezera byla přemostěna dny bojů a obrany od té chvíle, co se legie otroků obrátily jinam s podivuhodnou jednomyslností a odtáhly z dohledu Říma ležícího u jejich nohou; odcházely rychle, se zlomeným srdcem a v zoufalství, poděšeny jsouce jakýmsi bezejmenným strachem, táhly a táhly, oblačný oddíl jízdy majíce v patách, tribunové na koních jezdili sem a tam pořádajíce neuspořádané oddíly, domlouvali, poroučeli, ba někdy i udeřili. Ale v takových místech, kde byl někdo udeřen, pochod otroků se zlomil a už to nebyl než proudící dav, líbali ruce Spartakovi, Gannikovi, Kastovi, ba i kleštěnci Kleonovi, volali, to že jsou největší stratégové, oni že jich budou následovati a že jich budou navždy poslušni – ale nikoli proti městu, kterého nesmí dobýti žádný člověk, kde páni leží čekajíce, aby je lapili a mučili.

Jen bithynská legie se zakolísala a zatřásla, a ještě stála pevně na místě, Geršom z Kadeše jel podél jejích řad, hladil si drobnou rukou své vousy, láteřil na postrašené v jejich asijských jazycích, ostražitý jako panter, nebojící se té lesklé vlčice tam dole. Ale najednou, když poslal jízdního posla, aby Spartakovi donesl zprávu, že Bithynové stojí pevně a budou stát, zatímco se ostatní legie už dávno vzpamatovaly ze svého ohromení, přišla odpověď, že Geršom má táhnout se svou legií dozíraje na vojsko otroků a sloužit opět jako jejich zadní stráž.

A při tom, vždyť toužil po tomto dobrodružství méně než většina ostatních a špatná znamení věštila neúspěch, nenávidě tento válečný život v pohanské zemi a pohrdaje jím, žid v srdci pocítil strašlivý hněv. Chvíli vskutku seděl, hleděl dolů na Řím a uvažoval, zda by snad mohl města dobýt sám – města s chabou posádkou, plného strachu, bohatého kořistí, dobýt ho nebo v něm založit takový požár, že by město a jeho páni v něm očistili celý svět. Potom očima přehlédl trpělivé, zarmoucené a utýrané řady své legie a opět se zatahal za vousy, aby se nerozplakal. „Potáhneme jako zadní voj,“ řekl svým tribunům.

Tu si teprve vzpomněl na Juditu a svého syna, kteří byli s hlavním vojem ustupující armády otroků.

Teprve druhá noc! Noc, vskutku, Kleon to věděl, když jel do té noci a do jejich tábora na hranicích Picena, vstříc snu, který on a Thrák kdysi snili; konec snu, že otroci protáhnou někdy Římem na Forum Romanum, zmocní se Říma a přestavějí jej v nový.

Ale nyní již nemyslil – to byla jeho myšlenka v trpkém zoufalství, že ještě někdy znova budou ten sen snít lidé – budou choulit pokorně přijímajíce bití a mrzačení až do konce světa, moc a svoboda odloženy jako sny spolu se snem o Zlatém věku, o kterém zpíval Hiketas.

Hiketas?

Ale když nastala noc, nikdo o něm nevěděl. Kleon jezdil křížem krážem mezi mlčícími táhnoucími legiemi, marně se snažil zahlédnout toho Řeka, jeho sestru a milenku nebo veliké stroje, které urobili a vlekli až z Umbrie. Potom konečně slyšel od jednoho centuriona v bithynské legii, že stroje byly zanechány na místě při zastávce nad Římem a Hiketas prý prohlásil, že je neopustí. On, ta žena a ještě asi tucet Řeků tam zůstalo, a jak centurio myslí, také tam asi padli. Hiketas prý vykřikoval, že Svobodné legie už nebudou potřebovat těch strojů, ježto nepotřebují ani největšího z měst.

Ale jak a kde zemřel, nikdo nevěděl a rovněž se ve Spartakově vojsku nikdo nikdy nedověděl o slepém dveřníkovi v kterémsi římském sklepě, který žil až do doby, kdy lidé začali vyslovovat jméno nějakého vojevůdce Caesara a vypravovat o něm pomatenému muži, který nemaje jazyka namáhal se vypravovat o té zastávce před Římem a o velikých přístrojích, mezi nimiž zemřela jeho sestra a milenka v rukou římských legionářů.

Umírala dlouho.

5

Té noci otroci zřídili narychlo tábor a leželi venku, že na ně padala rosa; byli příliš zkrušeni, takže nepostavili stany ani tribunům. Útoku nebylo, ač dole k jihu svítily strážné ohně římských lehkooděnců. Nedaleko tábora stál veliký dvorec ve zříceninách, tam se našel příbytek pro stratéga. Vešel do domu zříceným atriem, kde obličeje rozbitých penátů byly pomazány kravským lejnem; pomazali je tak otroci už před rokem. V patách za ním tam vlezli jeho gladiátoři a leželi v atriu, kdežto Jalo a Mella se v úzké kuchyni snažili rozdělat oheň na bývalém ohništi, začazeném a propadlém zkáze.

Té noci hvězdy nesvítily. Velitel otroků seděl v své ložnici a skulinou ve zdi vyhlížel ven do krajiny vlnící se k jihu, tam, kde svítily strážné ohně římských zvědů. Ale nyní necítil už ani obav, ani hněvu, jehož vlna se přivalila za obavami, když se Svobodných legií zmocnila panika. Cítil se opět silen a jist, avšak pln téhož temného neklidu, který v něm byl u Mutiny. Co dále – kam, odkud, kudy?

Zabalil se do pláště a prošel atriem i řadami spících gladiátorů. Dva střežili vchod. Ti chtěli vzbudit ostatní, aby ho doprovodili, ale on jim pokynem naznačil, aby jich nerušili, a vyšel ven do tmy, aby prošel táborem, kde nepokojným spánkem spali otroci. V oddílu, kde leželi Bithyni, slyšel plakat dítě nemohoucí spát; věděl, že je to Geršomovo dítě volající po mléku. Vůkol něho všude opět zápach lidství – tak dobře známý jeho nozdrám, že zřídka měl zvláštní význam. Tentokrát jej měl, strašlivý význam – že tedy tihle lidé budou žít a trpět tak dlouho, dokud budou Svobodné legie. Žádné domy ani obydlí, žádné chýše snad nemohou nazývati svými, žádného jitra neuzří podruhé tytéž hory, tutéž část oblohy, známou a blízkou: nýbrž stálý pochod z místa na místo a nejisté táboření pod cizími pahorky. Až –

Vrátil se do dvorce a zastihl Jala čekajícího naň. Tu si teprve uvědomil, jak je umdlen, a dovolil Jalovi, aby mu odepjal brnění. V své ložnici zaslechl nějaký šramot i tázal se, kdo tam je.

„Mella,“ odpověděl Jalo. „Mám ji poslat pryč?“

„Nech ji. Už jsi jedl? Což ona?“

Žádný z nich. Na jeho rozkaz pojedli s ním oba, Thrák i sicilské děvče, v záři pochodně v obsloupení. Na druhém konci sloupoví stála na podstavci Afrodite usmívající se na ně nabarvenýma očima. Spartaka se zmocnila podivná myšlenka, takže od onoho dokonalého obličeje z kamene stočil oči na vyhublý a nehezký obličej té malé Siciliánky.

Dívaje se tak na ni zachytil najednou také její pohled, upřený na něho. Ihned v něm vyčetl touhu hledící z jejích očí.

Ale z jeho těla už dávno vyprchala žádost žen. Již nepotřeboval jejich přítomnosti, aby z paměti zaplašil vidění Krixa a Elpiniky. A zvláštní soucit, který se na chvíli dotkl jeho srdce, vyprchal bez účinku.

Tak jedli a pili při světle prskající pochodně. Jalo a Mella, mlčky hleděli do zastřených hadích očí thráckého gladiátora, který je chtěl ještě zachránit a všechen svůj lid. A Spartakovi se zdálo, že jí a pije s otroctvem samým; a opět jej obestřel onen podivný pocit totožnosti s nimi se všemi, že on a oni jedno jsou. I hleděl hluboko do budoucnosti, zatímco ti tři lámali chleba a pili víno, a na chvíli viděl jiný stůl s jinými obličeji okolo. To vidění potom přešlo jako stín po zdi, přihlásila se přítomnost a s ní otázka: Kam?

„Kde ses narodila, Mello?“ tázal se jí.

Zakoktala, že to bylo na Sicílii. Byla tam vychována na statku s otroky, na jedné z největších takových farem na otroky, její rodiče byli též otroci. Byli prostí a jsou prý už dávno oba mrtvi.

Tázal se jí, jak zemřeli, a ona vypravovala, že byli spolu zabiti, usmrceni v jámě od zdivočilých psů. Zestárli. Byly ohlášeny hry, protože v Římě nějaký nový velitel slavil triumf. Neví prý, který to byl velitel, ale pamatuje se na tu jámu a jak se otec s matkou chvíli psům bránili a odráželi je.

Ani Spartakus, ani Jalo se neptali, za jaký zločin byli tak potrestáni. Otroci příliš staří, aby ještě mohli dřít – poskytli aspoň trochu zábavy tím, že psi v čelistech trhali jejich živé maso, pánovi a jeho přátelům před hostinou.

Ale Spartakovy vzpomínky byly vzbouřeny.

„Slyšel jsem už o té Sicílii. Je to ostrov. Je tam mnoho otroků?“

Malá Siciliánka, ve zbožné úctě oka ze Spartaka nespouštějíc, zašeptala, že je tam vskutku velmi mnoho otroků, mnoho tisíc a že se už několikrát vzbouřili. Sama prý o tom slýchala vypravovat, než byla prodána na chov do farmy Gaia Kassia. Ze Syrakus byla převezena do Regia; za bouřlivého počasí prý bylo mnoho otroků hozeno přes palubu, aby se lodi ulehčilo, když ji začali pronásledovat loupežníci.

Rozpovídala se ještě více o svém životě, vypravovala měkkým, plachým hlasem posluchači, kterého viděla nyní už méně znepokojeného; chvílemi, jak se zdálo, rval jí srdce z těla – z těla kdysi určeného rodit otroky v doupatech farmy v Umbrii. Když poslouchal, jeho oči byly tmavé a vzdálené, ale nakonec se na ni usmál.

Potom vstal, odešel do své světnice; Mella si lehla a spala jsouc mu nablízku, Jalo ležel přes práh u vchodu do světnice.

Spartakus v své jizbě zamyšleně přecházel, až už se skoro rozednívalo.

Chtěl protáhnout se svými Svobodnými legiemi celý poloostrov k jihu, přejet na Sicílii a obsadit ji jako domovinu otroků.

2 Omyl autorův. To dělali haruspikové. Pozn. překl.

3 Campagna. Pozn. překl.

III
Mummius

1

Ale hned druhého dne se shledalo, že všechno vojsko Suchého Krassa, osmělené ústupem vojska otroků, vyrazilo z Říma a zatarasilo jim cestu k jihu. Od uprchlíků, kteří zabloudili do tábora, se dovídali, že Krassus má s sebou legáta Mummia, ostříleného vojáka a obratného velitele, a že se legie svěřené jejich velení téměř vyrovnávají vojenským silám otroků.

Spartakus měl nyní tři cesty, kterými se mohl dáti: couvnout do Picena nebo táhnout znovu na Řím a konečně vynutit si průchod do Regia, jak měl předtím v úmyslu. Ale ježto byly Svobodné legie zdemoralizovány, nemohl se o poslední dvě cesty vůbec pokusit. Otroci naprosto nebyli s to utkat se hned s legiemi pánů. Vyslal tedy zvědy do Picena a chystal se vrátit do tohoto kraje.

Iber Titul vyjel o polednách jako velitel lehkooděných otroků. Vzal s sebou Brenna s třiceti Galy a měl rozkaz vrátit se do večera. Den byl větrný, přeháněly se mraky, Galové si rozpustili pletence vlasů a vyjeli nazdařbůh.

V Picenu, kterého se vojenské výpravy za vzpoury otroků dosud takřka ještě nedotkly, páni opět obdělávali pozemky, na polích pracovaly hojné tlupy otroků, tučné ovce se pásly na úbočích pod horami; a nahoře na stráních dopadalo světlo s temným stínem na olivové háje v jarním rouše. Ale při Titulově příjezdu se zdálo, jako by země vadla vědouc, že za ním ve veliké vzdálenosti přitáhnou další otroci. Nicméně oni na nikoho neútočili, neboť měli určitý rozkaz. Ani na ně nikdo neútočil, protože ze jména Zločincova šla hrůza: a v Picenu se dosud nevědělo, jaký neúspěch měly Svobodné legie před Římem.

Avšak když byli už asi dvacet mil v Picenu, jedouce na pokraji lesíčka málem vjeli přímo do středu dvojité kolony legionářů. Titul jen násilně zastavil své zvědy, Galové si lehli a pozorovali, kryti jsouce listím, na kterém se strakatilo slunce, řady táhnoucí k jihovýchodu. Potom viděli, že táhnou plné dvě legie s jízdou, vojáci svěží a dobře živení. Vítr už zatím ulehl, ale legie táhly stále dále; mrak zahalil slunce, legie táhly bez hluku prachem; a zvědům otroků se zdálo, jako by viděli táhnout armádu mrtvých. Potom se kolony daly k východu do vesnice v pánvi pod nimi, a jak se zdálo, zastavily a upravovaly se tam.

Titul kývl na Brenna a ostatní.

„Dva z vás by měli sejít dolů do osady a vyzvědět, co je nového o těchto legiích pánů.“

Brennus ho odbyl. „Vyzvěď si to sám. Vždyť by nás tam hned každý poznal, že jsme ze Svobodných legií. A já aspoň, upřímně řečeno, netoužím umřít na kříži.“

Tu si Titul vzpomněl, že cestou na jednom poli, malý kousek cesty zpátky, sami nebyvše zpozorováni zahlédli na práci deset otroků s dozorcem. „Vrátíme se tam, uškrtíme dozorce, dva z vás se mohou rozdělit o jeho šaty a potom sejít do vsi.“

Tři Galové se rozjeli zpátky na to pole a dozorce zabili; vyděšení otroci stáli nečinně a jen se na to bezmocně dívali. Když však Galové obrali mrtvolu a chystali se odjet k Titulovi a jeho družině, kryjíce se stínem lesíka, otroci jich snažně prosili, aby je Galové osvobodili. Byli k sobě připoutáni řetězy a až se objeví, že dozorce je zabit, budou prý bezpochyby všichni ukřižováni – na výstrahu ostatním otrokům.

Galové je vyslechli a byli trochu pohnuti. Ale neměli kdy zbavit pout celou četu, ostatně by ti otroci beztoho zvědům jen překáželi. Nechali je tedy být a odjeli; objíždějíce pahorek ještě dlouho slyšeli je křičet a bědovat.

Potom donesli šaty Titulovi. Brennus a ještě jeden Gal se o ně rozdělili a sestoupili do vsi, kdežto zbytek tlupy přivázal koně ke stromům a ulehli ke spánku; jen jeden zůstal na stráži. Jak ubývalo denního světla, začala ve vesnici vyskakovat světélka a otroci probudivše se mohli viděti, že se zastavivší legie zajistily ohradou zřízenou okolo vesnice. Když se setmělo, vrátil se také Gal, který byl odešel s Brennem.

Titul první zaslechl podivný šramot, jako když se někdo dole cestou hrabe po čtyřech nahoru. Vystoupil ještě s jedním podívat se a spatřil cosi, co vypadalo, jako by se nějaký medvěd v pološeru škrabal nahoru. Potom poznali, že je to onen Gal, který odešel s Brennem. Ale když ho zdvihli od země, viděli, že obě nohy jsou krvavé chuchvalce a z jeho rukou že kape krev.

Zašeptal: „Byli jsme chyceni a přibiti na kříž. Mne přibili nedbale, jednu ruku zachytili jen za kůži. Když se setmělo, stáhl jsem se dolů.“

Titul se tázal: „Brennus?“, načež Gal slintaje a kousaje se do okoralých rtů pravil: „Ten visí na kříži.“

Na chvíli, dokud ho drželi v stínu lesíčka, jeho rty se rozvázaly nějakým nesrozumitelným brbláním. Potom se do nich zakousl zuby, neboť se předtím plazil prachem a kamením na cestě, že nemohl než brblat: „Legie jsou Mummiovy, Mummius je legát Suchého Krassa. Je zde, aby zadržel stratéga na pochodu do Picena; bojovat nemá, nýbrž ustoupit, až se stratég přiblíží.“ A hned byl zase zachvácen hroznou bolestí, ač mu dali vína z měchu, který nosil jeden Gal. Ruce i nohy mu již otékaly, ale stále ještě nemohl umřít. Potom vyňal Titul z opasku nůž a tázal se Gala, zda by se mohl sám zabíti. Ten se o to pokoušel, ale nebyl s to. Potom přišli dva jiní, podrželi mu nůž a on si jej vehnal do srdce.

Otročtí zvědové vsedli na koně a chvatně se vraceli nastávající nocí do tábora spartakovců. Brennus visel na kříži po celou noc, ruce a nohy ho strašlivě pálily. Když se ránorodá jitřenka rozlila po obloze rudou záplavou, Římané viděli, že z úst mu nehybně visí oteklý jazyk; s rostoucí teplotou dne slétaly se na něj mouchy a sužovaly ho; dole pod ním přecházeli legionáři docela bez citu, nevšímajíce si bzučících rojů much ani dusivého zápachu krve a výmětů. Ale s večerem Gala opustil smrtelný zápas. A když za posledního světla tři legionáři přecházeli u kříže, viděli, že jeho tělo tuhne; zastavili se jen tak maně a dívali se na něj.

Při tom najednou někde daleko v horách ozvalo se podivné bučení vycházející ze smrtelného zápasu.

„Co to bylo?“ tázal se jeden legionář druhého.

Druhý byl starší muž. Vytřeštil oči a vyjeveně se díval do houstnoucí noci.

„Znám to, slýchával jsem to v Galii,“ odpověděl. „Je to řev tura.“

2

Jedna těhotná Galka se probudila, protože jí zatřásl její muž. Byla ještě noc. Z hnízda, spleteného z křoví a vystlaného travou, v němž ležela, bylo možná venku viděti hvězdy, bledé hvězdy italského nebe, jak na východě mizejí v mrtvou bělost.

„Vždyť je ještě noc,“ zavrčela na něj. „Spěme ještě.“

„Ale ženo, bucina! Což ji neslyšíš? Já musím běžet na své místo; ty se hleď připojit k ostatním ženám.“

Strachem vyjekla, ale on ji už neslyšel, pro řinkot meče, který si připínal, a ztuhlými prsty hledal neobratně přílbu. Býval otrokem na apulské farmě, ona souložnicí jednoho dozorce. Nyní byla těhotná; počala za jedné studené noci na oněch zimních pochodech, kdy otroci táhli Předalpskou Galií, a snila, že se to dítě narodí už v Galii samé. Pohladil ji na zádech, potom ho slyšela odbíhat a všude okolo sebe čilý ruch, pohyb a pádění mnohých noh. Znova zazněly trouby; zavolala po muži – on se jistě vrátí.

Ale nevrátil se. Jakýsi černoch klel nad svým bratrem raněným v potyčce při ústupu od Říma, zatřásl jím, ale potom jej zase s povzdechem položil. Slepý bratr za ním volal, ale to už černoch vklopýtal na své místo do řady neohlížeje se.

Buciny troubily pochod – vše se dalo na pochod.

Tři germánští bratři vyburcovaní v jámě, kterou si vykopali na ochranu před rosou, se zdvihli. Hmatali po zbraních potmě. Jeden pravil: „Pochod! Bohové, doufejme, že do Germánie!“ Druhý zhluboka vzdychl: „Jistě ne na Řím, ať si říká ten Thrák, co říká.“ A třetí dodal: „Gannikus se o to postará.“

Geršom ben Sanballat vyrazil spěchaje od statku a doběhl do ležení Bithynů právě ve chvíli, když se ozvala trouba. V jeho stanu spala Judita s dítětem, ukonejšeným únavou, když ne mlékem. Podíval se na ně a potom je probudil.

