Lovec jelenů

James Fenimore Cooper

Přeložil a upravil Jiří Josek

Znění tohoto textu vychází z díla Lovec jelenů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Albatros v Praze v roce 1991.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (James Fenimore Cooper: Lovec jelenů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 7. 2025.

Kapitola I

Mě těší brouzdat panenskými lesy,
mě uchvacuje osamělý břeh
a tam, kde moře melodicky řve si,
mně nezačne se stýskat po lidech.
Mám lidi rád, však na svých výletech
miluji přírodu, v ní nacházím
sebe: kým jsem, kým budu po letech,
a splývám s všehomírem v extázi,
kterou když popíši, jen pokazím.
                                                   — Byron

Události prodlužují čas. Člověku, který mnoho cestoval, připadá život naplněný a dlouhý, a rovněž dějiny, v nichž se toho hodně událo, snadno vyvolávají dojem věkovitosti. Zalétneme-li v myšlenkách k prvním dnům amerických kolonií, obestírá je opar dávnověku, a přitom by stačily čtyři lidské životy průměrné délky, aby k nám zprávy o úsvitu naší země dospěly předávány od úst k ústům. Vždyť to není více než pouhá dvě století, co město New York, převyšující dnes počtem obyvatel čtyři nejmenší evropská království či celou Švýcarskou konfederaci, začínali osídlovat Holanďané. Snad tento letmý pohled na perspektivu času poslouží čtenáři, aby si uvědomil, že obrazy, které před ním hodláme vykreslit, nejsou tak vzdálené a nedostupné, a bude je přijímat s menším údivem.

Víme z historie, že osady na východním břehu řeky Hudson, jako jsou Claverack, Kinderhook, ba i Poughkeepsie, nebyly ještě před sto lety bezpečné před nájezdy indiánů, a dodnes zde stojí sídlo Van Renselaerů, vzdálené od přístaviště v Albany na dostřel muškety, v jehož zdech vidíme střílny určené k obraně proti tomuto lstivému nepříteli. Podobných památek na raná léta naší vlasti najdeme zde, v kraji pokládaném za kolébku americké civilizace, celou řadu a svědčí o tom, že od dob, kdy v těchto místech namísto hrůzy a násilí zavládl klid a bezpečí, neuplynul čas delší, než kolik mívá vyměřen pouhý jeden lidský život.

Události našeho vyprávění se odehrály mezi lety 1740 a 1745, kdy osídlené části kolonie New Yorku sestávaly jen ze čtyř atlantických okresů, vinoucích se v úzkém pruhu podél řeky Hudson od vodopádů u jeho pramene až k ústí, a z několika předsunutých osad na řekách Mohawk a Schoharie. Široké pásy panenské divočiny nedosahovaly pouze ke břehům Hudsonu, ale přeskočily řeku a táhly se dál až do Nové Anglie. Z ptačí perspektivy musel tehdy kraj na východ od řeky Mississippi nabízet pohled na nesmírnou prostoru lesů, ohraničenou pouze úzkým lemem obdělané půdy podél moře, posázenou zrcadly jezer a protkanou vlnovkami řek.

Navzdory všem změnám způsobeným člověkem koloběh ročních dob je věčný a neměnný. Léto, zima, čas zrání i plodů vracejí se s nevyvratitelnou pravidelností a dopřávají člověku příležitost prokazovat sílu svého ducha a nacházet trvalost a zákonitost v proměnách přírody. Po staletí opíralo se letní slunce do špic těch úctyhodných dubů a borovic a vysílalo svůj žár až do jejich houževnatých kořenů. Dělo se tak bez vědomí člověka a zcela nezávisle na jeho vůli. A tu pojednou rozezvučel se prales hlaholem dvou hlasů, které se navzájem svolávaly. Patřily dvěma mužům, kteří zřejmě zabloudili a vydali se každý jiným směrem hledat ztracenou stezku. Konečně vítězný výkřik ohlásil úspěch a to už se ze spleti větví a travin mokřiny vynořil muž mohutné postavy a octl se na kraji nevelké mýtiny vytvořené společným dílem zkázy větru a ohně. Místo se nacházelo na úbočí jednoho z kopců zvlněné krajiny a nad pohřebištěm vyvrácených stromů se otevřel pohled na bezmračné červnové nebe.

„No tady se dá konečně dejchat!“ ulevil si zálesák, jen co se vysoukal z houštiny, a otřepal se jako bernardýn, který právě prošel závějí. „Hurá, Jelenobijce. Jsme na denním světle a tamhle je jezero.“

Ještě než to dořekl, rozhrnuly se větve a na paseku vkročil druhý muž. Spěšně si dal do pořádku šaty a výzbroj a připojil se ke svému druhovi, který už se uvelebil k odpočinku.

„Víš, kde jsme, nebo hulákáš jen proto, že vidíš slunce?“ zeptal se ten, kterému říkali Jelenobijce.

„Obojí, mladíku, obojí. Vím, kde jsme, a navrch nemám nic proti tomu, že zase vidím svýho starýho kamaráda sluníčko. Teď už se nám snad kompas v hlavě nepomotá. Ať se Hurá Harry nejmenuju, jestli zrovna tady netábořili loni v létě celej tejden ti mizerové zeměměřiči. Koukni, tamhle jsou ještě uschlý větve z jejich chatrče a tuhle je pramen. A co se sluníčka tejká, mně říkat, kolik je hodin, nemusí. Já mám svoji rafiku rovnou tady v žaludku a podle ní je nachlup půl dvanáctý. Takže vybal tornu, ať ten stroječek natáhneme na dalších šest hodin.“

Po tomhle návrhu se oba pustili do příprav skromného, ale vydatného oběda. Využijme zatím času a prohlédněme si poněkud zevrubněji oba muže, jejichž úlohy v našem vyprávění nebudou zdaleka bez významu. Těžko by se snad našel lepší exemplář pravé mužnosti a chlapáctví než v osobě toho, který si říkal Hurá Harry. Jeho pravé jméno znělo Henry March, ale hraničáři, kteří se od indiánů přiučili zvyku udílet si přezdívky, měli za to, že zálesákovo nové jméno je přiléhavější než to staré, lépe vyjadřuje jeho prudkou bezstarostnou povahu a věčný nepokoj, který ho hnal z místa na místo, takže ho dobře znali osadníci od Province až po Canadas. Vzrůstem se Hurá Harry blížil dvěma metrům, a jelikož i jinak byl dobře stavěný, o jeho síle nebylo pochyb. Ani tvář mu hanbu nedělala, neboť byla hezká a veselá.

Jelenobijce, jak nazýval Hurá svého přítele, byl vzhledem i povahou docela jiný. Měřil asi sto osmdesát i v mokasínech a postavou byl útlejší a křehčí. Jeho svaly svědčily spíše o mrštnosti a obratnosti než o mimořádné síle. Obličej by neupoutal ničím jiným než mládím, kdyby v něm nebylo výrazu, který svou důvěryhodností učaroval každému, kdo si dal tu práci do něho pohlédnout. Byl to výraz bezelstnosti a dychtivé upřímnosti, svádějící k domnění, že jeho nositel není schopen rozlišit pravdu od přetvářky a lsti. Ti však, kteří se s tímto mužem lépe poznali, brzy pochopili, že je to pouze mylné zdání.

Oba hraničáři byli dosud mladí. Hurá měl šestadvacet či osmadvacet let a Jelenobijce byl ještě o dost mladší. O oděvu snad stačí říct, že sestával převážně ze součástí ušitých z jelenice a že zcela odpovídal oblečení lidí pohybujících se na hranici mezi civilizací a divočinou. I tak se ovšem zdálo, že Jelenobijce věnuje svému zevnějšku více pozornosti, zejména pokud šlo o zbraně a jinou vyzbroj. Pušku měl vycíděnou, rukojeť nože zdobila řezba a růžek na prach i míšek na broky si ověsil vampumem, páskem z korálků s indiánskými ornamenty. Naopak Hurá byl oblečen nedbale a halabala, ať už proto, že se o tyhle věci prostě nestaral, anebo že si byl vědom toho, že svůj zevnějšek nemusí nikterak přikrašlovat. Možná že právě tato povznesenost nad vnějším vzhledem dodávala jeho mohutné postavě ten pravý švih a říz.

„Pusť se do toho, Jelenobijce, a dokaž, že máš i delawarskej žaludek, když už máš to svý delawarský vychování,“ zvolal Hurá a sám šel příkladem, když do otevřených úst vsunul plátek studené zvěřiny, jaký by sedlákovi z Evropy vystačil na celý oběd. „Dokaž tý srně, že jsi stejně odvážnej jedlík jako střelec.“

„Na zabití srny moc odvahy nepotřebuješ, Hurá; zvlášť když je po sezóně. To takhle sundat pumu nebo rysa, to by byla jiná,“ odpověděl Jelenobijce a taky si nabral porci. „Však mě Delawaři nepojmenovali kvůli mé odvaze, ale protože mám rychlé nohy a bystré oči.“

„Delawaři nejsou žádní hrdinové,“ mumlal Hurá s plnými ústy, „jinak by nedopustili, aby z nich ta prašivá smečka Mingů nadělala baby.“

„V té věci je nějaké nedorozumění – nikdo do toho pořádně nevidí,“ zastával se jich Jelenobijce horlivě, neboť ve vztahu ke svým přátelům byl stejně oddaný, jak nesmiřitelný byl Hurá ke svým nepřátelům. „Mingové šíří po lesích lži a všechno překrucujou. Žiju už mezi Delawary deset let a vím, že když je třeba, jsou stejně odvážní jako každý jiný.“

„Helemese, pane Jelenobijce, a když už jsme u toho, řekni mi jako chlap chlapovi jednu věc. Když jseš takovej pašák, co se tejká srnčího, že ti za to dokonce udělili titul, jestlipak jsi taky někdy trefil nějakýho myslícího tvora? Střílel jsi taky někdy do něčeho, co mělo kalhoty a v ruce revolver?“

Otázka vyvolala v nitru mladíka krátký boj mezi pocity zahanbení a oprávněného přesvědčení, který se mu zračil v obličeji. Brzy však nad falešnou pýchou a hraničářskou chlubivostí získala vrch upřímnost srdce.

„Abych řekl pravdu, tak nikdy,“ odpověděl Jelenobijce. „Nebyla příležitost. Delawaři žijou v míru a taky si myslím, že není správné brát člověku život jinak než v opravdické počestné válce.“

„Copak tys nikdy nenačapal zloděje, co ti pytlačil na pastích? Je lepší vzít zákon do vlastních rukou a ušetřit úřadům práci a tomu lumpovi soudní výlohy.“

„Nejsem traper, mě živí tahle puška,“ řekl hrdě mladík, „a před nikým bych nikdy nohy na ramena nevzal. Když prodávám kůži, vždycky má v hlavě o jednu dírku víc, než jsou ty, co sloužily od přírody k dýchání a koukání.“

„No jo, ty zvířecí. Ale co je to všechno vedle skalpování a střílení ze zálohy. Zastřelit indiána ze zálohy, to znamená jednat přesně podle jeho zásad, a navrch pak víš, že máš v lese o jednoho nepřítele míň. A teď když nám začíná, jak tomu říkáš, tahle počestná válka, měl by ses naučit mířit trošku vejš než jen na ty svý čtyřnohý kamarády, jinak tu s náma moc dlouho nepobudeš, to ti povídám.“

„Naše cesta je stejně u konce, takže jestli chceš, můžeme se, Marchi, rozloučit. Na mě tu má čekat přítel, pro kterého není žádná pohana stýkat se s člověkem, co ještě nikdy nezabil svého bližního.“

„Stejně by mě zajímalo, co toho plíživýho Delawara přivedlo takhle zčerstva až do těchhle končin,“ mumlal si Hurá pro sebe a v jeho hlase bylo neskrývané podezření. „Kde se máš sejít s tím mladým náčelníkem?“

„U kulaté skalky na dolním konci jezera. Prý se tam shromažďují kmeny, když sjednávají smlouvy a zakopávají válečné sekyry. O té skalce se mezi Delawary dost mluví, ale já ani u ní, ani u tohohle jezera ještě nikdy nebyl. Na kraj si dělají nárok Mingové i Delawaři a v době míru je to společné území, kde oba kmeny loví zvěř a chytají ryby. Ale co se může dít v době války, to ví jenom bůh.“

„Společný území!“ zasmál se posměšně Hurá. „To bych rád věděl, co by na tohle řek Potápka Tom, kterej tohle jezero považuje za svý vlastnictví, když na něm už patnáct let bydlí. Žádnýmu Mingovi ani Delawarovi by ho bez boje nevydal.“

„Ten tvůj Potápka Tom musí ale být kromobyčejný smrtelník. Ani Delawar, ani Mingo, ani bledá tvář. Co je vůbec zač?“

„Co se jeho lidský přirozenosti tejká, tak to on je spíš ondatra než člověk, aspoň pokud jde o způsob živobytí. Někdo tvrdí, že zamlada jezdíval po moři s jistým kapitánem Kiddem, kterýho pověsili za pirátství, a on že se tehdy vypravil do těchhle hor, kam se královský křižníky nedostanou, aby si tu v klidu a míru užíval svýho lupu.“

„O tom pochybuju, Hurá. Nikdo si nedokáže užívat lupu v klidu a míru.“

„V tomhle jsou lidi různí, chlapče. Někdo si v klidu ani užívat neumí, ale potřebuje bendit, další je nejradši ve svým tichým koutku. Někdo nemá klid, dokud neloupí, a jinej naopak. Jenže Potápka Tom nepatří ani k těm, ani k oněm. Ať už loupil, nebo ne, teď mu stačí, co má, a žije si tu se svýma dcerkama náramně pohodlně.“

„O dcerách jsem slyšel od Delawarů, kteří tu v okolí lovili. A matku nemají?“

„Mívali ji, to dá rozum, ale dva roky už je pod vodou.“

„Cože?“ vzhlédl Jelenobijce překvapeně na svého druha.

„No jo, pod vodou. Na vlastní oči jsem viděl, jak ji Tom na její poslední cestě hodil do jezera. Jenže jestli si tím chtěl ušetřit kopání hrobu, nebo jestli se domníval, že voda zahladí hřích rychlejc než červi, to vážně nevím.“

„A to byla tak špatná ženská, že si zasloužila takové zacházení?“

„Nijak zvlášť, i když měla svoje mouchy. Ale byla to ženská nabroušená, a protože je starej Tom Hutter jaksepatří z křemene, když ti dva o sebe občas křísli, lítaly jiskry, a to se pak leccos osvětlilo z jejich minulosti. Většinou si ale žili docela pokojně. Na Juditu Hutterovou nedám dopustit už proto, že byla matkou mladý Judity Hutterový, což je její nejlepší doporučení.“

„O mladé Juditě Delawaři mluvili. Ale podle toho, co říkali, to není zrovna děvče, které by hovělo mému vkusu.“

„Tvýmu vkusu?“ vykřikl March, rozohněn stejnou měrou nezájmem i troufalostí svého druha. „Co má tvůj vkus společného s Juditou? Jí se dvoří opravdoví muži už bezmála pět let, a to jí bylo teprv patnáct. Po takovým mláděti, jako jsi ty, by ani nevzdechla.“

„Je červen a svítí slunce, takže se nemusíš tolik rozehřívat,“ řekl Jelenobijce zcela klidně. „Vkus může mít každý a i veverka si může myslet svoje třeba o rysovi.“

„Ale měla by si dát pozor, aby se o tom ten rys nedověděl,“ zavrčel March. „Protože jsi ještě mladíček, odpouštím ti tvou nevědomost,“ řekl po chvíli a dobrosrdečně se zasmál. „Odpřisáhli jsme si přátelství a nebudem se přece hádat kvůli děvčeti, zvlášť když jsi ji ještě ani neviděl. Ale pověz mi, Jelenobijce, co o ní říkali Delawaři?“

„Že je hezká na pohled a příjemná v hovoru, jenže se prý moc ráda nechává obletovat ctiteli a je lehkomyslná.“

„A pak že jsou indiáni šikovní jenom na lovu nebo na válečné stezce. Který školomet toho ví o přírodě víc než oni? A podle mě se vyznají v člověku zrovna tak dobře. Vystihli ji nachlup. Abych ti řek pravdu, Jelenobijce, nebýt tý její lehkomyslnosti a ještě něčeho jinýho, bejval bych si ji vzal už před dvěma lety.“

„A čeho jiného?“ zeptal se Jelenobijce a jedl dál, jako by ho to pranic nezajímalo.

„Nejsem si jistý, jestli by ona chtěla mě. Je moc pěkná a ví to o sobě. Kamaráde, v lese tady v horách není strom rovnější než ona, žádná srna nemá tak plavný krok. Ale já si pokaždý přísahám, že se už k jezeru nevrátím.“

„Tak proč se vracíš? Kdo něco odpřisáhne, musí to i splnit!“

„V tomhle se, chlapečku, nevyznáš. Kdybys věděl, co já vím o Juditě, pochopil bys i to křivopřísežnictví, i to, že si občas musím zaklít. Občas sem k jezeru totiž zabloudí oficíři z pevnosti na Mohawku na ryby a honitbu, a to bys ji pak měl vidět, jak se fintí a jak se na ty frajírky uculuje.“

„Něco takového se pro chudé děvče nehodí,“ prohlásil rozhodně Jelenobijce. „Vždyť jsou ti oficíři většinou šlechta a určitě si s ní chtějí jen zahrávat.“

„Nejhorší je ta nejistota. Nejvíc podezírám jednoho kapitána, a jestli mám pravdu, špatně to s ním dopadne. Pak ať si žaluje jen na svou vlastní pošetilost. Tak rád bych na ni koukal jako na skromný a slušný děvče, ale ona je vrtkavější než ty mraky, co se honí po nebi. V životě na ni nepohlídlo víc než deset bělochů, ale ke třem z nich už se chová tak, že se mi vaří krev.“

„S takovou bych nechtěl nic mít. Spíš se obrať k lesům. Ty tě nikdy nezklamou.“

„Kdybys Juditu znal, pochopil bys, že něco takovýho se lehčejc řekne, než udělá. Nebýt toho jejího koketování s oficíry, dávno už bych ji unesl na Mohawk a přinutil ji ke slibu manželskýmu. Starýho Toma bych nechal na starost Hetty.“

„Pravda, v hnízdečku je ještě jedna sýkorka. Ale o té Delawaři moc nemluvili.“

„Aby jo, vedle Judity se každá jiná ztratí. Zvlášť když Hetty moc krásy nepobrala, i když ošklivá zrovna není, ale je, jak se říká, chudá na duchu.“

„Lidí prostého ducha si indiáni váží, protože vědí, že Zlý duch radši přebývá ve vychytralém těle.“

„Tak u týhle by se moc neohřál. V tý není vychytralosti ani za mák. Však na ni musí starej Tom a Juditka dávat pozor. Mezi těma lidma, co se tu občas u jezera objeví, by mohla lehko přijít k úhoně.“

„A já myslel, že o tomhle místě málokdo ví,“ řekl Jelenobijce celý vyděšený z představy, že se octl tak blízko civilizovaného světa.

„Ví o něm sotva tak dvacet bělochů. Ale jsou to ostřílení hraničáři – lovci, trapeři, zvědové a podobně –, kteří, když mají chuť, dokážou natropit pořádnou neplechu. Byla by to pro mě hrozná rána, kdybych po půl roce, co jsem tady nebyl, našel svou Juditku vdanou.“

„Judita už ti dala slovo, že si na ni děláš nároky?“

„Kdepak. Ale jestli se odvážila vdát se, přisámbůh, Jelenobijce, že z ní udělám vdovu, ještě než jí bude dvacet let.“

„Snad bys, Hurá, neublížil někomu jen proto, že se Juditě líbí víc než ty.“

„A proč by ne! Musím se bránit, když mi někdo zkříží cestu. Nemůžu přece dopustit, aby mě nějakej poťouchlej kůžičkář vypích z přízně Judity Hutterový. Žijeme tady mimo hranice zákona a sami vykonáváme spravedlnost. Když tady v lese někdo najde mrtvýho chlapa, kdo zjistí, čí ruka ho zabila? I kdyby se, nedej bože, do toho chtěli vložit pánové z kolonie a dělali z tý záležitosti bůhvíco.“

„Jestli ta mrtvola bývala manželem Judity Hutterové, myslím, že bych už věděl, jak je uvést na stopu.“

„Ty skrčku! Ty by sis troufl udat Hurá Harryho kvůli nějaký zastřelený veverce?“

„Troufl bych si mluvit pravdu, ať už by šlo o tebe, nebo kohokoli jiného.“

March chvíli zíral na svého druha s němým úžasem, pak ho popadl oběma rukama za krk a začal s ním cloumat, divže mu kosti v těle nepřeházel. A nebylo to žertem, protože mu z očí sálala taková zloba, že to nahánělo strach. Jiný, jehož slabší tělesná konstituce by se dostala do spárů takovému obrovi, jakým byl Harry, by možná ustoupil a poddal se, i kdyby byl v právu, ale kdepak Jelenobijce. S tváří nepohnutou a hlasem pevným a klidným řekl:

„Můžeš se mnou cloumat, jak se ti zlíbí, Harry, ale nic než pravdu ze mě nevytřeseš. Nejspíš ale Judita Hutterová zatím žádného manžela nemá, a tak nebudeš mít ani ty koho zabít, a jestli ho má, budu ho před tebou varovat, jen co ho uvidím.“

March povolil sevření, chvíli na Jelenobijce zmateně koukal a nakonec si mlčky sedl do trávy.

„Myslel jsem, že jsme kamarádi,“ řekl po dlouhé chvíli, „ale tohle je poslední tajemství, co jsem ti svěřil.“

„Já žádné podobné ani slyšet nechci. Vím, Harry, že tady v lesích si leckdo myslí, že na nás lidské zákony neplatí – ale existuje zákon a zákonodárce, který platí pro každého a všude. A kdo se jemu nepodrobí, toho já za svého přítele nepovažuju.“

„Zatraceně, Jelenobijce, myslel jsem, že jseš přímej a poctivej lovec, ale ty mluvíš jako českej bratr.“

„Říkám to, co si myslím, a stejně tak i jednám. Zbytečné se vztekat je hloupost, a je vidět, že ses od rudochů nic nenaučil. Judita Hutterová je určitě ještě svobodná a ty, místo abys poslouchal hlas svého srdce, říkáš, co ti slina na jazyk přinese. Tady je moje ruka a zapomeňme na to.“

Harry vypadal ještě zmatenější než předtím. Pak se ale rozesmál hlasitým srdečným smíchem, až mu do očí vstoupily slzy. Nakonec přijal nabízenou ruku a zas bylo všechno jako dřív.

„Je pitomost hádat se kvůli smyšlenkám,“ prohlásil March, když se zas pustil do jídla. „To dělají advokáti ve městech, a ne rozumný lidi tady v lesích. Prý dole v koloniích nadělalo spoustu zlý krve to, jak se tam lidi nemůžou shodnout v názorech.“

„V tomhle se často zachází až do krajností. Od českých bratří jsem slýchával, že existujou dokonce země, ve kterých se lidi zabíjejí kvůli náboženství. Přece se nebudeme řídit jejich příkladem, a zvlášť kvůli nějakému manželovi, kterého Judita nejspíš ani nemá a třeba ani nechce. Mě spíš zajímá její hloupoučká sestra než ta tvoje krasavice. Vždycky mě bere za srdce, když vidím někoho, kdo vypadá jako docela normální člověk, ale přece mu chybí to základní, a sice rozum. U mužského je to dost špatné, ale když to potrefí ženskou, a navíc mladou a ne zrovna ošklivou, vzbuzuje to ve mně veškerou lítost. Bůh ví, Harry, že jsou ty chuděry bezbranné, i když mají všech pět pohromadě, ale když je opustí i tenhle ochránce a průvodce, je to obzvlášť kruté.“

„Znáš přece, Jelenobijce, všechny ty zvědy a trapery a lovce kožešin a víš, že když chtějí prosadit svou, moc se na druhý neohlížejí, a přece si myslím, že tady v okolí není nikdo, kdo by chtěl Hetty Hutterový vědomě ublížit. Kdepak, ani mezi rudochy by se nikdo takovej nenašel.“

„Jsem rád, že aspoň něco těm indiánům přiznáš. Aspoň Delawaři a ostatní spřátelené kmeny mají takhle postižené lidi v úctě. Ale teď bych ještě radši zase vyrazil na cestu, abych se s těmi výtečnými sestrami konečně mohl seznámit. Podívej, jak se slunce posunulo na odpolední stranu.“

Hurá Harry s radostí souhlasil, a tak rychle posbírali zbytky jídla, hodili si přes ramena tlumoky a zbraně a opět se ponořili do stínů pralesa.