„Táhneme. Svobodné legie jsou v pasti, sevřeny mezi dvěma vojsky pánů. Je to ten jejich pověstný klín.“

Slýchala o tom klíně už dříve. Chytila ho za rukáv. „Ale přece pro ženu tribuna to neplatí.“

„Nebereme s sebou ani žen, ani zavazadel.“

Zalomila rukama a pohlédla na dítě. Když si Geršom připínal meč, jeho obličej byl jako ztuhlý. Potom se Judita uklidnila. Vstala, pomáhala mu a oba se na sebe upřímně dívali. Potom ji on uchvátil do náručí a zlíbal ji, ale na dítě se ani nepodívav vyřítil se ze stanu klnutím pobízeje Bithyny, aby si pospíšili, neboť bucina už podruhé zařvala.

Vlci pelešící se na horách to slyšeli, zavrčeli a v spánku se převraceli. Slyšeli to také římští zvědové na jihu a zachruli se probouzejíce se ze spánku, podívali se na mrkající strážné ohně otroků, převrátili se na druhý bok a spali dále.

Nad Itálií se rozestřelo jitro. Města, která probděla noc, protože tudy táhli otroci, probouzela se k skrytému životu. Na zničených polích a plantážích se ozývali ptáci za šera, které se nyní rozstříklo a rozptylovalo se v hustém dešti slunečních paprsků. Z Kampánie vál slabý vítr.

Římští velitelé jeli k severu, až dorazili k jakémus pahorku a odtamtud se dívali dolů na tábor otroků okolo opuštěného dvorce. Vypadal tak jako včera. Nebylo co hlásit nového dozadu k hlavnímu voji, kde se právě Suchý Krassus probouzel ze spánku.

Po nezdařeném tažení na Řím bylo nyní praetorovi jasné, že nastává konec vzpoury otroků. Mohl čekat, až se vojsko spartakovců samo rozpadne, a docela pohodlně je zničit. K Římu se jistě už nikdy nepřiblíží; potáhnou-li k jihu, může je zadržet; couvnou-li na sever, vpadne jim do cesty Mummius – vždyť dostal takový rozkaz –, ale boj svede jen v největší nutnosti.

Vzpoura otroků byla blízka svému konci.

Provinční praetor, Boháč, Suchý, seděl čekaje na zprávy od zvědů. Ale zprávy nepřišly žádné.

V poledne poslal jednoho centuriona z osmé legie, aby opatřil zprávy o tom, co se děje v táboře otroků. Ten centurio byl šedivý Lukán. Setkav se nahoře s velity, pozorujícími tábor Spartakův, díval se okrovým přísvitem denního světla na příkopy opatřené palisádami; potom popojel s koněm o tři stadia.

A tu teprve poznal, jak si spartakovci s nimi zahráli.

Vrátil se k zvědům a klel na ně.

„Pošlete hned Krassovi zprávu. Otroci v noci upláchli. Nechali zde jen zavazadla a ženy.“

Když to Krassus slyšel, obličej tohoto „Boháče“ zezelenal vztekem. Nařídil, aby sto velitů bylo zdecimováno. Potom se veškeré vojsko hnulo za hulákání tribunů vydávajících rozkazy a táhlo k severu na tábor otroků.

Ženy v opuštěném táboře se po celý den s podivením dívaly k jihu, jak tam římští zvědové sedí nic nepodnikajíce. Nyní viděly, že přišel jejich konec. A některé byly rády, neboť měly už dost toho neustálého toulání po italských cestách, deště smáčejícího obličeje, strachu v srdcích a jejich potravou bylo, co jim zbylo po hladových mužích. Lepší je konec; a jejich bohové většinou nebudili hrůzu z posmrtného života pro otroky a prosté, jen smrt a dlouhý klid, dlouhý klid. Nicméně byly přece některé ženy ze zástupu otroků, mladé, které očekávaly příchod panského vojska s nadějemi, ale nikoli obavami v srdcích. Jistě jich ušetří, jsou ještě mladé a hezké, příliš hezké pro kříž; a lůžko legionáře je přece jen mnohem lepší než doupě otroka buřiče. Umyly si tedy celé tělo, učesaly se, upletly si vrkoče a čekaly s třesoucími se rty.

Ale Judita pozorně sledovala příchod, ona a ještě jedno židovské děvčátko – podívaly se na sebe a potom na dítě slintající a plačící z hladu. A Judita věděla, že to dítě musí být první.

Vzala tedy kus hadru, přikryla jím děťátku obličej a držela je pevně tak dlouho, až se údy přestaly hýbat; ale z toho drobného obličejíčka vycházelo podivné teplo, ač její tělo bylo poseto kuličkami zmrzlého potu. A tu ji děvče zatahalo za šaty.

„Hleď, přicházejí už také ze severu!“

Ze severu se valilo stále více Římanů. Ale byl to divoký ústup rozprášené jízdy.

3

Krokem, který se podobal skoro klusu, jak asi polovycvičený lid může se přiblížit kroku římského legionáře, postupovalo vojsko otroků za mlhavého jitra k severu. Spartakus jel v čele, vedle něho Kleon, o něco dále vzadu Gannikus. V noční poradě si vypracovali své plány, když Titul přinesl zprávu, že se Mummius se dvěma legiemi zastavil v Picenu. Nyní Thrák uvažoval o dalších možnostech, kdyby se nynější záměr zhatil.

Za hovoru s tribuny jedoucími vedle něho ohlédl se jednou na pospíchající otroky a jeho srdce se povzneslo radostí. Kleon spatřil, jak bystře pohodil stratég velkou hlavou se zachmuřenýma, divokýma očima, a na chvíli se kleštěncovo srdce sevřelo podivnou, zvláštní bolestí. Tenhle otrok, který je vede a kterého jakýsi cizí bůh obdařil velitelskými schopnostmi – jak se změnil! Vždyť ho italické kraje znaly jen jako nelítostného, zarputilého Spartaka! A myslil si, že snad přijde někdy čas, kdy budou dějepisci vypravovat o této vzpouře a líčit toho Thráka jako divokého barbara, sebevědomého, který v sebe věří, třeba jeho záměry nebyly zcela jasné. A zatím –

„Bithynská a germánská legie potáhnou na osadu, kde leží Mummius. Ale až spatří Mummiův tábor, budou se tvářit, jako by byly zmateny. Geršom a Gannikus je strhnou zpět a budou se naoko kvapně zakopávat, kdežto jednotlivci se rozběhnou a odkradou se do hor. Zatím já a tuhle Kastus obejdeme pahorek, o kterém mluvil Titul, a dostaneme se Mummiovi vzad.“

„Ale což když se nedá vylákat k útoku na nás?“ tázal se žid.

„Tehdy ho napadnu já a vypudím ho z osady. Dohlédněte na své lidi.“

Geršom ben Sanballat odjel k své legii, jejíž Bithynové ho vítali chtivými pohledy. On však jel s rozkolem v hlavě i v srdci: jednou se už skoro zastavil, aby poručil své legii vrátit se a zachránit tábor i Juditu. Poslechli by ho jistě, a rádi! Ještě mohl zachránit Juditu i syna, odtáhnout k moři a zmocnit se těch lodí, které ho trápily ve snách.

Jeho nejstarší tribun, malý Syřan, přiběhl k jeho třmenům a klusal vedle něho: „Bude se bojovat?“

Geršom ho odbyl: „Ne, ne, jdeme do Picena vykoupat se v mléce, Picenum je země mléka. Fí!“

Malý tribun se zazubil a běžel dále vedle něho. Galové drželi krok statně vykračujíce. Jízda se rozjela vějířovitě k severu. Vyzbrojeni jsouce kopími jako lesklými tesáky otroci se blížili. O polednách už nebyli ani deset stadií od osady, kde ležel Mummius.

Tam Spartakus rozdělil své síly a táhl oklikou na severozápad, vzav s sebou Kasta, Oenomea a kleštěnce Kleona. Geršom a Gannikus se na sebe podívali. Geršom stáhl tlusté rty v posměšný úšklebek.

„Ty bys bezpochyby raději poroučel.“

„Tak je to dobře. Nyní ti ukáži, co je velení, Bithyne.“

„Dobře, Skyte. Dám si pozor.“

„Já nejsem Skyt.“

„Já zase nejsem Bithyn.“

Začátek byl špatný. Legie bloudily nerozhodně, Germáni drželi v rukou praky, Bithyni meče, velité byli toulavá smečka. Geršom se rychle vrátil k své legii, klidně si česaje vousy. Gannikus za ním poslal vzkaz, že Bithynové mají zaujmout předvoj.

„Tohle je mi vedení,“ vrčel Geršom k svému tribunovi, „tresť všeho vedení.“

„Co?“ tázal se malý tribun otrok.

„Dívat se, jak se pod nůž dostane raději cizí hrdlo než tvé,“ odpověděl žid. „Jak asi říkával božský Platon – ale tys o něm nikdy neslyšel.“

Přesto zaujal se svou legií předvoj. Veliti nyní vyzvídali podle záměru, na Geršomův rozkaz, ježto se objevovali zvědové, ale ti se nebáli, že tu někde narazí na nepřítele. Přešli pole, kde se onehdy deset spoutaných otroků dívalo na to, jak Titulovi Galové zabíjejí jejich dozorce. Nyní tam leželo docela klidně deset mrtvol; místo bylo už zatím navštíveno krkavci hrozně krákajícími. Geršom se na to letmo podíval beze všeho vzrušení a potom stočil pohled na okrový okraj lesíka, kde tehdy Titul se svými druhy vyslídili Mummiovo mužstvo.

Při západu slunce spatřili vesnici, kde seděl Krassův legát a zamyšlen se díval na ten pahorek. Byl to mladý nadutec, kterého jeho tribuni nenáviděli, ale přece se ho báli; bál se ho i Krassus, neboť se šeptalo, že ho chrání sama vestálka a někdy se s ním dělí i o lože. Otrok přinesl mu víno na místo, kde na kříži visel Brennus. Legát se tázal, co se stalo se zvědem.

Otrok mu hlásil, že je mrtev.

Mummius popíjel vína a pozoroval, jak den umírá. Potom opět vzhlédl na zalesněný vršek a spatřil, že tam zastavuje veliký zástup ozbrojenců, kteří se pozorně dívají dolů. Díval se chvíli nemoha očím uvěřit, potom vyskočil, zaklel a zařval na trubače, aby zatroubili.

Mummius viděl, že na rozkaz velikého černovousého vůdce sedícího na těžkém koni rota ozbrojených otroků rychle couvá, zřejmě zmatena. Při tom pohledu se mu vzbouřila krev, zapomněl na Krassovy rozkazy a zavolav, aby mu přivedli koně, rozhodl se udeřit na otroky.

Ti se utábořili a začali chvatně vyhazovat příkopy. Ale bylo na nich vidět zřejmě zděšení a strach. Z okraje tábora viděl Mummius, že se malé tlupy odkrádají do hor. Rozhodl se udeřit, dokud je tábor ještě nehotový, a k svým lidem promluvit. Odpověděli mu burácejícím řevem a chápali se mečů.

Mummius je bez váhání vedl na nepřítele. Jízdou zaútočil z jihu, octl se skoro na té cestě, kudy právě přišli otroci. Ale legiím nařídil frontální útok na tábor otroků a vojáci to učinili, ač byli zasypáni deštěm šípů od lukostřelců z tábora otroků.

Chvíli byl boj krvavý a nerozhodný. Potom Římané zaslechli ve vsi nějaký hluk, a když se ohlédli, viděli, že okolo severních pahorků bystrým krokem kluše thrácká legie otroků, dobře známá už řeckými přílbami a oděvem. Thrákové si totiž za vzpoury osobili řecké jméno a uložili si za úkol pomstít křivdy, kterých se Římané dopustili na Řecích.

Mummius jel v čele jízdy, neslyšel tedy z toho hluku nic, hledal jen v obraně otroků nejslabší místo. Našed je konečně vrazil tam s jízdou, kterou uvítaly řady klečících otroků se vztyčenými kopími. Ale jen se rozpoutal boj, přiběhl uřícený centurio z římských legií ke třmenu sedla Mummiova.

„Legáte – Spartakus!“

Mummius se ohlédl a v slabém světle se podíval dolů. Viděl, že se tam jeho legie právě chystá čelit divokému útoku druhého vojska otroků – nebyl to obvyklý klínový útok spartakovců, nýbrž ve tvaru kleští nebo zavírajících se klepet raka.

Římané chyceni byvše do těchto klepet, ježto se setmělo, přerušili boj a prchali, aspoň ti z nich, kteří nebyli od otroků pobiti. Spartakus nedělal zajatců. Sám Mummius se rozjel skoro k jihu, div nevjel přímo do tábora, kde zůstaly ženy otroků a jejich zavazadla. Ale i se zbytkem jízdy odchýlil se stranou od něho, neboť jízda otroků byla mu v patách, a tak se dostal do linie, kde stál Krassus.

Provinciální praetor se stáhl zpět a silně se okopal zákopy; Mummia zasypal nadávkami a nařídil zdecimovat ty, kteří se z jeho družiny za noci rozutekli. Zatím, když se už úplně setmělo, legie otroků se v pořádku vrátily do tábora a znovu jej obsadily, podivuhodně uchráněny vpádu Římanů.

Po shonu a kvapu dnešního dne snesl se na ně pokoj i klid. Jedna galská žena pracovala v těžkých bolestech ku porodu, šílela, její muž padl při klešťovém útoku na okraji lesíka, kde čekal Titul. Černoch našel bratra a objal se s ním. Oba germánští bratři se vrhli na zemi a klečíce zpívali pohřební píseň nad třetím, který zahynul pod kopyty jezdců Mummiových.

Geršom ben Sanballat odešel do svého stanu.

4

Z Říma přicházely Krassovu vojsku nové posily, neboť senát se konečně usnesl povolat legie z Afriky. Denně vysílal provinční praetor své zvědy, aby ohledali tábor otroků. Počasí bylo nyní v nížinách velmi horké a vlny mlhy se válely přes Kampánii. O polednách bývalo tak dusno, že jen Italové nebo Afričané mohli snášeti to vedro a dívat se do lesku slunečního oparu.

V táboře otroků Spartakus uložil Svobodným legiím znova přebrousit tupé železo mečů, projíždět okolní krajiny, shánět dobytek a dělat opánky z koží takto získaných. Tušíce z těchto příprav, že je čeká dlouhý pochod, otroci zpívali; Germáni si připevňovali dobytčí rohy na své přílby domnívajíce se, že tím dodají svému zjevu hrůzy. Galové si věšeli na štíty chlupaté ocasy býků a volů a ženy se krmily masem, kterého na ten čas byla hojnost. Do opuštěného statku Spartakus svolal tribuny k poradě a předestřel jim svůj záměr.

„Potáhneme na jih do Regia, zmocníme se lodí nebo si je najmeme a přeplujeme na Sicílii.“

Kleon lhostejně prohodil, že je možné pokusit se o tento plán nebo jiný. Sedl si, vytřeštil studené bledé oči do sluneční mlžiny a už neřekl ani slova.

Gannikus zavrčel, že by spíše měli táhnout zase k severu. Ale přitom dobře věděl, že jeho návrh nedojde vůbec sluchu.

Kastus se díval na Thráka očima plnýma lásky, ale neříkal nic.

Geršom ben Sanballat se potahoval za vousy. „Bojujeme tedy znova o Nový stát – jenže tentokrát na Sicílii. Zase se to nepovede, stratégu. Nech nás rozejít se do severních přístavů a zabrat lodi, každý ať se hledí dostat do své země. Stojí proti nám nyní čerstvé legie z Afriky, vedené vůdcem, jehož srdce je srdce hladové svině v zahradě. Suchý Krassus není žádný špatný konzul ani chvástavý legát.“

Spartakus přehlédl všecky tribuny jednoho po druhém. Viděli, že zestárl, z jeho pěstěných vlasů zmizel modravý lesk, kůže okolo očí byla plna vrásek, ty podivné oči kryl jakýsi stín. Ale on sám kupodivu cítil velmi málo toto stárnutí, jako by, jsa jim zrcadlem a ničím více, obrazil jen jejich životy, sám však v svém nitru zůstával nestárnoucí. A věděl, že bez jeho vedení by se snad už zítra vojsko otroků rozpadlo a bylo vydáno na milost a nemilost kříži a mučidlu a bičům trestaných uprchlíků.

Mlčel a stál dívaje se na ně tak dlouho, že jim bylo nevolno pod jeho pohledem. Neboť nemohli zapomenout toho, který kdysi – po Krixově smrti – zuřil jako lítá šelma – ten Spartakus jim stále tanul na mysli, ač už byl dávno mrtev, a z pohledu Spartakova vyzíral už jen brzy soucit a brzy zoufalá lítost. Potom pravil:

„Zítra vyrazíme k jihu. Jestliže nás Krassus nepustí, musíme se s ním změřit v otevřeném poli. Zde je cesta –“

Holí naznačil na omítnuté zdi čáru, kdežto jeho tribuni seděli a dávali pozor. Omítka odprýskla a sypala se v drobných vločkách. Vůdcové otroků pozorně sledovali tu čáru, jak se vlnila dolů pahorky k hranicím Lukánie.

„Do konce měsíce musíme dorazit do Regia.“

Ale v té noci se otroci roztřásli chvěním neblahé předtuchy, neboť ten, s kterým se měli zítra utkat, byl sám Krassus, Suchý Krassus, o kterém už mnoho slyšeli. A i sama bithynská legie se při tom vědomí bála, jako by se ten hubený mužíček s trudovitým obličejem a hladový po bohatství právě upřeně díval na každého z nich.

Na úsvitě se však zase vzmužili, neboť Spartakus byl, jak všichni dobře věděli, dosud nepřemožen a nepřemožitelný. Pozdravovali ho hlučnými výkřiky, když sedě na koni díval se na jejich pochod. K jihu se vydal všechen tábor, ne jen ten zoufalý klín, který onehdy na severu přitiskl legáta Mummia.

Judita se už nenesla v nosítkách, nýbrž šla s ostatními ženami, které těžce stačily kroku Svobodných legií. Vzpomínala si, jak se dostala do tohoto tábora, a na dítě, které potom přišlo na svět, a na obličej Geršoma, který se nyní od ní odvrátil. Ta žena, která byla v šestinedělí, klopýtala se svým novorozenětem těžce dýchajíc v potu tváře na cestě k jihu. Mella cupala blaženě s křepkými údy, obtížená vším, čeho bylo potřeba pro stratéga. A všecka hrdla Svobodných legií vesele zpívala písně zpívané otroky pracujícími na polích v době žní.

V poledne Spartakus z opatrnosti pochod zpomalil. Potom viděli, že Krassus jim chce zabránit dále táhnouti, neboť jeho vojsko bylo sešikováno k boji.

I Spartakus připravil své síly a potom rychle poslal vpřed své Bithyny, dosud nepřemožené, postrach legií římských.

Ale před středem, kde stál sám Krassus, útok se zlomil a útočníci prchali. Nato na pravém křídle se přiblížily čerstvé africké legie, prošly krupobitím šípů otrockých lučištníků a napadly nepřipraveného Gannika. Germáni prchali.

Když nastala noc, Spartakus se stáhl z bojiště, jeho Thrákové kryli ve spořádaném ústupu dav proudící ven k jihu; první porážka, kterou Svobodné legie utrpěly pod velením thráckého gladiátora.

V
V REGIU

I
Sicilští piráti

1

Lukánie a Bruttium ležely bez ochrany. Otroci se těmito končinami protloukali k jihu, Thrákové vzali na sebe hlavní nebezpečí při ústupu. Za nimi v patách táhl totiž Krassus a táhla také zima.

Zpráva o porážce otroků byla dodána senátu a odtud se rozhlásila po celé Itálii. Zasáhla skoro všecky ty šedé země okolo Středomoří na samém začátku obecného sklízení úrody, zralých oliv a vinných hroznů – pohádka o veliké vzpouře otroků, která se konečně chýlila ke konci, kamž ji dovedl Suchý Krassus. Staří otroci v Kalábrii na statcích slyšeli tu zprávu a vrtěli hlavou; věděli, že co svět světem bude, nutně budou i páni i otroci. Zpráva zapadla též do dolů daleké Kyreny a otroci dusící se ve vápenném prachu šeptali si ji, při těžké práci nosíce břemena, pod kterými se lámaly hřbety. Zapadla do Thrákie a možná že několik lovců v horách slyšelo o konci velikého útoku na Řím, který připravoval jiný takový lovec.

Zatím Spartakus, chladný, ostražitý, přemožený, ale pevný a nezmatený, vůdce, který nikdy předtím neosvědčil tak dokonale své velitelské schopnosti, Spartakus měnil útěk otroků ve spořádaný ústup. Na pochodu se dvakrát obrátil a vrhl bithynskou legii na pronásledující Římany; Bithyny prahnoucí pomstít se za potupu zbabělosti před tváří Suchého.

Pronásledování ze strany Římanů ochabovalo, ježto Krassus viděl, že vzpoura ještě trvá – přes to ztracené pole, kde kleštěnec Kleon viděl druhou ze svých nadějí na Říši drobit se v prach pod prudkým útokem afrických legií.

Jel k jihu v čele hlavní armády otroků, s ním galská legie o dvou tisících mužů. Když dorazili k Thuriím, shledali, že je tam posádka. Ta nevyhověla vyzvání otroků otevřít brány a Kleon vzplanuv nenadále hněvem v studeném svém srdci nařídil útok na hradby. Po denním boji bylo město vzato; otroci, rozdivočelí porážkou a ústupem, šplhali na hradby jako šílení, dělali ze sebe živé želvy, které vynášely poslední část zoufalých bojovníků vzhůru na hradby a přes ně, vyčerpávajíce hromady římských kopí, až už Římané vůbec neměli kopí a musili sáhnout k mečům, kterážto zbraň je neužitečná v tak zoufalém boji. Kleon sám sedě na koni řídil útok: o půlnoci Thurie padly a on je vydal v plen svým Galům.

Vzápětí bylo město osvětleno a Galové prohledávali dům po domě podřezávajíce pány a vyhánějíce otroky. Byly-li dopadeny ženy, byly napřed uchváceny a potom též podřezány. A Kleon, jeda na forum, slyšel okolo sebe výkřiky a jeky z patricijských domů a viděl stékat krev po stupních tmavých atrií. Potom začalo pršet a déšť ulil rostoucí požár.

Když se setmělo, ti z obyvatel Thurií, kteří mohli, utekli z města na venkov. Galové se utábořili v městě; spali, zpiti jsouce vínem, hýřením a krví. Kleon ležel v jednom domě na náměstí a byl přesvědčen, že se už žádné jiné město v Lukánii nebo Bruttiu neodváží neopatrně vzepřít volnému průchodu vojska otroků.

Ráno se Galové probudili a převraceli na lůžkách, kde se ženy třásly a plakaly nebo ležely bez hnutí s noži v prsou. Po hýření a rozkošnickém požívání lásky a vína, jakož i po vraždění přepadla Galy veliká únava, kterou provázela chorobná nechuť proti pánům, jejich domům a ženám. Vyhrnuli se do ulic a zívali, zlenivělí, nemajíce co dělat, nakrmení a chtiví zábavy.

Uprostřed patricijské čtvrtě stál dům správce města, který odolával útokům až téměř do rána. Konečně byl vzat, správce zabit a jeho ženy rozděleny netečným Galům, kteří je svlékli, obrali a potom je propustili. Ale jedna z nich byla správcova nevěsta, nedávno zasnoubená, a mezi otroky se rozkřiklo, že je ještě panna. Hned za ohlušujícího řehotu ji popadlo asi dvacet surových rukou a svlékly ji; bylo to děvče vzrostlé, štíhlé, tmavé pleti; vtom jeden opilý tribun vzkřikl:

„Což náš vůdce, ten malý řecký mužíček? Není jeho vinou, že nemůže – to bude výborný průvodce pro správcovu ženu! Tuhle ženskou Kleonovi!“

To podráždilo humor otroků. Odvlékli správcovu ženu ulicemi k domu, kde bydlil Kleon, a poslali ji dovnitř se vzkazem od tribuna. Byla nahá a stála před ním, mladá, vyděšená, ale hrdá bruneta, a on v jejích očích viděl věci, které viděl už příliš často, aby s ní cítil soustrast. Slyšel též surový žert, s kterým byla poslána, ale ani to ho nevzrušilo.

Žena viděla muže hubeného a vysokého s obličejem, v němž byly zachovány bezejmenné vzpomínky; chladný obličej, cizí v své nelidskosti. Tehdy pochopila smysl žertu a zarděla se temně v své plachosti. Vždyť to byl kleštěnec.

„Jak se jmenuješ?“ tázal se Kleon a rozpomínal se, jak dávno je tomu, co se na totéž tázal jiné Římanky, Lavinie.

Odpověděla: „Pukulla,“ vyděšeně na něj hledíc; ruce se jí třásly. A tu se stala podivná věc. Strach jako by jí byl spadl z očí. Oba se na sebe dlouho zadívali, při čemž je Galové natlačení ve dveřích bedlivě pozorovali. Kleon se k nim obrátil a klidně pravil:

„Děkuji vám. Postarám se o tu ženu.“

2

Vojsko otroků zvolna ustupovalo Bruttiem. Spartakus se díval na situaci jednak svýma očima, jednak očima Krassovýma. Jemu Bruttium byl průchod vedoucí do Regia a na Sicílii. Krassus v něm viděl klec, do které bude moci zavřít otroky na tak dlouho, dokud nebude možná přivést na ně čerstvé legie nebo je odvodem sebrat; nebo je vyhladovět a donutit, aby se vzdali. Aby se otroci dostali na Sicílii, potřebují lodí. Nedostanou-li se tam –

Nařídil úplně zničit a zpustošit kraj, kterým táhli od severu k jihu. Stalo se. Byly poráženy stromy, rozřezány a na galských vozech byly voženy špalky za zády vojska. Z kováren byly všude sebrány kovadliny a všecky železné věci. Obilí na polích pošlapáno a zničeno jako po kobylkách. Stáda byla pobrána a zahnána na jedno místo, moře lomozících rohů a kopyt, valící se před ustupujícími otroky. Takto se tedy spíše jako národ na přechodu do jiné země než jako pohyblivé vojsko otroci dostali k šíji regijské a překročili ji.

Ale tu Spartakus zanechal síly na stráži, Geršoma a Kasta s jejich legiemi; sám se však tlačil dále na jih k mořskému pobřeží a provázen byl Kleonem a Gannikem.

Byl pozdní podzim. Moře rozpínalo dlouhé ruce po zemi; byly tam vinice, jimiž vojsko procházelo, kde otroci odpočívali a hasili žízeň, mačkajíce hrozny na rty ve zvláštním, něžném vzrušení. Tam v Regiu nyní otroci povstali a chtěli masakrovat pány, ale Spartakus to zakázal. Zato nařídil, že se nesmějí zničit ani sýpky, ani domy, otroci že nesmí zneužívat žen proti jejich vůli. Potom mu Jalo našel prázdný dům v městě, odkud byla vyhlídka na Messinskou úžinu, a vůdce začal reorganizovat zástupy otroků pro budoucí vpád na Sicílii.

Všechno loďstvo prchlo; aby mohli doufat, že se převezou, otroci musili vyjednávat se sicilskými piráty. Tímto úkolem byl pověřen Kleon. Ale zde u hučícího moře pojal toho Řeka zvláštní neklid. Jako duch, který už dávno byl zbaven sluchu a čichu, avšak rozpomíná se ještě stále na zvuk a vůni, tak prochodil každou noc na mořském pobřeží, čichal vůni moře a za klidných nocí regijských vzhlížel na vycházející hvězdy. Potom se vracel do svého příbytku, kde na něj čekala Pukulla se sklopenýma očima a mlčícími rty.

Mezi nimi vznikal a kvetl zvláštní vztah, tlumící jeho nenávist k Římanům a latinskému jménu, mírnící jeho trpké vzpomínky – rovněž mizel i její odpor k otroku jako živočichu, s kterým se žádný patricij nemá sdružovat. Zprvu, když Kleon spal, otřásala se hrozným pomyšlením, že to vůbec není muž, člověk zmrzačený, zbavený mužství, nemající žádostí, které by jí mohly ublížit. A při té myšlence do jejího srdce vstoupila nenávist – kdo to může vysvětlit? Potom to přestalo. V potomních dnech, když se dívala na kleštěnce jako svého pána, její oči pozbyly nenávisti a zároveň strachu.

A Kleon, ženami nenáviděný, ženy nenávidící, cítil jakési divné, zvláštní pohnutí, soucit, kdykoli se zadíval na svou otrokyni. Už byli v Regiu třetí týden, stále čekajíce na příjezd pirátů a jejich lodí ze Sicílie – tehdy jí řekl, že je svobodná, že bude propuštěna za hranice území otroků a že ji Římané přijmou, protože jí nijak nebylo ublíženo. Sklonila hlavu, poděkovala mu a vyšla měkce bosa z jeho ložnice. Kleon se za ní díval vytřeštiv studené zelené oči a u sebe si vzdychl – co byla žena jemu, co on ženám vůbec?

Následující noci ji dal posadit na regijského koníka a sám s ní strážnými liniemi bithynské legie zajel k šíji regijské. V dálce do tmavé noci svítily strážné ohně pánů. Jeli spolu ani slova nemluvíce a obestřel je zvláštní klid, odložiliť od sebe rozdíl pána i otroka. A Pukulla něžně zašeptala.

„Přála bych si mít někdy takového muže, jako jsi ty, aby se se mnou dělil o lože a rovněž o mé děti, Kleone!“

Kleon odpověděl: „A já bych si přál mít tebe, pro potěšení z tebe a pro tvé něžné srdce. Ale to nemůže být.“

Rozplakala se a potom se oba políbili; Kleon ji pozdravil, řekli si „vale“ a ona odjížděla; ale ještě jednou se vrátila, opět se políbili – vykleštěný muž s jakýmsi přízrakem vášně, Římanka s chladnou hrůzou soucitu a plačtivou něžností. Potom odešla navždy z jeho života, on ji už nespatřil nikdy: vrátil se do města na pobřeží úžiny messinské. Ale vrátil se podivně proměněn; neboť ona hloupá zoufanlivost, která ho přepadla po nezdařeném tažení na Řím, ho nyní opustila. A zároveň s ní přešla ho také ledová nenávist, mnohem starší, o které sám myslil, že ho neopustí po celý život, nenávist, která mu svírala srdce od onoho jitra, kdy přestal být mužem.

3

Do reorganizace vojska otroků dal se nyní s takovou znalostí a ohněm, že sám stratég byl překvapen a díval se na to s úžasem.

„Kleone, ty se teď velmi málo vyspíš.“

Řek se smál sám sobě. „Bezpochyby proto, že je Sicílie tak blízko – nevím – Sicílie a Syrakusy. Tam totiž přišel Platon založit Nový stát.“

Thrák o tom nic nevěděl, dokud mu Kleon nevypravoval celý příběh. Veliký otrok se smál.

„Moc rád bych znal toho tvého Platona. Je už mrtev?“

„Velmi dávno.“

„Měl také otroky? Byli ve státě, který on připravoval, také otroci?“

Kleon se zadíval stranou. „Byli tam otroci.“

„Byl tedy právě takový jako ostatní páni. Nevím nic o dějinách nebo záměrech lidstva, ale dokud nebude v některé zemi otrok i pán úplně neznámý, dotud nebude pokoje a stát nebude bez otřesů, aby ženy mohly klidně v míru kojit své děti a muži s klidnou myslí pracovat na polích. Tito otroci, které vedeme – byli by z nich lepší páni, než jsou ti, které jdeme vytlačit ze Sicílie?“

„Horší by nebyli.“

„A výsledek by byl stále týž. Zřídíme-li si někdy svůj stát, stát otroků, nesmějí v něm být otroci vůbec.“

Řek byl tímto viděním na chvíli rozohněn. „Mohli bychom to zkusit v Syrakusách – jen budeme-li dost silní a budeme dost dlouho žít, ty a já.“

Veliký vůdce otroků se zasmál podruhé, ale tvrdě. „To dokázat mohou jen otroci, ani ty, ani já sám. My jsme zde, abychom vedli. My zajdeme, ale oni přetrvají.“

Kleon se vrátil do svého příbytku s podivným zmatkem v hlavě. Přijde někdy ta doba, aby lidé byli takoví? Vrátí se někdy onen Zlatý věk, o kterém snil Hiketas, kdy lidé lovili a žili bez překážek, docela volně, než Kronos roztočil kolo Času? Budou ještě někdy lidé Zlatého věku v těch slepých, netečných srdcích velikého davu otroků? Až Pukulla a Kleon a Titul budou všichni jedno?

Čekali na sicilské piráty.

4

Konečně přivezla dvojveslice zástupce pirátů, aby s Kleonem vyjednával o převoz Svobodných legií přes úžinu messinskou. Byl to vysoký, zjizvený Iber a chyběla mu ruka. Když jej dva Galové přivedli ke Kleonovi, Kleon na něj vypoulil oči a pirát si ho rovněž chvíli vyjeveně prohlížel, načež vykřikl; vždyť to byl Jednoruký Thoritos, kdysi Kleonův vůdce, Řek býval jeho pobočníkem v pirátském městě, které leželo na závětrné straně velikých Bílých ostrovů.

Zavolali na sebe jmény a políbili se. A potom pirátovy oči sklouzly s lítostí na Kleonovo tříslo, jako by chtěly vidět jeho zkomolení; neboť věděl, že přijel jednat s kleštěncem. A Kleon se usmál svým starým úsměvem jako kdysi, třeba nyní už s menší trpkostí.

„Takhle mě zřídili, Thorite. Ale ty ještě pořád rejdíš po moři?“

Iber se zarděl, že jeho pohled byl pochopen. „Tys už pořádně pánům splatil to zmrzačení, nebo se o tobě vypravují lži.“

Kleon se tázal, co se o něm povídá, a pirát odpověděl, že ze všech druhů provázejících gladiátora ten vykleštěný Řek prý je nejproslulejší chladnokrevnou ukrutností, právě tak jako Spartakus svou nepochopitelnou mírností. Kleon odpověděl:

„Zbavuji-li vojsko otroků označení lupičů a ukrutníků a beru-li je na sebe, jak bych mu mohl sloužit lépe? Ale abychom mluvili o lodích: Jak brzy můžete dopravit Svobodné legie na Sicílii?“

Začali se tedy tahat o veliké peníze, které piráti žádali, šlo o více peněz, než (jak Kleon věděl) měl Spartakus v pokladně. Z těchto peněz Thoritos nechtěl slevit. Bylo prý mu uloženo, aby žádal tolik; bylť jen vyjednavač. Ale když se Kleon rozhlédl a viděl bouřlivé vlnobití messinské úžiny, uznal, že má pravdu a že se ty peníze musí nějak sehnat.

„Ujednáno tedy. Polovici zlata, až nám váš velitel přiveze loďstvo, abychom mohli vstoupit na lodi, a druhou polovici, až dojedeme na Sicílii.“

Ale s tím zase Thoritos nechtěl souhlasit, žádaje polovici zlata hned a druhou po příjezdu loďstva. Neboť sehnat loďstvo, k tomu prý bude třeba velikých příprav, bude třeba vzdát se výnosných loupežných nájezdů, pak také hrozí obzvláštní nebezpečí od římských lodí. Kleon pravil: „A jakou máme záruku, že nám vskutku poskytnete lodi k přejezdu na Sicílii?“

Thoritos se lišácky usmál, poškrabal se v obličeji pahýlem ruky, který mu zbyl po jednom boji na moři, a řekl: „Záruku žádnou.“

Kleon po poslu vzkázal Spartakovi podmínky pirátů, Spartakus si dal zavolat Thorita a pirát pozdravil toho muže, urostlého a osamělého, oděného v zlaté zbroji. Ale když se podíval Spartakovi do očí, vymizela mu z očí uštěpačná lhostejnost.

„Nemůžeme vám dát jiné záruky než své slovo. Právě tak sami nemáme jistoty, že se vaši otroci nezmocní našich lodí, až se octnou na lodích; a nevezmou nám zároveň s majetkem i život.“

Nuže, Kleon si to tak myslil, neboť věděl, že piráti jsou zrádní a že dostojí v slovu jen tehdy, když jim to hodně vynese. Ale až se otroci někdy Sicílie zmocní, jak ji budou moci obhájit pro novou republiku, ne-li silným loďstvem? Spartakus však zavrtěl hlavou.

„Přísahám, že to neuděláme.“

Pirát se ptal, při kterém bohu přísahá, a tu se Spartakus zapřisáhl při zemi a vzduchu (neboť jiných bohů neznal) a při krvi, neboť tak žádal Thoritos. A když byly pirátovi vyplaceny peníze v zlatě, vrátil se na svou dvojveslici a odplul do mlhy válející se po messinské úžině. Táborem otroků šlo pak provolání, kolik zlata bylo zaplaceno a že je třeba ještě sehnat ty další peníze.

Tu otroci obrali své ženy o zlato, náramky a brože ukradené na loupežích a všichni obětovali zlato, které si shromažďovali na tu dobu, až budou svobodnými občany v Itálii nebo každý někde v své zemi. Spartakus nosil na prstě prsten, který mu kdysi darovala Elpinika; i ten byl vržen na misku Kleonovu, neboť Kleon stál se dvěma písaři u dveří domu Spartakova a otroci jdouce v řadě za sebou vedle něho metali své zlato do misky, aby se opatřily peníze za převoz na Sicílii. Když došlo na tribuny, Geršom ben Sanballat hodil na váhy veliký zlatý řetěz, který kdysi Kleon viděl na šíji jeho ženy Judity. Iber Titul vyňal si z uší kroužky, které nosívala přede dvěma roky Petronie. Kastus a Gannikus dali také slušný peníz. Ale Spartakus neměl než ten prsten a Kleon sám, jak si myslil s úsměvem, stále ještě sardonickým, ale už méně trpkým než kdysi, neměl vůbec nic, jak slušelo na muže, který mužem nebyl.

Konečně byla suma úplná, misky přijaly též dva talenty, jež přineslo sicilské děvče Mella, služka Spartakova. Chovala je za ňadry, až jich bude třeba; a ten čas nyní přišel. Zasmáli se otroci, když je hodila na misky, zasmáli se podruhé, když se misky převrátily. Podívala se na stratéga, on zase na ni a v jeho očích bylo temné účastenství. Spokojeně odešla do jeho domu připravit mu jídlo. Otroci se rozptýlili.

Ale piráti stále ještě nepřijížděli.

5

Nastala doba velikých lijáků a bouří. Geršom ben Sanballat posílal z regijské šíje zprávy, že se římská linie uzavírá dolů po poloostrově, takže styk s Itálií je velmi omezen; mnohem méně obchodníků než dříve pokouší prý se prolézt, ježto se rozneslo, kterak byli otroci ošizeni o zlato. Krassova armáda prý se neúprosně valí dolů po šíji.

Bouře přešla. Nastaly slunečné dni pozdního podzimu. Piráti stále otáleli. Ze střech a vršků stromů na pahorcích otroci pozorně vyhlíželi loďstvo, které stále nepřijíždělo; v hromadách mraků viděli blížící se galeje, v rybářských loďkách v dálce se krčících před větrem viděli loďstvo Thorita a jeho druhů.

Ale míjel den po dni a oni stále nepřicházeli. Z regijského kraje odlétali již ptáci na jih, odešlo s nimi slunce, a vlaštovky v dlouhých vlnivých tazích odletěly do jasu Středozemního moře a zástupy otroků stále vzrušeně upíraly pohled zkoumavý přes úžinu. Jednoho rána našli otroci na střechách jinovatku. A sicilští piráti ještě nikde.