Kapitola II

Od jezera v klínu horských hřbetů,
od lovcova krbu pryč jdeš,
až zpychne léto krásou květů,
už tady, dcero, nebudeš.
                               — Zápisky ženy

Jakmile Harry našel tu mýtinu se studánkou, věděl už kudy dál a nyní kráčel jistým krokem člověka, který zná cíl své cesty. V pralese sice bylo šero, ale půda pod nohama byla pevná a suchá a žádný podrost nebránil mládencům v postupu. Když ušli asi kilometr, Harry se zastavil a začal se pozorně rozhlížet kolem.

„Tady někde to musí být, Jelenobijce. Vidíš ten buk a vedle něho jedli? Tady jsou tři borovice a tamhle ta bílá bříza s ulomeným vrškem. Ale nikde nevidím skálu a ty ohnuté zlomené větve, jak jsem ti říkal.“

„Zlomené větve nejsou šikovné znamení, protože každý zelenáč ví, že se větev nezlomí sama od sebe. Delawaři tohle znamení nikdy nepoužívají, leda v době míru. A pokud jde o ty tvé buky, jedle a borovice, těch je tady kolem spousta, a ne jen po dvou po třech, ale po stovkách.“

„No dobře, Jelenobijce, ale jde o to, jak jsou rozestavený. Tady je buk a hned vedle jedle…“

„A tamhle je další buk s jedlí, jak dva sourozenci, kteří se mají rádi, což se o všech sourozencích říct nedá. A tamhle jsou taky. Mně se zdá, Harry, že jsi lepší lovec než stopař. Podívej se, konečně jsme na místě.“

„Ať visím, jestli z tebe zase nemluví ta tvoje delawarská domejšlivost, Jelenobijce. Tady jsou přece stromy bez ladu a skladu, kam se podíváš.“

„Tak se podívej sem, Harry. Vidíš ten zákrsek zaklesnutý do větví tady té lípy? Stromek musel být zavalený sněhem, ale takhle narovnat a podepřít ho mohla jenom lidská ruka.“

„Moje ruka!“ vykřikl Hurá. „Našel jsem ho, nebožáčka, ohnutýho až k zemi a zavěsil ho, jak vidíš. Musím ti přiznat, Jelenobijce, že začínáš mít pro les dobrý oko.“

„Lepší se to, Hurá, lepší. Ale co je to v porovnání třeba s takovým Tamenundem. A ten už je tak starý, že si ho jen málokdo pamatuje, když ještě býval v plné síle. Tamenundův zrak je jako čich ohaře, nic mu neujde. Nebo Unkas, Čingačgúkův otec a pravoplatný náčelník Mohykánů, ten je taky takový.“

„A co je vlastně zač ten Čingačgúk, o kterým pořád tolik mluvíš? Nic lepšího než plíživej rudoch.“

„Nejlepší plíživej rudoch, když mu už chceš takhle říkat. Kdyby měl, co mu náleží, byl by z něho velký náčelník Mohykánů. Delawaři ho přijali za svého a váží si ho, ale každý ví, že patří k porobenému kmenu a národu. Měl bys je slyšet za zimního večera vyprávět o dávné slávě a velikosti Mohykánů.“

„Milej Nathanieli,“ řekl Harry a přistoupil s vážným výrazem ve tváři k příteli, aby dodal svým slovům váhu. „Nesmíš jim věřit všecko, co ti napovídají. Tihle rudoši jsou velký chvastouni a polovička z toho, co říkají, je pustá lež.“

„Máš pravdu, že se rádi vychloubají, Hurá. Ale taková už je jejich přirozenost a té se není radno protivit. Vidíš? Tady je to.“

Jeho upozornění přerušilo debatu a oba muži zaměřili pozornost na povalený kmen mohutné lípy, který ležel před nimi. Strom kdysi dávno napadla zevnitř choroba a ta ho užírala už dlouho předtím, než se napohled ztepilý krasavec vlastní vahou svalil na zem po bok ostatním druhům, propadajícím pomalu, ale jistě trouchnivění a zkáze.

„Všechno je na místě jako v kredenci u maminky,“ vykřikl radostně Hurá, když na silnějším konci třicetimetrového kmene nahlédl do dutiny.

Pak se oba muži dali do práce. Odstranili pár kusů kůry, o níž Jelenobijce prohlásil, že spíš upozorňuje na otvor pod ní, než aby ho maskovala, a z dutiny vytáhli kánoi vydlabanou z kůry. Vše včetně sedátek, pádel a dalšího příslušenství, jako jsou pruty a rybářské vlasce, bylo na místě. Harry si loďku naložil na rameno.

„Běž napřed, Jelenobijce,“ nařídil příteli, „a rozhrnuj mi křoví. Budu ti říkat, kudy máš jít.“

Asi po deseti minutách cesty se rázem octli v ostrém slunečním světle a stanuli na nízkém oblázčitém výběžku, omývaném vodou. Při pohledu na jezero se i jindy tak obezřelému Jelenobijci vydral z úst přidušený výkřik překvapení. Pohled, který se mu naskytl, byl totiž tak nenadálý a působivý, že si zaslouží stručného popisu. V jedné rovině s výběžkem rozlévala se do široka vodní hladina, klidná a průzračná jako horský vzduch, usazená v prstenci hor a lesů. Jezero mělo na délku asi patnáct kilometrů a na šířku přímo proti výběžku asi čtyři, ale dále k jihu se zužovalo zhruba na polovinu této vzdálenosti. Břeh byl členitý, plný zátočin a výběžků. Na bližší, tedy severní straně se nad hladinou tyčila osamělá hora, jejíž dvě úbočí se táhla k východu i západu podkovovitě kolem jezera, a na devíti desetinách obvodu zdvíhaly se přímo z vody další kopce. Tam, kde břeh zůstával nízký, nabízel se pohled na vzdálenější hřebeny.

Co však bylo na celé té scenérii nejzvláštnější a nejpůsobivější, byla vznešená samota a líbezný klid, které tu panovaly. Kolem dokola, kam oko dohlédlo, lemovala zrcadlovou hladinu nepřerušená zeleň lesů. Stromy se skláněly až nad vodu a na východním břehu by bylo možno celé dlouhé míle projíždět člunem pod baldachýnem větví kanadských jedlí, třaslavých osik a zasmušilých borovic. Jedním slovem, ruka člověka tu dosud neporušila velebnost divočiny, která se tu skvěla v průzračném a vůněmi prosyceném červnovém jasu.

„To je nádhera!“ zvolal Jelenobijce, jak tak opřen o pušku očima bloudil od hor k jezeru a od jezera k blankytnému nebi. „Ta tvoje Judita by měla být mravná a počestná dívka, když tráví život v takovémhle požehnaném koutě.“

„Neříkám, že není, ale má svoje vrtochy. A celý život tu nestrávila. Než jsem Toma poznal, míval ve zvyku se vždycky na zimu přestěhovat do osady. A od osadníků se Judita přiučila víc věcem, než je jí zdrávo. Hlavně od těch oficírků.“

„I kdyby to tak bylo, Hurá, tahle škola přírody jí musí hlavu zase napravit. Co je to tamhle před námi? Na ostrov je to až moc malé a na loď moc velké.“

„Ondatří hrad, tak té stavbě aspoň říkají v osadě a starej Tom se pro to nezlobí. Stojí pořád na jednom místě. Ale pak mají ještě jeden dům, který plave po jezeře sem a tam. Říkají mu archa, jenže co to slovo vlastně znamená, to ti, kamaráde, nepovím.“

„Slyšel jsem misionáře, jak jednou mluvili o Noemově arše. Prý byla kdysi celá země pod vodou a tenhle Noe si vystavěl obrovskou loď, aby se v ní s rodinou i se vším zvířectvem zachránil. Někteří Delawaři té historce věří a jiní zase ne. Ale kde je teď ta archa Toma Huttera?“

„Nikde ji nevidím. Asi odpluli někam na jižní konec nebo kotví v některé zátoce. Kánoe už je přichystaná a s těmahle pádly budeme u hradu ani ne za čtvrt hodinky.“

Po té pobídce nastoupil Jelenobijce do loďky, Hurá se rozeběhl a naskočil za ním. Mohutný odraz unášel loďku na deset metrů od břehu. Jelenobijce se usadil vpředu a Hurá na zádi a pravidelnými záběry pádel hnali loďku po klidné hladině k té podivné stavbě nazývané Ondatří hrad. Občas ustali oba muži v pádlování a rozhlíželi se po krajině, která jim nabízela stále nové a nové pohledy.

„Říkáš, Hurá, že tahle krása nikomu nepatří?“

„Leda snad králi. Ten si možná dělá na tenhle kus země nárok, jenže je tak daleko, že si kvůli němu starej Hutter hlavu neláme. A vůbec, usadil se na vodě, takže nikomu ani píď země nezabral.“

„Musím se přiznat, že mu trošku závidím.“

„Stačí, když si vezmeš Hetty, a dostaneš dceru a půl království,“ popichoval ho Hurá. „A kromě toho právo honitby v okruhu deseti kilometrů kolem jezera.“

„Je tu hodně zvěře?“ zbystřil pozornost Jelenobijce, kterého Harryho vtipkování nechávalo klidným.

„Aby ne. Tady padne rána zřídkakdy. Trapeři sem taky moc nechodí. A nebýt Juditky, ani já bych sem neutíkal od svých bobříků. To děvče už mě přišlo za poslední dva roky na dobrých sto španělských dolarů.“

„A co indiáni, Hurá? Ti sem nezavítají?“

„Objeví se a zase zmizí. Tohle území nepatří žádnýmu kmenu, takže padlo do rukou kmenu Hutterovců. Starej povídal, že nějací vykukové mámili na Mohawcích smlouvu, aby mohli vznést nárok u kolonie, ale nejspíš z toho nic nebylo.“

„V každém případě jsem rád, že si Čingačgúk smluvil se mnou schůzku právě tady, protože takovou nádheru jsem ještě nikdy neviděl.“

„To máš z toho, že žiješ u Delawarů, kteří žádný jezera nemají. O kus dál na sever nebo na západ je podobných habaděj. Jenže u žádnýho z nich nežije Judita Hutterová. Taková druhá se nenajde.“

Jeho společník se jen usmál a mohutně zabral pádlem, vědomý si nedočkavosti zamilovaného. Teď již pádlovali oba usilovně, dokud se nedostali na sto metrů od hradu a nepostřehli, že je dům prázdný. Nebylo kam pospíchat, a proto si nyní tu neobvyklou stavbu trochu prohlédněme.

Ondatří hrad, jak žertem pojmenoval dům jakýsi vtipálek z místní posádky, se tyčil zhruba uprostřed jezera, a od nejbližšího východního břehu ho tedy dělil celý kilometr. Ostatní břehy byly mnohem dál. Stál na pilotách zaražených do dna dlouhé úzké mělčiny táhnoucí se od severu k jihu, a to v místě, kde je voda hluboká necelé dva metry. Boční stěny byly sestaveny z kmenů mohutných borovic, ze tří stran otesaných a sesazených k sobě ne vodorovně, ale svisle, jak bývá zde v kraji zvykem. Podlahu tvořily klády přitesané stejným způsobem a střecha byla z menších kůlů, pevně do sebe zaklíněných a pokrytých kůrou. V nejtenčím místě byla tloušťka stěn zhruba šedesát centimetrů. Zvnějšku se budova jevila hrubá a nerovná, protože klády byly různě silné, uvnitř však byly stěny i podlaha hladké a jednolité, jak se patří.

„Starýho Huttera kdysi indiáni třikrát vypálili a v potyčce přišel o jedinýho syna. Proto si radši postavil na vodě tenhle nedobytnej hrad. Kdyby se rudochům chtělo kvůli několika málo skalpům dlabat se s kánoema, stejně by špatné pochodili. Stavba je bytelná a starej Tom tam má jaksepatří pořádnou zásobu zbraní i střeliva.“ Potom upozornil Hurá svého přítele, aby si povšiml komínu. Na jeho stavbu bylo použito řádně prohněteného jílu, který se postupně, metr po metru, pěchoval do formy z proutí a nechával zatvrdnout. Nakonec prudce zatopili v krbu, až se jíl vypálil do červena jako cihla. „Na tom komínu Tomovi moc záleželo a málem ho vzal ďas, když viděl, jak mu sopouch po vypalování popraskal. Jenže stačilo zamáznout praskliny čerstvým jílem, a všecko bylo v pořádku.“

„Jak to tak všecko dobře víš? To je láska tak mocná, že tě donutí proštudovat historii jejího obydlí od podlahy až po komín?“

„To taky, mládenče,“ smál se dobrosrdečně Hurá. „Ale hlavně si člověk všímá. Tenkrát v létě, když starej Tom stavěl, nás byla tady na jezeře celá parta, a tak jsme mu krapet pomáhali. Hezkou řádku těchhle stojek jsem přitáh na vlastním hřbetě. Tom nikdy neskrblil jídlem, když šel člověk kolem, a tak jsme si řekli, že než vyrazíme s kůžema do Alabamy, pomůžeme mu s příbytkem. Něco jsem už u Hutterů spořádal a to ti povím, ať je Hetty jaká chce, s pekáčem nebo rožněm zachází znamenitě.“

Mezitím kánoe doplula až k hradu a stačil jediný záběr pádla, aby přirazili k přistávacímu můstku. Tvořila ho plošinka dva krát tři metry, umístěná přímo před vchodem.

„Starej Tom říká tomuhle přístavišti dvoreček,“ poznamenal Hurá, když vystoupili.

Mezitímco Hurá přivázal kánoi a pustil se do obhlídky rybářských prutů, sítí, čeřenů a jiných hraničářských pokladů rozložených na dvorečku, Jelenobijce se zvědavostí, která se neslučovala s jeho indiánským vychováním a obvyklou zdrženlivostí, vyrazil na průzkum interiéru. Celková plocha nějakých šest krát dvanáct metrů byla rozdělena do řady menších místností. První, do které vstoupil, sloužila za obývací pokoj a kuchyni. Vybavení tvořila směsice hrubého venkovského nábytku s několika kousky, které zřejmě pocházely z lepšího domu. V rohu v elegantní skříňce z tmavého dřeva stály hodiny, které sice pilně tikaly, ale stejně nestačily běhu času, protože jejich ručičky ukazovaly sotva jedenáct, a přitom se už slunce posunulo drahný kus na odpolední stranu. Byla tu i masívní černá truhla. Kuchyňského nádobí nebylo mnoho, zato bylo pečlivě udržované a každý kus byl na svém místě.

Když se Jelenobijce porozhlédl po přední místnosti, nadzvedl dřevěnou závoru a vstoupil do úzké uličky, která dělila dům na dvě poloviny. Bez velkých rozpaků a podnícen zvědavostí stiskl kliku u prvních dveří a octl se v ložnici. Na první pohled bylo jasné, že zde spí ženy. Postel byla z hrubých prken, široká a nízká. Na ní dvě peřiny naducané peřím, divže nepraskly. Na jedné straně postele visely na věšáku šaty, jaké by člověk na takovém místě sotva očekával. Byly zdobeny volány, stuhami a jinými doplňky. Nechyběly tu ani rozkošné střevíčky se stříbrnými přezkami, jaké byly v té době v módě a oblibě u městských slečinek, a ne méně než šest vějířů, rozevřených a oslňujících oko pestrými barvami. Dokonce i polštář na této straně postele měl povlak z jemnějšího plátna než ten vedle a nad ním visel čepeček zdobený pentličkami. K němu byly přišpendleny po loket dlouhé krajkové rukavičky, jakých si pracující ženy z divočiny příliš neužijí, a snad právě proto byly vystaveny zde, když už nemohly zdobit paže své majitelky.

Na druhé straně postele bylo vše prosté a všední, nevábící ničím kromě naprostého pořádku a čistoty. Těch několik kousků šatstva visících na věšáku bylo z hrubé látky a toho nejobyčejnějšího střihu, bez pentlí a bez ozdob.

Uběhla už řádka let od doby, kdy Jelenobijce naposled vstoupil do místnosti, kterou obývaly ženy jeho barvy a krve. A ten pohled mu v mysli vyvolal celý proud vzpomínek z dětství. Šaty Hetty Hutterové, neboť správně pochopil, které sestře která strana postele patří, mu rázem připomněly prostinké oblečení jeho matky. A vzpomněl si i na sestru a její sklon k parádivosti, i když mnohem, mnohem skromnější, než jakým se zjevně vyznačovala Judita Hutterová. Vzpomínky v něm rozbouřily dávno zasuté city a místnost opouštěl celý roztesknělý.

„Koukám, že se starej Tom rozhodl na starý kolena zkoušet štěstí s pastmi,“ volal Hurá, který ještě neskončil svou prohlídku hraničářova nářadí. „Jestli u toho zůstane a jestli ty se tady rozhodneš zdržet, můžeme mít společně docela príma sezónu. My se starým půjdeme na bobry a ty zatím můžeš střílet vysokou, aby bylo co na zub. A že jseš kluk šikovná, dostaneš od nás ne půlku podílu, jak to bejvá, ale celej.“

„Moc děkuju, ale já si taky rád sem tam zachytám bobry. Jelenobijce mi Delawaři říkají hlavně proto, že tak řádím mezi vysokou, třebaže jsem ještě nikdy nepřipravil o život člověka.“

„Doufám, že tím nemyslej, že jseš zbabělec. Mužskej bez odvahy je jako bobr bez ocasu.“

„Za nijak zvlášť zbabělého mě doufám nepovažují, ani za zvlášť odvážného, a to nejspíš proto, že nevyhledávám hádky. A když si nepotřísním ruce lidskou krví, nepotřísním si ani svědomí.“

„Pro mě jsou vysoká, bobři, indiáni nebo Francouzi jedno a totéž. Ale svárlivce taky rád nemám. I když člověk zas nesmí být příliš fajnovka, když přijde chvíle křísnout do prachu.“

„Podle mě je nejodvážnější ten, kdo jedná podle práva. Je to tady ale překrásné místo. Tenhle pohled by mě nikdy neomrzel.“

„To že jsi tady prvně. Jezera jsou jedno jako druhý. Prostě jen spousta vody, kopce a zátočiny.“

Jelenobijce se však nenechal vytrhnout z okouzlení a dál očima přejížděl po hladině, ve které se zrcadlily okolní vrcholky.

„A dali už královští nebo guvernérští úředníci jezeru nějaké jméno?“ zeptal se najednou, jako by ho něco napadlo.

„Zatím ne. Když jsem šel naposled s kůžema, jeden královský zeměměřič se mě na tenhle kout vyptával. Prý slyšel, že tu má být nějaký jezero. Jenže nevěděl nic. Neotevřel jsem klapačku víc, než bylo nutný, a k nějakýmu mýcení nebo farmaření jsem ho tedy nepovzbudil. Zkrátka musel z tý mý řeči nabýt dojmu, že tu není nic než studánka se špinavou vodou, ke který vede cesta tak blátivá, že člověk zapadne po pás, než vůbec vyrazí. Říkal, že tohle místo ještě nemají zmapovaný, i když si myslím, že na tom pergamenu, co mi ukazoval, tohle jezero je, jenže asi o osmdesát kilometrů dál. Ale já jim v mapách pořádek dělat nebudu.“

A Hurá se hlasitě rozesmál nad svou úskočností namířenou proti všem, kdo by chtěli přinášet do těchto míst civilizaci a bránit jemu a jemu podobným v jejich svrchované vládě. V tom se shodoval se svými hraničářskými druhy, kteří se často rádi posmívají křiklavým omylům na mapách nakreslených často v Evropě, ale udělat lepší sami nedokážou.

„To jsem rád, že ještě nemá jméno,“ pochvaloval si Jelenobijce, „nebo aspoň jméno od bledých tváří. Protože to, co oni pojmenují po svém, je rázem odsouzeno ke zmaru a zkáze. Ale jak jezeru říkají indiáni nebo trapeři?“

„U indiánů se to liší kmen od kmene, ale my mu říkáme Zrcadlové jezero, protože se v něm všecky ty hory a lesy odrážejí jako v zrcadle.“

„A řeka, která z jezera vytéká, má bělošské jméno?“

„V tomhle mají proti nám výhodu kolonizátoři, jelikož ten tlustší konec řeky patří jim. A jméno, jak víš, vždycky postupuje proti proudu. Určitě ses, Jelenobijce, setkal tam dole u vás u Delawarů s řekou Susquehanna.“

„Aby ne. Na jejích březích jsem lovil snad stokrát.“

„Tak tamta řeka a tahleta jsou jedna a tatáž a vyslovujou se stejně.“

„Ještě štěstí, že jí kolonizátoři nechali indiánské jméno. Vždyť by to bylo zvlášť kruté obrat je o zem i o jména,“ řekl Jelenobijce, jak tak stál opřen o pušku a díval se na obraz, který se mu tolik líbil. A nebyla to jen malebnost toho pohledu, který se mu nabízel v té nejpříhodnější chvíli, kdy jezerní hladina byla hladká jako zrcadlo a průzračná jako čistý vzduch a v ní se skvěly hory na východní straně oděné do hávu temných borovic. Byla to i atmosféra klidu a pokoje, která celé okolí obestírala, velebnost přírody nedotčené lidskou rukou, naplňující duši mladého lovce nevědomky pocity ne nepodobnými uchvácení básníka, jenž dokáže vidět hlouběji a dál, než kam sahá obzor sebemalebnější krajiny.

Kapitola III

Vyrazíme si na lov? Střílet zvěř?
A přece trpím, když těm chlupáčkům,
rodilým občanům lesního města,
mám v jejich říši rozeklaným hrotem
probodnout oblý bok.
                                        — Shakespeare

Hurá Harry myslil víc na krásu Judity Hutterové než na krásu Zrcadlového jezera a okolní krajiny. Když důkladně prozkoumal veškeré Tomovo náčiní, zavolal svého druha, aby se vydali na dolní konec jezera pátrat po Hutterových. Ale dřív než nastoupili do kánoe, lodním dalekohledem Potápky Toma prohlédl pozorně celý severní konec jezera.

„Je to, jak jsem si myslil,“ řekl a odložil dalekohled. „Při tomhle počasí si starej vyjel na jižní konec a hrad nechal, ať se hájí sám. Teď ho najít bude už hračka.“

„Copak tady hrozí od někoho nebezpečí?“ zeptal se Jelenobijce, když nastupoval za svým druhem do loďky. „V takové pustině?“

„Zapomínáš na své kamarády Mingy a všecky ty francouzské divochy. Je snad na světě kouska země, kam se lotr nevetře? A ledva se vetře, hned ho zbarví krví.“

„Pravda je, že pověst mají Mingové prachšpatnou. Nikdy jsem se s nimi sice na válečné stezce nesetkal, ale jak mi je Delawaři vykreslili, musejí to být opravdu neřádi.“

„A nejen oni. Takoví jsou všichni divoši.“

Proti tomu se Jelenobijce ohradil, a tak pádlovali dolů po jezeře za bouřlivé rozpravy o přednostech a vadách bledých a rudých tváří. Hurá měl všechny předsudky a zaujatost bílého lovce, který všeobecně považuje indiána za přirozeného konkurenta a často i přirozeného nepřítele. Jeho řeč se však vyznačovala spíše křikem a zarputilostí než nějakými pádnějšími argumenty. Naopak Jelenobijce hájil své stanovisko mírně a přesvědčivě, snažil se o spravedlivé zvážení všech hledisek a vyloučení předsudků. Přesto však ani on nebyl předsudků zcela prost. A není divu. Předsudek je tyran lidského ducha, který tisícerými způsoby napadá svou kořist od první chvíle, kdy člověk začíná myslet, a nepouští ji ani ve chvíli, kdy myslet přestává; bránit se mu je těžké i pro mladíka s vrozeným citem pro dobro, nezkaženého špatným příkladem a odolného vůči všem pokušením sejít ze správné cesty.

„Připouštíš, Jelenobijce, že Mingo je poloviční ďábel,“ hromoval Hurá, „a přitom tvrdíš, že mezi Delawary jsou samí andělé. Vždyť tohle neplatí ani pro bělochy. A jestli mezi bělochy nejsou všichni andílci, tím spíš ne u rudochů. Tenhle tvůj argument kulhá na všecky čtyři. Pravda je jiná. Na zemi jsou tři barvy: bílá, černá a rudá. Bílá je nejvyšší, a tudíž běloši jsou nejlepší, černá jde hned za ní, a tudíž černoši jsou určeni k tomu, aby byli k ruce bílým, a poslední jde rudá, což znamená, že ten, který je stvořil, je sám považoval jen za pololidi.“

„Všichni jsou lidi, a proto jsou si všichni rovni.“

„Chceš říct, že negr je stejnej jako běloch a že já jsem stejnej jako indián?“

„Nenecháš mě domluvit. Bílí, černí nebo rudí, všichni jsme lidi a zřejmě je v tom nějaký moudrý záměr, proč jsme různě zbarvení. Ale cítíme stejně. I když připouštím, že naše přirozenost je různá. Běloši jsou víc nadáni pro civilizaci, kdežto indiáni pro divočinu. Proto by byl velký přečin, kdyby běloch skalpoval mrtvé, zatímco u indiána je to čest.“

„Podle mě je skalpování nebo stahování rudochů z kůže stejná trofej, jako když odřízneš vlku uši nebo připravíš medvěda o kožich. Vždyť i v kolonii se za indiánskou čupřinu platí stejně jako za vlčí uši nebo za hlavy vran.“

„A je to špatnost. I indiáni se proti tomu bouří, protože vidí, že je to cizí bělošské přirozenosti. Běloši bohužel nejednají vždycky podle toho, k čemu jsou od přírody nadáni, a nejsou takoví, jací by správně být měli. Jenže tam, kde selže přirozené nadání, by měly nastoupit zákony, tradice… A tohle jde proti nim. Nepopírám, že jsou mezi indiány kmeny už od přirozenosti zkažené a nízké, ale takové jsou i některé národy mezi bělochy. Vem si třeba Mingy nebo Francouze.“

„A ty vem rozum do hrsti, Jelenobijce. To mi chceš tvrdit, že kolonie může udělat nezákonný zákon? Není nezákonný zákon víc proti přírodě než skalpování divocha? Zákon nemůže být nezákonný, stejně jako pravda nemůže být lež.“

„To zní sice rozumně, ale je v tom jeden velký háček. Ne všechny zákony totiž pocházejí ze stejného zdroje. Některé pocházejí od kolonie, jiné od krále a parlamentu. Když se koloniální zákony nebo i královské zákony protiví zákonům božím, stávají se nezákonné a neměli bychom je poslouchat. Ale teď bychom měli spíš dávat pozor, abychom někde v té pobřežní houštině nepřehlédli tvého přítele Toma.“

Jelenobijcovo upozornění nebylo neopodstatněné. Břeh totiž lemoval tak hustý porost drobných stromků naklánějících se nad hladinu, že mnohdy i zakrývaly úzká zákoutí jezera či zátočiny. Kánoe se držela těsně u západní strany jezera, aby loďka zůstávala co nejdéle skrytá zrakům případných nepřátel, proto oba vždy s napětím sledovali, co se objeví za dalšími a dalšími výběžky. Přesto pluli vpřed docela rychle. Svalnatý Hurá si pohrával s loďkou jako s pírkem, a Jelenobijce mu díky své šikovnosti zdařile sekundoval. Vždy když se kánoe dostala za ohyb výběžku, Hurá užuž očekával, že spatří zakotvenou archu, vždy byl ale zklamán. Dostali se už takřka na dva kilometry od jižního konce jezera, a měli tedy za sebou již asi devět kilometrů od hradu, který se jim dávno ztratil za clonou nespočetných výběžků, když Hurá v rozpacích kudy dál přestal pádlovat.

„Že by se ten chlap stará pustil až na řeku?“ napadlo ho, když bezvýsledně prozkoumal dobrou polovinu protějšího, východního břehu. „Jestli nebude výtok zatarasenej naplaveným dřevem, moh by se dostat dolů po řece klidně i na dva kilometry, i když by to byla pěkná fuška vyškrabat se zase zpátky proti proudu. Zkusíme to nejdřív v Krysí zátoce, a jestli nebude tam, pak hurá na řeku.“

Jak pádlovali, vysvětlil Hurá příteli, že Krysí zátokou nazývají mělkou zátočinu hned za dalším ohybem, kde se s oblibou vyskytují ondatry. „A taky je to výtečná skrejvačka pro archu. Tom Hutter tam rád kotví, protože vždycky je fajn prohlídnout si z dálky, kdo se blíží. Zvlášť teď, když je válka.“

„Ještě že jezero leží stranou stezky, co spojuje tvrze a usedlosti. Jinak by se hrad mohl stát snadnou kořistí každému nepříteli, když ho nikdo nehlídá.“

„Nepřátel je všude víc než přátel, to si piš,“ rozumoval Hurá. „Kolik důvodů si jen lidi navymejšlej, aby se navzájem znepřátelili, a jak málo, aby se spřátelili. Jedni na tebe jdou se sekyrou, protože si nemyslíš zrovna to, co oni, a znal jsem jednoho ťulpasa, co se na smrt rozzuřil na kamaráda jen proto, že ten mu dal najevo, že není hezkej. Ty taky nejsi zrovna krasavec, Jelenobijce, a zlobíš se snad na mě, že ti to říkám?“

„Jsem, jaký jsem, a netoužím po tom, aby mě lidi považovali za hezčího nebo za ošklivějšího. Vím sice, že tobě se krásou nevyrovnám, ale vím taky, že žádný lovec není horší jen proto, že mu to nedá, aby se po cestě za kořistí nezhlížel v každé studánce.“

Nato se Hurá pustil do bujarého smíchu. Přehnaně marnivý sice nebyl, ale o svých přednostech věděl a rád si je připomínal, když se naskytla příležitost.

„Jen se podívej přes okraj kánoe, a uvidíš, jaký jsi. A dej si pozor na Juditku a nerozzlob ji, aby ti to nepřipomněla. Ta má pořádně mrštnej jazýček.“

„Nemohla by mi říct nic jiného než ty…“

„Snad ses na mě nenamích. Vždyť já to nemyslel ve zlým. Sám přece víš, že nejsi krasavec, tak proč by ti to nemoh říct kamarád, když je to v legraci?“

„Lidem, ke kterým byla příroda štědrá, se o takových věcech žertuje lehce, Harry. Však mě kdysi moc mrzelo, že nevypadám tak, jak bych chtěl, a moc jsem se kvůli tomu natrápil. Ale vždycky jsem si vzpomněl, kolik znám lidí, co mají zevnějšek hezký, ale jinak v nich není dobrého za mák. A taky jsem si uvědomil, oč jsem na tom líp než řada jiných lidí. Mohl jsem se narodit taky chromý, neschopný ulovit třeba jen veverku, slepý, hluchý, a to bych pak těžko mohl stopovat nebo vyrazit na výpravu. Mrzí mě, že se lidi často posuzujou jen podle toho, jak vypadají, ale dokážu se s tím smířit, protože znám svou cenu a protože jsou na světě mnohem a mnohem horší věci.“

Hurá teď litoval, jak nešetrně se svého přítele dotkl, a snažil se to svým neobratným a neomaleným způsobem napravit.

„Nemyslel jsem to ve zlým, Jelenobijce,“ říkal lítostivě, „a prosím tě, zapomeň na to. I když nejsi zrovna krasavec, každej na tobě vidí, že máš srdce na pravým místě. A když ti tak málo záleží na tom, jak kdo vypadá, snad se nebudeš zlobit, že jsem se o tvůj zevnějšek takhle otřel. Juditce se sice líbit nebudeš, v tom si nedělej klamný naděje, ale je tu ještě Hetty, a tý je dočista fuk, jestli je někdo hezkej nebo šereda. A pak, ty jsi stejně moc vážnej a rozvážnej na to, aby ses zfanfrnil do Juditky, i když ta se směje na každýho, že si pak člověk myslí bůhvíco. Někdy mám pocit, že má ta holka ze všeho na světě nejradši sama sebe.“

„Pak na tom není o nic hůř než většina královen nebo paniček ve městech,“ řekl Jelenobijce vesele a v jeho hlase ani na tváři už nebylo stopy po nějaké mrzutosti. „Ale za touhle špicí snad bude ta tvoje Krysí zátoka.“

Špice, o které byla řeč, tvořila konec podlouhlému výběžku, který nesměřoval do středu jezera, jako ty předešlé, ale táhl se v linii s pobřežím a ostrým zubem vykrojoval tichý, hluboký záliv, široký asi jeden kilometr. Hurá byl přesvědčen, že zde archu najde v úkrytu pod stromy na samém konci zátoky, kde je ji možno spatřit pouze z jediného místa u zalesněného břehu v ohbí zátoky, kam cizí člověk sotvakdy zavítá.

„Brzo už budem u archy,“ prohodil Hurá, zatímco loďka klouzala po vodě tak hluboké, až se jevila černá. „Starej rád schovává archu v rákosí a vyráží na lov. Za pět minut tam budem.“

March se však ukázal být špatným prorokem. Kánoe už takřka obeplula celý záliv, a zrakům obou hraničářů se neukázalo nic jiného, než co vytvořila sama příroda.

Klidná voda se stáčela půvabnou křivkou zpět, rákosí se sklánělo k hladině zdobené závěsem větvoví. Nic nerušilo posvátný klid divočiny. Leckterého básníka či malíře by ten pohled vzal za srdce, ne však Hurá Harryho, který byl už celý nedočkavý, až spatří svou rozmařilou krasavici.

Kánoe se pohybovala zcela nehlučně, jako by se vznášela na polštáři vzduchu, a občasné šplouchnutí pádla jen podtrhovalo velebnost ticha, jež zde panovalo. Vtom se však z úzkého pruhu pevniny oddělující záliv od jezera ozvalo zapraskání větvičky. Oba muži sebou trhli a sáhli po pušce.

„Na srnce to znělo moc těžce,“ zašeptal Hurá, „spíš jako krok člověka.“

„Na srnce to znělo moc těžce, na člověka zas moc lehce. Ať je to cokoli, popluj tamhle k té kládě, já vystoupím a odříznu tomu cestu.“

Harry poslechl a za chvíli se už Jelenobijce neslyšně prosmykával středem houštiny směrem ke špici výběžku. Po chvíli se opět ozvalo stejné zapraskání, a pak znovu a dál, v krátkých intervalech, jak se ten neznámý tvor zvolna blížil k vodě. I Hurá slyšel ty zvuky, odrazil s kánoí od břehu a s puškou v ruce sledoval, co se bude dít. Po minutě bezdechého ticha vystoupil náhle z houštiny nádherný jelen, majestátným krokem došel až na písečnou kosu na konci výběžku a žíznivě sklonil hlavu nad hladinou. Hurá jen chvilku zaváhal, načež namířil pušku a vystřelil. Rána, která přehlušila panující ticho, nebyla ničím proti rachotu, který se ozval krátce nato. Po obvyklém ostrém výstřelu se ozvalo třesknutí z protějšího břehu, které pozvolna přecházelo v burácení, jako by se v horách a lesích na kilometry daleko probudily všechny hromy. Výstřel z pušky jelenem sotva pohnul, protože s člověkem se dosud nesetkal a nečekal od něho žádné nebezpečí, zato hlomoz v horách ho vyděsil. Vyskočil vpřed a střemhlav se vymrštil, dopadl do vody a začal plavat k dolnímu konci jezera. Hurá vykřikl a pustil se na kánoi do pronásledování. Chvíli oba, pronásledovaný jelen i pronásledovatel, zuřivě vířili vodu, brzy se však objevil Jelenobijce a zavolal na Harryho, ať toho nechá.

„To byla hloupost, vystřelit a neprozkoumat protější břeh, jestli tu někde nejsou schovaní nepřátelé,“ napomínal pak svého druha. „A potom, copak teď potřebujeme zvěřinu? Říkají mi sice Jelenobijce, ale v životě jsem nezabil zvíře jen tak pro zábavu. Můžu zvířata lovit, když potřebuju jejich maso nebo kůži, ale nesmím je masakrovat.“

„Taková ostuda, netrefit jelena!“ vztekal se Hurá a mrštil čepicí o dno kánoe. „To se mi nestalo od patnácti let!“

„Buď rád, žes ho netrefil. Co bychom si s ním teď počali? Ale ta ozvěna mi nejde z uší. Jako by nás příroda kárala za neuvážené zlovolné skutky.“

„Jestli se tady zdržíš, tak to nebude poprvý ani naposled,“ smál se Hurá. „Tady na Zrcadlovým jezeře v tuhle roční dobu odráží ozvěna všecko, co se šustne. Vyklouzne ti pádlo z ruky, a slyšíš to kolem do kola, jako by se ti kopce smály za tvou nešikovnost.“

„Tím spíš je třeba chovat se tiše a rozvážně. Doufám, že se nepřítel do těchhle kopců ještě nedostal, protože nevím, co by tu pohledával, ale jak mi vždycky říkali Delawaři, součástí odvahy je rozvaha. Jedna taková ozvěna z hor, a všichni indiáni v okolí budou vědět, že jsme tady.“

„Když to nebude na nic jinýho dobrý, aspoň se starej Tom dovtípí, že jsme nablízku, a vystrčí makovici z tý svý skrýše. Pojďme, chlapče, nasedni do loďky, ať tu archu najdeme, dokud je ještě den.“

Jelenobijce nastoupil a kánoe vyplula ze zátočiny. Namířili si to teď úhlopříčně přes jezero k jihovýchodnímu ohybu. Když byli asi na půl cestě, od nejbližšího břehu k nim zalehlo šplouchání a tu už viděli, jak se z vody vynořuje jelen, střásá vodu z boků a ladným skokem mizí v pralese.

„Odchází s vděčností v srdci,“ poznamenal Jelenobijce, „protože pud mu praví, že unikl velkému nebezpečí. Taky bys měl cítit vděčnost, žes neměl jistější oko a pevnější ruku a nenadělal tou ranou víc škody než užitku.“

„Mýmu střeleckýmu umění se nevysmívej,“ bránil se rozmrzele Hurá, „ty sis sice mezi Delawary udělal jméno, že dokážeš skvěle střílet vysokou, ale chtěl bych tě vidět, kdybys stál tváří v tvář ozbrojenýmu Mingovi pomalovanýmu válečnejma barvama. To se teprv vyzkouší oko a ruka, když do hry vstoupí nervy, příteli Natty. Zabít zvíře nic není, ale zabít divocha, to už je něco docela jinýho. Teď když se zas kolem začíná střílet, uvidíme, k čemu ti bude ta tvoje srnčí reputace. Já myslel, že ten jelen bude utíkat, proto jsem střelil před něj, jenže on zůstal stát jak opařenej.“

„V jedné věci máš pravdu, Hurá. Na člověka nebudu nikdy střílet s tak klidným srdcem a pevnou rukou jako na jelena.“

„Já nemyslel zrovna bělocha. To víš, že zastřelit člověka není nikdy nic lehkýho. Já ale mluvil o rudoších.“

„Rudoši jsou zrovna tak lidi jako my, a až přijde konečné účtování, nebude záležet na tom, jakou má kdo kůži, ale jaké skutky za svého života učinil.“

„Tohle je misionářština a já nejsem českej bratr, abys mě tím ohromoval. Na kůži přece vždycky záleží. Jak jinak poznáš medvěda od kance nebo šedou veverku od černý?“

„Vidíš, a přitom obě jsou veverky,“ řekl Jelenobijce s úsměvem, že Harryho doběhl.

Harry patřil mezi ty teoretiky, kteří považují všechny rasy, které nejsou bílé, za méněcenné. Jeho představa v té věci byla, pravda, poněkud nejasná a argumenty měl mlhavé, přesto na svém názoru trval se sveřepou zarputilostí. Svědomí ho obviňovalo z řady nezákonných činů proti indiánům, on je však nadmíru snadno ukonejšil tím, že prostě všechny divochy zbavoval šmahem jakýchkoli lidských práv. Nic ho nerozběsnilo víc, než když mu někdo jeho názor vyvracel.

„Vždyť jsi kluk, Jelenobijce, a nechal ses obalamutit delawarskejma šamanama a misionářskejma ťulpasama,“ hulákal a jako obvykle, když byl rozčilen, si nebral servítky. „Jestli ty se považuješ za bratra nějaký indiánský holoty, pak já je považuju za zvěř, která v sobě nemá nic lidskýho kromě prohnanosti. Tu teda mají. To jim přiznám. Ale tu má i liška, nebo dokonce medvěd. Jsem starší než ty a tady v lesích už žiju dýl, a mně nebudeš říkat, co je nebo není indián. A jestli se považuješ za indiána, tak počkej, já tě tak ohlásím u Hutterových a uvidíš, jakýho přijetí se ti dostane.“

V tu chvíli posloužila Harrymu obrazotvornost a při takové představě se hlasitě rozchechtal. A Jelenobijce, který si byl vědom, jak těžké je takového člověka zbavovat zakořeněných předsudků, už ani nepociťoval touhu se o něco takového pokoušet. A tak byl rád, když se kánoe dostala k jihovýchodnímu ohybu jezera, že může své myšlenky obrátit jiným směrem. Museli být už vskutku velice blízko místa, kde měla z jezera vytékat řeka, a teď se zvědavě rozhlíželi kolem v naději, že tudy vede cesta k hledané arše.

Možná se teď čtenář podivuje nad skutečností, že si oba muži, kteří nemohli být od vlastního výtoku dál než dvě stě metrů, nebyli až do konce zcela jisti, kde přesně to místo je. Třeba si ale připomenout, že hustá vegetace po obou březích vysokých šest metrů splývala v tak neproniknutelné mase, že jakákoli mezera byla takřka nerozeznatelná.

„Dva roky už jsem na tomhle konci jezera nebyl,“ hájil se Harry a povstal v loďce, aby se mohl lépe rozhlédnout. „Tady je ta skalka: jako brada, co čouhá z vody, takže řeka musí být kousek odtud.“

V tu chvíli už proplouvali kolem skalky vyčnívající nad vodou pouze asi metr a půl do výšky. Tvar měla zaoblený, připomínající velký úl, jak ji po staletí omývala a obrušovala voda.

„Tohleto místo znají všichni místní indiáni a vždycky si tady sjednávají schůzky. A tady je řeka, schovaná jako na číhané.“

Přestože příkré stěny břehu byly od sebe vzdálené na třicet metrů, ze západní strany bylo řečiště zúženo na polovinu nízkým písečným násypem a celá průrva byla zarostlá hustou spletí borovicových větví a křovisek. Kánoe strhávaná proudem vplula pod temnou klenbu stromů, kterou jen tu a tam mezi větvemi probleskovaly paprsky světla.

„Vsadím krk, že starej Tom schoval svou archu někde tady,“ šeptal Hurá, jako by cítil, že tohle místo je zasvěceno tajemství a ostražitosti. „Pustíme se kousek dál po proudu a vyslídíme ho.“

„Nechápu, jak by se sem vešel s archou, když je tu místo sotva pro kánoi,“ poznamenal Jelenobijce.

Hurá se zasmál, a jak se záhy ukázalo, nikoli bezdůvodně. Jen co se prodrali křovinatou bránou, která zakrývala vstup na řeku, octli se na hladině říčky s dostatečně silným proudem, po které mohlo plout jakékoli plavidlo ne širší než šest metrů.

Asi sto metrů se nechávali naši dva odvážlivci nést proudem a bedlivě sledovali každý ohyb před sebou, každou zátočinku, ale bezvýsledně. Minuli další ohyb, když tu najednou se Hurá prudce zachytil křoví a zastavil loďku tak prudce a tiše, jak to jen bylo možné. Jelenobijce hmátl po pušce.

„Támhle ho máme!“ zašeptal Hurá, ukázal prstem před sebe a přidušeně se smál svému objevu. „Starej si tu loví ondatry, po kolena v bahně obhlíží návnady. Jenže kde je archa? Nedovedu si představit, že by Juditka svěřila svý hezký nožky takovýmu blátisku. Ta si nejspíš splítá vlasy někde u studánky, aby se mohla tu a tam kochat svým hezkým čumáčkem, a vymejšlí si jedovatosti na všecky mužský.“

„Jsi moc přísný na mladé dívky, Hurá. Určitě jsou si vědomy svých nectností stejně jako svých předností. A ta tvoje Juditka stěží bude tak ješitná na svůj vzhled a posměvačná vůči nám mužům, za jakou ji máš. Nejspíš teď slouží svému tátovi doma, jako on teď slouží jí u těch pastí.“

„Jaká je to radost, uslyšet aspoň jednou v životě pravdu z mužských úst,“ ozval se jim těsně u ucha lahodný ženský hlas, až se oba muži lekli. „Copak Harry, tomu se slušná slůvka zajídají a minule se mu tak vzpříčila v hrdle, div se z toho nezalkl. Ale jsem ráda, že jste k nám tentokrát zavítal s lepším doprovodem než posledně, i když se divím, že lidé, kteří dokážou být uctiví a dvorní k ženám, dokážou snést vaši společnost.“

Po těch slovech se pohnula větev u Jelenobijcova pádla a nad ní se objevila půvabná dívčí tvář. Její majitelka se líbezně usmála na jednoho a ještě líbezněji zamračila na druhého.

Kapitola IV

Ani plachou laň nepolekám,
když přikradu se k její skrýši,
přivoním k fialenkám
u bystřiny, kam rád chodívám
se v tichu tou krásou těšit.
                                       — Bryant

To nenadálé zjevení krásné dívky se brzy vysvětlilo. Muži nevědomky přirazili až k boku archy pečlivě zamaskované za clonou větví. Juditě stačilo pouze odhrnout listí, které zakrývalo okno archy, aby se jim mohla ukázat a promluvit na ně.

Na naše dva odvážlivce měla ta událost dosti rozdílný účinek. Zatímco Hurá bez rozpaků vyskočil na pramici a za chvíli již vesele, i když poněkud vyčítavě, zahrnoval Juditu důvěrnostmi, Jelenobijce vstupoval na archu rozvážně a zkoumavě si prohlížel každou podrobnost. Nejprve si všiml, jak dokonale byla loď ukryta, že ji ani dva ostřílení zálesáci, kteří po ní pátrali, nedokázali najít. Díky tomu, že voda byla nejhlubší u břehů, které se zvedaly příkře vzhůru a spouštěly nad hladinu záclony větví, stačilo, aby Hutter s archou zarejdoval pod nejhustší porost, převislé větve zatížil kameny, aby se sklonily až do vody, a zbytek zamaskoval nařezaným proutím. Potom se Jelenobijce pustil do prohlídky lodi. I když, proč to nepřiznat, jedenkrát pohlédl s obdivem na Juditu a užasl, jak je ta dívka půvabná, pak se ale hned zas věnoval vymoženostem páně Hutterova obydlí.

Archa, jak se říkalo plovoucímu obydlí Hutterových, byla dosti jednoduchá. Tvořila ji široká plochá pramice s kabinou, zabírající dvě třetiny její délky. Protože okraje pramice byly vyšší než obvykle a střecha kajuty byla dosti nízká, nebylo plavidlo ani příliš nápadné. Neslo sice stopy divočiny na neopracovaných stěnách srubu či střeše kryté kůrou, dalo se však snadno a lehce ovládat. Vnitřek tvořily dvě místnosti; jedna sloužila za obývací pokoj a spal zde otec, druhou obývaly obě dcery. Za kuchyň sloužilo jednoduché venkovní ohniště, neboť plavidlo bylo určeno pouze pro letní období.

Jelenobijce sledoval, jak je dům na lodi postaven, ověřoval si jeho obranyschopnost a nejednou mu unikl z úst výkřik uznání a pochvaly. Bez rozpaků procházel místnostmi, protože hraničářské zvyklosti podobnou nenucenost připouštěly, až se octl na opačné straně lodi, než byla ta, kde zanechal Harryho s Juditou. A zde pod listnatým baldachýnem nalezl Hetty, zabranou do šití.

Přestože nebyla zdaleka tak krásná jako její sestra, byla jí podobná. Jako by se v ní příroda pokusila o skromnou nápodobu půvabů, které jinde tak marnotratně vyplýtvala. Přesto působila příjemně a každého upoutala klidným, takřka až světeckým výrazem. Ti, kteří o ní říkali, že je slabomyslná, měli především na mysli tu skutečnost, že není schopna chytračení a přetvářky a že díky své skromnosti, bezelstnosti a prostotě těžko může sama čelit nástrahám světa. Prozřetelnost je ale doma chránila ode vší úhony, neboť, jak se praví, „před ostříhaným beránkem i vítr ulehne“.