Konečně – konečně jednou nikoli ve dne, nýbrž za čiré tmavé noci poslal Thoritos vzkaz v malém člunku přes messinskou úžinu. Zástupci Hubeného Krassa prý navštívili piráty a přinesli veliký úplatek od senátu, odmítnou-li piráti dopravit armádu otroků dále. Piráti nabídku přijali.

Aby si nepohoršil bohy, Thoritos prý vrací peníze, svůj podíl z peněz, které byly zaplaceny od otroků při první splátce. Ale ostatní piráti prý odmítli jít za jeho příkladem.

Tribuni otrockého vojska se snažili ty zprávy utajit, ale zprávy se přece rozlétly po táboře jako oheň. Co dále, co nyní?

Kde?

Kam?

II
Sníh v Regiu

1

Přišla zima. Toho roku byla neobvykle tuhá, takže z otroků mnozí zahynuli; byli to lidé pocházející z jihu, Afriky, a Egypťané, muži z teplých krajin, kde je obloha šedivá vedrem. Geršom z Kadeše shledal, že se jeho legie za neustálých mrazů stále zmenšuje, a pronikavé větry nyní skučely po úžině messinské. Sám v noci, když se probudil, začal kašlat krev a slyšel vedle sebe Juditin dech. Zima. Co dále? Kam? Kudy?

V Regiu byli sevřeni jako v pasti, neboť Krassovy legie začaly nyní kopat příkop a stavět násep napříč poloostrovem, aby oddělili Svobodné legie od ostatní Itálie a donutili je z hladu se vzdáti. „Hubený“ sehnal z Kalábrie ohromné zástupy otroků, po částech předepsaných každému statku, tlupy přivedené z dolů na severu, ba i – jaká to ironie! – přístavní a lodní nakladače ze Sicílie. Pod knutou a na rozkazy hulákajících římských legionářů pracovaly tisíce těchto otroků kopajíce příkop proti svým druhům, chyceným do pasti v Regiu, kde se už začalo nedostávat potravin.

Za tohoto stavu věcí vojsko otroků velmi brzy pocítilo nežádoucí souvislost a jednotu záměru. Zástupy otroků dívaly se na svět v zimě, kterou nenáviděli a která v nich budila strach, neboť všude viděli jen šibenici a kříž, ať prorazí, nebo se rozdělí. Gannikus přestal reptat. Za noci vodíval útoky otroků na příkop, jednou zahnal římské stráže a velikou část příkopu zase zaválel.

Římané ustoupili v nepořádku do Krassova tábora. Potom přivedli Gannikovi asi dvacet zajatců, jeden z nich byl tribun; chyceni byli na příkopě. Germán si je v záři pochodně prohlédl a zamyslil se – jeho přílba ozdobená chocholem kymácela se v štiplavém větru. Potom se dal do pustého smíchu a něco nařídil. Oné noci Římané v Krassově táboře, připravujíce se znova vzít příkop útokem, slyšeli klepání kladiv, a když se noční temno ztrácelo před ranním šerem, zvláštní divné výkřiky.

A když se rozednilo, zjistili, že otroci zatím ustoupili na míli cesty až k svým liniím; ale nad zničeným příkopem bylo vysoko vztyčeno asi dvacet křížů, na kterých viseli Římané zajatí od Gannika. Tribun a ještě jeden z ukřižovaných ještě žili, když je sňali z kříže; ale ostatní byli již mrtvi; zemřeli od zapálených oteklých ran. Římské legie, které myslily, že se otrocká rebelie už skončila a nyní že už jde jen o zábavnou hru, jako je vykouřit lišku z doupěte, vytřeštěně hleděli k jihu a cítili malou radost z hry, kterou zde měly hráti. Jen Krassus se usmíval sedě ve stanu a připravoval další záměr, osamotit Regium na souši i na moři.

Geršom ben Sanballat, v noci kašlající krev, myslíval na oranžové háje v Kadeši, když poslouchal, jak vedle něho dýše Judita, a uvažoval v temném, uzavřeném srdci, kdy asi přijde konec. Neboť věděl, že konec přijít musí, a přece – a přece – stratég je už dříve jednou před tím zachránil. Nemohl by ještě jednou?

Tato naděje se usadila v srdcích všech vojáků armády otroků, třeba se chvěli zimou a potravy bylo už velmi poskrovnu. Stratég by je mohl ještě zachránit, podruhé. A na této naději náhle vykvetl květ bláznivé pohádky o jeho moci, o jeho záměrech, jak prý sjednal spolek s africkými vládci, kteří prý mu již plují na pomoc; legie iberské prý se vzbouřily, Krassus prý bude odvolán a poslán s nimi vyjednávat; piráti prý byli od něho znovu získáni a vracejí prý se, aby Svobodné legie dopravili na Sicílii.

Když Geršom se ubíral s večerem do domu na pobřežní hrázi, kde ho očekávala Judita, věděl, že to jsou pouhopouhé fantazie. Neboť on tu ženu vzal zase k sobě na lože, když ho zalila vlna vědomí o nepřátelském světě, která se zase přivalila na všecky otroky při pocitu náhlé opuštěnosti, jakou dosud nikdy nepocítil. Někdy se ještě mezi ně položil stín dítěte, které uškrtila v picenském táboře – vídával je někdy ve svitu lampy, když se na ni díval při svlékání; žid vzlykával a ona k němu přicházela tušíc, že ho bolí nějaká stará rána – vskutku jej bolela –, dívala se na jeho zcuchané vousy a utrápené oči a tázala se, co by mohla udělat. A Geršom leckdy zavrčel: „Spát!“

Ale myslil na toho syna, že by se byl mohl modlit vedle něho v templu, obětovat tam s ním, kde lesk peří holubů byl modrý v modře dlážděných dvorech. Byl by mohl vykonat nad ním poslední obřady, nad mrtvým, byl by znal větry levantské, volání tlup Chasidim na pozdrav. Byl by podstoupil svatý obřad obřízky posvěcující jej bohu. A Geršomovi, který dosud nikdy neměl v nenávisti Římany jako pány věda, že co svět světem bude, budou také otroci, najednou vstoupila do srdce studená židovská zuřivost, když se podíval na tu zlomenou ženu, zavraždivší plod života svého a jeho símě, aby dítě zachránila před římským kopím. Jen kdyby je Spartakus chtěl ještě jednou vésti na Řím…!

Dvakrát vyjel Spartakus na koni podívat se na veliký příkop, kterým jej Římané sevřeli v Regiu. Provázel ho Kastus, jel vedle něho zamyšlen tentokrát podruhé. Ale když Spartakus zastavil svého hřebce, jeho myšlenky byly nesmírně daleko. Zahalen jsa jezdeckým pláštěm díval se na tu čáru vyházené země běžící přímo jako rána mečem přes poloostrov; černá půda byla na druhé straně naházena do vysoké hromady, kdežto z této strany byl hluboký příkop plný tekutého bahna, zajištěný špičatými kůly. Za příkopem a na předprsních se za jasné zimní noci blyštily přílby římských stráží. S větrem zaléhal sem také zápach z jejich tábora, dým a smrad tábora doby. Malý Iber, vůdce velitů, nějaký Titul, přijel k místu, kde stáli oba vůdci otroků, a ukázav na skupinu římských jezdců opodál za příkopem pravil: „Tohle je sám ‚Suchý‘!“

Tak se tedy – na dostřel šípu z luku – oba poprvé spatřili, Spartakus a Krassus se na sebe dívali. Protože byl vítr, Krassův plášť byl těsně přitažen k jeho hubenému tělu, jeho obličej, vysoký a vpadlých tváří, vykukoval zpod špičaté přílby, obličej kupce, říkali jeho tribuni, chladný a ostrý, s jasnýma očima a lakotnými ústy.

„Tamhle je sám gladiátor,“ zamumlal jeden z tribunů.

Seděl na vysokém bílém hřebci, kterého znala všechna Itálie. Jeho plášť se ve větru smekl z pozlacené zbroje kryjící tělo, statné tělo, které se vhodně družilo s velikým koněm, na němž obkročmo sedělo. Římané mohli vidět, jak Thrákovi ve větru vlají dlouhé vlasy, neboť ten otrok neměl na hlavě přílbu. Krassus přikývl.

„Přece ho dostaneme na kříž. Zavolej lučištníka!“

Přivedli tedy lučištníka, ten napjal veliký luk, vítr byl příznivý, ale vzdálenost byla přece jen příliš veliká. Viděli, že se vůdce otroků ani nepohnul, ač byly po něm vystřeleny tři šípy. Potom se otočil a odjel do tábora, Římané rovněž do svého, kdežto na obloze houstly mraky. A té noci začal na regijském území povolovati mráz.

2

Druhého dne ráno začalo sněžit, zprvu jemné chmýří šedivé italské oblohy, ale jak dne přibývalo, zesiloval se i vítr žena před sebou ve velikých chomáčích sněhu stále hustěji a hustěji. Mnozí otroci viděli tehdy sníh poprvé. Vybíhali ze dveří, také ženy i děti, udiveně poulili užaslé oči na sníh a do nastavených dlaní chytali poletující vločky. Černoši myslili, že je to sůl, a lízali si ruce, ale sníh roztál a zůstal po něm jen pocit studené řidiny. Galové a Teutoni se přestali chvět, znali jej a nebáli se, hráli si v hromadících se závějích, váleli sněhové koule, stavěli sněhuláky, dávajíce jim podobu Krassovu, pohazovali ty panáky blátem, dělali menší koule a koulovali jimi otroky z východu a z Afriky, kteří se ze svých obydlí vyjeveně dívali na dovádění Seveřanů. Ti si však vzpomínali na dlouhé zimní noci u Baltu, na zalesněné pahorky, které pod sněhem zbělely. A nenáviděli Spartaka, že je zavedl zahynout na této úzké šíji, ač dávno mohli přejít ohromné hory a nyní už mohli být v svých vlastech.

Toho dne byl velitelem Kleon. Objížděl regijské hranice provázen jsa dvěma Bithyny. Na šíji přijel do tábora, kde se velitel velitů Titul zimomřivě choulil u ohně. Řek se na něj pohrdavě usmál.

„Bojíš se bouře snad více než pánů, Ibere? Tohle přece není nic než slina Kokolkova.“

Titul se zachvěl. „Mocné byly ty veliké bílé bouře na zaniklém Západním ostrově. Myslíš, že bůh volá po oběti?“

„Oběť římských srdcí, bez pochyby,“ pravil Kleon a jel dále. U příkopu otroků zastihl bythinskou legii, vracela se do města a na její místo nastupovali Kastovi Galové. Kastus sám ležel nečinně v stanu.

„Římané se nechtějí hnout,“ pravil Kastus. „Tahle bouře právě sotva začala.“

„Tak praví Spartakus.“

„Viděls ho dnes? Vyjede si k příkopům?“

Kleon zavrtěl hlavou a chladně se divil lásce tohoto Gala k thráckému gladiátoru. Mnozí ho už milovali; ale tahle láska byla ze všech nejpodivnější. A protože bývaly v staré Heladě takové lásky uznávány a nikdo se za ně nestyděl, Kleon se tomu v podstatě nedivil, ač si Kastovy vytrvalosti vysvětlit nedovedl.

„Stratég má jiné úkoly. Vzdej se touhy po něm, Gale. Ten s tebou nikdy nebude ležet na lůžku, ani ty s ním.“

Kastus zrudl a položil ruku na dýku. Ale kleštěnec se jen usmíval svým temným, unaveným úsměvem; potom odjížděl se zapjatým pláštěm a hlavou skloněnou proti nepříjemnému větru.

V táboře Bithynů zastihl Geršoma ben Sanballat, seděl nachýlen nad seznamem náčiní a výzbroje, zásob a všech vojenských potřeb. Spartakus si přál mít tento seznam a Geršom spatřiv Kleona velmi zlostně se zatahal za vousy.

„Nejspíše tvé dílo. K čemu potřebujeme tuto listinu, dokud není jaro? Před jarem se hnout nemůžeme – a kdo ví, zda potom –?“

„Spartakus si dělá své plány sám, nehledá rady u nikoho.“

„Leda že by to byl stín božského Platona, nejspíše vyvolaný z pekla. Řeku, Gannikus se už zase strojí způsobit ve vojsku vzbouření.“

Kleon se nepoděsil. Zívl.

„Necítili bychom se v Svobodných legiích jako doma, kdyby mezi námi nebyl Gannikus a nepokoušel se o vzpouru.“

Germán ležel na prostém lůžku pod hrubým dřevěným přístřeškem, pil ohřáté pivo a po obou bocích měl nějaké ženy; vypadal jako nažraný býk. Sotva sebou pohnul, když Kleon vstoupil.

„Nikde nic – nic než sníh a čekání a my zde zatím lenošíme a ten Thrák sní.“

„A co by podle tvého rozumu měl dělati?“

„Vyhnat pány z Regia. Podřezat jim chřtány nebo je zahnat do regijského průkopu. Měli bychom aspoň co žrát; to, co oni žerou nyní. Nebo by měl ještě jednou poslat na Sicílii a nabídnout pirátům ještě víc peněz.“

„Anebo poslat ke Krassovi a nabídnout mu za volný průchod Gannikovu hlavu. Ty sníš, ty, Skyte.“

Když se s večerem vracel do města, rozpadal se zase sníh, byl to bílý vír, při kterém bylo možno vidět jen čirou náhodou. Obloha se řásnila nad zemí, Regium bylo zahaleno do bílého rubáše, vše, pahorky i údolí. Páni v domech, v městě i na venkově, hladovějíce zalezli si k měděným kotlům, pod kterými hořel jen skrovný oheň, a věděli, že se už asi nedožijí jara. Hrozil už hlad a bylo stále hůře. A Krassus – to věděli – se do jara nehne.

Kleon zastihl Spartaka spícího a Jalo i Mella chodili po domě po špičkách. Řek vstoupil a sedl si vedle kotlíku v místnosti, kde spal Spartakus, přikrytý nějakým rouchem. Venku skučel vítr úzkými uličkami města messinského. Kleon seděl a upřeně hleděl na měděnec; byl jízdou unaven, jeho myšlenky líně dlely u zuřící bouře, řasy byly ovroubeny jinovatkou. Jednou přišla Mella a nahlédla dovnitř, potom na prázdný pohled vytřeštěných očí kleštěncových zase odešla. Spartakus spal v přítmí, tiše, jako mrtvý.

Kam? Kudy? Do čeho by se měli pustit nyní? Přijde jaro a k příkopu svírajícímu je přitrhnou osvěžené legie z Říma, vycvičené a vyzkoušené po celé zimní měsíce. Legie zásobené potravou a meči čerstvě nabroušenými – ale proti nim budou stát vyhladovělé Svobodné legie. A galejní nakladači římští přejíždějí úžinou, útočí na město, nehájené, protože za Hiketu nebylo odborné náhrady, jiného stavitele strojů. Je tohle už konec? – či se Spartakus snad ještě probudí?

Nyní cítil, že se po každém ledovém závanu dům otřásá, a myslil na chvějící se tábořiště, kde leželi otroci, kteří nemohli najít příbytek v přeplněném městě. Ženy a děti zahynou asi první, potom zbude více potravy mužům, lepší obrana, až konečně přijde jaro. Ale v tomhle počasí umírali dosti houfně venku zde v temnotě i muži, muži z jihu a z východu.

Slyšel, že se Spartakus probudil. Thrák na něj v polotmě vypoulil oči.

„Kleon? Ještě sněží?“

„Stále hustěji,“ odpověděl Řek.

Gladiátor chvíli poslouchal skučení větru. Potom vstal.

„Dnes v noci opustíme Regium.“

3

Regijský příkop, který Krassus dal zřídit přes šíji poloostrova, byl dlouhý tři sta stadií, hluboký patnáct stop a rovněž patnáct stop široký. Nikdo nesměl přecházet, ani od severu, ani od jihu. A když se oné noci rozpoutala vichřice s oslepující sněhovou vánicí, centurioni stáhli své mužstvo ze stanovišť na příkopě, neboť by v té slotě nebyl mohl obstát nikdo živý. Zanedlouho byl římský tábor obalen bílým pláštěm, ale vichřice ještě dále hnala svou černou kořist, brzy déšť smíšený se sněhem, brzy jen sníh, k jihozápadu ve tmách. Z tábora slyšeli Římané nenadále výt vlky a věděli, že ti noční hrobaři se toulají po okolí hladovější než jindy, ježto na poloostrově už skoro nebylo co jíst.

V takové tmě a slotě by na dlouho nemohla obstát žádná živá bytost. Přijde jaro. A zatím…

Z města Messiny vyrazilo vojsko otroků. Mnoho jich zahynulo, než ušli deset stadií. Mnozí se ztratili v oslepujících návalech vichru, zabloudili do hor a byli druhého dne obklíčeni a pobiti od pánů. Nicméně jádro se udrželo pohromadě, jízda se pohybovala krokem žen a vozy naložené zavazadly vrzaly tiše kupředu s obalenými koly po cestě zaváté sněhem. Neboť na Spartakův rozkaz ovázali kola vozů slámou, aby nebylo slyšet hluk. A všechny součástky postroje, které by na výzbroji otroků mohly cinkat nebo chřestit, byly obtaženy látkou. Po celé délce táhnoucího vojska, jak se ubíralo nocí dále, nebylo vidět ani jediného světla.

Někdy zalehl prudký náraz větru a sněhové vánice do táhnoucích řad s takovou silou, že se všecko vojsko zastavilo, aby nabralo dechu a opřelo se větru. Bithyňané kašlali a dusili se, Galové a Germáni to vztekle snášeli. Ale všichni, i ženy klopýtající a se zatajeným dechem těžce se ploužící nekonečnou tmou, byli zachváceni divokou nenávistí a životní silou. Plačíce a proklínajíce otroci táhli stále dále, ač v sněhovém víru neviděli ani na špičku nosu před sebe, nevěděli, kam jsou vedeni, jak je napřed ani kdo se ztratil vzadu.

Předvoj vedl Titul, Spartakus a Jalo za ním, obklopeni jsouce stráží gladiátorovou. Thrák Jalo držel se jednou rukou ocasu koně Titulova, druhá ruka třímala dýku připravenou vrazit ji při sebemenším projevu zrady spoluotroku do srdce. Tak nařídil Spartakus; ten jel uklidněn a tich, jen upřeně hleděl do sněhu.

Sníh se sypal stále hustěji. Dvakrát poslal Spartakus dozadu posla s dotazem, zda je vše dobře, Kleonovi, který vedl zadní voj a tuláky. Vzkaz šel od úst k ústům, Galové ztěžka ze sebe vypravili ta slova v jejich lámané latině, Germáni je ječeli s hrdelním zabarvením, Bithynové šeptali je dále po cestě řadami noh v temnu klopýtajících, kterým probleskovalo světlo ve sněhu kolébajících se ramenou a zoufalých obličejů. Dvakrát došel dotaz Kleona a ten vzkázal odpověď, že je vše dobré, ale nebylo to pravda. Potom už nepřišla žádná další zpráva, neboť zatím na šíji za plného řádění bouře otroci kleli a odmítali každý vzkaz věříce konečně, že je bozi chtějí zničit, že Spartakus je prodal pánům a nyní že je vyvedl, aby do jednoho zahynuli v bouři.

Titul přitáhl uzdu.

„Příkop.“

Stratég dojel k okraji a snažil se proniknout zrakem přes něj. Potom se obrátil a nařídil příkop vyplnit.

Bylo to nemožné. Ale bylo to vykonáno. Otroci bojovali a plakali v temnu, plakali zimou, vlekli veliké kameny na šíji a házeli je do římského příkopu, nasypávali zemi, váleli kmeny a tlačili nákladní vozy do veliké černé rozsedliny. A zatímco se takto lopotili a bojovali, řev bouře vzrostl v ječení; a regijskou nocí se po větru neslo těžké vzdychání k jihu.

4

Nastalo jitro. Vítr se už utišil, jen někdy ještě zalehl ledový závan, který prudce hodil měkký prach sněhový do mokvajících věnců nad zahalenými pahorky. Všechen svět vůkol ležel vyloupen bouří a tich, jen vlci vyli v lesích, jejich hlad nebyl ještě ukojen a už svítalo do nového hladového dne.