„Vy jste Hetty Hutterová?“ zeptal se Jelenobijce co nejlaskavějším tónem, aby získal důvěru děvčete. „Hurá Harry mi o vás vyprávěl.“

„Ano, jsem Hetty Hutterová,“ odpověděla dívka tichým, milým hlasem. „Sestra Judity Hutterové a mladší dcera Thomase Huttera.“

„Hurá Harry slovy zrovna neskrblí, a tak toho o vás dost vím. Bydlíte většinou tady na jezeře, Hetty, viďte.“

„Ano. Maminka nám umřela. Tatínek šel klást pasti a já s Juditou jsme tady samy. Jak vy se jmenujete?“

„Taková otázka se lehko položí, ale těžko se na ni odpovídá, milá slečno. Mně už dali jmen, že by to stačilo na víc životů než na jeden, zvlášť když je tak mladý jako ten můj.“

„A to jste si žádné nenechal?“

„Delawaři, u kterých pobývám, dávají opravdické jméno, až když muž projeví svou pravou povahu v radě nebo na válečné stezce, a to se mně zatím nestalo, takže si myslím, že mi ani ta nynější přezdívka dlouho nevydrží.“

„Povězte mi všecka svá jména, a já vám možná povím, jaký jste,“ naléhala Hetty.

„Milerád. Tak především jsem běloch jako vy, takže jsem po otci zdědil jméno, které zase on zdědil po svém otci. Můj otec se jmenoval Bumppo a já jsem Bumppo po něm. Křestní jméno mám Nathaniel aneb Natty.“

„Ano, ano, vy jste Natty, a já Hetty,“ zvedla dívka oči od šití a usmála se. „Bumppo ale není moc pěkné jméno, viďte.“

„Všem mým předkům posloužilo docela dobře, i když zase moc velkou díru do světa s ním neudělali. Mně ale dlouho nevydrželo, protože si Delawaři brzy všimli, že si nelibuju ve lži, a dali mi jméno Přímý jazyk.“

„To je dobré jméno,“ řekla Hetty pochvalně. „Vidíte, jak jména označují vlastnosti lidí?“

„Vždycky to tak není, třeba u Mingů, kde je hezkých jmen taky spousta, ale je to kmen proradný a nízký. Později mi začali Delawaři říkat Holub, protože holub je rychlý, mrštný a létá rovnou k cíli.“

„To je taky moc hezké jméno. Mně se holubi moc líbí,“ řekla bezelstně Hetty.

„Milá slečno, většina věcí na světě je od přírody hezká, dokud je lidi nezkazí zevnitř i napohled. Pak jsem přestal nosit zprávy a začal chodit s lovci, a protože jsem se ukázal být šikovnější ve slídění za zvěří než většina mladíků, začali mi říkat Plandavé ucho, protože dokážu udržet stopu jako ohař.“

„To už není tak hezké,“ zasmála se Hetty, „a doufám, že vám tohle jméno dlouho nezůstalo.“

„Jen tak dlouho, dokud jsem neměl dost peněz, abych si mohl koupit pušku,“ řekl Jelenobijce se skromnou, ale neskrývanou hrdostí. „A když se pak ukázalo, že dokážu zásobovat vigvam čerstvou zvěřinou, začali mi říkat Jelenobijce, což pro ty, kteří si cení lidského skalpu víc než jeleních parohů, není zase tak slavné jméno.“

„Já mezi takové nepatřím, Jelenobijce,“ odpověděla Hetty. „Judita má ráda vojáky s červenými kabáty a péry na klobouku a říká, jak jsou veselí a dvorní, mně ale nahánějí hrůzu, protože jejich zaměstnáním je zabíjet lidi. Vaše zaměstnání je lepší, Jelenobijce. Tohle jméno se k vám určitě hodí mnohem líp než Natty Bumppo.“

V tu chvíli rozhovor přerušil Tom Hutter, zvaný Potápka Tom, jehož loďka se znenadání objevila pod listnatým převisem. Zřejmě si už dřív povšiml kánoe návštěvníků, protože nedal najevo žádné překvapení, když mu Harry vyšel v ústrety.

„Čekal jsem tě minulý týden,“ řekl hlasem, ve kterém se radost mísila s výčitkou. „Šel tudy kurýr a varoval trapery a lovce, že to mezi kolonií a Kanadou zase vře. Víš, jak mi asi bylo, sám tady v horách, tři skalpy na starosti a jen jeden pár rukou, co by je bránil před kanadskými indiány.“

„To chápu,“ řekl March. „Být otcem a mít takový dvě dcerunky, taky bych se tak cejtil. I když mně by teda bylo jedno, jestli je můj nejbližší soused za rohem, nebo vzdálenej padesát kilometrů.“

„A přece sis, jak vidím, netrouf cestovat sám,“ řekl Potápka Tom a nedůvěřivě pohlédl po Jelenobijci.

„Co bych si netrouf, ale jak se říká, ve dvou cesta líp ubíhá, a tady Jelenobijce je zase společník jaksepatří. Jelenobijce je ten proslulej lovec, co žije u Delawarů, i když je běloch jako já nebo vy. A třebaže není ve všem všudy akorát, tam, odkud přišel, jsou ještě horší, a tady, kam dorazil, nejsou o moc lepší. A jestli dojde na to, bránit pasti a území, bude nám ještě moc dobrej, protože tenhle mladíček je hotovej velkododavatel zvěřiny.“

„Zdravím tě, mladý muži,“ podal Tom Hutter svou mozolnatou ruku Jelenobijci. „V těchhle dobách je každá bledá tvář přítel a doufám, že nám pomůžeš. Strach o děti někdy nadělá i z těch největších odvážlivců strašpytle a mně tyhle dvě dcery vězí v hlavě víc než všecky moje pasti a kůže dohromady.“

„A není divu,“ volal Hurá. „My s Jelenobijcem sice tyhle zkušenosti ještě nemáme, ale kdybysme měli dcery, určitě bysme to cítili zrovna tak. A všecka čest tomu, kdo je má. Já bych se s dovolením hned nechal najmout, že budu bránit tadyhle Juditku, a Jelenobijce ať se postará o Hetty.“

„Vřelé díky, pane Marchi,“ ozval se lahodný sytý hlas Judity, jejíž způsob řeči prozrazoval lepší vychování, než by se dalo podle vzezření otce a okolností jeho života očekávat. „Vřelé díky, ale Judita Hutterová má dost vlastního rozumu a zkušeností, aby radši spoléhala sama na sebe než na nějaké namyšlené větroplachy, jako jste vy. Jestli bude potřeba postavit se divochům, jeďte jim radši s otcem v ústrety na břeh a neschovávejte se tady uvnitř pod záminkou, že chcete chránit ženy…“

„Judito,“ okřikl ji starý Hutter přísně. „Kroť se, prosím tě, a uvědom si, jaká je situace. Indiáni už jsou určitě někde poblíž a můžou se tu ukázat co nevidět.“

„Jestli je to tak, pane Hutter,“ zvážněl rázem Hurá, „pak je archa v setsakramentsky nešikovným postavení. Protože jestli ten úkryt oklamal nás s Jelenobijcem, čistokrevnej indián loď vyčmuchá jedna dvě.“

„Souhlasím s tebou, Hurá. A taky bych teď byl nejradši někde jinde než v tomhle úzkým klikatým řečišti. Skrýš je to dobrá, ale když tě najdou, je to past. Jenže jak se chceš odsud nepozorovaně dostat na jezero, aby tě neodstřelili jak srnce u lizu?“

„A víte určitě, pane Huttere, že ti indiáni, kterých se bojíte, jsou z Kanady?“ zeptal se Jelenobijce. „Potkal jste je? Viděl jste jejich malování?“

„Neviděl jsem žádnýho, ale jak jsem dole na řece, asi tak kilometr odtud, prohlížel pasti, narazil jsem na čerstvou stopu. Přetínala močál a směřovala na sever. Ten chlap tudy musel jít ani ne před hodinou. A že je to rudoch, jsem poznal ještě dřív, než jsem našel jeho prošlapaný mokasín, který po cestě zahodil. Hned kousek dál jsem objevil místo, kde si udělal nový.“

„Pak to nevypadá, že by byl na válečné stezce,“ řekl mladík. „Zkušený válečník by mokasín spálil nebo zahrabal. Ale moc by mě uklidnilo, jestli vás napadlo vzít ho s sebou. Mám se tady na jezeře sejít s jedním mladým náčelníkem Delawarů a třeba to byla jeho stopa.“

„Poslyš, Hurá, znáš dobře tohohle člověka? Dávat si schůzku s divochem v místech, kde v životě nebyl,“ vrtěl hlavou Tom Hutter a z jeho slov zaznívala nedůvěra. „Rudoši jsou banda lstivá, a kdo s nima peče, moh by pochytit jejich móresy.“

„Moje řeč, ale za Jelenobijce ručím. Možná že není udatnost sama, ale poctivý, to zas je.“

„A co tady vůbec pohledává?“

„To vám milerád řeknu, pane Huttere. Jsem ještě mladý a na válečné stezce jsem dosud nebyl. A tak když se Delawarům doneslo, že jejich kmen co nevidět dostane vampum a válečnou sekyru, poslali mě k lidem mé rasy, abych vyzvěděl, jak se věci mají. To jsem udělal, a když jsem všecko vylíčil náčelníkům a vracel se do své vesnice, na řece Schoharie jsem potkal jednoho královského důstojníka, co má předat peníze spřáteleným kmenům dál na západě a bude potřebovat doprovod. Jeden mladý náčelník jménem Čingačgúk, který taky ještě neskolil žádného nepřítele, to vzal jako vítanou příležitost, abychom vyrazili na válečnou stezku společně, a přes jednoho staršího Delawara jsme si smluvili schůzku u skalky tady na dolním konci jezera. Že sem Čingačgúka přivádí ještě něco jiného, to nepopírám, ale to je jeho tajemství a vás se nijak netýká.“

„Nejspíš nějaká dívka,“ skočila mu do řeči Judita a hned smíchem zakrývala rozpaky nad tím, jak neprozřetelně mimoděk prozradila své tajné myšlenky. „Když nejde o lov ani o válku, musí v tom být láska.“

„O tom já, slečno, nic nevím,“ zavrtěl hlavou Jelenobijce. „Vím jen to, že zítra po západu slunce vyrazíme s Čingačgúkem na cestu a kromě nepřátel králových, což jsou i nepřátelé naši, nebudeme nikoho znepokojovat. A na Harryho, kterého znám, když ještě brousíval v našich lovištích, jsem narazil na Schoharii a spolu jsme šli ani ne tak ze strachu před Mingy, ale abychom si společně ukrátili dlouhou cestu.“

„Tak ty si myslíš, že tvůj přítel přišel dřív a že ta stopa, co jsem viděl, byla jeho?“ ujišťoval se Tom Hutter.

„To nevím, musel bych vidět ten mokasín.“

„Tady je,“ ozvala se Judita a podávala Jelenobijci roztřepaný střevíc, po kterém se šla duchapřítomně podívat do otcovy kánoe. „Tak co říkáte: přítel, nebo nepřítel?“

„Tohle není delawarská práce. Na válečné stezce jsem sice ještě nováček, ale řekl bych, že tenhle mokasín pochází ze severní strany Velkých jezer.“

„V tom případě už nesmíme ani chvilku otálet a vracíme se,“ řekl Potápka Tom a vyhlížel skrze listí úkrytu, jako by už na opačném břehu tušil nepřítele. „Slyšels před chvílu tu ránu v horách?“

„Slyšel, protože vyšla od mýho ramene,“ přisvědčil Hurá, kterému začínalo docházet, jaké neopatrnosti se dopustil.

„Už jsem měl strach, že to jsou francouzští indiáni. Ale takhle je to na nás ještě přiláká. Byla hloupost střílet v době války, jestli to nebylo nutný.“

„Taky se mi už zdá. Ale kdyby si člověk nesměl vystřelit z flinty v týhle rozlehlý divočině ze strachu, aby ho neslyšel nějakej nepřítel, nač se pak s ní vůbec nosit?“

Tom Hutter pak vysvětlil oběma hraničářům, jakým způsobem se s archou vrátí bez velké námahy proti proudu na jezero. Kotvu archy totiž spustil ještě nahoře nad výtokem řeky, takže aby se dostali zpátky, stačí jen vyručkovat po laně k ní.

Ukázal jim vrátek, který jim tu práci značně ulehčí.

„A nebylo by lepší zůstat zde?“ zeptal se Jelenobijce. „Z kajuty bychom se jim lehce ubránili.“

„Vidím, že ty jsi zatím bojoval leda jazykem. Takhle jsme pro divochy výbornej cíl. Copak si myslíš, že těma štěrbinama mezi trámy žádná střela nepronikne? A kam můžeme mířit my? Leda do lesa. Kdežto na vodě nás můžou napadnout jenom ze člunů nebo z vorů, a to jsme zase ve výhodě my. Rozumíš tomu?“

Jelenobijce souhlasil, a tak se pustili do příprav k odjezdu. Odpoutali lehce uvázanou archu, a jak začali navíjet kotevní lano, plavidlo se pozvolna vynořovalo z listnatého úkrytu. Vzápětí se ho však zmocnil proud a smýkl s ním prudce až k západnímu břehu. Neobešlo se to bez zaharašení větví o střechu kabiny a všichni při tom zvuku zatrnuli hrůzou. Vždyť se tu kdekoli mohl skrývat nelítostný nepřítel. Tíseň je neopouštěla, ani když se už po laně sunuli pod temným příkrovem stromů vzhůru k jezeru. Pomalu se snášel večer a šikmé paprsky zapadajícího slunce nedosahovaly už do míst, kde se teď šířily houstnoucí stíny pralesa.

Potápka Tom měl tolik zkušeností a duchapřítomnosti, že při cestě po proudu dolů uprostřed každého ohybu řeky zatížil kotevní lano těžkým kamenem označeným bójkou, takže teď na zpáteční cestě držela se archa pěkně uprostřed říčky a nezamotávala se do všelijakých těch haluzí a překážek podél břehů. Jen co vyprostili lano zpod kamene v posledním zákrutu, ozval se Hurá s úlevou: „Konečně světlo! Když už mě mají indiáni přepadnout, tak bych na ně aspoň rád viděl.“

„Tiše!“ okřikl ho Tom Hutter. „Teď se blížíme k nejnebezpečnějšímu místu. Jestli jsou tady rudoši, pak si nás vyčíhají tamhle u těch stromů na hranici jezera, kde oni vidí nás, ale my nevidíme je. Takže, děvčata, odložte vesla a běžte dovnitř a neukazujte se u okna, protože tady se vaší kráse nikdo obdivovat nebude. My s Harrym couvnem do přední světnice a budem lano táhnout dveřmi, teď už to ve dvou zvládnem, a ty, Jelenobijce, hlídkuj u oken. Ale moc nevystrkuj hlavu, jestli je ti život milý.“

Jelenobijce poslechl s pocitem, ve kterém namísto strachu převládalo vzrušení nad zcela novou a nezvyklou situací. Poprvé v životě se, jak vše nasvědčovalo, octl v bezprostřední blízkosti tajemného a lstivého nepřítele. V okamžiku, kdy zaujal postavení u okna na východní straně, projížděla právě archa nejužším a nejzarostlejším místem, tvořícím bránu do jezera, ze všech stran sevřeného zelení. Když důkladně prozkoumal východní břeh, přešel k protějšímu oknu, aby prozkoumal břeh na druhé straně. A v tu chvíli se mu naskytl pohled, který by vyděsil i muže mnohem staršího a zkušenějšího, než byl on. Na stromě, který se v oblouku klenul nad řekou, jak ho tak v zimě pokřivila vrstva těžkého sněhu, se krčilo šest indiánů, kteří se užuž chystali skočit na střechu archy. Další indiáni čekali dole, aby se po větvích jak po žebříku lehce vyšplhali nahoru a následovali své druhy. Všichni byli pomalováni válečnými barvami.

„Zaber, Hurá!“ vykřikl Jelenobijce. „Zaber, jestli je ti život milý! Už kvůli své Juditce, zaber!“

Tento výkřik platil muži, o kterém Jelenobijce věděl, že má býčí sílu. A v mladíkově hlase byla taková naléhavost, že March i Hutter pochopili vážnost situace a vší silou se opřeli do lana, až sebou pramice cukla. Bylo to na poslední chvíli. Indiáni pochopili, že jsou prozrazeni, vyrazili válečný pokřik, rozběhli se po stromě a zoufale se vrhli za svou vytouženou kořistí. Všichni až na jednoho skončili ve vodě. Ten první, zřejmě jejich vůdce, dopadl na záď pramice. Pád to byl ale tvrdší, než si útočník představoval. Jak se tak vzpamatovával z ohromení, Judita s tváří planoucí rozrušením a v tu chvíli ještě krásnější než obvykle vyběhla z kabiny a vší silou srazila vetřelce přes okraj pramice do řeky. Hned se však ovládla a s účastí, která vystřídala zlobu, pohlédla přes záď, načež se trochu užasle své nerozvážnosti zasmála. To vše proběhlo v jediném mžiku a brzy už ji Jelenobijce popadl kolem pasu a rychle vtáhl zpět do úkrytu. A nebyl to ústup předčasný, neboť najednou se pralesem rozlehl divoký řev a kulky začaly pleskat do roubených stěn kajuty.

Protože však archa neztrácela rychlost, brzy již byla mimo nebezpečí, že by ji mohli divoši dostihnout. Po prvním návalu vzteku přestali střílet, aby zbytečně neplýtvali střelivem. Z paluby rozjeté pramice se podařilo Hutterovi šikovně vytáhnout kotvičku a loď hnaná setrvačností doplula ještě hezky daleko na otevřené jezero. Potom Hutter s Marchem vytáhli vesla a kryti kabinou dostali archu brzy z dostřelu jakékoli nepřátelské pušky.

Kapitola V

Střelený jelen vyvádí,
zdravý chce dovádět,
když jeden spí, tak druhý bdí,
a tak se točí svět.
                              — Shakespeare

Další porada se konala na přídi a zúčastnily se jí i Judita a Hetty. Přestože teď nehrozilo bezprostřední nebezpečí, že by je mohli indiáni zákeřně přepadnout, převaha nepřátel na břehu i jejich krvelačné odhodlání působily na všechny tísnivě. Tom Hutter měl největší starost o dcery, které na něho byly zcela odkázané, a po pravdě řečeno obával se, aby mládenci, kteří mají volné ruce, neřekli sbohem a nenechali ho i s dcerami na holičkách.

„Naše jediná výhoda je, že jsme na vodě,“ řekl a důraz, který na svá slova položil, nebyl bezdůvodný. „Vím, kde jsou schované všechny kánoe, co jsou tady na jezeře. Kromě té tvojí, Hurá, zbývají ještě dvě a nevěřím, že by je indiáni dokázali najít.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl Jelenobijce. „Když má rudoch naději na kořist, jde za stopou jak honicí pes.“

„Máš pravdu, Jelenobijce,“ souhlasil Hurá Harry, „v tomhle mluvíš jak evangelium. A já jsem rád, že aspoň mám tu svou kocábku tady po ruce. Ale jestli vás chtějí, pane Hutter, vykouřit, najdou ty dvě další loďky do zítřka do večera. Spíš bysme je v tom měli předejít.“

Hutter hned neodpověděl. Asi minutu se jen mlčky rozhlížel kolem sebe a zdálo se, jako by hledal nějaké znamení. Nikde se však nic nepohnulo. Lesy se ukládaly ke spánku, obloha se barvila odlesky odcházejícího slunce a jezero vypadalo mírumilovnější a půvabnější než v kteroukoli jinou chvíli toho dne. Byl to pohled hluboce uklidňující, ukolébávající všechny vášně do stavu míru a pohody.

„Judito,“ ukončil Tom Hutter rázně svou prohlídku okolí, „noc je na spadnutí. Běž připravit našim přátelům něco k snědku. Po cestě jim jistě vytrávilo.“

„Já nemám hlad,“ protestoval Hurá, „a co mě se týče, dávám přednost Juditčině společnosti před její večeří.“

„Jíst se musí,“ trval na svém Hutter. „Děvčata, běžte obě a připravte něco dobrého. Chci si s vámi, hoši, promluvit,“ řekl, když dívky odešly, „a nechci, aby byly u toho. Víte, že jsem si už něco zažil. Třikrát mě divoši vypálili, když jsem býval ještě na souši, o syna mě připravili, a to všechno v době míru. Teď je ale situace mnohem vážnější, a tak bych rád slyšel, co vy dva si o tom myslíte.“

„Není o čem přemýšlet, pane Hutter. Fakt je, že za veškerý vaše pasti, pruty a movitosti bych v tuhle chvíli nedal ani bobří ocas, protože jsou, jak se říká, na vodě. Jediný, co bych bral, je vaše Juditka.“

„Chápu, Hurá, ty jsi přítel, jen když vítr nefouká. A ten tvůj kamarád nebude asi o moc lepší. No dobře, musím se spolehnout sám na sebe,“ řekl Tom Hutter s hrdou vznešeností.

„Jestli jste Harryho pochopil tak, že od vás míní odejít, pak se zřejmě mýlíte, tak jako se zcela jistě mýlíte v mém případě, jestli si myslíte, že bych já byl takový sketa a nechal rodinu, jako je vaše, v nesnázích.“

„Takže se na tebe, Jelenobijce, můžu spolehnout, že nás nenecháš v bryndě?“ řekl stařec s úlevou.

„Můžete, a myslím si, že na Harryho taky. Přece by neudělal hanbu své statné figuře.“

„No právě! Radši vezme nohy na ramena, a hurá pryč, aby ta jeho statná figura nepřišla k úhoně,“ ozvala se prostořece Judita a její krásná tvář se objevila ve dveřích. „Kdepak, Jelenobijce, na Harryho moc spoléhat nemůžeme. Ale vy vypadáte, že umíte dodržet slib.“

Vše bylo řečeno spíš škádlivě než vážně, ale přece by Hurá přísahal, že nikdy neviděl pohrdavější pohled než ten, kterým ho zpražila Judita, a nikdy neviděl v jejích modrých očích tolik dívčí něhy jako při pohledu, kterým poctila Jelenobijce.

„Nech nás, Judito,“ řekl Potápka Tom dřív, než se kterýkoli z mužů zmohl na odpověď, „a vrať se sem až se zvěřinou a rybama. Holku zkazily lichotky těch oficírků z pevnosti, co se tady občas ukážou, Hurá. Ale nemyslí tím nic zlýho.“

„Máte svatou pravdu, pane Hutter. Málem už ji nepoznávám, a myslím, že si radši oblíbím její sestřičku Hetty, která by mi asi líp seděla.“

„To rád slyším, Hurá. Taky mám za to, že by bylo rozumnější vzít si tu hodnější.“

„Hodnější, to Hetty jistě je, ale s rozumem je na štíru, takže by asi nebylo moc rozumný si ji brát,“ smál se Hurá a pokračoval pak vážnějším tónem: „V každým případě, Jelenobijce říkal pravdu. Nemusíte se bát, Tome, že bych zrovna vás nechal ve štychu, ať už jsou oumysly a rozmary tý vaší nejstarší jakýkoli.“

Protože Harryho odvaha a síla byly dostatečně známé, Tom Hutter nijak neskrýval radost, jakou měl z příslibu pomoci právě od tohoto muže. A přestože ještě před minutou myslil jen a jen na obranu, s obnovenou důvěrou ve vlastní síly pocítil nutkání přenést boj na území nepřítele.

„Za skalpy se teď na obou stranách dobře platí,“ poznamenal s křivým úsměvem. „Možná to není krajcvajc správný brát za lidskou krev peníze, ale když už se lidi tak hrnou do toho, navzájem se zabíjet, těch pár chlupů navíc nemůže uškodit. Co ty si o tom myslíš, Hurá?“

„Že se moc pletete, když říkáte indiánský krvi lidská krev. Podle mě není rudochův skalp o nic lepší než vlčí uši, a rád shrábnu peníze za oboje. Skalpovat bělocha se nehodí, ale rudoši si už sami vyholujou hlavu po stranách pro nůž a nahoře si nechávají pro parádu kštici, jen je za ni popadnout.“

„To je chlapská řeč,“ řekl Potápka Tom s úlevou, že v tomhle bodě jsou zajedno. „Doufám, že ani ty, Jelenobijce, nemyslíš, že takovýhle peníze platí míň než ty, co vyděláš za kůži a maso.“

„Já o takové peníze nestojím. A myslím si, že skalpování je proti vrozené přirozenosti nás bělochů. Budu vám, pane Huttere, pomáhat při obraně archy nebo hradu, na kánoích nebo v lese, ale nebudu se zpronevěřovat své přirozenosti a dělat věci, které se hodí pro indiány. Jestli máte s Harrym chuť hnát se za takovýmhle zlatem, jděte si, ale já zůstanu tady a budu bránit ženy, protože povinností mužů je bránit slabé a bezbranné.“

„Slyšíte, Hurá. Vemte si příklad ze svého přítele,“ ozval se jasný, zvučný hlas Judity, která tak dala najevo, že vyslechla vše, co bylo až do této chvíle řečeno.