Římský tábor se probouzel. Krassus spal v stanu a chvěl se zimou, neboť nenáviděl jih a zimu. Ale když mu donesli ohřátého vína, shledali, že už je úplně ozbrojen. Rozhodl se opustit poloostrov, uložit tribunům, aby drželi otroky v pasti, ale sám se chtěl vrátit do Říma a starat se o sebe až do jara.

Rychle vydal rozkazy, a sotva se ta zpráva rozhlásila, táborem prošlo mručení úlevy. Legie si konečně budou moci trochu pohovět.

Stráže, které v noci opustily příkop, vrátily se třesouce se zimou a opět zaujaly svá místa. Když však centurioni přišli do jižního úseku, úžasem vytřeštili oči a civěli ohromeni.

Ani sníh to nemohl zakrýt. Neboť za noci byla třetina příkopu vyplněna a pod sněhovým příkrovem se vlekla veliká černá cesta jako ocas draka a běžela k severu ztrácejíc se do bílého obzoru.

Svobodné legie vyplnily příkop a za bouře přešly neslyšeny v římském táboře. A před nohama gladiátorovýma ležela opět všecka Itálie volná.

VI
PÁNI

I
Přelom

1

Táhli do Lukánie a jaru vstříc. Krassus se unaveně lopotil za nimi po jejich stopách – zoufale, jak se domnívali jeho podvelitelé, neboť byl jako velitel přelstěn obratným manévrem protivníkovým. Jeho legie si šeptaly, že se chystá vrátit se do Říma a vedení války svěřit jiným rukám, zejména Pompejovi, až se vrátí. Zatím procházeli Římané krajinami, které otroci na hladovém pochodu nadobro vyjedli a vybrakovali, a pod jejich rukama jaro úplně zvadlo. Hladové tlupy kočovníků a loupežníků, kdysi to bývali svobodní občané, toulaly se nyní zemí a vypravovaly si pohádky o ukrutnostech černého židovského vůdce a vykleštěného Řeka, kteří prý nechávají prohledávat domy a stodoly, uloupí všecko, co se může odnést, a zničí, co odnést není možné. Aby se zbavil strachu a ukojil svou zběsilost, Krassus dal velmi mnoho těchto toulavých loupežníků přibíjet na stromy a táhl dále za Spartakem.

Jaký asi je nyní jeho záměr? Kam míří? K moři? Či chce vyrazit opět do Předalpské Galie a uniknout z Itálie? Nikoli snad ještě jednou se vrátit, čin nepochopitelný, jak už jednou učinil?

Svobodné legie tábořily v severní Lukánii u města Poly. Tam Spartakus svolal válečnou radu svých tribunů. Byl vlahý den italské slunečné pohody; rada zasedala venku před jeho stanem. Poslouchajíce jeho výklady vůdcové leželi na zemi jemu u nohou a Spartakus si je prohlížel zkoumavýma očima: zkoumal obličeje, které mu byly tak dobře známé, býčí surovost Gannikovu, hrdý obličej domýšlivého žida Geršoma, Kleonův hubený, sardonický profil, plavovlasého, hezkého Kasta. Oenomaus zemřel v Regiu.

Po celém táboře otroků duněla na kovadlinách kladiva a brousily se meče. Přišlo jaro a s ním nová válka s pány.

Spartakus byl stručný a promluvil docela prostě. „Zítra vytáhneme na Řím!“

Shromáždění vůdcové, každý podle své povahy, přišli do rady s rozmanitými domněnkami, ale tohohle se nenadál z nich nikdo. Chvíli neříkali nic. Potom promluvil Kleon tenkým hláskem kleštěnce.

„Jiné cesty není. Ale myslím, že to uznávám jen já sám.“

Geršom z Kadeše se posměšně díval z muže na muže. „Tak? Koukneme se ještě jednou z dálky na Řím, olízneme si pysky a odplížíme se odtamtud jako štěňata – tak jsme to udělali již jednou!“

„Tentokrát neutečeme,“ prohlásil Spartakus. „Dnes je ve Svobodných legiích docela jiný duch!“

A bylo to pravda. V regijských horách srostly v jedno, zkalily se jako ocel v ohni. Ale Geršom si česal vousy a pravil:

„Ale Řím –“

„To je šílenství!“

Byl to Gannikus. Nemluvil s obvyklou prudkostí, neřval jako býk, což Kleon a Geršom, v jejichž žilách tekla jižní krev, pokládali za chování hodné opovržení a politování, nýbrž s chladností síly a jistoty. Opakoval: „To je šílenství. Ale má legie se ho neúčastní!“

Geršom se na něj podíval. „Ty tedy radě hrozíš?“

Germán se dal do smíchu.

„Teutoni nepotřebují hrozeb, mají-li říci, co chtějí nebo nechtějí.“

Nato pravil Kastus: „Ani Galové.“

Po těchto slovech všichni kromě Spartaka se na něj podívali s úžasem – ten, který až dosud šel za Thrákem s tak slepou oddaností, že se mu proto posmíval veškeren tábor otroků, ač ostatně byl třeba dobrý velitel? Spartakus se díval na své tribuny jednoho po druhém a temný přísvit jeho očí se při tom stále měnil – očí zasmušilých a hlubokých, ale ještě stále lesklých jako oči hadí.

„Potáhneme na Řím!“

Nato se Kastus zarděl a vyskočil. Jeho hlas zabouřil v nenadálém pronikavém skřeku, který poděsil stráže a okolní otroky, takže se nedaleko odtud shromažďovali poslouchajíce a pozorujíce, co se děje.

„Rex servorum! Známe tvůj záměr a zároveň záměr tvého souložníka kleštěnce, Spartaku! Ale my se ho nezúčastníme. Tvůj záměr táhnout na Řím a zradit nás pánům – za jejich zlato a velitelský úřad v jejich legiích! My se toho nezúčastníme. Tohle zde jsou Svobodné legie, nikoli tvé legie, Spartaku! Potáhneme k severu a ty nás už nikdy neuvidíš. Slyšíš? Už nikdy!“

Na rtech toho Gala se sbírala pěna a Kleon viděl, že se mu oči kroutí jako vzteklému psu. Rada seděla zaražena. Nato se vedle Kasta postavil Gannikus.

„To je také má řeč. Udeř si na Řím, je-li ti libo. Ale s našimi legiemi to nebude!“

Avšak zatím vyskočil už také Geršom ben Sanballat. „Tvé legie, ty otrocký pse? Kde bys nyní byl i se svými legiemi, nebýt Spartaka? Vyvést legie z Itálie? Povedeš je leda na kříž!“

Jalo pozorně poslouchal. Nyní tajně vyšel a zavolal gladiátorovu stráž. Přiběhli a obklopili stan. A při pohledu na ně se polekalo srdce Gannikovo. Olízal si rty, nenadále vyschlé, ač v své odvaze vypadal jako býk.

Spartakus opakoval: „Potáhneme na Řím! Volné legie nemají před sebou jiné cesty volné, chtějí-li vůbec žíti. A Galové i Teutoni potáhnou s námi, ať je nyní povedou dále jejich nynější tribunové, čili nic!“

Nepovstal, očí nepozdvihl. Ale z Gannikových lící zmizela hned všechna krev a i Kleon, ledově chladný a prostý všeho zmatku, pocítil bodnutí strachu při tomto ledovém zvuku hlasu gladiátorova. Nikdo nepromluvil ani slova.

Potom se Gannikus rozhlédl okolo sebe na gladiátorovu stráž a opět si olízl rty.

„Ty jsi stratég. Tak tomu budiž, Spartaku!“

Thrák se podíval na Kasta. „A ty?“

Kastus mu jeho pohled oplatil stejně divokým pohledem. Nikdy nepochopil, což nepochopí nikdy? A v tu chvíli možná, třebaže jen na chvilku, Thrák pochopil. Z jeho očí vyšel zvláštní pohled, jejž Kastus uměl čísti: a na rtech se mu znovu objevovala bílá pěna. Ale očistil si ji jazykem. Zašeptal: „Ty jsi vůdce.“

„Zítra se vydáme na pochod,“ pravil Spartakus, „Krassus je už tak vysoko jako my – napravo jej zahlédli naši veliti. Jenže on dnes v noci bude tábořit a o našem záměru neví zhola nic. Než zítra ráno hne táborem, budeme už na cestě do Říma.“

2

Avšak této noci padla do gladiátorova srdce těžká sklíčenost. Všecky plány byly dělány pro pochod na Řím a zítřek se blížil – zítřek, zítřků bez konce. Což kdyby dotáhli k Římu a vzali jej, zabili tu bestii tiberskou a navždy udělali konec vládě pánů? Našel by on někdy klid a pokoj a radost mezi těmito hašteřivými otroky – ať by to byli otroci vskutku, nebo jen ve vzpomínkách? A tu si najednou vzpomněl, tak zřídka kdy se na ně nyní rozpomínal, že jsou z nich jen jemné stíny, které se objevují v noci, Elpinika a Krixus – jeho mrtvé lásky, zabité pány –, ti, u kterých on kdysi nacházel klid a pochopení v dlouhém mlčení, kteří s ním sedávali u jídla a nepotřebovali slov, aby mu vyjádřili svou lásku nebo obavy. Spartakus hlasitě zasténal – hrozný poslech pro Thráka Jalave tmách –

Vstoupil přinášeje stratégovi vína, ale Spartakus ho poslal pryč, hlasem tak slabým a skleslým, že ho Jalo dosud ještě nikdy neslyšel. Děvčátko Mella přiběhlo a něco šeptajíc postavilo se po jeho boku.

„Stratég je churav,“ řekl jí. „Snad ho Gannikus neotrávil –“

Ale ta malá Siciliánka viděla jasněji víc než to, ač ani ona dobře neznala srdce svého pána. Řekla: „Půjdu k němu,“ a šla a klekla si vedle něho. Spartakus sebou pohnul, jakmile ji potmě ucítil, vložil jí ruce na záda, zakryl si obličej a podruhé zavzlykal. A Jalovi to znělo v uších ještě hrozněji, ježto hodiny ubíhaly a noc mizela; nahlížel stále dovnitř a viděl, že stratég stále tiskne dívčina ramena. Klečela bez hnutí, její rusé vlasy spadaly na tmavou hlavu stratégovu, nikdo z nich nespal se spícím světem vnějším. Když se země stáčela k ránu, Jalo se na ně zadíval unavenýma očima. V časných hodinách bylo ve východní části tábora slyšet lomoz hlučného dupání, ale polnice se neozývaly a thrácká stráž se domnívala, že se vrací oddělení velitů. Mella vyšla ze stanu.

„Nyní spí.“

Stráž viděla, že spí, přikryli ho rouchem a odešli. Mella si lehla a usnula také; a lomoz mužů hýbajících se ve východní části tábora ponenáhlu odumíral.

Zaslechl jej Kleon v svém stanu u jižního vchodu. Ani on nespal, celou noc rozvíjel a zavíjel svitky obsažného Zákona otroků, který načrtal před časem v Picenu, když se vraceli od hranic Předalpské Galie pokořit Řím. Vyňal jeden svitek ze skřínky a shledal, že je už vybledlý, okraje zvrásněny v drobných záhybech od stálého cestování sem a tam v nákladním oddílu Svobodných legií. Pročetl celou noc, zamyslil se nad jeho závěry a trochu si zaklímal. A když zavál vítr nepravého úsvitu a rozvířil vzduch, i on se protrhl ze spánku a plaše se usmál při pomyšlení, že ho jeho lex servorum uspal. Vyhlédl ze stanu a díval se, jak se láme noc; slyšel, a rovněž Jalo, ono hnutí na východě a divil se, že tak veliký zástup velitů odchází v tuto hodinu. Potom si znovu lehl a usnul.

Geršom z Kadeše také slyšel ten hluk, probudiv se ze spánku po boku Juditině. Byl blíže východnímu táboru než stan stratégův nebo Jalův. Vstal, odešel ke vchodu a vyhlédl ven. Avšak nebylo slyšet křik, jen spořádaný dupot, ale žádný útok na tábor. Snesla se též přízemní mlha a zahalila tábor tak, že bylo vidět sotva na krok. Větřil ve vzduchu, podle vůně jitra v něm. I vrátil se k Juditě a jejímu boku, jejímu příjemnému teplu, vložil ruku na její srdce a ona se v spánku obrátila k němu; ale on si vzpomněl na mrtvého synáčka, plod jejího lůna, a odvrátil se od ní hrubě, drsně. Řím, zítra –

Také Thrákové to slyšeli, leželi pod přístřešky, řada za řadou okolo stanu Spartakova; zdálo se jim o jamách, o ergastula, některým o Thrákii a Řecku, některým o Sýrii, kde si nyní větry hrají s rostoucí vůní jara a lovci v zelených houštinách chytají divoké kance. Někteří, Skytové, snili o svých pláních zpestřených tamaryškem a o ržání divokých koní v noci. Někteří o ženách, o rozkoši a víně, slzách a obavách, které znal jejich život. V množství bouřlivých snů slyšeli i Thrákové ten hluk na východě, stálé dupání za ranního úsvitu.

Iber Titul jej slyšel. Ležel s řeckou otrokyní, která bývala nevěstkou v Thuriích, byla urostlá, bílá a slušná. V jejím náručí, v jejím vášnivém odevzdání si našel cosi jako oběť svému strašidelnému temnému bohu stínů. A ona vstávala z jeho lůžka znavená a pomačkaná, tak využita, že se den styděl za to, jak vypadala; ona se však přece k němu stále vracela s dychtivou touhou po oné temné rozkoši života, jak ji znal ten Iber. A když se její bílé údy octly v jeho divokém objetí, roztřásl se Iber vzrušením, které se zmocnilo toho ztraceného člena kmene.

Nyní se pohnul a poslouchal se vztyčenou hlavou; vyprostil se z objetí ženy a vykradl se jako kocour z přístřešku z větví a drnu, pod nímž spolu spali. Veliti že by se hýbali v tuto hodinu?

Mlha se rozptylovala. Slábl také hluk dupajících noh. Ale Titul rychle proběhl táborem, až doběhl k východní bráně, pádě podél vnitřního svahu okopů tábora. Bránu našel opuštěnu, ač byla na noc svěřena Galům, aby ji střežili. Zarazil se a pátravě se rozhlížel okolo sebe, meč drže v rukou. Svítalo. Mlha se ztrácela. Sotva zmizela, naskytla se jeho očím podivná podívaná.

Galové a Teutoni nocovali totiž v severovýchodní části tábora. Navečer si narychlo naházeli domky z drnů po způsobu severních národů v malých kruzích okolo svých podvelitelů, zazpívali si, a když se snášela noc, spletli si vrkoče vlasů. Galské ženy s bílými prsy, polonahé, v záplavě zlata a plamene od ohňů, s nahými dětmi u nohou, výjev opakující se tisíckráte. Nyní –

Nyní jejich tábor ležel v ranním slunci opuštěn a pod pronikavým skřekem mrchožravých ptáků kroužících kolem. Ale venku se vinula k severovýchodu cesta, která se ztrácela nezalidněna za obzorem.

Kastus a Gannikus se s legiemi odtrhli od vojska otroků.

3

Jízda je neprovázela, ale na pochodu nebyli rušeni tlupami toulavých zvědů, které onehdy znepokojovaly boky vojska otroků. Shledali, že krajina je kupodivu pustá, opuštěná, a to prvního i druhého dne pochodu. Zastavivše se na první noc zřídili si narychlo ohradu, nikoli proti pánům, nýbrž proti Spartakovi a legiím otroků, kteří s ním zůstali. Ani Kastus, ani Gannikus nepochybovali, že je bude pronásledovati, nikoli aby útočil, nýbrž aby opět získal jejich síly.

Zprvu, dopoledne onoho dne, kdy tajně opustili tábor, předstírali, že táhnou na rozkaz Spartakův; mají prý se zmocnit jednoho města v Picenu a podržet je pro něj. Nyní však už rozhlásili, že táhnou daleko na sever, táhnou z Itálie, přes hory, hledíce ujíti do bezpečí před Spartakem a jeho legiemi. Stratég prý zamýšlel zradit je pánům, aby si sám zajistil beztrestnost.

Uslyševše tyto zprávy Galové konali poradu, a zatímco Kastus měl řeč, Gannikus s Germány poodešli o kus dále. Potom vystoupil nějaký Gal; viděli, že je to Brennův bratr, ten zjizvený otrok, jehož zuřivost proti pánům byla bez mezí, což věděli i jeho druzi. Ten nyní promluvil bez obalu: „O sporu s gladiátorem říká se nám teprve nyní; proč ne už dříve? Kdybychom si byli přáli se odtrhnout, byli bychom to udělali pod docela jiným vůdcem, než jsi ty, Kaste! Možná že pod Krixem; ten věřil gladiátorovi. A kdo má nyní věřit, že nás Spartakus chtěl zradit?“

Ale povstal ještě jeden, první důstojník Kastův, a promluvil k nim. Řekl jim, jak brzy dojdou k velikým bílým horám a do světa za nimi, kde je čest a bezpečnost v hrazených městech, k chatám lovců v Galii, pod jejím vlídným sluncem a vonícím deštěm, u zasněných moří, kam se páni už nikdy neodváží vyplout na lodích. Galové poslouchali a, je to jejich zvyk, krásnými slovy z úst básníkových byli dojati k slzám. Vzkřikli, aby se o tom hlasovalo, tak jak je tomu naučil Řek Kleon.

Každý Gal si vzal kamének a hodil jej na jednu ze dvou hromádek – jeden pro návrat pod Spartakovo vedení, druhý pro pochod do Galie za vedení Kastova. A zanedlouho se ozvalo mručení a smích, ježto viděli, jak různě veliké jsou obě hromádky kamínků. Neboť na hromadu, kde se hlasovalo pro návrat k vojsku Spartakovu, hodilo jich své kaménky sotva sto.

Ale Brennův bratr mrštil kopí do středu veliké hromady kaménků tak prudce, že se ratiště vzpřímilo a rozechvělo. A jeho výkřik zkalil radost jejich srdcí, ač věřili, že je to výkřik šíleného:

„Vae victoribus!“

Ale i on spolu s ostatními, kteří hlasovali pro Spartaka, táhli se svými druhy dále; když se tlupa zase dala na pochod, šli za koněm svého tribuna, Kasta, ten jel s ohnutými zády k severu.

K večeru druhého dne prošli nízkým průsmykem v pahorkatině a v dálce pod sebou viděli třpytit se rozsáhlou plochu vodní, hojně navštívenou ptactvem, jejíž pobřeží bylo lemováno staveními. Bylo to jezero Lucania a spojené legie táhly k němu po půdě dosud nedotčené za střídavého vedení války s otroky na tom poloostrově. Táhli po bližší straně jezera, pálili vesnice, vylupovali sýpky a pobíjeli pány, kteří neprchli při prvním spatření otrhaných odznaků otroků, tepaného divokého kance Gannikovy legie a kývavé matky boží legie Galů. S nocí se utábořili v zřícenině kterési vesničky. Našly se tam veliké zásoby vína a z těch si Galové i Teutoni připravili pitku, zatímco jejich ohně bděly svítíce daleko do kraje.

Kastus, z jehož střídmosti si kdysi vojáci jeho legie tropívali žerty, seděl s Gannikem a pil, jeho oči se zardívaly nenávistí, když vypravoval, co potupy a ponižování vytrpěl od toho Thráka. Oba proklínali gladiátora a jeho lid, až se ty kletby hloupě rozprskávaly na jejich rtech. Okolo nich se ozýval veselý ruch a hluk pod dorůstajícím měsícem, jak noc postupovala. Potom najednou začal hluk umírat a strážné ohně hasnout, jen tam nikoli, kde Brennův bratr a jeho setnina mužů hlídali vzdálený vjezd do osady.