„Judito, zmiz a neposlouchej, co není určený pro ženský uši,“ zavolal na ni rozzlobeně Tom Hutter, ale nešel se přesvědčit, zda ho poslechla, či nikoli. Alespoň však ztišil hlas a pokračoval v rozmluvě.

„Myslím, že to není špatný nápad, Hurá,“ řekl. „Můžeme ho nechat, ať hlídá děvčata. A teď k mýmu plánu. Na břehu je velká smečka těch divochů, a jak jsem si všiml podle stop, je mezi nima i pár žen a dětí. A tak si myslím, že to jsou spíš lovci, co se už dlouho potloukají krajem a o válce a prémiích za skalpy nemají ponětí.“

„A proč se nám rovnou chystali podříznout krk?“ namítl Hurá Harry.

„Nevíme, co měli za oumysly. Indiáni i v míru rádi přepadají ze zálohy, však jsem to poznal na vlastní kůži, a třeba se chtěli dostat na archu a vyjednávat až potom.“

„Ta pakáž je toho schopná, ale my jim dáme na pamětnou. Ženy by na válečnou stezku nebrali, to je pravda.“

„Ale co to válečné pomalování?“ namítl Jelenobijce. „Jsem přesvědčený, že tihle Mingové nejdou po stopě bobra ani jelena, ale po stopě člověka.“

„Možná se setkaly dvě tlupy, válečná a lovecká. Kurýr se zprávou o nepokojích tudy šel nedávno, a tak se možná bojovníci vydali shromáždit ženy a děti, dřív než vyrazí do boje.“

„Teď jste na to káp, pane Hutter,“ bouchl ho do ramen Hurá. „Ale co z toho kouká pro nás?“

„Kořist,“ pohlédl Potápka Tom na svého kumpána a v jeho očích nebyla nenávist či pomstychtivost, ale chladná vypočítavost. „Jestli tam jsou ženy, jsou tam i děti, a skalpy mají velcí i malí. Kolonie platí za všecky stejně.“

„Tím větší hanba, že se to tak děje,“ přerušil ho Jelenobijce.

„Nech si to vysvětlit, mladíku, a nekřič, dokud nevíš, o co jde,“ uklidňoval ho chladnokrevně Hurá. „Tihle Mingové skalpujou moc rádi i tvé kamarády Delawary a Mohykány, takže proč bysme je v tom nemohli předejít. A vůbec, člověk by neskalpoval, kdyby nevěděl, že může kdykoli sám přijít o skalp. Vždycky platí, jak ty mně, tak já tobě. To je jediný správný náboženství.“

„Jaképak je to náboženství, oplácet zlo zlem?“ ozval se pobouřený hlas Judity. „Říká se přece: ‚Čiň jiným tak, jak chceš, aby oni činili tobě.‘“

„S váma se, Juditko, přít nehodlám. Vy mě vždycky porazíte svou krásou i svou vyřídilkou na lopatky. Když Kanaďané platí svým indiánům za skalpy, my musíme platit…“

„… našim indiánům,“ zasmála se Judita hořce. „Tatínku, prosím vás, zapomeňte na své plány a poslouchejte, co říká Jelenobijce. Ten mládenec má na rozdíl od Hurá Harryho svědomí.“

Potápka Tom v tu chvíli vstal, vstoupil do kajuty a přísně vykázal obě dcery do zadní místnosti, a když zabezpečil oboje dveře, opět se vrátil. O čem dál jednali, vyjeví se nejlépe v následujícím vyprávění.

Porada skončila, až když se objevila Judita s prostou, ale chutnou večeří. Poněkud dotčeně sledoval March, jak dívka klade ty nejlepší a nejvybranější kousky před Jelenobijce a jak ho v každém směru vyznamenává co vzácného hosta. Jelikož ale byl zvyklý na její rozmary, nijak zvlášť ho její chování neznepokojovalo a pokračoval v jídle s vervou a chutí.

O hodinu později se krajina kolem značně změnila. Jezero bylo sice dál stejně klidné a mírumilovné, temný pás lesů, který ho obkličoval, působil však tajemně a hrozivě. Všude vládlo naprosté ticho, rušené pouze pravidelnými záběry vesel, jak Jelenobijce a Hurá zvolna poháněli archu k Ondatřímu hradu. Hutter se odebral na záď pramice, že bude kormidlovat. Když ale zjistil, že mládenci udržují loď v přímém směru, nechal zadní veslo volně plynout vodou, usedl na zádi a zapálil si dýmku. Seděl tak sotva pár minut, když tu se z kabiny tiše vykradla Hetty a posadila se mu k nohám. Kolikrát už takhle sedávali a starý Hutter se nijak nepodivil. Položil jen dívce ruku na hlavu a jemně ji vískal ve vlasech. Po chvíli začala Hetty tichounce zpívat chvějivým hlasem jakousi prostou píseň, kterou ji kdysi naučila její matka. Kdykoli Potápka Tom tuto píseň slyšel, srdce mu jihlo a stával se přístupnějším. I oba muži přestali veslovat a oddechujícím tichem divočiny nesl se pouze lahodný nápěv.

„Dnes večer jsi nějak smutná, dceruško,“ řekl Tom Hutter, když píseň dozněla. „Spíš bysme se měli radovat, že nás indiáni nedostali.“

„Tatínku, že to nikdy neuděláte?“ řekla Hetty tichým, úpěnlivým hlasem a vzala do dlaní jeho tvrdou, mozolnatou ruku. „Jak jste o tom mluvil s Harrym Marchem. Že nebudete tak zlí?“

„Jsi holka hloupá a ničemu nerozumíš. To máš z toho, že zlobíš a posloucháš, co nemáš.“

„Nechcete přece zabíjet lidi – ženy a děti.“

„Klid, děvče, klid. Je válka, a my musíme dělat svým nepřátelům to, co by jinak oni udělali nám. Musíme zabíjet, abysme sami nebyli zabití. Když něčemu nerozumíš, tak radši mlč.“

„Ale Judita tomu rozumí a Jelenobijce taky a ti říkají, že to je špatné. A oni nejsou hloupí jako já.“

„Judita má přinejmenším tolik rozumu, aby se mnou o těchhle věcech nemluvila. Spíš mi řekni, co říkáš tomu, že je Hurá Harry zase zpátky. Máš přece Harryho ráda. Víš, že možná bude brzo tvým bratrem?“

„Kdepak, táto,“ odpověděla dívka po dlouhé chvíli přemýšlení. „Harry měl otce i matku, a další mít přece nemůže.“

„Ty hloupoučká. Až se Judita vdá, otec jejího manžela bude jejím otcem a její otec se stane otcem jejího manžela. Takže jestli si vezme Harryho, stane se Harry tvým bratrem.“

„Judita si ale Harryho nikdy nevezme,“ odvětila mírně, ale rozhodně. „Ona ho nemá ráda.“

„Co ty víš, Hetty. Hurá Harry je ze všech chlapů tady v okolí nejsilnější, nejodvážnější a nejpohlednější, a poněvadž Judita je zase největší krasavice, ti dva se k sobě skvěle hodí. Víceméně tady s náma pan March zůstává hlavně proto, že jsem mu ji slíbil.“

Hetty se začala kolébat dopředu dozadu a bylo na ní znát silné rozrušení. Potápka Tom zatím kouřil s kamenně netečným výrazem, který obvykle tento zvláštní druh požitku provází.

„Harry je moc hezký,“ řekla po dlouhé chvíli Hetty s důrazem, jakého by se méně prostoduchá mysl vyvarovala, kdyby nechtěla dát najevo své tajné myšlenky. „Je to moc zlé, být ošklivý,“ pokračovala po chvíli.

„Jsou horší věci na světě. A ty přece nejsi ošklivá, i když nejsi tak krásná jako Juditka.“

„Je Judita o moc šťastnější, že je tak krásná?“

„Možná že je, možná že není. Mluvme ale radši o něčem jiným. Jak se ti líbí náš nový známý, Jelenobijce?“

„Ten není tak hezký jako Harry. Hurá je, tatínku, mnohem hezčí než Jelenobijce.“

„No dobrá, je prý ale výtečnej lovec. Slyšel jsem o něm dřív, než jsem ho tady poznal. Zato bojovník moc není. Lidi jsou různí a nikdy předem nevíš, kdo má a kdo nemá opravdový srdce divočiny.“

„Já mám srdce divočiny, tatínku?“

„Máš divný otázky. Co se týče tvýho srdce, hodíš se spíš do osady, ale tvýmu rozumu to zase líp svědčí tady v lesích.“

„Proč má Judita lepší rozum než já, tatínku?“

„Holka zlatá, na tohle ti neodpovím. A ty bys chtěla mít víc rozumu?“

„Nechtěla. Ta trocha, co mám, se mě natrápí ažaž. Když přemýšlím, cítím se vždycky tuze nešťastná. Ale být krásná jako Judita, to bych moc ráda.“

„A proč, děvče nešťastný? Krása není vždycky požehnání a tvoji matku přivedla do neštěstí. Co je na tom za štěstí, když ti jedna půlka světa závidí a druhá ti nedá pokoj?“

„Ale maminka byla hodná, i když byla krásná,“ řekla dívka a slzy jí vstoupily do očí jako vždycky, když si vzpomněla na nebožku maminku.

Tom Hutter se při vzpomínce na svou bývalou ženu odmlčel a pouze zadumaně pokuřoval. Až po delší chvíli řekl smířlivě:

„Tvá matka byla příliš dobrá pro tenhle svět, i když si to možná leckdo nemyslel. Ale krása jí přátele nenadělala.“

„Jenže Hurá Harry říká, že u ženy je krása to nejdůležitější.“

Starý Hutter jen cosi nespokojeně zamručel, zvedl se a vydal se kajutou na příď pramice. Hettyina slabost pro Harryho, kterou dala dívka tak bezelstně najevo, mu dělala starosti. A protože přímost v jednání a rozhodnost patřily k největším přednostem tohoto podivného muže, v němž někdejší dobrá výchova sváděla nerovný boj s drsnou bezohledností hraničáře, rozhodl se, že si o tom se svým hostem promluví. Vystřídal Jelenobijce u vesla a poslal ho dozadu kormidlovat.

Když Jelenobijce usedl u vesla na zádi, Hetty už byla pryč. Pramice zvolna plynula pod hvězdnatou oblohou. Po chvíli z kabiny vyšla Judita a přisedla k Jelenobijci, jako by mu chtěla svou společností prokázat čest. Večerní stíny zahalovaly její krásu tajemstvím, jako když se růže halí do závojů z listí.

„Musela jsem se smát, když jsem viděla toho indiána polykat andělíčky,“ řekla oživeně. „Ráda bych věděla, jestli mu to malování nesmyla voda.“

„Jenže vás mohli zastřelit, a to by k smíchu nebylo. Jak vás mohlo napadnout vyjít tolika Mingům na oči?“

„A proč jste tedy vyšel z kabiny vy? Vy se pušek nebojíte?“ zeptala se naoko lhostejně, ale v její otázce bylo víc opravdového zájmu, než by si byla ochotna přiznat.

„Muži nedokážou nečinně přihlížet, když je žena v nebezpečí. To ví i Mingo.“

Za ta prostá a neokázalá slova se mu dostalo tak milého úsměvu, že jeho kouzlu málem propadl, přestože vlivem Marchových slov o Juditině koketérii byl proti dívce už předem poněkud zaujatý a přestože se aspoň polovina jeho podmanivého účinku ztrácela ve tmě.

„Vy jste muž činu, Jelenobijce, a žádný mluvka jako Hurá Harry, to je zřejmé.“

„Harry je vaším přítelem a přátelé mají o sobě mluvit pěkně, když jeden druhého neslyší.“

„Moc dobře jsem slyšela, jak o mně Harry smýšlí, ale já mu to nedaruju,“ řekla a tváře se jí rozhořely. „A ty jeho věčné narážky na důstojníky z posádky! Určitě vám o nich vyprávěl a kdovíco ještě. Ale to on ze závisti, protože není a nikdy nemůže být urozený jako oni.“

„Proč by mu mělo záležet na tom, jestli je urozený, nebo ne? Podle mého soudu lovec může být stejně vážený jako guvernér. Ale máte pravdu, slečno, opravdu si mi stěžoval na jistou krásnou dívku, která si prý tuze libuje ve společnosti červenokabátníků. Jenže to z něho mluvila žárlivost a láska.“

Jelenobijce si snad ani neuvědomoval dosah svých vážně pronesených slov. Jisté však je, že si v té tmě nepovšiml ruměnce, který zalil dívčiny tváře a který vzápětí vystřídala smrtelná bledost. Minuta či dvě proběhly v hlubokém tichu, kdy jediným zvukem široko daleko bylo jen šplouchání vody od vesel. Potom Judita vstala a téměř křečovitě sevřela mladíkovu ruku.

„Jelenobijce,“ řekla chvatně. „Jsem ráda, že se mezi námi prolomily ledy. Říká se, že náhlá přátelství končívají vleklým nepřátelstvím, ale věřím, že u nás tomu tak nebude. Nevím, čím to je, ale vy jste první muž, co jsem kdy potkala, který mi neříká jen lichotky a neusiluje o mou zkázu… Prosím vás, neříkejte nic Harrymu a příště si ještě promluvíme.“

Pak povolila stisk ruky a zmizela v kajutě, zanechávajíc za sebou užaslého mladíka, který jen zkoprněle stál u kormidla, nehybný jako ty borovice kolem, a vzpamatoval se až poté, když na něho Hutter od vesel křikl, cože to tam u toho kormidla k sakru dělá.

Kapitola VI

Tak děl svržený anděl, bolestně
hlas pozvedl, však mluvil z hloubi žalu.
                                                     — Milton

Krátce potom, co Judita odešla, zvedl se mírný jižní vánek a Hutter napjal velkou čtvercovou plachtu, kterou kdysi koupil v Albany, když si odsloužila své jako košová plachta na jedné šalupě. Měl na pramici lehký pevný stěžeň z modřínu, který mohl vztyčit, a foukal-li příhodný větřík, nechat se unášet bez pomoci vesel. Asi za dvě hodiny se takto dostali na dohled hradu. Muži svinuli plachtu, zvolna přirazili k budově a zajistili plavidlo provazem.

Od chvíle, kdy Harry a Jelenobijce dům opustili, nikdo jiný jej nenavštívil. Vládlo zde půlnoční ticho uprostřed divočiny. Hutter nařídil dcerám, aby nerozsvěcely a nepřilákaly tak nepřítele.

„Ve dne bych se za těmahle stěnama nebál ani celý hordy divochů, protože tady mám pořád v pohotovosti pár nabitých zbraní a tuhle flintu zvěrobijku, která se nikdy nemine,“ vysvětloval Potápka Tom svou opatrnost. „Ale v noci je to jiný. To se můžou přikrást na kánoi. Však víte, jak jsou divoši lstiví.“

Zatímco se dcery odebraly ke spánku, vrátili se muži na pramici k válečné poradě.

„Hlavním úkolem v našem postavení je ovládat vodu,“ prohlásil Tom Hutter.

„Mluvíš jak námořník, Huttere. Však se leccos povídá o tvý pirátský minulosti.“

„Lidi toho napovídají,“ řekl Potápka Tom vyhýbavě, „a starají se o věci, do kterých jim nic není. Ale mně teď připadá důležitější mluvit o tom, co nás čeká v příštích čtyřiadvaceti hodinách, než o tom, co se dělo nebo nedělo za mýho mládí. Takže k věci. Jestli není k mání nic lepšího, taková kánoe se vyrovná válečný lodi. Tady na jezeře je jich teď pět. Tři máme tady, jedna je Harryho, dvě jsou moje, a zbývající dvě jsou poschovávaný v dutých kmenech na břehu. Nic bych nedal za to, že je indiáni během zítřka vyčmuchají.“

„Právě proto si myslím, že čím rychleji dostaneme kánoe do hradu, tím líp,“ prohlásil Jelenobijce. „Hurá Harry sice umí schovat loďku tak dobře, že ji pak sám nenajde, ale radši bych v tom indiány nepodceňoval.“

„Znamená to, že půjdeš s náma?“ řekl překvapeně i potěšeně Hurá.

„Půjdu do jakéhokoli podniku, pokud se tím nezpronevěřím své přirozenosti a svému přesvědčení. Příroda nám velí bránit své životy a životy našich bližních, když jsou ohroženy. I když nevím, jak se osvědčím, protože jsem v boji teprve nováček.“

„To je skromná a případná řeč, mladíku,“ zvolal Hurá. „To víš, mezi střílením po jelenech a opravdickým ohněm je stejnej rozdíl jako mezi smíchem Judity Hutterový, když je v nejlepší náladě, a zuřivým štěkáním holandský hospodyně na Mohawku. A tak nečekám, že budeš kdovíjakej bojovník. Proto ti radím, drž se radši vzadu.“

„Uvidíme, Hurá, uvidíme,“ řekl pokorně Jelenobijce, kterého zjevný náznak přítele, co si asi myslí o jeho odvaze, nevyvedl z klidu. „Leckdo má před bojem plno řečí a dokáže málo, a jiný je radši zticha, dokud si sám neověří, co zmůže.“

„Ať tak nebo onak, o tobě víme, že se dokážeš ohánět pádlem, a nic víc po tobě dneska v noci chtít nebudeme. Ale teď už radši pojeďme a nemařme čas.“

Kdyby v těch místech byl už zbudován kostel Páně, jeho zvon by právě odbíjel půlnoc, když tři muži nasedli do kánoe a vyráželi na svou výpravu. Noc byla temná, bezměsíčná, ale svit hvězd stačil Hutterovi, aby se dokázal v té temnotě orientovat. Jedině on věděl, kde jsou obě kánoe ukryty, a proto udával směr, zatímco naši dva přátelé tiše a obezřetně nořili pádla do vody, aby žádný zvuk nezburcoval nepřátele na druhé straně klidné jezerní hladiny. Kánoe z kůry však byla lehká, takže netrvalo ani půl hodiny a už byli na dohled výběžku vzdáleného od hradu dobrých pět kilometrů.

„Přestaňte pádlovat,“ šeptem jim zavelel Hutter, „musíme se trošku porozhlídnout kolem. Ta pakáž má oči a uši všude a mohli by nás vyčenichat.“

Důkladně prozkoumali břeh, jestli někde nezahlédnou doutnat ohniště. Nikde však nebylo nic nápadného, a přestože nebyli daleko od výtoku řeky, kde se střetli s indiány, usoudili, že jim nic nebrání přistát. Pádla opět zabrala a loď neslyšně najela na oblázčitý břeh. Potápka Tom a Hurá vystoupili a Jelenobijci nechali na starost kánoi. O kus výš na svahu ležel mohutný kmen a Tom Hutter k němu zamířil. Při každém třetím kroku zastavoval a naslouchal, jestli neuslyší nepřítele. Kolem dokola však vládl všude stejně mrtvý klid.

„Tady to je,“ řekl Hutter a opřel se nohou o kmen vyvrácené lípy.

S největší opatrností odkryli dutinu stromu a loďku vytáhli. Každou chvilku sahal však Hurá po pušce, kdykoli se mu zazdálo, že se v okolí něco šustlo. Hurá si pak naložil kánoi na ramena a krok za krokem sestupoval po příkrém srázu. Hutter mu razil cestu. V posledním, nejobtížnějším úseku jim musel přispěchat na pomoc Jelenobijce a společně loďku přenesli přes husté křovisko. Co chvíli se jeden nebo druhý ohlíželi k lesu, jestli se odtud nevyřítí smečka divochů. Brzy však se již druhá loďka houpala po boku té první a mohli odrazit od břehu.

Na Hutterův pokyn směřovali teď přímo do středu jezera, a když byli v dostatečné vzdálenosti od břehu, Hutter odvázal zachráněnou kánoi a pustil ji. Věděl, že jižní větřík ji požene směrem k hradu a na zpáteční cestě ji lehce najdou. Když se takhle zbavili zátěže, vydali se zpět ke břehu právě k tomu výběžku, u kterého Hurá tak marně ukládal o život jelenovi.

Protože zde nebyla vzdálenost od výtoku řeky větší než pouhé dva kilometry, pravděpodobnost, že narazí na nepřítele, byla mnohem větší, a proto postupovali s dvojnásobnou obezřetností. Dno loďky dosedlo na písečnou kosu, která tvořila špici úzkého výběžku. Zde nemuseli zdolávat žádný sráz, protože výběžek byl téměř plochý, porostlý vysokými stromy. Jelenobijce zůstal jako předtím v kánoi a jeho dva společníci vystoupili na břeh.

Druhá kánoe byla uschována ve vykotlaném stromě asi uprostřed úzkého pásu pevniny oddělující záliv od jezera. Hutter mohl přirazit přímo u stromu, radši však zajel až na špici výběžku, aby se přesvědčil, že v zátočině nikdo není, a odtud pak postupovali oba muži podél vody až na místo. Loďku našli snadno, ale místo aby se s ní vraceli až tam, kde čekal Jelenobijce, spustili ji na vodu na nejbližším příhodném místě. Teď když měli v moci všechna plavidla na jezeře, příliš se jim od břehu nechtělo, a dokonce i jejich opatrnost značně polevila.

„To jsme ty darebáky doběhli,“ radoval se Hurá. „Ať si teď zkusí dobývat náš hrad. Budou se muset brodit nebo plavat.“

„Popádlujeme podél jižního břehu,“ navrhl Potápka Tom, „ale nejdřív bych se ještě rád porozhlídl tady v zátoce, jestli tu přece jen někde nejsou.“

Vyrazili od špice výběžku do nitra zálivu a pokračovali po jeho vnitřní straně. Rázem ale všichni strnuli. Pouze z jediného místa, a to ne příliš vzdáleného od břehu, otevřel se jim náhle pohled na místo, kde ještě řežavěly uhlíky z nedávného ohně. Nebylo pochyb o tom, že se zde utábořili indiáni.

„Tohle nebude válečnej tábor,“ špitl Potápka Tom Harrymu. „Většinou ženský a ti jejich fakani. Tady spí pořádná kořist. Pošleme tvýho kamaráda s kánoema na jezero a pustíme se do pořádný chlapský roboty.“

Jelenobijce se jim snažil celou tu záležitost rozmluvit, ale zjistil, že je to marná práce. S těžkým srdcem a neochotně vysadil muže na břeh a vydal se zpátky na jezero. Pádloval tiše a opatrně směrem ke středu jezera a volnou kánoi poslal stejnou cestou jako tu předešlou. Než se rozední, neodnese je proud dál než na pět deset kilometrů a za svítání je budou moci lehce pochytat. Pro případ, že by se kánoe přece jen nějak dostaly do rukou divochům, ani v jedné z nich nezůstala pádla. Pak se Jelenobijce vrátil k výběžku a zarazil u rákosí, vzdáleného od břehu asi třicet metrů. Zde měl podle pokynu Harryho vyčkávat, až mu muži dají hlasem potáplice najevo, že je akce skončena.

Je obtížné dát čtenáři, který nikdy nic podobného nezažil, představu velebné samoty, jaká v tu chvíli panovala na Zrcadlovém jezeře. Pod temným příkrovem noci vystupovaly jen temné a mátožné stíny okolních lesů a hor či ježatého rákosí. Smolně černá hladina odrážela lampičky hvězd. Nikdy ještě nebyl Jelenobijce na válečné výpravě, nikdy ještě nestanul přímo tváří v tvář nepříteli, a proto teď cítil nevýslovné napětí. Z místa, kde čekal, nebylo na tábor vidět, a musel se tedy spoléhat pouze na sluch. V jednu chvíli se mu užuž zdálo, že slyší zapraskat větvičku, jenže to asi zapracovala vypjatá fantazie. Takto míjela minuta za minutou, až se čas od chvíle, kdy společníky opustil, protáhl na celou hodinu.

Uběhla pak ještě další půlhodina, když tu náhle protnul ticho zvuk, který ho naplnil zmatkem a údivem. Všichni, kdo někdy byli u některého amerického jezera, ten zvuk znají. Pronikavý chvějivý protáhlý výkřik potáplice; neozval se ale ze strany, kde ho Jelenobijce čekal, ale mnohem jižněji, někde od výtoku řeky. Za tu dobu, co Jelenobijce čekal, mohli oba muži tuto vzdálenost od výběžku urazit, bylo ale dosti nepravděpodobné, že by podnikali tak dalekou cestu. Kdyby bývali našli tábor prázdný, přivolali by Jelenobijce ke břehu hned zde, v opačném případě by neodcházeli tak daleko. Čekal, zda se bude zvuk opakovat, a dočkal se. Druhý táhlý výstražný výkřik z jižního konce jezera ho ujistil, že nejde o napodobeninu, ale o originál. Několikrát již slyšel Harryho hlas potáplice napodobovat a věděl, že takhle dokonale by to nikdy nesvedl.