Gal nespal, od spálené brány upřeně hleděl přes vodu, kde se ozývali noční ptáci, šustily dlouhé traviny a hýbaly se v noci pod jarním větrem. Veškerá země vydechovala suchou vůni vzrůstu, která ho chytla za hrdlo, takže se rozpomenul na své mládí, když byl ještě chlapec, kdy nebyli okolo něho žádní utýraní lidé se zejícími ranami, nýbrž jen lesy a prosná políčka domova, hra na slunci a umouněná usměvavá tvář Brenna, kterého opatroval a pral se s ním a miloval jej, a světlo umírající z lesů, kde řvali tuři. A v té chladné hodině ranní Brennův bratr usedavě plakal; když pozdvihl hlavu přestav plakati, poslouchal i zavolal také druhy, aby i oni poslouchali.

Byl to hluk mnohých noh pochodujících rázným krokem legionářů. Potom Brennův bratr spatřil u jezera záblesky přileb, neboť do rána už nebylo daleko.

Na tábor útočilo Krassovo vojsko!

4

V galské a teutonské legii vojska otroků bylo skoro osmnáct tisíc mužů. Zprvu řev a napřažená ostří oslnila otroky právě procitlé ze spánku, ve světle ještě kalném u zastíněného jezera. Ale oni žili už příliš dlouho ve vzpouře otroků; spali nedaleko od svých zbraní a naučili se zatím znát volání tribunů shromažďující je do houfu. Volal tedy některý velitel na tom místě a jiný na onom a jeho lidé se shromažďovali okolo nich: proti útoku Římanů s krátkými meči nastavili kruh oštěpů a své dlouhé meče. Ale Gannikus ležel jako mrtvý – musili mu několikrát vylít studenou vodu na hlavu, než se probudil, a potom ještě reptal a zuřil tak, že tribuni otroků viděli, že od něho nelze čekat pomoci.

Utíkali každý k svému oddílu pro rozkazy, zatím už chabnoucímu, ježto se římský útok již zplna rozzuřil.

Když se rozednilo, sám Krassus se díval na ten rej a kolísavý průběh bitvy u jezera. Vyjel s koněm na mírný pahorek a pozoroval boj očima jasnýma, lakotnýma. Jeho zvědové mu hned druhého dne donesli zprávy, že se Galové a Teutoni odtrhli od vojska otroků. Zprvu mysle, že byli od Spartaka zvlášť vysláni, nehýbal se proti nim. Potom byl zvědy chycen potulný Gal a přiveden ke Krassovi; z výslechu se provinciální praetor dověděl, že se stratégové Gannikus a Kastus pohádali s Thrákem, že se odhodlali protáhnout Itálií a uniknout do svých domovů.

Krassus poznal, že tito odloučení otroci jsou v jeho moci. Přesto táhl za nimi opatrně, nemaje jistoty ani o Gannikově, ani Kastově zdatnosti. Kromě toho byl tu stále ještě gladiátor, s nímž měl činiti, a s většími silami. Což kdyby – i to přece brblal ten Gal, když mu lámali kosti – což kdyby si sám Otrok usmyslil táhnout na Řím, zatímco by se on – Krassus – honil za menším červem?

Ale bylo nutné odvážit se toho a Krassus se toho odvážil, když chladnýma, přivřenýma očima viděl vypálené vesnice u lukánského jezera. Nyní seděl a pozoroval, jak zburcovaní otroci dvakrát odrazili jeho útok v dorážející vlně srocených mužů.

Dvakrát. Nyní však Krassus pozdvihl očí a spatřil nízký oblak prachu na straně severní, který mu pověděl, že 14. a 7. legie obešly jezero a sestupují k útoku na tábor otroků z boku. Ten oblak prachu zahlédli však také otroci a vytušili, co jej způsobilo. Jejich tribunové – jeden býval holičem, druhý otrokem na statku a třetí zametačem v cirkusu – se rychle poradili. Jejich rozhodnutí bylo vzápětí hotovo: je třeba opustit tábor a probojovat se ve formaci klínové.

Dvakrát tedy, tak jako dvakrát zaútočily římské legie na jejich opevnění, se o to pokusili. Ale již asi tisíc nebo ještě více otroků bylo mrtvých. A někteří volali po Gannikovi, dokud se nerozhlásilo, že je mrtev. Muži se oddělovali z pochodu v podobě klínu připomínajícího hrot šípu a zaváhali, spatřivše římské oštěpy. Vtom dal Krassus znamení své jízdě k útoku na tábor otroků.

Ze spleti opevnění otroků vrátila se jich sotva třetina, ale útok přece vykonal svůj úkol. Základna otroků byla rozbita a jako raněné zvíře klín se pokoušel bojem prorazit si cestu po pobřeží jezera. Zároveň se Kastus ujal velení své legie; byl chladný a hbitý, držel rozptylující se Galy v klínu a pobízel je výkřiky i kletbami. Věřil, že Gannikus je mrtev, a sám, bez plánu, bojoval se zběsilostí, v které bylo ještě aspoň trochu naděje.

Vzadu se vracela k novému útoku Krassova jízda, ač byla zeslabena ztrátami.

A nyní konečně 14. legie vzala svou pomstu za tři trpké porážky. Pod nárazem klínu otroků se legie rozštěpila ve svírající kleště, potom malí osmahlí legionáři se spuštěnými štíty chvatně sevřeli kleště a v nich otřesené oddíly Kastovy.

Galové viděli chvíli svého vůdce, mladého, plavovlasého a zoufalého, an mává mečem. Potom jakýsi Říman vyskočil na třmen jeho sedla, popadl ho za vlasy, a zatímco se Kastus rozmáchl a snažil se ho srazit dolů, Říman vytasil meč a opatrně jej vnořil do Galova hrdla. Potom vytáhl čepel a odhrnuv Kastovy vlasy ťal ho podruhé, skoro oddělil hlavu od těla. Tak zemřel Kastus. Potom se kleště zavřely nad hlavou klínu a formace Galů se rozdrobila. –

Přece však tu a tam bojovali dále v malých klínech. Ale Římané zanedlouho ustoupili; zato jejich prakovníci a lučištníci zasypali otroky střelami, takže jich velmi mnoho padlo. Ženy bojovaly nyní po boku mužů, vysoké, s bílými prsy a zoufalé; jedna veliká Galka se ozbrojila kopím a římským štítem a zabila čtyři legionáře, než byla sama sražena k zemi. Druhá, žena Brennova bratra, mladá a rychlá, s dítětem v náručí proběhla bitevní vřavou a unikla – proklouzla otvorem římských kleští. Už dobíhala k přístřeší u ohradní zdi vesnice, vtom ji zabil prakovník bzučící střelou, jež jí rozbila lebku.

Galové nevěděli, že Germáni ve svrchovaném nebezpečí a zoufalství umějí ještě utvořit Kruh smrti; utvořili nyní ty veliké kruhy pralesů. O ty se římský útok po nějakou dobu marně rozbíjel. Potom již tlak množství prolomil kruhy a legionáři vraždili po libosti. Ale když Krassus objížděl na koni, aby s jízdou udeřil do zad hradby těl, strhl se hluk, lidé se dívali vzhůru a viděli na hřebenu pahorkatiny záblesk čerstvých odznaků, hadí odznaky vojska Spartakova.

5

Krassus se proti němu obrátil se svými legiemi, ale Thrák proti nim vrhl čerstvé Bithyny, vehnal klín do římských řad sám veda boj se sekyrou v ruce. Krassus nařídil trubačům zatroubit k ústupu domnívaje se, že včas stáhne legie nerozbité.

Ale jeho výpočet byl opět zmařen vůdcovskou zdatností gladiátorovou. Spartakus rozvíjel proti Římanům čerstvé síly oddíl za oddílem a zase stáhl každý oddíl z bitevní linie, jakmile byl jen krátkou chvíli v boji. Žádné vojsko nemohlo odolat takovému nepřetržitému boji ani této taktice. Čtrnáctá legie se zhroutila a dala se na útěk, nemilosrdně jsouc štvána Thráky. Zbytek Římanů ustoupil v dobrém pořádku.

Vítězství bylo Spartakovi tím, čím kdysi Pyrrhovi. Ale z osmnácti tisíc Galů a Germánů přežily tu pohromu sotva tři tisíce. S těmi padl Kastus, jak bylo vypravováno, který miloval Spartaka a nikdy ho nepoznal; padl Gannikus, který gladiátora nenáviděl a byl zabit v spánku.

II
Petelské hory

1

Vojsko otroků bylo opět obklopeno horami.

Ale tehdy bylo léto a ústup, hory byly křovinaté svahy petelské, nikoli soutěsky mutinské. Unaveným očím táhnoucích otroků se leckdy zdálo, že v suchém vzduchu vadnoucí rostlinstvo chytá a hoří. Vysoko nad hlavami mrchožraví ptáci provázeli dlouhý klikatý průvod vinoucí se údolími stále hlouběji do Kalábrie. Otroci táhli vlekouce se co noha nohu mine a těžce dýchajíce, muži ze severu s chtivou únavou, jejich jazyky olizovaly zprahlé rty.

Na zadním voji thrácká legie hnala kupředu zatoulané opozdilce ze zbytku Galů a Germánů; sami časem odpočívali, opírali se o oštěpy a upřeně hleděli vzhůru na rozvíjející se hory, očima oslněnýma vedrem hledali studánky s pramenitou vodou, aby se tam pohodlně rozložili žízníce a chlemtajíce zvolna vodu jako uhnaní psi.

Spartakus je tlačil dále stále hlouběji do hor, které se mu – opuštěné – otvíraly. Krassovi zvědové je předešli, na jejich rozkaz obyvatelé spálili úrodu, odehnali stáda a zásoby poschovali pod zemí a hnojem. Podráždění otroci zanechávali za sebou mnoho zapálených obydlí; požáry svítily na cestu pronásledujícímu kvestoru Skrofovi, kterého Krassus poslal, aby stíhal ustupující otroky a nepouštěl se jich.

Na konci zadního voje thráckého jel Kleon; ujal se této povinnosti po zrádném odchodu Kastově a Gannikově; nebyl již tajemníkem a rádcem gladiátorovým, nýbrž (a mysle na to podivně zkřivil ústa) velitel-kleštěnec Svobodných legií. Jeli s ním Bithynové a Egypťané, velmi otužilí snášeti horko, s pestrou směsicí koní – italští poníci, velicí a těžcí koně z Předalpské Galie a několik lehkých arabských. Vše kořist válečná z té bitvy a z oné a z toho loupežného nájezdu a onoho. Časem objížděli a dívali se dozadu údolími obrácenými k západu. Skrofas byl pohodlný, ale opatrný velitel, táhl mnoho mil cesty za otroky v patách a hnal je jako pastýř ovce do letního vedra a hladu v Kalábrii.

A Kleon, jehož ironie byla nyní smíšena s odporem, který se na ní zakládal, se divil, jaký asi úmysl má ten Thrák, že je tak vede, divil se, neboť věděl, jak se asi tohle dobrodružství skončí. Dvakrát už měli v úmyslu udeřit na Řím, dvakrát se to nepodařilo. Podruhé, i po útěku Galů a Teutonů, přece mohli táhnout na město pánů, jak on a ten žid naléhavě doporučovali Thrákovi. Ať si Krassus pohltí zběhy, zatímco je bude požírati, Svobodné legie sejdou z hor dolů na Řím a pohltí to nechráněné město.

Ale Spartakus odmítl.

„Ze Seveřanů zachráníme, co budeme moci. Dlouho bojovali po našem boku.“

Zrychlenými pochody dorazili tedy na bojiště druhé bitvy u jezera a zachránili je, jak Spartakus slíbil. Při tom prodali Řím. Potom do kalábrijských hor!

Kam? Kudy?

2

Té noci Spartakus zastavil svůj předvoj u několika budov veliké opuštěné plantáže. Jindy se tam dřelo velmi mnoho otroků, sta a sta jich pracovalo sklízejíce úrodu pšenice z Kalábrie; jejich boudy s rezavými řetězy ležely rozbity a opuštěny – jen jedna byla ještě celá. Otroci do ní nahlédli a spatřili tam chřadnoucí živou mrtvolu, otroka odsouzeného k smrti hladem, buď že se na něj zapomnělo, nebo tam byl zanechán schválně. Spartakus sám prošel plantáží a díval se do bud určených otrokům, potom okolo sebe na otrhané vojsko s bolavýma nohama, které zavedl do hor, dovedl je k tak mnohému podivnému dobrodružství od oné noci, kdy první z nich vylezl z jam Batiatesových.

Slunce, vítr i déšť jim poznamenaly jejich obličeje, musili prožít bitvy, trpět rány a snášet hlad, zažili vánice u Mutiny a v Regiu, palčivé vedro na pahorkatině petelské. Ale přece byl tento život lepší než onen, který prožívali kdysi před vzpourou v těchto zatuchlých brlozích, život plný bití a zoufalství a zavilé nenávisti. A v tom velikém vůdci otroků vzklíčil opět onen cit vášnivé jednoty a totožnosti se zástupem otroků, který vedl – vědomí, že je jedním z nich, že žije jejich životem, unavuje se jejich únavou, jásá jejich nadějemi. Jeho tribuni chtěli znát jeho záměry – veliký dav jich neznal nikdy – ledaže jej dezertéři jako Gannikus nebo Kastus šálili lžemi nebo krásnými slovy. A on nyní v pevné jistotě a víře věděl, co je toho příčinou. Žádný z jeho pochodů a záměrů nebyl jen jeho jediného, byl to výron oněch nejasných projevů vůle v mysli lidu, otroka černocha hladovějícího a třesoucího se zimou u zákopu regijského, thráckého pastýře kulhajícího pro zkrvavělou patu, bithynského nosiče, který se s thráckým zemědělským otrokem přel o jméno pro vítěze a neporaženého. Sám byl pro mnohé jen pouhý hlas, hlas toho, co hlasu nemá.

Rovněž věděl, že také v tomto pochodu do Kalábrie, ač už docela jasně viděl, že Svobodné legie nikdy nebudou moci podrobit si Itálii, vede, ale zároveň také jde za vůlí nejasných myslí zástupu. Galů a Teutonů zbyl trošek; ostatek byli muži od Středomoří – kdyby nyní nenadále za dobrého vedení mohli dojít do Brundisia a zmocnit se ho, snad by tam našli dost lodí, aby je odvezly z Itálie.

Potom se opona zavřela a za ni dále vidět už nemohl.

Ještě v noci promluvil s Kleonem a Geršomem; seděli všichni tři u večeře, jedli žitné placky a kůzlečí maso, při čemž jim posluhovala Mella. O Skrofovi nebylo ani vidu, ani slechu. Svobodné legie měly ještě dost potravin; vzduch byl modrý, prostoupený kouřem z jejich ohňů a prolnutý teplou vůní lidství. Kleon se podíval na druhé dva.

„Jen my tři jsme zbyli! Pamatujete se na porady v Nole, kde se lidí jen hemžilo? Jenže se mi vzpomínky na jiné věci kromě toho davu velmi zakalily, nevzpomínám si už ani na to, co se tam mluvilo nebo dělalo.“ Na chvíli se zamyslil a potom se zasmál. „Právě tak zakalí se v budoucnosti také tato naše historie, zatemní se a zmate historie povstání otroků. Popletou se naše tažení, zapomenou se naše jména, z Gannika udělají věrného hrdinu a tuhle z Geršoma nějakého zatoulaného Gala z Massilie! Básníci a povídkáři budou snad ještě o vzpouře vypravovat, ale každý do toho vloží své vlastní projevy lásky a nenávisti a z nás zbudou jen stínové obrázky. Budou v povídkách vypravovat všechno nejasné a zamotané, jediné, že začnou správně s oním jarem, kdy jsme pobouřili otroky. Všechno ostatní bude sen nebo lež.“

„Neudělají-li ze mne Římana,“ pravil Geršom ben Sanballat, „ať si lžou, co hrdlo ráčí.“

Potom jim stratég svěřil svůj záměr zmocnit se Brundisia, a Geršom přisvědčil hladě si vousy.

„To jsem ti přece, Spartaku, radil od počátku! Teprve nyní dbáš mé rady, kdysi bych se byl radoval, ukazuje na svou moudrost a vytýkaje, že tobě chybí. A přece –“

Kleon se na něj usmál svým mírným, temným úsměvem.

„A přece – Bithyne?“

„Přece měl stratég pravdu, Skyte. Kdysi byli bychom snad mohli dobýt Říma, zabrat všecku Itálii, byli bychom mohli pod Spartakem vybudovat království otroků s pány u jejich nohou. Nebo tvou republiku, v které by nebylo pánů ani otroků. Ale překážel nám nějaký ďábel.“

„Není bohů ani ďáblů. Jsou jen Sudičky a ty nemají rozumu.“

„Jest jediný bůh,“ dodal Geršom obřadně, „ale ten je zachován jen židům.“

Potom Spartakus, jehož oči se zadívaly do dálky, vyslovil věc přepodivnou: „Bůh je v lidech. Ale je to bůh Neznámý.“

Na chvíli umlkli a zachovali mlčení, dokud se nepohnul Thrák. „S ranním úsvitem vytrhneme. Jak je s Bithyny?“

„Dost zle. Ale mají co jíst.“

„Také Thrákové mají trochu jídla. A tvoji Galové, Kleone?“

Řek se usmíval oním známým zkřiveným úsměvem, kdysi trpkým.

„Ti táhnou ohromeni, že mají za vůdce kleštěnce. Myslím, že nedostačuji v kterési službě, ale oni jsou příliš zdvořilí, aby ji pojmenovali. Snad oplodnění Matky boží – neboť jinak budou jejich ženy jalové.“

Vstávaje Geršom zavrčel: „Potřebovali právě kleštěnce tribuna. Jejich ženy ode dne vzniku Svobodných legií vrhaly mladé jako feny.“

Řek se vrátil k oddílům Galů a ulehnuv přikryl se lehkým pláštíkem; Galové ho přijali za vůdce, neboť byl moudrý, ač ho páni zkomolili a připravili o mužství.

Geršom z Kadeše se vrátil k své legii, do Juditina stanu. Byla podruhé těhotná. Při jeho příchodu se probudila a vstala ohnutá, aby mu přinesla vína. Ale on jí poručil sednout a popít s ním vína. I podíval se na ni, těhotnou, očima zapálenýma zlostí.

„Odpočiň si, ženo, neboť na úsvitě potáhneme dále.“

Ptala se, kam, ale on neřekl. Potom Judita pravila: „Myslím, že už nikdy nespatřím Judeu, ani náš nenarozený syn, Geršome. A přece jsem ráda, že jsi oplodnil mé lůno, ráda, že jsem lehávala s tebou, ač snad nikdy žádný náš syn nebude se modlit v chrámě, až my budeme mrtvi.“

Geršom z toho poznal, že mluví v horečce jako těhotná žena; neodpověděl nic a snažil se spát. Žena ležela vedle něho, ale nikoli proto, aby spala; dlouho poslouchala volání nočních ptáků nad Spartakovým táborem.

Sám gladiátor nemohl usnout. Ježto byl opět v podivné náladě, vyšel ven nikým nedoprovázen (neboť Jalo zemřel u lukánského jezera a Spartakus si nového strážce nevybral) a procházel řadami zničených brlohů, v kterých kdysi lehávali otroci. V srdci cítil všechnu trpkost a slzy a všechnu tu divokou tajnou radost z chvilkového klidu a pokoje, kterou znali tito ostatní otroci. Proklínal pány, ale bez nenávisti; a vrátil se do ložnice v domě na plantáži; zastihl tam dívku Mellu, čekala tam na něj, malá, hnědá, unavená denním pochodem v pahorkatině petelské.

Ale nyní, dívaje se na ni vidoucíma očima poprvé za mnoho měsíců, gladiátor viděl, že už není dítě, nýbrž mladá žena. Pod roztrhanou tunikou vypučela jí z prsou rudá a sladká poupata, její hrdlo ztratilo vyhublost, zkulatělo a vyplnilo se; viděl také mrak jejích vlasů okolo bdělého obličeje a mrak údivu kalící její oči při pohledu na něj.

Přitáhl ji k sobě, šla k němu kupodivu vzdychajíc; on zapomněl na Svobodné legie, jeho ruce sbíraly ty květy jara, které vypučely za letních veder, oblá poupata touhy očekávající jeho příští. A ta malá Sicilka vzdychla podruhé, jako by ji držel některý bůh. Spartakus ji vzal s sebou na lůžko a ona plakala líbajíc ho a chvěla se divokým vzrušením v jeho náručí. Ležela tam po celou noc, Bůh s ní – a zakusila naplnění a závratnou bolest utápějící se v rozkoši a tak i v spánku. Spali spolu, on hlavou na jejích ňadrech, až je ráno probudil břeskný řev polnice.

3

Ale Skrofas jim nedopřál klidu. Zdálo se mu, ač byl velitel opatrný, že se tento ústup do hor zvrhl ve zbrklý útěk. Dvakrát se vojsko otroků tak zatočilo, že opsavši tři čtvrtiny kruhového oblouku znova se přiblížilo východu z petelských hor. Skrofas spoléhaje na to, že mu kořist neujde jako vyděšená zvěř, pronásledoval je v patách.

Vedro bylo stále silnější, takže Galové a Teutoni v něm omdlévali, nebo se toulali cestou necestou a byli pobíjeni Skrofovými velity. Ale otroci z východu a z Afriky se těšili, jak upřímně slunce praží, a zapomínali na únavu i odřená chodidla. Táhnouce rozeklanými soutěskami pozdviženým hlasem zpívali dlouhé, teskné písně – dlouhé řady táhly do večerní mlhy. Spartakus jel na vysokém bílém hřebci, díval se z něho na svůj lid táhnoucí mimo něj a nová soustrast mu svírala srdce, když slyšel hlas Otroka, věc, která, jak se zdálo i Kleonovi, se nikdy nezapomíná.

Otroci prostí táhnoucí v pochodovém seřadění nic nevěděli o tomto dvojím sevření srdce Spartakova, než prošli horami petelskými. Ale Kleon a Geršom ben Sanballat o něm věděli a nyní konečně slyšeli od Spartaka také jeho příčinu.

Skrofas o tomto důvodu nevěděl zhola nic. Ježto se pochod otroků denně zrychloval, pospíchal také on s pronásledováním. Krassus ještě ležel v Lukánii sbíraje posily, aby s nimi zvolna táhl za nimi a utkal se s gladiátorem, až bude uštván na smrt. Ale což jestliže gladiátor vyjde z hor, protáhne za tmy vedle tábora Liciniova a v posledním zoufalém nájezdu sestoupí na Řím?

Při této myšlence vyrazily Skrofovi na tupém žlutém obličeji krůpěje potu. Rychle poslal jízdu, aby předjela otroky a zaútočila na ně.

Zmizeli v jasném, průzračném vzduchu odpoledním. Hory se v bezvětří tyčily, nebe bylo bez mráčku, prach se zvířil a hrál si jako pěna na nohou trpících legionářů.

Zatím thrácká legie spartakovců vyčíhavši v záloze římskou jízdu rozehnala ji za úzký bezejmenný průsmyk, vrátila se, obsadila tu soutěsku a očekávala příchodu Skrofova.

Spartakus odeslal zvlášť Geršoma svěřiv mu samostatné velení, kdežto sám čekal vzadu s Bithyny a zbytky Galů a Germánů. Žid dal na okraji průsmyku snésti na hromady veliké balvany. Potom nařídil Thrákům, aby se uložili mezi balvany a čekali na znamení rohů.

Brzy odpoledne vstoupil Skrofas se svými legiemi do bezejmenného průsmyku; nízké to byly soutěsky v horách petelských. A když se v něm šplhali, celé okolí se otřáslo hromovým divokým křikem, kterým se otroci svolávali:

„Libertas! Libertas!“

Pod Skrofou zabil balvan koně. Hory jako by chrlily kamení na pochodující Římany. Prachem zvířeným při jejich sestupu Geršom rychle poslal proti nim půl svého mužstva.

Nic nemohlo odolat tak prudkému útoku. Když rohy vojska otroků zavolaly Thráky k ústupu, byly už římské síly z poloviny ve zmatku a zděšení. Přesto Skrofas vsedl znova na koně, sehnal své legionáře znova do bitevního šiku, poslal kupředu lučištníky a snažil se vypudit otroky z jejich postavení.

Těch však chránily skály. Potom Skrofas hnal nahoru proti postavení otroků unavenou legii patnáctou. Dvakrát zaútočila, ale podruhé ovšem mnohem opatrněji, neboť Skrofovi bylo ohlášeno, že se okolo hory po pravé straně vine stezka, po které by se mohl dostat otrokům v zad a napadnout je.

Poslal tedy tamtudy druhou legii. Slunce se stáčelo k západu. Vtom se v průsmyku za thráckou zálohou strhl divoký pokřik a lomoz bitevní vřavy. Skrofova druhá legie byla chycena do pasti od gladiátora čekajícího v údolí za průsmykem.

To bylo znamení pro Geršoma ben Sanballat. Jeho Thrákové se zdvihli, odpočatí, a vrhli se útokem na váhající řady 15. legie. Skrofas viděl, že je den ztracen, i dal se na útěk prchaje horami, až doběhl do Krassova tábora.

Jeho rozprášené legie se po celou noc toulaly do tábora provinčního praetora, jenž čekal za horami stále doufaje, že mu bude hlášena radostná zpráva o Spartakovi v pasti. Zato však slyšel, že zvítězili otroci ještě v jedné bitvě, že se vítězně utábořili na bojišti a pojídají masa zabitých koní. A Krassa podruhé sevřela ledová tíseň neblahé předtuchy.

Gladiátor byl nepřemožitelný. Měl volnost táhnout z hor podruhé na Řím.

Krassus se připravil k ústupu.

III
Hřebec

1

Té noci začalo pršet, poprvé za onoho horkého italského léta; jemný deštíček, šepotání a světélkování ve tmě, lesklé bílé závoje průsvitné po táboře otroků z této strany bojiště. Zástup otroků při tom dešti ožil, vítali jej žíznivými rty, ač dopadal tak lehounce, že ani neutlumil ohňů; za toho teplého letního deštíčku lidé leželi s otevřenými ústy a těly nepřikrytými; a ranění sténajíce natahovali ruce do deště, mžení z letní noci.

Pahorky oživly, umírající rostlinstvo pozdvihlo hlavu, země se hýbala, vydávala čerstvou vůni probouzejíc se k novému, nepředvídanému životu a hýbajíc se v deštivé tmě. S deštěm najednou přiletěl jemný větérek a hnal jej k východu, na cestu, kudy táhlo poražené vojsko Skrofovo. A ten vítr přinesl s sebou trochu vůně, která uvázla v hrdlech otroků, takže se rozpovídali drmolíce svou řeč a vyráželi divoký, podivný smích. Byly také chvíle zamyšlení, které přešlo v rychlé jednání, zpěv, křik a volání. Na druhé straně za průsmyky leželo veliké vojsko pánů chráníc Řím. Pánů?

Kdo byli páni?

Kdo v těchto posledních dvou letech obstoupil Itálii jako bůh, která armáda odolávala neporažena útoku odznaků Hada? Otroci se rozplakali a proklínali, až si poslintali rty, trhali maso mrtvých koní a deštivou nocí upřeně hleděli k tmavému východu. Páni –

Oni, oni byli pány! Tihle otroci, kteří znova a znova poráželi republikánská vojska. Páni – ti, kteří prchali, kdykoli na ně stratég někde udeřil? Otroky ovládla divoká pýcha, přísahali, že už horami dále nepotáhnou. Itálie je prý jejich a čeká jen, aby si ji vzali. Ostřili tedy meče a olizovali chtivé rty, zatímco mírný vánek pohrával si v jejich lících a probouzel k životu všechny pahorky.

Ženy přítomné ve vojsku otroků cítily na tvářích týž deštíček, v srdcích tytéž city, v hlavách tytéž myšlenky jako jejich muži. Prošly poloostrovem křížem krážem, měly jej pod nohama, byl jejich, jejich, koupený lopotou nekonečných cest, útrapami ran, umírání a rození, smečkou dětí narozených v táborech vzbouřenců sněhem zavátých a sluncem vyprahlých. Páni – oni byli pány, oni, kteří chodili otrháni a hladovi. A dívaly se na své děti vylézající po drobných chtivých rukou, aby si nachytaly deště, a smály se při tom, jak je hladil; a otrokyně pojímala prudká plačtivá něha. Už nikdy děti nemají zažít, co zažily matky, jim náleží slunce a bezpečnost a jméno občanské, až Svobodné legie sestoupí k Římu.

Říkalo se, že stratég podruhé ustoupí, ustoupí prý horami do nějakého přístavu, do Brundisia, a tam prý sebere loďstvo z Itálie. Ustoupit a opustit tuto zemi, kterou si podrobili, po které táhli neporaženi? Někteří vůbec nikdy neslyšeli o nějakém Brundisiu, někteří myslili, že je to veliké město, ležící na druhé straně světa, ještě vzdálenější než Mutina. A sdružovali je s nenávistí, která v nich rostla, sbírala se a hromadila se po celou noc, nenávist a hrůza z veliké armády, kterou Krassus sebral pod východními horami. Nenávist, a nikoli strach – jako se muž obrací konečně na cestě v zimě pronásleduje vlky a zabijí a zabijí nedbaje rvoucích trháků, s nenávistí a vztekem proti šelmám v srdci. Tak tomu bylo také u otroků: připravovali se k boji.

A po celou tu noc šílený bratr Brennův procházel táborem otroků bouře otroky, křiče, aby byli vedeni na pány, že už se nebudou skrývat ani couvat a ustupovat. Což nejsou nepřemožitelní? Vypravoval o Brennovi na kříži a připomínal jim jejich mrtvé, přibité na stromy, chycené na zadním voji ustupující armády. A Galové řvali vztekem, rozpomínajíce se na vraždění u jezera lukánského. A i sami Thrákové ukládajíce se na loži k spánku, zavazovali se těžkou přísahou k boji.

I spalo všechno v táboře otroků, muži opilí bezejmenným vínem, které je budilo ze spánku v hodinách, kdy ještě bylo tma, aby skřípali zuby a těsněji svírali meče. Oné noci leželi se svými ženami v horkém neklidu a divokých něžnostech. A noc se prodlužovala, nebrala konce.

Kleon se na lůžku obracel s horečkou z vlhkého větru. Upřeně vyhlížel do tichého tábora, oči obráceny k tmavému východu. Krassus? Porazili už jednou tak velikého, jako byl on, mohli by to dokázat ještě jednou. Řek vstal, zapálil pochodeň, vybral ze skřínky dva svazky rukopisů a prohlížel je nevidoucíma očima – Platonův stát a jeho vlastní Zákon otroků. A přišla na něj touha čísti je znova, ale zrak mu za chvilku přecházel únavou; odložil je tedy, zhasil pochodeň a ulehl.

Bojovat musí. Není možné vrátit se do hor a v bezpečí, jít bezpečnou a pohodlnou cestou, jak ji sliboval stratég, připravoval v době, kdy lákal Skrofu do pasti. Boj, jak muži bojují s deštěm a sluncem a lakotnou zemí, která rvala jejich sílu. Nenávist, jak lidé nenávidí tmu a zimu, trpkou bolest, nouzi a smrt. Na chvíli myslil též na své vlastní minulé rady, opatrnost a ty se nyní rozplývaly: usínal se zlomeným srdcem.

A nocí lil se déšť dále.

Geršom z Kadeše slyšel jej leže po boku ženy Judity, opět tak blízké porodu. Česal si vousy chvějícími se prsty, mysle s nenávistí a rostoucím hněvem na tu Bestii, která čeká dole za průsmykem, tu Bestii, která by chtěla roztrhat a sežrat Nenarozeného, tu Bestii musí zabít dříve, než ona zabije je. Teď spi, ale zítra –

Oné noci Titul spal jen velmi málo, klímal; daleko na nejvyšším výběžku velitel lehkooděnců oči upíraje na strážné ohně v táboře Krassově. Myslil na pány natažené v smrti, v mučení, na sebe jako velekněze Kokolkova u dýmajících oltářů v městě Římě. Olizoval si masité rty a čekal na zítřek.

Déšť neustával, byl to lehký sladký závoj nad Petelií a jejími horami, až zasáhl nížinu kalábrijskou a vinice lukánské. Země se hýbala, oživovala a probouzela k jeho příští.

Spartakus spal docela klidně spánkem z úplné vyčerpanosti.

2

Ale na úsvitě se probudil – prudce se vytrhl ze spánku, jeho tělo se zmítalo hněvem. V přítmí stanu našly jeho ruce hrdlo Siciliánky, jež spala po jeho boku; také ona se probudila se smrtelnou bolestí v hrdle a volala jeho jméno. Jeho ruce ve tmách povolily, zavzdychl a řekl: „Něco se mi zdálo.“ Potom leželi klidně a tiše vedle sebe, až viděli, že tma ponenáhlu řídne. A Mella opět usnula, ale gladiátoru spánek už nepřišel, nýbrž on pozoroval ponenáhlé rozednívání a první záblesky jitra za petelskými průsmyky.

V jeho ústech zbyl ještě popel ze sna, ale oheň zatím již odumřel úplně. Zběsilost se mu v srdci upokojila. V přibývajícím světle se díval na hlavu ležící na jeho prsou a na prsty si navíjel vlasy sicilského děvčete. A konejšil ji, ježto v spánku plakala, plakala a nevěděla, že pláče. Tak Spartakus čekal na ráno.

A když Mella zase procitla, bylo jitro ještě blíže. A Spartakus jí vypravoval svůj sen; pokládal prý ji za římskou Vlčici.

„Já jsem zatím družka Hadova.“

Pohlédl jí do očí a viděl je jasné, třeba smutné; smutné onou prchavou zasmušilostí, která ležela na dně všech radostí otroků. Ale viděl rovněž její mládí, kdysi kvetoucí, jehož květ on otrhal, ale květ nebyl nadobro zmrhán, myslil si, pro nikoho z nich. Odstrčil ji a odešel ke vchodu do stanu, kdežto ona vstala a prostřela mu pokrmu i nápoje.

Jen zřídka se podíval na probouzející se svět očima, které jej viděly, on, ztracený gladiátor. Po celý svůj život se díval dolů pod něj nebo za něj – za dnů strávených v Thrákii na nahodilém lovu, v Batiatesových jamách pro otroky procitající v poutech, na pochodech Svobodných legií táhnoucích křížem krážem po Itálii. Ale nyní bezděky se podíval na rozednívání; a při tom pohledu nad něčím strnul a zůstal nehybný a tichý – hra barev na obloze.

Chladná, bleděmodrá obloha i svět pod ní. Nyní však se ta bledost ztrácela, pod jeho pohledem rudla oslnivě do červena, ve výšinách sluneční zlato přetékalo barvou rudou, na obloze modrá stále ještě pruhována krví. Den se blížil stále rychleji, žena drobné chomáčky mlhy po horských výšinách v Petelii, a gladiátor stále bděl. V oněch výšinách bydlila ještě noc, ale stíny se při příchodu slunce už ztrácely, vrhajíce již jen temné oštěpy. Na zemi trošek mlhy pomalu odlétal opouštěje půdu, skály, stromy, veliké propasti třpytící se vlhkem dešťů včerejších.

A potom, jak stál a poslouchal, v dálce u některé opuštěné sýpky slyšel zakokrhat kohouta, hlasitě, pronikavě a útočně proti přicházejícímu dnu. Dvakrát zakokrhal a potom bylo ticho, hlučno bylo jen v táboře otroků, který se probíral ze spánku na to pronikavé zakokrhání nesoucí se ranním úsvitem.

Avšak vlhký vítr se znova probudil a gladiátor jej ucítil – cítil, že se vrací neklid jeho snu. Ale nebylo to nic více než pouhý sen? Vrátit se z cesty do Brundisia pro poslední zúčtování s pány. Nyní v studeném, modravém jitru jasně a chladně viděl, že ono dobrodružství povede jej i jeho vyčerpané, zdecimované legie, umdlené a mající nemocné nohy, otupené meče, bez jízdy, která by chránila jejich boky, prakovníci bez střel, lučištníci bez šípů. Úplná zkáza a pohroma.

Ale slunce vyšlo a přiletěl i vítr. A v Spartakovi se znova vzbouřila temná, divoká vášeň, ta tajemná příbuznost s otroky, které vedl, tisíce, které se hýbaly okolo něho v táboře. Po celá dvě dlouhá léta měli v moci půl Itálie, byli němí, ale jejich láska beze slov pohnula jeho srdcem. Vyčerpané, zemdlené vojsko s bolavýma nohama? Ale vlčice byla zde, nyní už nemohou a nesmějí pustit pány – leda jako vítězové nad těmito pány.

Obloha dštila krev po chvíli temnou. Vzhlédl vzhůru, podíval se na ni temnýma, zasněnýma očima, hrozný, v chladnoucím tichém hněvu a zármutku. A potom se obrátil k sicilské dívce, jež klečela u stolu, na který položila jeho jídlo.

Ale jen se otočil, stala se s ním nová změna. Viděla jej, jak se jí zdálo, – jsouc zamyšlena neviděla jasně – v zanícení ze strachu a lásky k němu, mladého: stratég, který nebyl ani mladý, ani starý. Usmál se na ni jasnýma, čistýma očima, kráčeje jako lovec k ní a zasedl si ke stolu; oba spolu pojedli a popili. Ona byla zarmoucena kormutlivou vášní, která se přenesla táborem, a chtěla se ho zeptat, co zamýšlí.

Ale on se choval podivně; mluvil o svých letech v Thrákii, jak zrána probíhal lesy, jak ještě nyní má živě na očích světlo dopadající na jejich kmeny a vysoké koruny, když kráčely do večera, k severu, pochodující legie, které vídal dávno před všemi jinými legiemi, římskými nebo svobodnými. Ptal se, zda si také vzpomíná na taková vidění na Sicílii, ale ona si nevzpomínala, jí bylo vše ve vzpomínkách zahaleno a mlhavo; a byla příliš zarmoucena, aby dávala pozor, dívajíc se na něj. Suché obilí dusilo ji v hrdle, že nemohla jíst, ale gladiátor seděl s hlavou ponořenou do dlaní a mlčel. Ale když se na ni opět podíval, opět viděla, jak je mlád. A tu věděla zcela jistě, že on je bůh, a chvěla se ve strachu, ač jím byla udržována v roztoužení, hrozíc se jeho síly, ale on se na ni nyní usmíval – políbil ji, vstal a vyhledal si zbroj.

Řekl: „Myslím, že se blížíme ke konci, Mello. Je-li tomu tak, máš svůj nůž!“ Děkoval jí řka, že mu sloužila dobře, a potom vida okoralé zbytky jídla, z něhož pojedl, pravil zvolna, jako by se rozpomínal, že zapomněli vykonat libaci. Ona dobře věděla, že to dosud nikdy neudělal; a vyjeveně otevřela na něj oči, když odhodil trochu jídla na zem a ulil vína kterémukoli božstvu, které snad bytuje v těchto horách a na světě.

Potom mu připjala zbroj a chtěla mu přinést lehký štít, to jest štít jezdecký. Ale on ho nevzal, nýbrž místo něho těžký štít samnitský, který nosili bojovníci pěší. Zkoušel jeho řemení a namazal je. Mella přinesla dvojí řemen, aby si jím pevně přitáhl štít k paži. Do pravé ruky vzal válečnou sekeru a pod levé rámě si zavěsil meč.

A Mella viděla, že už na ni zapomněl.

Zatím všude okolo něho se vzmáhal veliký lomoz a hluk od vojska otroků, dupání mnohých nohou a zpěv mužů připravujících se do boje.

3

Když se rozednilo, vytáhl Krassus s rozmnoženým vojskem, aby se dal cestou do Říma a zajistil si tažení po obou stranách silnice proti neporaženým spartakovcům. Vzadu se ubíral Skrofas v řetězech a Quintius, který se stal místo něho kvestorem. Zneuctěný oddíl Skrofových legií táhl ve středu sevřen jsa s obou stran legiemi Krassovými.

Provinční praetor, který sám velel zadnímu voji, pozoroval, že prach zvířený legiemi zahaluje cesty, když táhly na úpatí hor a obracely se k východu. Potom přijel k jeho tribunovi jeden zvěd – tribun zaklel a rychle se rozjel k praetorovi se zprávou, které bylo těžko uvěřit. Krassus sebou v sedle prudce škubl.