Jen co se Jelenobijce takto uklidnil, prořízl ale noc zvuk mnohem zoufalejší a děsivější. Byl to výkřik bolesti, který pocházel buď od ženy, nebo od mladého chlapce. Nebylo pochyb o tom, co znamená. Zaznívala v něm srdcervoucí hrůza, ne-li křeč smrtelného zápasu. Mladík se odpoutal od rákosí a vnořil pádlo do vody. Na okamžik nevěděl, co dělat. Pak se však z břehu ozvalo dusání nohou a praskot větví, jak kdosi zběsile prchal k vodě. Jelenobijcova nerozhodnost byla tatam. Opřel se o pádlo a hnal loďku k místu, kam se zdálo, že prchající směřují, přestože to bylo o něco severněji než tam, kde měl podle domluvy oba muže nalodit. Nic nedbal na to, jestli se prozradí, nebo ne. Břeh, ke kterému Jelenobijce připlouval, byl strmý a vysoký a oba muži se zjevně snažili najít místo, kudy by se nejlépe dostali dolů k vodě. V tu chvíli vyšlehl plamen z pěti či šesti pušek, protější kopce vrátily ostré třesknutí a hory se rozezněly hrozivým rachotem. Vzápětí se ozvalo několik výkřiků, jaké uniknou i nejstatečnějším, když neočekávaně upadnou do léčky, a následovaly zvuky zběsilého zápasu.

„Kluzkej čerte!“ vykřikl zuřivě a zklamaně Hurá, „má namaštěnou kůži! Nejde ho popadnout! Tu máš za svoji mazanost!“ A po těch slovech se ozvalo těžké žuchnutí mezi stromky nad břehem, jak se Hurá bez velkých cavyků zbavil dotěrného nepřítele. A znovu pokračoval úprk a stíhání. Najednou uviděl Jelenobijce, jak kdosi sjel po útesu dolů a vklouzl do vody několik metrů od břehu. To vše se odehrálo takřka bez hlesu, a tak jen díky tomu, že byl Jelenobijce v tomto kritickém okamžiku poblíž, mohl včas zareagovat. Rychle pádloval vpřed, aby přítele zachránil. Nestačil však ani dvakrát zabrat pádlem, když se nocí rozlehly zběsilé nadávky Harryho a jeho mohutná atletická postava se skutálela ze srázu na úzký břeh doslova obsypána nepřáteli. Povalen na lopatky a polozardoušen rudochy vyrazil ze sebe hraničář skřek potáplice, jaký by v méně povážlivé chvíli musel vyvolat smích. Muž ve vodě jako by náhle zalitoval svého útěku, obrátil se a brodil se ke břehu příteli na pomoc. Tam se na něho ale v tu ránu vrhla a srazila ho k zemi smečka dalších pronásledovatelů, kteří právě seskákali z příkrého srázu na břeh.

„Pusťte mě, vy hadi pomalovaní, pusťte!“ hulákal Hurá. „Copak vám nestačí, že jsem zmáčknutej jak pila v kládě, to mě musíte ještě škrtit?“

Tato slova přesvědčila Jelenobijce, že jeho přátelé upadli do zajetí a že by ho stihl stejný osud, kdyby vystoupil na břeh. Byl už jen asi třicet metrů od břehu, ale včas stačil pádlem zakontrovat a pustit se opačným směrem. Naštěstí pro něho všichni indiáni odhodili při pronásledování pušky, jinak by mu tento úprk těžko vyšel beztrestně, i když si ho v té mele indiáni všimli až dost pozdě.

„Drž se od břehu, mladíku,“ volal na něho Hutter. „Máš teď děvčata na starosti, a tak pámbu s tebou.“

„Buďte bez starostí, pane Huttere. Dám na ně pozor a na hrad taky. Břeh sice ovládají indiáni, ale vodu nemají.“

„Chudáku Jelenobijce,“ zaburácel Harryho hlas, ve kterém však bylo o poznání méně srdečnosti. „Chtít můžeš, ale co zmůžeš! Kdyby tu byl jeden rudoch, ale máš jich na krku čtyřicet, a to je celá armáda. Radši jeď zpátky k hradu, naloď holky a něco k jídlu a vemte to rovnou k tomu koutu jezera, kam jsme přišli, a pak nejkratší cestou k Mohawku. Než se tihle čerti vzpamatujou a začnou vás hledat, budete v trapu.“

„To nepůjde,“ namítl Hutter. „Rudoši už poslali zvědy pátrat po kánoích a budou všude. Spíš se spolehni na hrad a drž se na vodě. Za týden přijdou vojáci z pevnosti a indiány zaženou.“

„Nebude trvat ani čtyřiadvacet hodin, než si ta pakáž postaví vory a vezme hrad útokem,“ protestoval Hurá energičtěji, než by se od člověka, který je spoutaný od hlavy k patě, dalo čekat. „Jó, kdybych ho měl bránit já nebo vy, pak neřeknu, ale zapomínáte, že tenhle mladík jakživ na člověka nevystřelil. Poslyš, Jelenobijce, ty divoši se mě snaží přesvědčit posuňky, abych tě přilákal ke břehu. Ale to já nikdy neudělám. A jestli nás dva s Tomem budou dneska v noci skalpovat nebo si nás nechají na mučení ohněm, to vědí jen oni sami. Možná z mýho skalpu nadělaj rovnou dva, když mám tak velkou hlavu, a shrábnou dvojnásobnou prémii. Jak říkám, Jelenobijce, drž se aspoň dvě stě metrů od břehu…“

Ta slova přerušilo plesknutí přes ústa, jak jeden z indiánů, který zřejmě rozuměl trochu anglicky, pochopil, o čem je řeč. Nato se celá skupina zvedla a zmizela v lese. Z hloubi lesa se ještě naposledy ozvalo volání Potápky Toma: „Dej pozor na mé dcery a pomáhej ti bůh, mládenče,“ načež zavládlo opět hluboké ticho.

Jelenobijce napínal uši, jak mohl, tajil dech, ale žádný zvuk, který by svědčil o blízkosti lidí, už nezaslechl. Na chvíli se mladíka zmocnil tísnivý pocit opuštěnosti, který mu ochromil všechny údy. Brzy se však vzpamatoval, ponořil pádlo do vody a obrátil loďku ke středu jezera. Když usoudil, že je zhruba tam, kde pustil poslední kánoi po větru, stočil loďku k severu a s větrem v zádech pádloval kupředu. Po chvíli zahlédl kousek napravo před sebou na vodě tmavý předmět. Nato prozkoumal Jelenobijce oblohu, směr větru a polohu obou kánoí, a protože tomu nic nebránilo, ulehl na dno loďky a rozhodl se, že dožene pár hodin spánku, aby měl dosti sil na to vše, co ho zítra čeká.

Zdraví lidé usínají po celodenní námaze lehce. Ne však Jelenobijce. Hlavou se mu honily vzpomínky na uplynulé události, a když už přece usnul, vzburcoval ho ze spánku March, který ho znamením přivolával ke břehu. Jelenobijce se prudce zvedl, ale kolem dokola vládl stejně mrtvý klid jako předtím. Lehký vánek unášel kánoi zvolna k severu, zádumčivě hvězdy planuly ve své neokázalé nádheře na jasné obloze a lesy vroubená hladina odpočívala v klínu hor tak klidně a odevzdaně, jako by se už nikdy neměla zčeřit větrem či rozzářit žhavým poledním sluncem. Ještě jednou vyrazila potáplice své zoufalé volání u dolního konce jezera, a tajemství náhlého probuzení se vysvětlilo. Jelenobijce si narovnal svůj tvrdý polštář, natáhl se na dno loďky a usnul.

Kapitola VII

Lemanské jezero, tvůj jas a klid,
tak odlišný od vzruchů, v nichž jsem žil,
mě láká z bouřných vln se vynořit
a v ryzím zdroji hledat lepší cíl.
Řev moře miloval jsem – teď jsem skryt
pod křídlem plachty, jež svým šepotem
něžně jak sestra chce mi vyčinit,
že zbůhdarma jsem plýtval životem,
a unáší mě k pravým radostem.
                                                    — Byron

Úsvit už byl v plném proudu, když mladík, kterého jsme opustili v předešlé kapitole, opět otevřel oči. Nejprve se ale pozorně rozhlédl kolem, jako člověk, který ví, že v jeho situaci nic není možno ponechat náhodě. Spánek, který byl tvrdý a vydatný, ho osvěžil. Slunce sice dosud nevyšlo, ale obloha už se barvila jeho vzdálenými paprsky a ptáci zpívali o překot. Jejich zpěv byl prvním signálem nebezpečí, kterému je vystaven. Lehký jižní vánek v průběhu noci zesílil a zahnal obě lodi, lehké jako pírko, do dvojnásobné vzdálenosti, než očekával. Blížily se teď k úpatí hory, která se příkře zvedla na východní straně jezera z vody. Proto bylo slyšet ptáky tak zřetelně. Kánoe, kterou odeslali jako první, měla přílišný náskok a směřovala k severnímu břehu, zatímco druhá – což bylo ještě horší – užuž dosahovala nedalekého výběžku. Jen náhlá změna větru či zásah člověka by ji mohly zadržet, aby co nevidět nepřistála u břehu. Jinak ale nebylo kolem nic, co by budilo nepokoj. Hrad stál na svém místě, zhruba v jedné čáře s kánoemi, a archa se pohupovala na hladině připoutána k pilotám, tak jak ji minulé noci zanechali.

Když Jelenobijce viděl, že kánoi včas nedostihne, nenechal se strhnout k zbytečnému plýtvání silami, ale zkontroloval pánvičku pušky, zda je naplněna prachem, a pomalu a opatrně obeplouval obloukem výběžek, aby byl odkrytý pouze z jedné strany.

Kánoe, kterou neřídila lidská ruka, pokračovala vlastní cestou a uvízla na osamělém skalisku asi čtyři metry od břehu. Jelenobijce stočil příď loďky ke břehu. V tu chvíli ale neznatelná vlnka odtrhla uvízlou kánoi od skaliska, loďka se otočila kolem dokola a přistála na mělčině. Ani teď se nedal mladík strhnout k neprozřetelnému spěchu. Bylo zřejmé, že pokud někdo číhá v záloze na osamělou loďku, jeho si jistě již povšiml, a proto byla krajní opatrnost nevyhnutelná. Vzhledem k tomu, že indiánský tábor ležel takřka úhlopříčně od tohoto místa, zbývala tu však stále naděje, že na břehu dosud nikdo není. Naděje ovšem zcela mizivá, vždyť indiáni jistě rozeslali zvědy po celém obvodu jezera, a jediný pohled z kterékoli vyvýšeniny či z kteréhokoli výběžku na jezero musel ihned odhalit i ten nejmenší předmět na jeho hladině. Indiánský důvtip pak nepotřeboval žádné další poučování o tom, kam za příslušného větru loďka popluje a kde přistane. Jak se Jelenobijce přibližoval ke břehu, zabíral pádlem čím dál pomaleji a všechny jeho smysly se zostřily, jak se snažil vycítit ukryté nebezpečí. Byla to perná chvilka pro začátečníka, který tu neměl nikoho, kdo by jeho jednání podpořil či usměrnil. Byl odkázán pouze sám na sebe.

Ve vzdálenosti zhruba sto metrů od břehu se Jelenobijce v loďce vztyčil, třikrát či čtyřikrát mohutně zabral pádlem, což mu dalo dostatečnou rychlost, aby bez potíží dosáhl břehu. Potom pádlo odložil a stále ještě vztyčen chopil se pušky. V tu chvíli třeskla rána a kulka prolétla těsně kolem něho. Jelenobijce se zapotácel a jak dlouhý tak široký upadl na dno loďky. Zazněl vítězný pokřik: z jediného hrdla. Z křoviska vyskočil indián a hnal se otevřeným prostranstvím vstříc kánoi. Na tento okamžik Jelenobijce čekal. Vztyčil se v loďce a namířil pušku na nekrytého nepřítele. Prst ale zaváhal stisknout spoušť a vystřelit na člověka, který je v tak nevýhodném postavení. Ta chvilka zaváhání nepochybně zachránila indiánovi život. Skočil zpět do úkrytu tak rychle, jak rychle z něho vyběhl. Mezitím kánoe narazila na břeh kousek vedle první loďky, ale na to, postarat se o plavidla, nezbýval Jelenobijci čas. Indián teď zřejmě v úkrytu nabíjel pušku k druhému výstřelu, a proto se Jelenobijce nezdržoval a několika skoky zamířil přes volné prostranství k lesu, aby se skryl.

Les vroubila hustá houština, za ní však už byly mohutné vysoké stromy bez podrostu, dostatečně od sebe vzdálené, aby bylo možno nahlédnout do nitra pralesa na dost velkou vzdálenost. Jen co našel Jelenobijce úkryt za jedním stromem, ostražitě se rozhlédl a vtom ve vzdálenosti asi padesáti metrů zahlédl za stoletým dubem vyčnívat paži indiána, který byl zcela zaměstnán ládováním pušky. Právě se snažil zasunout kulku obalenou kůžičkou do hlavně. Bylo by nanejvýš snadné vyskočit a rozhodnout zápas útokem zblízka na nepřipraveného nepřítele. Přesto však se vše v Jelenobijci proti tomuto činu vzpíralo, i když byl on sám docela nedávno zákeřně přepaden ze zálohy.

Ledva rudoch nabil pušku, pokradmu vyhlédl směrem k jezeru, kde předpokládal, že nepřítel zůstal. Postoupil o kus dopředu a zcela se tak odkryl Jelenobijci. Ten v tu chvíli vystoupil z úkrytu a zakřičel: „Tady jsem, indiáne, jestli mě hledáš. Odhoď zbraň, nebo budeš první člověk, kterého zastřelím. Je možné, že někdy budu muset vystřelit na někoho z tvých bratrů. Chci ale, aby to bylo v čestném boji, a ne kvůli nějaké kánoi.“

Divoch se velice vylekal, když zjistil, v jakém je postavení. Zřejmě však rozuměl trochu anglicky, a proto zhruba pochopil smysl toho, co Jelenobijce říká. Položil pušku na zem a zaujal hrdý, neohrožený postoj. To vše učinil klidně a sebejistě, s výrazem člověka, který není zvyklý nechat si poroučet. Bylo však možno vycítit, jak v jeho nitru sálá zuřivost, oči mu blýskaly a chřípí se chvělo jako nozdry šelmy připravené o vítězný smrtící skok.

„Dvě kánoe,“ řekl hlubokým hrdelním hlasem své rasy a zvedl do výšky dva prsty, „jedna tvoje – druhá moje.“

„Kdepak, Mingo, to nepůjde. Tobě nepatří žádná a žádnou nedostaneš. Jdi si svou cestou a já tě nechám na pokoji. A jestli se někde srazíme v boji, však uvidíme, kdo s koho. Teď se ale můžeme rozejít jako přátelé.“

„Dobrá. Můj bratr moc mladý, ale moc moudrý. Malý bojovník – velký řečník. Jednou náčelník v radě.“

Po těch slovech přistoupil indián k Jelenobijci a podával mu napřaženou ruku na důkaz přátelství. Jelenobijce ruku přijal a upřímně s ní potřásl.

„Každý, co mu patří,“ řekl indián. „Moje kánoe – moje, tvoje kánoe – tvoje. Půjdeme podívat. Jestli tvoje – ty si necháš, jestli moje – já si nechám.“

„Pleteš se, divochu, to není tvoje kánoe. Ale kdo nevěří, ať tam běží. Můžeme se jít přesvědčit,“ souhlasil Jelenobijce a vyrazili společně k vodě. Cestou indián zvedl ze země svou pušku. Žádný z nich nedával druhému znát stín nedůvěry, a indián se dokonce držel vepředu, aby ukázal Jelenobijci, že se nebojí obrátit se k němu zády. Když došli k loďkám, ukázal indián na Jelenobijcovu kánoi a řekl: „Moje ne – to kánoe bílé tváře. Tahle moje,“ a ukázal na druhou.

„Jsi na omylu, příteli. Tahle kánoe patří Tomu Hutterovi. Stačí se podívat na sedátka, jak jsou obšitá kůží. Vidíš ty stehy?“

„Dobrá! Bílý muž moc mladý – moc moudrý. Stará moudrost – mladý jazyk. To práce bílého muže.“

„Jsem rád, že to uznáš, indiáne. Každému, co mu patří. A tak abychom se nehádali, radši tu loď pošleme pryč, a bude to.“ S těmito slovy opřel se Jelenobijce nohou o konec lehké loďky, mohutně ji odstrčil a poslal ji na vzdálenost dobrých třiceti metrů od břehu, kde se kánoe zmocnil hlavní proud a nebylo už nebezpečí, že se opět zachytí o výběžek. Při tomhle pohotovém a rozhodném zákroku sebou divoch trhl a zuřivě bleskl okem po zbývající kánoi, ve které ležela pádla. Byl to však jen mžik a hned nato se zas Irokéz zatvářil přátelsky a spokojeně se usmíval.

„Dobrá!“ opakoval s větším důrazem než obvykle své oblíbené slovo. „Mladá hlava – starý rozum. Ví, jak urovnat spor. On teď do domu na vodě – indián do tábora. Řekne náčelníkovi, že nenajít žádnou kánoi.“

Jelenobijce přijal nabídnutou ruku a přátelsky se s indiánem rozloučil. Byl už netrpělivý dostat se co nejrychleji k dívkám. Přesto bedlivě sledoval, jak indián odchází s puškou v ruce k lesu, aniž se jedinkráte ohlédl. Jelenobijce se trochu zastyděl za svou nedůvěřivost a začal se radši připravovat na cestu. Jak ale strkal kánoi na vodu, koutkem oka zaznamenal cosi na břehu a rázem si uvědomil, v jakém obrovském nebezpečí je jeho život. Malou mezírkou v houštině hleděly na něho nenávistné černé oči divocha kousek nad ústím namířené zbraně.

V tu chvíli se projevila Jelenobijcova lovecká zkušenost. Protože často musel bez přípravy střílet vysokou v běhu nebo ukrytou tak, že se jen dohadoval přesné polohy zvířete, tentokrát se mu to vyplatilo. V jediném mžiku natáhl kohoutek a takřka bez míření vypálil do hustého houští, za nímž se skrývala ta krvelačná tvář, připomínající číhajícího tygra. Jeho pohyby byly tak rychlé, že oba protivníci vystřelili takřka současně a obě rány splynuly v jediném třesknutí, zmnoženém zas ozvěnami z hor. Jelenobijce sklonil pušku a s hlavou vztyčenou vyčkávavě hleděl směrem k houštině, odkud s divokým jekotem vyskočil indián a hnal se k němu s tomahavkem nad hlavou. Jelenobijce se však ani nepohnul. Stál s nenabitou puškou zapřenou o rameno a prsty mechanicky po loveckém způsobu sahal po růžku s prachem a nabijáku. Když se divoch přiblížil na deset metrů, mrštil svou ostrou zbraň proti lovci. Oči však už měl zakalené a ruku slabou, takže Jelenobijce pouze vztáhl paži a zachytil tomahavk letící mu kolem hlavy. Vtom se indián zapotácel a svalil se k zemi.

„To jsem věděl, že to takhle dopadne,“ zamumlal si Jelenobijce pro sebe, když vkládal kulku do hlavně. „Věděl jsem, že po mně vystřelí.“

Pušku už měl nabitou, tomahavk hodil do kánoe a přistoupil ke své oběti. Poprvé v životě viděl padnout muže v boji, poprvé proti někomu pozvedl zbraň. Mísily se v něm pocity lítosti a vítězství. Indián ještě nebyl mrtev, přestože mu kulka projela tělem. Ležel nehnutě na zádech a očima podezíravě sledoval svého přemožitele – jako postřelený pták, který se dívá na lovce. Pravděpodobně čekal smrtící ránu, po které bude zbaven svého skalpu, nebo spíš očekával, že bude skalpován ještě dřív, než zemře. Jelenobijce pochopil jeho obavy a shledával jakési melancholické zadostiučinění v tom, že může bezmocného indiána zbavit starostí.

„Kdepak, rudochu,“ řekl, „ode mě se už ničeho obávat nemusíš. Jsem běloch a skalpování je proti mé přirozenosti. Jen uklidím tvou pušku do bezpečí a hned pro tebe udělám, co budu moci.“

Pušku našel tam, kde ji indián upustil, a uložil ji i se svou puškou na dno kánoe. Uvědomoval si, že příliš dlouho se na místě zdržovat nemůže, neboť výstřely jistě neunikly pozornosti těch hasačertů.

„Vodu!“ vyrazil ze sebe ten nešťastný tvor.

„Vody můžeš mít celé jezero. Počkej jen, co tě k němu donesu.“ Vzal indiána do náručí a snesl ho k jezerní hladině. Přidržel mu ústa nad vodou, aby mohl indián uhasit spalující žízeň, pak usedl na kámen a vzal si jeho hlavu do klína.

„Vidíš, indiáne, teď všechno nepřátelství mezi mnou a tebou končí. Nebudu ti namlouvat, že tvůj čas nepřišel. Ale když se vezme do úvahy tvůj věk a způsob života, své sis užil. Teď se musíš připravit na cestu do věčných lovišť, jestli jsi žil spravedlivě. A jestli ne, sám víš, co tě čeká, a takový mladík, jako jsem já, ti nemusí nic vysvětlovat.“

„Dobrá,“ vyrazil ze sebe indián stále ještě zvučným hlasem, i když z něho život valem prchal. „Mladá hlava – starý rozum.“

„Někdy je dobré před koncem vědět, že ti, kterým jsme v životě ublížili nebo se o to pokoušeli, nám odpouštějí. A proto alespoň pokud jde o mne, odpouštím ti, že jsi mě chtěl zabít.“

Pokud někdy indián uvažoval o stavu, kterému časem nevyhnutelně podlehne každá lidská bytost, byly jeho myšlenky ve shodě s předsudky a zvyky jeho národa, a tak spíše myslel na to, jak skvělý dojem zanechá jeho umírání na těch, kteří ho přežijí, než aby se nějak zvlášť staral o život příští. Proto mu teď bylo líto, že nikdo z jeho kmene není poblíž a nevidí, s jakým klidem snáší nesmírné tělesné utrpení a jak neohroženě hledí vstříc svému konci. Poněkud zmateně naslouchal Jelenobijcovým slovům, ale jejich dobrý úmysl vycítil. S vrozenou důstojností indiánského bojovníka nezkaženého dosud stykem s bělochy toho nejhoršího druhu snažil se Jelenobijci vyjádřit svou vděčnost.

„Dobrá,“ opakoval opět to slovo, kterého divoši tak rádi užívali, „dobrá! Mladá hlava – mladé srdce. Stará srdce zlá – žádná lítost. Jaké je tvoje jméno?“

„Teď mi říkají Jelenobijce. Ale až se vrátím z válečné stezky, dají mi Delawaři jméno vhodnější pro muže, jestli si ho ovšem zasloužím.“

„To jméno dobré pro chlapce – špatné pro bojovníka. Brzo dostat lepší. Tady není žádný strach…,“ a indián s vypětím všech sil pozvedl ruku a dotkl se Jelenobijcovy hrudi. „Oko jisté – prst lehký – zamíří – smrt – brzo velký bojovník. Ne Jelenobijce – Sokolí oko – Sokolí oko – Sokolí oko – Podej ruku.“

Jelenobijce či Sokolí oko, jak byl mladík poprvé pojmenován a jak byl později znám po celém kraji, podal indiánovi ruku a ten, zmožen tou nadlidskou námahou, vydechl naposledy.

„Jeho duch odešel,“ pronesl Jelenobijce tichým, smutným hlasem. „A já za to můžu. Ale každého to jednou čeká.“ Díval se na tělo statečného bojovníka, jehož duše právě letěla k nebi či do pekla. Uvědomil si, že před ním leží kořist, pro jakou starý Hutter a Hurá Harry nasadili život. „Na rozdíl od guvernérů a samotného krále já ale nezapomínám na to, že jsem běloch,“ pokračoval v samomluvě, kterou si při svém častém pobývání v lese a o samotě v lese osvojil. „A z takových peněz bych nevzal ani penny. Neboj se, bojovníku, o svůj skalp. Až se tvá duše setká s tělem ve vašich věčných lovištích, skalp ti chybět nebude.“

Když domluvil, opřel mrtvé tělo zády o balvan, podepřel ho, aby se nesesulo, a stanul nad ním v smutném zadumání.

„Netoužil jsem, indiáne, po tvém životě. Ale neměl jsem na vybranou: kdybych nezabil, zemřel bych sám. Vychloubat se svým skutkem nebudu. Vždyť jsem zabil člověka, i když je to indián. Ale Čingačgúk by se měl dovědět, že jsem neudělal hanbu sobě ani Delawarům…“

Jeho hlasitému uvažování učinil rázný konec příchod dalšího indiána, přilákaného zřejmě výstřely pušek. Objevil se ve vzdálenosti asi sto metrů od výběžku a vyběhl z lesa s takovým spěchem, že si ho Jelenobijce povšiml o malou chvilku dřív než on jeho. Když se tak stalo, vyrazil indián výkřik a vzápětí mu odpověděla směsice hlasů z různých míst lesa. Nebyl čas na další váhání a chvíli nato už Jelenobijce seděl v kánoi a mohutnými záběry pádla se vzdaloval od břehu.

Když měl pocit, že se dostal mimo dostřel, přestal se mladík vysilovat, nechal loďku volně plynout a rozhlédl se, aby zhodnotil situaci. Kánoe, kterou pustili po jezeře jako první, měla náskok asi čtyři sta metrů a byla mnohem blíže břehu, než by si Jelenobijce přál vzhledem k tomu, kolik divochů teď bylo nablízku. Druhá loďka, ta, kterou odstrčil od výběžku, byla jen pár metrů před ním a rychle se k ní přibližoval. Mrtvý indián seděl opřený o balvan tak, jak ho zanechal, zatímco bojovník, který se vynořil z pralesa, už zase zmizel, a lesy samy byly tak tiché a zdánlivě nedotčené jako v den, kdy vzešly z rukou Stvořitelových. Tento velebný klid ale trval pouze chvíli. Když indiánští zvědové propátrali břeh a nenalezli nepřítele, vyrazili z houštiny na otevřený výběžek a s hlasitým bolestným řevem se hnali k mrtvému druhovi. Jakmile však doběhli na místo, změnilo se bědování ve výkřiky radosti a uspokojení. Jelenobijce znal dost dobře zvyklosti indiánů, aby pochopil, proč k této změně došlo. Bolest nad ztrátou druha vystřídala radost, že se jeho přemožitel nedokázal zmocnit skalpu, té trofeje, bez které žádné vítězství nemůže být dokonalé. Na to, aby se mohli pomstít, byl Jelenobijce už příliš daleko, a protože indián jako pardál útočí vždy jen tehdy, když má naději na vítězství, odehrálo se to celé bez dalších výstřelů.

Nyní již mladíkovi nezbývalo než posbírat kánoe a vydat se k hradu. Tu nejbližší dostihl lehce a pustil se za tou první, která, jak překvapeně zjistil, byla již mnohem blíže ke břehu, než by býval vzhledem k síle a směru větru očekával. Jelenobijce měl podezření na nějaký bludný proud, a zdvojnásobil proto své úsilí, aby loďku dostihl dřív, než se dostane do nebezpečné blízkosti lesa. Jak se přibližoval, postřehl, že přestože je loďka natočena k větru bokem, pohybuje se zřetelně směrem k pobřeží. Pár dalších mohutných záběrů pádla ho dopravilo ještě blíž a vtom se záhada vysvětlila. Na vzdálenějším boku loďky zahlédl jakýsi pohyb a brzy rozeznal, že je to holá lidská ruka. Na dně loďky ležel indián a pomalu, ale jistě poháněl kánoi ke břehu, přičemž používal ruky jako pádla. Jelenobijci bylo rázem všecko jasné. V době, kdy byl zaměstnán bojem s indiánem na výběžku, jiný divoch skočil do jezera, doplaval k loďce a teď si ji odváží ke břehu.

Nebylo třeba se obávat, že má indián zbraň, a proto Jelenobijce přirazil až k boku loďky a svou pušku nechal ležet tam, kde byla. Náraz to byl jemný, protože Jelenobijce v poslední chvíli loďku přibrzdil, a přesto vyděsil indiána tak, že ten jen vyskočil a vyděšeně vyjekl.

„Jestli sis už dost s tou loďkou pohrál,“ poznamenal Jelenobijce suše, „tak zase alou do vody. Chci být rozumný a po tvé krvi neprahnu, i když vím, že jsou tací, kteří by tě v podobné situaci považovali spíš za poukázku na prémii než za lidského tvora. Tak hybaj, než se rozzlobím.“

Přestože divoch nerozuměl ani slovo anglicky, Jelenobijcovo gesto a neklamný výraz v očích mu daly dosti přesnou představu o tom, co se po něm žádá. Snad i pohled na pušku, která ležela hned po ruce, urychlil jeho chápavost. V každém případě se nakrčil jako tygr a mohutným skokem zmizel pod hladinou. Vynořil se až po několika metrech, aby nabral dech, a děs v jeho očích, když se letmo ohlédl, prozrazoval, jak velice se bojí, aby ho nedostihl osudný posel z pušky bělochovy. Ale mladík nedával najevo žádné nepřátelské úmysly. Přivázal poslední kánoi k ostatním a vyrazil ke středu jezera, takže když se indián vyštrachal z vody a otřepával se jako křepelák na břehu, byl už obávaný nepřítel dávno z dostřelu a pádloval směrem k hradu.

„Sokolí oko, to není špatné jméno,“ rozumoval si mladík pro sebe, jak míval ve zvyku. „K muži a bojovníkovi se hodí mnohem líp než Jelenobijce. Pro začátek to není nejhorší a vydobyl jsem si ho čestně. Kdybych mohl doma vyprávět o svém činu, náčelníci by mi to jméno přiznali. Jenomže pro bělocha se vychloubání nehodí. Jak jinak se ale o tom ostatní dozvědí, když ne ode mě? No dobře, necháme to osudu – snad se mi jednou dostane, co mi patří.“

Když tak sám před sebou prozradil, co bychom mohli nazvat jeho slabou stránkou, pádloval už dál mlčky a usilovně, tak rychle, jak mu dovolovala zátěž ve vleku. V tu chvíli se slunce, které nad krajem vyšlo už před notnou chvílí, překulilo přes východní kopec a zaplavilo zlatavou září i tuto dosud nepokřtěnou hladinu. Kraj byl prostoupený takovou krásou, že člověk neobeznámený s všedními událostmi těchto lesů by těžko uvěřil, jakých nelítostných a barbarských činů byly nedávno svědky. Jelenobijce se přibližoval k Ondatřímu hradu a tu ho napadlo, v jakém souladu je stavení s okolní přírodou. Ačkoli vše na něm sloužilo účelům obrany a síly, masívní kmeny s hrubou kůrou, převislá střecha i palisády kolem stavení přispívaly k jeho malebnosti, umocněné a ozvláštněné místem, kde se nacházelo.

Jakmile se Jelenobijce octl ještě blíž, veškeré půvaby budovy a jejího okolí pustil rázem z hlavy. Na „dvorečku“ před dveřmi do světnice stály Judita a Hetty a s neskrývanou úzkostí očekávaly jeho příjezd. Judita měla v ruce dalekohled, o kterém již byla řeč, a co chvíli ho zvedala k očím. Snad nikdy nevypadala dívka tak půvabně jako nyní, kdy jí napětí a rozrušení vehnalo červeň do tváří a oči jí potemněly tázavým nepokojem. Jelenobijce pečlivě přivázal všechny tři kánoe ke kůlu a vystoupil na plošinu.

Kapitola VIII

Co řekne, platí, jeho slib je zákon,
vyznává upřímnost, má duši ryzí,
slzy mu prýští přímo ze srdce,
jez vzdáleno je lži jak nebe zemi.
                                 — Shakespeare

Ani jedna z dívek nepromluvila, když před nimi Jelenobijce stanul sám a s ustaraným výrazem ve tváři.

„A tatínek?“ vyrazila ze sebe konečně Judita jakoby po veliké námaze.

„Potkalo ho neštěstí a nemá smysl to tajit,“ odpověděl Jelenobijce se svou obvyklou přímostí. „On i Harry jsou v rukách Hurónů a bůhví co s nimi bude. Jediná útěcha je, že kánoe máme v moci my, takže kdyby na nás chtěli indiáni udeřit, musejí sem doplavat nebo doplout na voru. Při západu slunce získáme, doufejme, posilu v Čingačgúkovi, a pak bychom měli vydržet aspoň tak dlouho, dokud se o téhle válečné stezce nedoslechnou vojáci z pevnosti. Jedině ti nás můžou zachránit.“

„Vojáci?“ vyrazila ze sebe zlobně Judita. „Copak na ty panáky je nějaké spolehnutí? Ubránit hrad dokážeme sami. Ale co je s tatínkem a s chudákem Harrym?“

Jelenobijce pak stručně a výstižně vylíčit průběh uplynulé noci. Nezatajil nic z toho, co se jeho dvěma společníkům přihodilo či co on sám si o celé té záležitosti myslí. Dívky mu pozorně naslouchaly a nepropadaly přitom návalům zoufalství a beznaděje, obvyklým u žen, které nejsou tolik zvyklé na dobrodružné a drsné události hraničářského života. Vzrušení, se kterým vyprávění vyslechla Judita, svědčilo o její náklonnosti k Harrymu i lásce k otci. Překvapivé však bylo, že Hetty poslouchala Jelenobijcovo líčení klidně, jako by snad její zamlžená mysl nebyla s to dohlédnout hrozících následků. Bez dalšího otálení připravily pak obě dívky prostou, ale chutnou snídani a všichni tři se do ní mlčky pustili. Dívky jedly málo, zato Jelenobijce posnídal vydatně jako voják a dokazoval, že ani v těch nejnebezpečnějších a nejožehavějších situacích neztrácí chuť k jídlu. Snídaně už byla téměř u konce, a dosud nikdo nepromluvil ani slovo. Nakonec však ticho přerušila Judita vzrušenou a překotnou promluvou. Cit zvítězil nad sebeovládáním, které se stávalo čím dál tím bolestnějším.

„Na téhle rybě by si tatínek pochutnal!“ vykřikla náhle. „Vždycky říká, že jezerní losos je stejně dobrý jako ten mořský.“

„Slyšel jsem, že váš otec pobýval na moři. Je to pravda?“ zeptal se dívky Jelenobijce, který vycítil příležitost poodhalit roušku tajemství. „Aspoň Hurá Harry o něm říkal, že býval námořníkem.“

„Jestli Hurá něco ví o tatínkově minulosti, škoda že mi to neřekl,“ zvolala Judita. „Já sama vím moc málo. Tamhleta truhla by nám mohla leccos objasnit. Jen kdyby nebyla tak nedobytná.“

Jelenobijce se otočil k truhle, o které byla řeč, a poprvé si ji důkladně prohlédl. Byla z černého drahého dřeva, jaké nikdy dosud neviděl. Její dříve hladký lesklý povrch brázdily teď šrámy svědčící o střetu s ještě hrubšími a tvrdšími předměty, než byla sama. Rohy měla okuty ocelovými pláty, bohatě zdobenými rytinou, a tři zámky i závěsy byly tak vkusně a mistrně propracovány, že by vzbudily pozornost i v tom nejvybranějším obchodě se starožitným nábytkem. Truhla to byla veliká, a když Jelenobijce vstal a pokusil se ji na jednom konci nadzvednout za masívní držadlo, ukázalo se, že je i pořádně těžká.

„Viděla jste někdy tu truhlu otevřenou, Judito?“ zeptal se mladík bez rozpaků, neboť v té době si lidé na hranici civilizace příliš na okolkování nepotrpěli.

„Neviděla. Pokud ji tatínek někdy otevíral, a já si myslím, že ne, tak v mé přítomnosti nikdy.“

„Ale v mé ano, sestřičko,“ ozvala se Hetty. „Tatínek truhlu otevíral a já to viděla.“

„Tys to viděla, Hetty?“ zeptala se překvapená Judita. „Kdy a kde?“

„Tady a mockrát, vždycky když jsi odešla. Tatínkovi nevadilo, že vidím, co v ní je, a slyším, co si říká.“

„Co v ní je a co si říkal?“

„To ti říct nemůžu, Judito,“ odpověděla Hetty klidným, ale rozhodným hlasem. „Tatínkovo tajemství není moje tajemství.“

„Tajemství! Není to zvláštní, Jelenobijce, že tatínek svěřil Hetty něco, co přede mnou tají?“

„A má k tomu dobrý důvod. Ale víc už, prosím tě, nechtěj vědět. Nemůžu mluvit za tatínka, když tady není.“

Judita i Jelenobijce hleděli na Hetty překvapeně a v Juditiných očích se zaleskl výraz ublížení. Brzy se ale vzpamatovala, a jako by se zastyděla za chvilku slabosti, obrátila se k Jelenobijci.

„Vy jste nám ale neřekl všechno. Skončil jste tím, že jste si lehl na dno loďky a usnul, a jak vás pak probudilo volání potáplice. Taky jsme je slyšely. Říkaly jsme si, jestli nevěstí příchod bouřky. I když bouřka tady v téhle roční době tak často nebývá.“

„Tahle zřejmě věstila jiné hromobití, ale o tom nechci mluvit. V každém případě, když jsem zjistil, že to nebyl Harryho signál, zase jsem si lehl a spal až do rána. A ráno jsem posbíral loďky, aby se jich nezmocnili Mingové.“

„Neříkáte nám všechno, Jelenobijce,“ naléhala Judita. „Od východního břehu jsme zaslechly nějaké střílení. A protože se ozvěna ozvala hned po výstřelu, muselo se to odehrát na břehu nebo blízko něho. Na tyhle věci máme vycvičené uši.“

„Máte pravdu, děvče. Pušky konaly svou povinnost. A jeden bojovník odešel do věčných lovišť. Nic víc. Nechtějte ale po bělochovi, aby se vychloubal svými skutky.“

Když Jelenobijce naznačil, že tímto považuje námět za vyčerpaný, Judita, kterou ta stručná informace, zdá se, velice rozrušila, povstala, přešla místnost a usedla mladíkovi po boku. Snad nevědomky uchopila lovce za ruku, sevřela ji ve svých dlaních a úpěnlivě, ba téměř káravě se zahleděla do jeho osmahlého obličeje.

„Vy jste bojoval s divochy, Jelenobijce, a docela sám!“ řekla. „Abyste ochránil mě a Hetty. A nebyl u toho nikdo, kdo by byl svědkem vaší statečnosti nebo smrti, kdybyste, nedej bože, padl.“

„Ano, Judito, bojoval jsem. Poprvé v životě. A poprvé v životě jsem zabil člověka. Muselo se to stát a vyvolává to ve mně zvláštní pocit lítosti i uspokojení. Člověk už je zřejmě takový, že musí věčně válčit. Odedávna se národy pobíjejí ve válkách a asi je jim to souzeno. Co jsem udělal, není nic mimořádného, ale jestli přijde večer Čingačgúk na smluvené místo u skalky a mně se ho podaří dostat sem, svedeme s těmi divochy boj, aby hrad, archu ani vás nedostali.“

„Kdo je to Čingačgúk? Odkud přichází a proč má přijít sem?“

„To je přirozená a případná otázka, slečno, i když tenhle mladík si už začíná získávat tady v okolí jméno. Je rodem Mohykán, ale pobývá mezi Delawary jako většina z jeho kmene. Díky rozpínavosti nás bělochů se jejich kmen už dávno rozpadl. Čingačgúk pochází z rodiny slavných náčelníků. Jeho otec, Unkas, patří k nejslavnějším bojovníkům a mudrcům svého národa. A dokonce starý Tamenund si Čingačgúka považuje, ačkoli je to ještě mladíček a dosud nebyl na válečné stezce. A tak když teď začala opravdická válka, dojednali jsme si s Čingačgúkem schůzku u té skalky dole na jezeře při dnešním západu slunce, abychom na svou první výpravu proti Mingům vyrazili společně. Proč se máme sejít právě tady, to je naše tajemství, ale věřte, slečno, že to má svůj důvod.“

„Nevím, proč by se k nám měl Delawar chovat nepřátelsky,“ řekla Judita po chvilce zaváhání, „a vy jste své přátelství k nám už dosvědčil.“

„Zrada je poslední zločin, ze kterého by mě kdokoli mohl obvinit,“ řekl Jelenobijce poněkud dotčeně nad stínem pochybnosti v Juditině hlasu. „Zvlášť zrada proti vlastní krvi.“

„Vás, Jelenobijce, nikdo ze zrady nepodezírá,“ vykřikla dívka úpěnlivě. „Vám je vidět ve tváři, jak jste čestný a poctivý. Na rozdíl od jiných, kteří svou šalebnost skrývají za blýskavými kabáty.“

Dívka mluvila s takovým zápalem a v krásných očích, vždy tak vlídných a mírných, jí plálo takové přesvědčení, že to Jelenobijce až překvapilo. Brzy se však Judita opět zklidnila a pokračovala v rozmluvě. „Nemám, Jelenobijce, žádné právo pátrat po vašem tajemství nebo po tajemství vašeho přítele a věřím vám. Jestli můžeme získat dalšího muže jako posilu v tomhle krušném postavení, je to pro nás velká pomoc. A třeba až indiáni zjistí, že nás na jezeře nepřemůžou, budou ochotni vyměnit zajatce za kůže nebo za soudek prachu, který máme tady v domě.“

Užuž měl mladík na rtech slova „skalpy“ a „prémie“, ale z obavy, aby dívky nevyděsil, je rychle potlačil. Nevyznal se ale natolik v umění přetvářky, aby dívka bystře neodhadla, co mu tak asi proběhlo hlavou.

„Vím, co máte na mysli a proč z ohledu na nás nechcete mluvit, ale já mám o indiánech jiné mínění. Nikdy přece neskalpují zajatce, pokud není raněný. Když ho dopadnou v otevřeném boji, odvedou si ho živého a pak ho nechají na pokoji až do chvíle, než ho postaví k mučednickému kůlu. Do té doby se ani o tatínkův skalp, ani o jeho život obávat nemusíme.“

„Takové jsou jejich zvyky, slečno, máte pravdu. Ale víte, Judito, na jakou výpravu se to váš tatínek a Hurá Harry vydali?“

„Vím, však to byla ukrutnost. Ale co chcete. Muži jsou muži a i jiní, zvlášť ti, co se nejvíc blýskají zlatem a stříbrem a v kapse nosí královský důstojnický glejt, mají prsty ve spoustě stejných a horších ukrutností.“ Juditiny oči opět zaplály a chvilku jí trvalo, než své pohnutí dokázala ovládnout. „Když jen pomyslím, jak zlí na sebe lidi dokážou být, vždycky se mi zpění krev. Ale dost už o tom. Co se stalo, stalo se a naříkáním se to nespraví.“ Na tváři se jí podařilo vyloudit úsměv. „Myslím si, že indiáni nejsou tak krvežízniví, jak se říká, a že spíš ocení odvahu, s jakou se ti dva do toho nesmyslného podniku pustili.“

„Chvíli možná ano, Judito, ale jenom chvíli. Zanedlouho úctu vystřídá pomstychtivost. Budeme se muset s Čingačgúkem pokusit oba muže osvobodit dřív, než dojde k nejhoršímu.“

„A opravdu se můžeme na toho Delawara spolehnout?“

„Tak jako na mě. A mně snad věříte, Judito, nebo ne?“

„Vám?“ vykřikla dívka a znovu uchopila mladíkovu ruku do dlaní s takovou vroucností, že člověk jen trochu ješitný by se musel nadmout pýchou. „Znám vás sotva den, Jelenobijce, ale věřím vám, jako bych vás znala nejméně rok. Po pravdě řečeno, už jsem o vás slyšela dřív. Páni důstojníci z posádky vyprávěli, jak jste je cvičil v honitbě, a všichni si chválili vaši čestnost.“

„A jestlipak ti pánové mluvili i o střílení?“ zeptal se mladík dychtivě a hned se začal potutelně usmívat. „Nemyslím o mém, protože jestli jsem doteď neprokázal, že jako střelec za něco stojím, pak to namouvěru žádná ctnost není. Ale co říkali důstojníci o tom, jak střílejí oni sami? Zbraně, jak prohlašujou, jsou jejich povolání, ale jak málo s nimi někteří umějí zacházet, to by jeden nevěřil.“

„Doufám, že váš přítel Čingačgúk je na tom lépe. Co jeho jméno vlastně znamená?“

„Velký had – tak mu říkají pro jeho moudrost a šikovnost.“

„A myslíte, že bude ochoten nám pomoci, když, jak jste říkal, má na starosti nějaké své záležitosti?“

„Nevím, proč bych vám to vlastně nemohl prozradit. Zvlášť když byste nám třeba i mohly v lecčem poradit. Jen mi slibte, že to tajemství nikomu neřeknete. Tak abyste věděly, tenhle Čingačgúk je moc hezký indián, a ženy z jeho kmene si ho velice považujou, ať už pro něho samého, nebo pro rodinu, ze které pochází. A jistý náčelník má dceru, která se jmenuje Wah-ta!-Wah, což po našem znamená Tiše-óch!-Tiše. Je to nejkrásnější dívka mezi Delawary a všichni bojovníci kmene po ní pasou, jak moc by ji chtěli za ženu. Stalo se, že se Čingačgúk do téhle dívky zamiloval a ona do něho.“ Zde se Jelenobijce na chvilku odmlčel, protože jakmile dospěl takhle daleko ve svém vyprávění, Hetty Hutterová vstala od stolu a přisedla mu k nohám jako dítě naslouchající pohádce od maminky. „Ano, zamilovali se do sebe,“ pokračoval Jelenobijce a přátelsky a povzbudivě na nevinnou zaujatou dívku pohlédl. „A když se něco takového stane a rodiče souhlasí, obvykle takoví dva dlouho samotní nezůstanou. Jenomže Čingačgúk si dost dobře nemohl odnést takovou výhru a nenadělat si při tom nepřátele mezi těmi, kteří ji chtěli zrovna tak jako on. Jistý Trn, jak by se po našem řeklo, po indiánsky zvaný Yocomon, si to vzal až moc k srdci, tak ho podezříváme, jestli náhodou nemá prsty v tom, co následovalo. Před dvěma měsíci se totiž Wah-ta!-Wah vydala se svým otcem a matkou lovit lososy v řekách na západě, kde je nejvíc ryb, a přitom se ztratila. Celé týdny o ní nikdo nic nevěděl, ale před deseti dny kurýr, který probíhal delawarským územím, přinesl zprávu, že dívku unesli kanadští indiáni. Máme za to, i když to nevíme jistě, že s Trnovou pomocí. Přijali ji za vlastní a nutí ji do sňatku s nějakým mladým Hurónem. Ve zprávě bylo, že ta nepřátelská tlupa má měsíc či dva lovit tady v okolí a dělat si zásoby, než se zase vrátí zpátky do Kanady, takže je poslední příležitost získat to děvče zpátky.“

„A jak se to týká vás, Jelenobijce?“ zeptala se Judita.

„Mě se týká všecko, co se týká mého přítele. Chci Čingačgúkovi pomoct. A jestli ji dostaneme, budu stejně rád, jako by to byla moje milá.“

„A kde máte vy svoji milou?“

„V lese, Judito. Ve větvích všech těch krásných stromů. V dešti nebo v rose na louce. V oblacích, co plujou po modrém nebi – v ptácích, kteří zpívají po lese – ve studánkách, z kterých můžu zahnat žízeň – ve všech darech, co nám poskytuje příroda.“

„Chcete tím říct, že jste dosud žádnou dívku nemiloval?“

„Teď je, Judito, válka a já nepospíchám. A taky mám tak plnou hlavu té Čingačgúkovy záležitosti, že dokud ta se neurovná, nechci si lámat hlavu nějakou vlastní.“

„Dívka, která vás nakonec získá, Jelenobijce, získá aspoň poctivé srdce, a to je často víc než cokoli jiného. Skoro jí závidím.“ Laškovný tón doprovázející poslední slova byl poněkud v nesouladu s hořkým úsměvem na dívčině tváři, a protože se Jelenobijce v tajích ženského srdce příliš nevyznal, radši to téma více nerozváděl.