Vojsko otroků, veliký dav neuspořádaných, řvoucích tlup se z pahorků petelských rozvíjel k pronásledování. Na jejich ukradené zbroji se odráželo slunce a jiskřilo, i na hadích odznacích gladiátorových. A tu Krassus spatřil uprostřed blížícího se nepřítele na bílém hřebci samého Spartaka.

Zatím se legie zastavily a rychle se obracely; vojsko otroků bylo vzdáleno sotva několik stadií – velká řvoucí proudící horda v cárech větrem zmítaných a třpytící se výzbroji, kyselý zápach z nich čpěl Krassovi do nozder, když na ně vypoulil oči pronikavým, lakotným pohledem. Potom se obrátil k svému kvestoru Quintiovi.

„Rozbijeme tábor a postavíme kolovou ohradu. Pospěš si!“

Stalo se. Legie se rychle seskupily ve formaci táborovou a pro velikou zkušenost rychle pokračovaly v stavění tábora; už začaly vyhazovat i násep k opevnění; tisíce pracovaly jako jeden a nad nimi řvali setníci a dekurioni, hnědí lidé z ostrovů, Římané, Italikové, legie z Hispanie. Slunce se na chvíli skrylo za krátkého lijáku a potom vyšlo a zůstalo už na obloze nezastíněno až do večera. Všechen kalaberský venkov stál, jak se zdálo, v hrobovém tichu a mlčení očekávaje výbuch toho utkání ve stínu hor.

Legie civěly na blížící se nepřátele, slyšely jejich volání a divoký zpěv, písně dožinkové a písně o Hádu, neboť otroci byli zachváceni šílenstvím, které na ně seslal některý bůh. Kleon a Geršom z Kadeše jeli na koních plísníce své oddíly, snažili se je vpravit do útvaru, jak nařídil stratég, dosud nevídaného – klín se základem pevného vnitřního kruhu. Ale s muži táhly také ženy, smály se před tribuny otroků, mávaly kopími proti římskému opevnění, které se v černém zemním náspu zdvíhalo výš a výše. Opilý dav, opilý šílenou nadějí, otroci nyní křičeli, aby byli vedeni na pány bez dalších odkladů. Začali volat jméno Spartakovo mocně řvouce a jejich řev zastavil na chvíli zpocené Římany stavějící opevňovací zdi.

Potom Římané spatřili velkého bílého hřebce, jedoucího v čele neuspořádaných davů otroků, a vyjevené legie si šeptaly: Gladiátor! Zajel s hřebcem do kola, vyzbrojen jsa velikým samnitským štítem, který mu visel na rameně, a volal na otroky, že je bez odkladu povede, ale že musí být poslušni svých tribunů a zachovávat nařízený útvar.

Konečně to tedy udělali, gladiátor se na ně díval a usmíval se. Cítil, že mu krev v mohutném těle zpívá, a jednou pohlédl jinam od měnícího se kola a pochodu otroků před ním, vzhůru na hory, které viděl blížit se perlově modré. Nyní se tyčily černé na slunci, dívajíce se na něj. A když konečně jeho vojsko bylo sešikováno v pořádku, Spartakus sestoupil z koně, toho velikého bílého hřebce ukořistěného dávno předtím v bitvě u jezera – a to zvíře zasupělo u jeho ramen očichávajíc jej a podívalo se na něj velikýma očima.

Potom Spartakus bodl hřebce do srdce, zvíře se skácelo a pošlo – a z davu otroků vznesl se vzhůru těžký povzdech úžasu. Ale Spartakus pravil, že, zvítězí-li v boji, bude mít mnoho krásných koní na vybranou, ale prohraje-li bitvu, nebude prý vůbec potřebovat už žádného koně.

Ustal a oni nyní pochopili, co znamená v jeho rukou štít pěšáka připevněný k paži dvojím řemenem. Chvíli na něj vyjeveně hleděli, vystřízlivělí, až troubení rohů v římských řadách znova rozpálilo v jejich srdcích nenávist a zášť.

Spartakus vida, že jich už není možná uklidnit, seřadil je v bitevní šik. Dopředu postavil Bithyny, dychtivé pomstít první porážku, kterou utrpěli od Hubeného Krassa. Geršom ben Sanballat rovněž sestoupil z koně a s tribuny po boku rychle probíhal řadami vydávaje poslední rozkazy. Zastavil a čekal.

Potom trubači otroků zatroubili k útoku.

Hejno střel z praků zabzučelo vzduchem a bylo zastíněno mrakem šípů z polohotového tábora. Ale pod tím mrakem a skrze něj útok Bithynů se nezakolísal, vydrželi pevně, zlezli nižší zeď a vyrojili se do příkopu; tam se s nimi setkali Římané a Spartakus zahlédl, jak tam, kde žid vedl svou legii, záblesk odznaků s Hadem zmizel v davu. Potom zmizel též Geršom ve vlně lidí, které Krassus vrhl na to významné místo. Bithynové sekajíce a bodajíce a supějíce vztekem couvali právě ve chvíli, kdy se ozvaly jejich rohy.

Ale oni jich nedbali. Bez rozkazu, znova zformovali své řady a znova útočili na tábor. Třikrát zaútočili, třikrát byli odraženi, ale nepřátelé zaplatili jejich ústup draze. Krassus viděl, že útok Bithynů, mužů s otupělými meči, jistě se nezdaří; vyjel tedy s koněm na malý vršek uprostřed tábora, aby bděl nad bojem.

Vtom Spartakus vrhl zbytek galské a germánské legie do průlomu v opevnění tábora a viděl, jak Kleon v jejich čele zmizel v lítém boji bodajících mečů a mrštných kopí – viděl to, vtom se už Galové proudem valili z tábora a bezhlavě se řítili ven. Z toho poznal, že přišel konec – záložní legie římské se úprkem blíží z prostoru za táborem, aby napadly prchající otroky. Gladiátor ještě seřadil své vojáky v klín, obklopil se tělesnou stráží i podíval se na chumel v místě, kde stál Krassus. Zkusil ještě přezky na štítě a vedl Thráky do průlomu.

4

Spartakus razil si cestu přímo na Krassa, probíjel se davem lidí a rozdal velmi mnoho ran; ale Krassa dostihnout se mu nepodařilo, ač zaměstnal a zabil dva centuriony.

Konečně, když se jeho družina rozprchla, sám stál pevně na své postati, a byv obklíčen množstvím nepřátel bojoval, dokud nebyl sražen k zemi.

IV
Na silnici Appiově

1

Pět tisíc jich uteklo a razili si cestu z bojiště na sever. Ti se setkali s Pompejem vracejícím se konečně z Iberie a byli rozsekáni na kusy. Unaveni jsouce zabíjením Krassovi legionáři konečně také zajímali. Krassus dal tyto zajaté spočítat, i bylo jich přes šest tisíc.

Krassus přitáhl s legiemi k silnici Appiově. Po tři dni se jeho tábor ozýval stálým bušením a řezáním tesařů v pilné práci. Do tábora bylo sneseno mnoho stromových kmenů, ořezáno a přitesáno, kdežto otroci, svázaní a o hladu, nemajíce ani vody k pití, krčili se při zemi a slunce jim nemilosrdně pražilo na hlavu. Za denního světla a ještě dlouho do tmy slyšeli řezat a zvonit tesařské náčiní a čichali čerstvou pryskyřici z řezaného dříví.

Ale konečně bylo vše hotovo. Licinius Krassus dal otroky vyvésti, vedl je po celý horký letní den, a jak táhlo jeho vojsko pomalu k Římu, dával jednoho po druhém přibíjet na kříže právě postavené. Konečně se i sami jeho legionáři s hrůzou a ošklivostí odvraceli od pohledu dozadu, kde se na obzoru táhla čára svíjejících se a křičících těl a ztrácela se do sluneční mlhy. Někteří přibíjeni jsouce na kříž v ukrutných bolestech hlasitě ječeli, když jim hřeby prorážely kosti nebo je drtily, takže jim z masa visely jejich odštěpky. Někteří omdleli. Někteří vzývali cizí bohy a nyní konečně prosili o slitování, když jim legionáři hřeby proráželi ruce a nohy. Potom byly kříže zdviženy, a když byly zapuštěny do čerstvých jam, těla otroků se nachýlila kupředu a bylo slyšet praskání trhajícího se masa. Zápach krve a výmětů s postupem času rostl; v noci se sbíhali vlci a slétala hejna mrchožravých ptáků na čekanou. Konečně byl do země zaražen poslední kříž a Římané odtáhli.

Přišla noc, těžká rosou. A sténání z řady křížů na míle daleké pozdravilo její příští, ježto chlad osvěžil vadnoucí rty a lidé pozdvihovali zalité oči k chladným bdělým hvězdám letní noci. Mrtvých bylo teprve několik málo, ježto dlouho trvalo, než zápal zachvátil ruce i nohy nebo než vykapala krev a ukřižované opustilo vědomí.

Po nářcích nastoupilo po celou noc brblání v mnoha jazycích, muži volali k bohu, muži volali jména jiných mrtvých nebo ztracených, muži plakali jako děti naříkajíce nářkem beze slov. Najednou ustal i ten, neboť noc byla skoro tak vlahá jako den. Ráno viseli otroci v dlouhé řadě křížů, zčernalé jazyky majíce vyplazeny z oteklých rtů, vypoulené oči obráceny v sloup a už jen vrněli jako zbitá zvířata.

Z Říma vyšel veliký průvod lidí podívat se na ukřižované otroky. Obchodníci, kteří nyní už mohli zase bezpečně ubírat se touto dlouhou cestou od pobřeží, dívali se, otřásli se odporem a šli dále; mračna much a ptáků začala se nyní usazovat na nehybných tělech lidí, kteří ještě žili. A někdy projel vzduchem výkřik a zase odumřel, a hmyz se zdvihl v líném bzučení. Ti, kdož se dívali ze strany, viděli, že se těla všelijak kroutí v posledních záchvatech smrtelného zápasu. A když se druhého dne někteří ubírali podél řady mokvajících těl, viděli, že mnohá byla orvána zuby dravé zvěře.

„Třetí noci nikdo z nich nepřežije,“ říkali si. „Podruhé se otroci už nevzbouří.“

Vraceli se do Říma, do světla, do života, k svým letům a do tmy, která je ukrývá našim pohledům.

2

Ráno čtvrtého dne – a Kleon ještě žil.

Když ho legionáři svlékli do naha, aby ho přibili na kříž, rozřehtali se pustým smíchem shledavše, že je vykleštěn. Potom ho znásilnili ještě jednou, že omdlel, a přišel k sobě, až když visel na kříži; páni už byli ti tam.

Potom ho začala rvát bolest, brblal jako ostatní kletby a naříkal, hryzl si rty a kousal je do krve. V jeho hlavě jako by se otáčelo kolo pobité ohnivými hřeby a točilo se dál a dále. Věděl, že to už nemůže dlouho trvat, že smrt musí nastat každou chvíli, protože tak kruté bolesti a takový smrtelný zápas nemůže být dlouhý. Podruhé omdlel, probudil se však jednak zápachem vlastního těla, jednak protože mu nohy očenichávala tlama vlka – to, a bolest a vytí šelmy, jež prchala vyděšena byvši skřekem, který se mu vydral z úst.

Plynul den, slunce postrkovalo jasný kotouč po obloze k západu tak zvolna, že se mu to zdálo jako mnoho dní, dlouhá doba světla a dlouhá doba tmy. Jazyk mu mezi zuby otekl, ale smrt nechtěla přijít. A špičaté kolo v hlavě rostlo a rostlo, až zaplnilo oblohu, až vyskočilo z hlavy a on je viděl – mučenou zemi. V krátkých obdobích mezi záchvaty smrtelných bolestí slyšel okolo sebe poslední výkřiky umírajících a viděl jejich těla se kroutit a chvět a konečně se uklidňovat.

V třetí noci ho hmyz opustil a přišly šelmy. Ale našly ho ještě živého, žil ještě celou noc. Nepřiblížily se k němu, trhaly a rvaly potmě maso z jiných těl. Když se probral z bezvědomí, naposled viděl na obloze jitro a v rozplývajícím se pohledu spatřil svět zářit větší a zvláštní.

„Ó, Spartaku!“

Byl to výkřik smrtelného zápasu v mozku i v srdci, ale on jej slyšel jen jako tlumené zachrčení z úst. Potom pominula i ta duševní agonie, v náhlé záplavě paměti, v prudkém záblesku pamětné obrazivosti: první bithynský tábor, sýpka na cestě k jihu, Papa v mlze, válečné hry na počest Krixovu, soutěsky mutinské, Řím zářící za soumraku, sněhové závěje v Regiu, průsmyk petelský – zase bojoval a zase pochodoval a debatoval, slyšel volání desetitisíců otroků, a když kráčelo jitro po Appiově silnici, slyšel, že se přízrak Naděje a Slibu s kvílením vzdaluje. Potom jej zase schvátila bolest, rvala mu srdce a zase přestala. V posledním okamžení ještě divoce trhl očima:

Viděl před sebou veliký Kříž, obrovský, zabírající celou oblohu – a na něm tělo korunované trním. A za ním, za tím křížem postavu nějakého gladiátora, rovněž tyčící se do oblak, s mečem v ruce, druhá ruka na pokraji jitra za oním křížem. Viděl, že tito dva jsou jeden a svět přece jejich: i odešel do nekonečné noci a jim nechal tuto zářící zemi.

V Itálii bylo jaro, sto let před Kristovým ukřižováním –

Konec

Starověká Itálie, dějiště románu Spartakus

VÝKLAD CIZÍCH SLOV

abolla – jezdecký plášť

ad ludum – dán do šermířské školy, aby jako gladiátor bojoval v aréně

agnostik – myslí, že člověk nemůže boha poznati, nestačí na to

Aischylos – starořecký básník, autor divadelních her

Appiova silnice – vedla z Říma do Kapuy a dále přes Venusii do Tarenta a Brundisia. Část této silnice, velmi dobře dlážděné, postavil r. 312 cenzor Appius Claudius

archont – správce státu, vysoký úředník

Aristofanes – řecký básník komedií, zejména politických

Athéna – starořecká bohyně důmyslu občanského i vojenského, ochránkyně umění a věd

atrium – největší místnost v římském domě, černá od kouře z ohniště

auguři – věštci předpovídající budoucnost z různých znamení na nebi, z letu ptáků, šumění stromů atd.

ave – sbohem!

balistika – nauka o střelbě

Behemoth – obluda mořská

beran – kláda okovaná železnou beraní hlavou, pod ochranným přístřeškem, kterou se bořily městské hradby

Bílé ostrovy – při západním Řecku

Bithynové – bydlili v Asii na jižním pobřeží Černého moře

Bruttium – jihoitalský kraj

Brundisium – jihoitalské město v staré Kalábrii, dnešní Brindisi

bucina – polnice

bucinator – trubač

centurio – velitel setniny vojska

centurie – setnina vojska

diaspora – roztroušená náboženská obec

Dlážděná silnice – silnice Appiova

dvojveslice – loď se dvěma řadami vesel po obou bocích

Elohim – bůh

Ergastulum – podzemní vězení pro otroky, dílny otroků

Fortore – nynější jméno starověké řeky Frento na hranicích Apulie

Forum Romanum – hlavní náměstí v Římě

Garganus – pohoří v Apulii

gymnázium – tělocvična

Hesiod – řecký básník epický

himation – svrchní roucho bez rukávů

hoplíté – těžkooděnci s těžkou zbrojí

Hyperborejci – bydleli kdesi daleko na severu

Chasidim – sekta pravověrných židů

Iberové – bydleli v dnešním Španělsku

idy březnové – 15. března r. 44 byl zavražděn Caesar od spiklenců, z nichž jeden byl Brutus

Italikové – obyvatelé střední Itálie

Kadeš – město a kraj kanaánský v Palestině

Kalábrie – jihoitalská krajina

Kanny – město v Apulii. Hanibal tam r. 216 porazil Římany

Kapua – italské město v Kampáanii

katapulty – praky, přístroje k házení těžkých oštěpů aj., děla starořímské armády

Katilina – římský šlechtic, připravoval povstání, aby se zmocnil vlády

klín – bitevní útvar v podobě klínu

Kyrena – na africkém pobřeží

La Futa – nynější jméno průsmyku apeninského na cestě z Bononie do Florencie

lanista – učitel šermu

legát – podvelitel

lex servorum – zákon otroků

libace – úlitba před obětí

litteratus – vzdělaný. Vzdělaní zajatci, hlavně Řekové, konali pánům různé práce písemné, vedli účty a vyučovali děti

Lukánie – jihoitalská krajina

mánové – duše zemřelých lidí

Mateské hory – nynější jméno pohoří v starověku bezejmenného v Samniu

Metapontum – město ve východní Lukánii

messinská úžina – mezi Sicílií a Itálií

mirmillones – gladiátoři s těžkou výzbrojí. Na přílbě měli obraz ryby

Mutina – město v Předalpské Galii, dnešní Modena

Nola – město v Kampánii

ordinarius – pořadatel, dozorce nad otroky

Ormuzd – východozemské božstvo

ostiarius – vrátný, domovník

Ovidius – latinský básník. V jeho „Proměnách“ byl líčen „Zlatý věk“

Paestum – město na záp. pobřeží Lukánie

Palatin – jeden ze sedmi pahorků v Římě

Papa – nynější jméno hory v jižní Lukánii

partyzáni – odbojníci vedoucí drobnou válku

patriciové – šlechta

peltasté – lehkooděnci s pavézou

penátové – ochránci bůžkové rodiny

peristyl – nádvoří s obsloupením

Picenum – kraj ve střední Itálii na Adriatickém pobřeží

Pitelia – město v Bruttiu

Platon – řecký filozof, zemřel r. 347 př. Kr. Napsal také obšírný spis „Stát“, v němž vylíčil nový stát, zbudovaný podle jeho ideálů

Pola – město v západní Lukánii

praetor – úředník a vojenský velitel římský

provincie – kraje dobyté Římany

Pyrrhus – král epirský, porazil Římany r. 275 u Askula, ale měl tak veliké ztráty, že jeho vítězství byla vlastně porážka

quaestor – pomocník velitele, účetní důstojník

retiarius – byl vyzbrojen drátěnou sítí, do níž se snažil zaplésti soupeře a probodnouti ho trojzubým kopím

Rex servorum – král otroků

rydlo a tabulka – psací potřeby. Rydlem se psalo do voskových destiček

Salenae – mořské lázně v Lukánii

Salome – judská královna

sardonický úsměv – zahořklý, bolestný

Sloupy – (Herakleovy) nynější Gibraltar

stadium – asi 200 metrů

svitky – popsané listy papyrusové neb pergamenové se stáčely ve svitky a ukládaly do pouzder

Thurie – město v Bruttiu

tóga – svrchní roucho, bílé, u senátorů lemované nachovým pruhem

Thrákové – polodivocí obyvatelé Thrákie na Balkáně

třetí hlídka – nastupovala po půlnoci

tribunové – vojenští podvelitelé

tunika – spodní roucho podobné košili

Tyrhénské moře – na západním pobřeží Itálie

vale – sbohem! buď zdráv!

veliti – lehkooděnci vyzbrojení luky nebo praky; sloužili též jako zvědové

vestálky – kněžky bohyně Vesty, ochránkyně rodinného krbu

Vlčice – podle pověsti kojila prý vlčice pohozená novorozeňata Romula a Rema, zakladatele Říma. Odtud odznak a symbol Říma

via terrena – silnice, jak je od přírody, nedlážděná

vulgares – sprostí otroci, konali nejhorší práce

zdecimovati – každého desátého popraviti

želva – bitevní formace, vojáci se sraženými štíty utvořili si nad hlavami kryt podobný krunýři

James Leslie Mitchell
Spartakus

Překlad Josef Hrůša

Ilustrace na obálce Spartakova smrt, Hermann Vogel

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 11. 2025

ISBN 978-80-274-4591-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4592-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4593-6 (prc)