Chvíle, kdy se měl objevit Čingačgúk, byla ještě daleko, a tak se Jelenobijce rozhodl udělat zatím všechny přípravy pro případnou obranu před indiánským útokem. Hrad byl natolik vzdálený od břehu, že nebezpečí, že by je někdo ostřeloval z pevniny, nehrozilo. Takovou vzdálenost by dokázala překonat pouze mušketa, ale bylo zcela nepravděpodobné, že by střelec zvládl i přesně zacílit. Pokud tedy zůstanou v pevnosti, jsou v poměrném bezpečí, ledaže by útočníci našli způsob, jak hrad přepadnout a zdolat ohněm, ztečí či jiným indiánsky útočným způsobem. Proti ohni byla tvrz dosti slušně zabezpečena. Kromě korové střechy nebylo stavení příliš hořlavé a v podlaze bylo několik poklopů, kudy bylo možno nabírat vodu do věder opatřených provazy. Jedna z dívek by dokázala snadno požár uhasit, alespoň dokud by se příliš nerozrostl. Přestože všechny loďky na jezeře měli v moci oni, Jelenobijce dobře věděl, jak snadné je z několika klád, kterých je v okolí jezera takové množství, sestavit vor, a až se setmí, vyrazit do útoku. S velkými obavami hleděl tedy vstříc blížící se noci a přitom netrpělivě vyčkával západ slunce, kdy měl přijít Čingačgúk. Snad proto mu ty hodiny strávené přípravami připadaly tak dlouhé. Obě dívky mu pomáhaly. Juditě šla práce od ruky, ráda se s mladíkem dohadovala o podrobnostech, a když se konečně slunce začalo sklánět nad vrcholky borovic, překvapilo ji, jak rychle den uběhl. Zato Hetty se zdála být celou tu dobu zasmušilá, a přestože nikdy nebývala hovorná, dnešního tak významného dne jako by zcela ztratila dar řeči.

Konečně se přiblížila hodina, kdy bylo třeba vyrazit na schůzku s Čingačgúkem. Jelenobijce už předem vysvětlil dívkám svůj plán a nyní se všichni tři pustili do jeho provádění. Hetty přestoupila z plošiny na archu, svázala k sobě kánoe, do jedné z nich usedla a pádlovala k brance v palisádách, kterými byl hrad obehnán. Palisády sestávaly z hrubých kmenů stromů zaražených do bahna, které v případě napadení udržovaly útočníka od budovy alespoň na vzdálenost paže. Hetty projela brankou dovnitř a přivázala kánoe k řetězu zajištěnému jedním koncem uvnitř budovy. Jelenobijce zatím zavíral zevnitř okenice a dveře. Poklopem pak sestoupil pod dům do kánoe, ve které na něho čekala Judita, a zajistil poklop petlicí a masívním zámkem. Hetty k nim přisedla a všichni tři vyjeli brankou ven z doku. Uzamkli branku a dopádlovali k arše. Dům byl teď bezpečně uzamčený. Jakmile se octli na veslici, dalekohledem, který si pro všechny případy s sebou z domu vzali, prohlédl si Jelenobijce pozorně všechny břehy. Kromě ptáků poletujících ve stínu pobřežních stromů nebylo vidět živé duše.

„Všude je klid,“ poznamenal Jelenobijce. „Jestli ti rošťáci něco chystají, mají dost rozumu, aby se neukazovali. Vor sice můžou vázat v lese, ale zatím s ním nikde k vodě nesešli.“ Představa nepřítele, skrývajícího se v hustém porostu pralesa v počtu násobeném zjitřenou fantazií, nebyla právě nejpříjemnější. Zvlášť když oni sami jsou jeho pohledu vystaveni bez jakékoli ochrany. „Už si asi všimli, že chceme odjet,“ pokračoval Jelenobijce, „ale nemůžou vědět, kam máme namířeno.“

„Tak už radši pojeďme,“ naléhala Judita, „ať nepřijedeme pozdě.“

„Tak snadno to nepůjde,“ zarazil ji Jelenobijce. „I když sice o schůzce ani o Čingačgúkovi doufejme nevědí, mají oči a nohy a uvidí, kterým směrem kormidlujeme. Nejdřív je musíme trošku prohnat, aby je rozbolely nohy.“

Za pět minut už byla archa v pohybu. Vál mírný severní větřík. Jelenobijce vztyčil plachtu a namířil plavidlo východním směrem k nejbližšímu břehu. Archa nebyla rychlé plavidlo, ale pět šest kilometrů za hodinu urazit dokázala. Vzdálenost mezi hradem a skalkou činila více než deset kilometrů. Protože Jelenobijce počítal s určitým zdržením, dal si taky nutný časový náskok, aby mohl svůj příjezd na místo urychlit či oddálit, jak bude podle okolností potřeba. Když napínal plachtu, stálo slunce nad západními kopci tak vysoko, že mělo před sebou zhruba dvouhodinovou pouť.

Bylo překrásné červnové odpoledne a osamělá vodní hladina ze všeho nejméně připomínala arénu chystající se k násilí a krveprolévání. Lehký větřík jen tu a tam sestoupil až dolů k dřímajícímu jezernímu loži a poškádlil ho heboulinkou vlnkou. I lesy jako by zmáhal odpolední spánek a nad severním obzorem několik hodin nehnutě viselo pár naducaných obláčků, jejichž jediným účelem bylo činit celou tu scenérii ještě malebnější. Chvílemi plesklo o hladinu křídlo vodního ptáka a pouze jediný osamělý dravec brázdil nebe vysoko nad stromy a bdělým okem hleděl pod sebe po něčem živém, co by mu tajemný les poskytl za kořist.

„Musíme dorazit k té skalce přesně, až bude slunce zapadat?“ zeptala se Judita svým jemně modulovaným hlasem, kterým se tak nápadně lišila od všech, kdo v pohraniční oblasti přebývali, včetně svého otce. Jelenobijce stál u vesla a ona zatím zdobila své šaty výšivkou, jaká byla u dívky jejího postavení zcela nevídaná a v lesích představovala naprostou módní novinku. „Na pár minutách dřív nebo později snad nezáleží. Takhle blízko u břehu by to mohlo být dost nebezpečné.“

„V tom je právě ta potíž, Judito. Skalka je na dostřel od břehu a moc se tam zdržovat nemůžeme. U indiánů jeden nikdy neví, jakou lest si vymyslí. Ale jak vidíte, plujeme teď k východu, a tak se je pokusíme zmást.“

„Já myslela, že nás třeba nechali na pokoji, když nejsou nikde vidět.“

„To si může myslet jenom ženská. Když je indián jednou na válečné stezce, tak má oči na šťopkách. Jenže je musíme svést na falešnou stopu.“

Bylo až nápadné, jak statečně se dívky drží a ani slovem nedávají najevo obavy, které cítí o svého otce a o Harryho. Hrála zde velkou roli životní zkušenost a naděje, že budou moci vyměnit zajatce za výkupné. Už jednou byl totiž Hutter v zajetí Irokézů a tehdy stačilo několik kůží, aby ho propustili. V té době však, a to si sestry neuvědomovaly, panoval mezi Anglií a Francií mír a politika obou koloniálních vlád spíše divochy krotila, než by je, jako v současné době, ponoukala páchat čím dál větší nepřístojnosti. Zatímco Judita neztrácela dobrou náladu a živě se bavila s Jelenobijcem, Hetty zůstávala zamlklá a zasmušilá. Většinu času seděla na zádi pramice, látala nějaký hrubý kus otcova oděvu a chvilkami si polohlasně notovala truchlivou melodii.

Takto plynul čas. A když první paprsky slunce zažehly třásně borovic lemujících vršek kopce na západní straně a do západu slunce zbývalo takových dvacet minut, archa se užuž blížila k výběžku, kde Hutter a Hurá upadli do zajetí. Tím, že Jelenobijce řídil plavidlo nejprve k jedné straně jezera a vzápětí ke druhé, snažil se v indiánech vzbudit nejistotu o cíli své plavby. Teď si jistě mysleli, že směřuje ke břehu, aby s nimi začal vyjednávat, a prodírali se lesem v tato místa, aby ze situace mohli co nejvíce vytěžit. Pokud se lest zdaří, měl by to nyní stihnout ke skalce dřív než oni, protože ohyb zátoky, hustý porost a bažinatý břeh, po kterém budou muset velkou oklikou běžet ke skalce, je zřejmě dostatečně zdrží. Jelenobijce přirazil s pramicí takřka až k západnímu břehu, tak blízko, jak to prozíravost dovolovala, nařídil dívkám, aby se ukryly uvnitř, a sám skrčen za okrajem lodi, otočil náhle příď směrem k dolnímu konci jezera. Vítr naštěstí zesílil, takže archa postupovala poměrně rychle vpřed.

Kapitola IX

A přece hýříš svými úsměvy,
jež hřejí dál, i když se kaboníš,
a zem se všemi svými ostrovy
tě vzývá: Vrať se! Opusť temnou skrýš!
Ať záře seslaná tvým paprskem
vykoupe v radosti moře i zem!
                                                   — Nebesa

Snad pomůžeme čtenáři, aby si dokázal lépe představit události, které budou následovat, jestliže ho necháme jedním pohledem přehlédnout obraz krajiny, která ho obklopuje. Připomeňme si, že jezero tvořila kotlina nepravidelně oválného tvaru s množstvím zátok a výběžků, lemovaná hustým stromovím. Jeho hladina se v zapadajícím slunci blyštěla jako drahokam a břehy se téměř na všech stranách zvedaly příkře do výšky. Z místa, kde se nyní nacházela archa, byl hrad a celý severní konec jezera zakrytý výběžkem. Na pravé straně se rozkládala hluboká zátoka a kdesi vepředu pod převislými šlahouny stromů bylo místo, kudy z jezera vytékala říčka Susquehanna. Asi patnáct metrů od dolního jižního břehu vyčnívala z vody skalka připomínající svým zaobleným tvarem homoli či kupku sena. Byl to, či spíše je to, neboť popisujeme skutečnou krajinu, mohutný balvan, který vody omlely a opracovaly do stávajícícho tvaru tím, jak se po staletí řeka drala svým korytem z jezera pryč. Z dálky skalka takřka splývala s břehem, jak se téměř až k ní natahovaly větve stromů. Zvlášť jedna vysoká borovice se nakláněla tak daleko, že tvořila důstojný zelený baldachýn stolci, na který zasedl nejeden náčelník pralesa v tom dlouhém sledu věků, kdy Amerika stranou ostatního světa žila svůj osamělý tajemný život neznámého původu a neznámé historie, jíž se lidské letopisy nedokáží dopátrat.

Když byli ve vzdálenosti asi sto metrů od břehu a proud je nesl přímo ke skalce, spustil Jelenobijce kotvičku. Loď otočil přídí proti větru, pozvolna popouštěl lano a nechával se proudem nést ke skalce. Ve vzdálenosti asi deseti metrů loď zastavil.

Vše probíhalo ráz na ráz, protože nebezpečí, že nepřítel číhá na břehu nebo se již blíží k tomuto místu, bylo značné. Jelenobijce podnikl nutná bezpečností opatření. Lano měl stále pohotově při ruce a Juditu postavil ke střílně na levoboku, aby mohla sledovat pobřeží a skály a zavčas upozornit, kdyby se nepřítel objevil. Hetty zas měla na starosti hlídat vrcholky stromů nad nimi, odkud by nepřítel mohl na pramici seskočit a tudy se jí zmocnit.

Slunce stále ještě zcela nezapadlo, přestože větší část jezera už se topila ve stínu. Jelenobijce spoléhal na Čingačgúkovu dochvilnost. Otázkou ale bylo, zda indiánského přítele nelapili Huróni – okolí jezera se jimi teď přímo hemžilo. Čingačgúk byl jako on sám na válečné stezce nováčkem, a mohla ho zachránit pouze vycvičená bystrost smyslů a vrozená obezřetnost indiána.

„Je někdo na skalce, Judito?“ zeptal se Jelenobijce, když loď zarazil na místě.

„Nikoho nevidím. Ani na skalce, ani na břehu. Všude je úplné pusto a prázdno.“

„Na to bych se moc nespoléhal, děvče. Zůstaňte obě pěkně schované. Srdce by mi utrhlo, kdyby se některé z vás mělo něco ošklivého stát.“

„Anebo vám, Jelenobijce,“ otočila Judita svou pěknou tvář od střílny a hezky se na mladíka usmála. „Taky se schovejte, protože kdyby vás zasáhla kulka, postihne to nás všechny.“

„O mě strach nemějte, a i když si s vámi moc rád povídám, teď se radši koukejte, jestli…“

Jelenobijcova slova přerušil přidušený výkřik dívky.

„Co je? Vidíte něco?“

„Tam – na skalce – indián.“

„Kde má sokolí pero?“ dychtivě se ptal Jelenobijce. „Hned u válečné kadeře, nebo nad levým uchem?“

„Jak jste říkal, nad levým uchem,“ odvětila dívka.

„Chválabohu, to je Had!“ křikl Jelenobijce. Hned začal popouštět lano a proud unášel archu ke skalce. Za chvíli se na přídi ozvalo lehké plesknutí a Jelenobijce začal ihned zas lano přitahovat, neboť si byl jistý, že účelu bylo dosaženo.

V tom okamžiku se rozrazily dveře kabiny a dovnitř vtrhl indián pomalovaný válečnými barvami a stanul Jelenobijci po boku. Vzápětí se ozval Juditin a Hettyin výkřik a vzduchem pronikl řev dvaceti divochů, kteří seskákali z větví a hrnuli se do vody za nimi.

„Tahejte, Jelenobijce, tahejte,“ volala Judita, načež tělem zalehla dveře kabiny a zajistila je závorou, aby tudy útočníci nemohli. „Venku je spousta Hurónů a brodí se za námi. Chtějí se chytit archy.“

Mladý indián ihned přiskočil na pomoc a oba muži vší silou zabrali za lano a pokoušeli se loď rozjet opačným směrem. Chvilku jim trvalo, než uvedli mohutné těžké plavidlo do pohybu, ale brzy už pramice nabrala trochu rychlost a zvolna se sunula proti proudu.

„Ženou se za námi jak psi za kořistí,“ volala Judita. „Brodí se po pás ve vodě. Pozor!“ Jenomže to už se pramice rozjela kupředu ještě rychleji a nechala zklamané pronásledovatele za sebou. „Už se brodí zpátky. Jsme zachráněni!“ volala Judita na oba muže, kteří se činili uvnitř kajuty s lanem a byli odkázáni na její zprávy.

V tu chvíli již archa dosáhla konce lana. Jelenobijce lano zajistil a loď stanula zakotvená v bezpečné vzdálenosti od břehu. Poprvé za celou dobu mohli oba muži ustat v práci a konečně se navzájem pozdravit.

Čingačgúk, hrdý, urostlý a velice pohledný indiánský bojovník atletické postavy, nejprve pečlivě zkontroloval svou pušku, otevřel pánvičku a zjistil, zda prach v ní nezvlhl, načež se pátravě rozhlédl kolem sebe, po celém tom zvláštním plavidle se dvěma dívkami na palubě. Nedal však najevo nemístnou zvědavost, natož aby se snížil k otázce.

„Judito a Hetty,“ pravil Jelenobijce s obřadnou zdvořilostí, „toto je indiánský náčelník kmene Mohykánů, který se jmenuje Čingačgúk, což po našem značí Velký had. Tak ho pojmenovali pro jeho moudrost a rozvahu. Poznáte ho snadno. Zatímco jiní bojovníci jeho kmene nosí sokolí pero zabodnuté do válečné kadeře, on je nosí nad levým uchem.“

Čingačgúk sice rozuměl anglicky a dokázal tímto jazykem i mluvit, ale jako mnozí indiáni dělal to jen velice nerad, takže když si srdečně potřásl pravicí a pozdravil se s Juditou i s Hetty, zůstal mlčky stát a vyčkával, až jeho přítel uzná za vhodné sdělit mu své úmysly pro nejbližší chvíle a vypoví, co všechno se odehrálo od chvíle, kdy se viděli naposledy. Jelenobijce jeho mlčení dobře porozuměl, a proto se obrátil k dívkám.

„Teď když slunce zašlo, je naděje, že vítr ustane a obrátí se na druhou stranu jako včera. Nemá smysl veslovat proti němu. Chvíli tu zůstaneme a my se zatím s Čingačgúkem domluvíme, co dál podniknout.“

Nikdo proti jeho návrhu nic nenamítal, a tak zatímco se obě dívky odebraly do kabiny, aby připravily něco k večeři, oba muži se usadili na přídi a dali se do řeči. Mluvili jazykem Delawarů, a protože tomu rozumí jen velice málo lidí na tomto světě, nezbude než převést tuto i další jejich rozmluvy do naší mateřštiny, přičemž se budeme snažit zachovat osobité obraty obou mluvčích tak, aby se nevytratila jejich barvitost.

Jelenobijce v krátkosti vylíčil události popsané na předchozích stránkách, a proto snad není nutné zde jeho vyprávění zaznamenávat. Pozoruhodné je, že se ani slovem nezmínil o svém střetnutí s Hurónem a o svém vítězství nad ním. Pak se ujal slova indián. Mluvil stručně a k věci a své vyprávění o tom, jak opustil vesnici a dostal se sem k pramenu Susquehanny, neprotahoval nijakými zbytečnými odbočkami. Při příchodu k jezeru narazil velmi záhy na stopu nepřítele, což vzhledem k účelu jeho cesty ho naplnilo spíše radostí než obavami. Nejprve se ujistil o poloze skalky a pak stopy sledoval až do nepřátelského ležení, kde z úkrytu pozoroval, zda neuvidí svou Wah-ta!-Wah či zda se mu nepodaří získat jeho první skalp. Těžko říci, po čem v té chvíli toužil dychtivěji. Archu pozoroval od první chvíle, co se objevila, i když zprvu samozřejmě nemohl tušit, že právě na ní se zanedlouho i sám octne. Z jejího manévrování však vbrzku usoudil, jak se věci mají a kdo ji asi řídí. Při západu slunce opustil úkryt, po větvích mohutné borovice se vyšplhal až nad skalku a spustil se na ni. Jak se nakonec dostal na palubu, to známe již z předchozího líčení.

Přestože Čingačgúk celé hodiny napjatě sledoval nepřítele, byl stejně jako Jelenobijce překvapen rychlostí, s jakou se pronásledovatelé objevili. Jediným možným vysvětlením bylo to, že je nepřátel zřejmě větší množství, než oba mladíci počítali, a že se jich tu po okolí pohybují celé skupiny. Hlavní ležení mají přirozeně blízko místa, kde byli zajati Potápka Tom a Hurá Harry, a sice nedaleko studánky.

„Když jsi sledoval jejich tábor, Hade,“ ptal se Jelenobijce, „nevšiml sis těch dvou zajatců, o kterých jsem ti říkal? Jeden z nich je otcem těchto dívek a druhý ctitelem jedné z nich.“

„Čingačgúk je viděl. Starý muž a mladý bojovník – nakloněná jedle a urostlá borovice.“

„Popisuješ je přesně, Hade. Ale řekni mi – kvůli těmhle dvěma dívkám – v jakém jsou stavu? Nemučili je Mingové?“

„Ne, Jelenobijce. Mingů je mnoho. Nemusí zavírat zvěř do klece. Někteří jsou na hlídce, jiní odpočívají, někteří jsou na lovu, jiní na výzvědách. Dnes jsou bílé tváře jejich bratři, zítra jim vezmou skalpy.“

„Takové jsou zvyky indiánů. Judito, Hetty, mám pro vás potěšující zprávy. Váš otec a Hurá Harry jsou v pořádku a daří se jim stejně dobře jako nám, až na to, že nejsou na svobodě. Z tábora je samozřejmě nepustí, ale tam, i když jsou pod dozorem, si můžou dělat, co chtějí.“

„To ráda slyším, Jelenobijce. A teď, když je váš přítel s námi, můžeme vymyslet způsob, jak je vykoupit. V táboře jsou ženy a určitě by se jim líbilo pár kousků šatstva, které tady mám. A kdyby došlo na nejhorší, můžeme zkusit otevřít tu hezkou truhlu. Třeba v ní bude něco, co zláká i náčelníky.“

„Judito,“ vzhlédl k ní překvapeně Jelenobijce a na tváři měl úsměv, „vy byste se dokázala rozloučit se svou parádou?“

Juditinu tvář polil ruměnec. „Já vím, že si myslíte, že pro mě nemá nic větší cenu než hezké šaty a tretky. A možná to tak i bývalo. Ale už nejsem taková. Třebaže je Harry nezdvořák a vejtaha a nic pro mě neznamená, dala bych, co mám nejhezčího, aby ho pustili. A co teprve, když jde o tatínka.“

„A pustí divoši tatínka a Harryho, když jejich ženám dá Judita všechny ty hezké věci?“ zeptala se Hetty, která nevěřila vlastním uším, když slyšela svou zhýčkanou a obletovanou sestru takhle mluvit.

„Milá Hetty,“ usmál se na ni Jelenobijce, „i jejich ženy by mohly ledacos dokázat, jestli budou mít dostatečné lákadlo. Ale kolik squaw mají ti vagabundi vlastně s sebou?“

Otázka patřila Čingačgúkovi, který, ač rozuměl všemu, o čem byla řeč, zachovával důstojný klid a mlčenlivost.

„Šest,“ odpověděl indián a ukázal pět prstů na jedné ruce a palec na druhé. „Kromě této,“ a vztyčil další prst, značící jeho nevěstu, což poeticky vyjádřil tak, že si prst přiložil k srdci.

„Viděl jsi ji, Hade? Spatřil jsi svou krásku a mohl jsi jí do ouška zapět milostnou písničku?“

„Ne, Jelenobijce. Stromy jsou tam husté a listí ji zakrývá, jako mraky zakrývají nebe při bouřce. Ale…,“ a mladý bojovník se rozzářil, že i jeho divoké válečné malování vypadalo v tu chvíli vesele, „Čingačgúk slyšel, jak se Wah-ta!-Wah směje. Znělo to jako zpěv střízlíčka mezi krákoráním hurónských vran.“

„Copak zamilovaní,“ potřásl hlavou Jelenobijce, „ti si pletou hlas své lásky s různými nebeskými tvory, a to i takoví znalci přírody jako tenhle Delawar. Někteří poslouchají štěbetání dívek, jako by to byly zvonky v tom holandském kostele na hlavní ulici v Albany, kam chodívám se zvěřinou a kůžemi.“

„A vy jste nikdy, Jelenobijce, nezažil, jaké to je, poslouchat smích dívky, kterou máte rád?“ zeptala se Judita a zpříma se podívala mladíkovi do očí.

„Co vás nemá, slečno. S dívkami naší barvy já se moc do styku nedostanu, abych měl k něčemu takovému příležitost, a pak – já radši poslouchám, jak voda bublá ve studánce nebo jak vítr ševelí v korunách stromů. A ze všeho nejradši poslouchám, jak mi spolehlivý pes dává na plnou mordu najevo, že jsem na stopě tučnému jelínkovi. Ale musí to být pes opravdu spolehlivý, protože ti nanicovatí štěkají, ať je jelen nablízku, nebo ne.“

Nato se Judita, zamyšlená a trochu posmutnělá, odebrala do své kajuty a její sestra ji následovala. Hetty sice nechápala, jak může někdo dávat přednost psímu štěkotu před radostným smíchem mladého děvčete, ale moc nad tím nebádala. Tento problém u ní brzy vystřídaly myšlenky obsažnější a závažnější, a tak usedla v kajutě po bok své sestry a obě dvě se každá pro sebe mlčky zaobíraly svými soukromými úvahami.

Když muži osaměli, pustili se opět do hovoru.

„Čingačgúk zaslechl v táboře Hurónů nejen smích své Wah-ta!-Wah, ale též pláč nad ztrátou bojovníka. Neví o tom bílý přítel nic?“

„Pravda je, že se tu na jezeře už leccos seběhlo, než jsi přišel,“ řekl Jelenobijce vyhýbavě a cítil pronikavý pohled, který na něho Čingačgúk upíral. „Střetl jsem se s nepřítelem a dalo by se říct, že jsem zvítězil.“

Indiánovi unikl radostný výkřik. „Získal snad můj bílý přítel nepřátelský skalp?“

„Jsem běloch, Hade, a jak vidíš, svůj skalp mám na hlavě. V boji, který jsem svedl, byl v nebezpečí pouze jeden skalp, a to ten můj.“

„Ale nějaký bojovník padl? Jelenobijce nedostal své jméno, protože je pomalý či neobratný s puškou.“

„Máš pravdu, náčelníku. Padl jeden Mingo.“

Mladý lovec pak podrobně vylíčil, co se ráno přihodilo, nic důležitého nezatajil, a přece se vyhnul všemu, co by mohlo vyznít jako chlubivost. Čingačgúk mu vyslovil své uznání, i když poněkud zalitoval, že jeho kmen přišel o tak důležitou trofej. „Jelenobijce je bledá tvář a bojuje jako bledá tvář. Jestli Čingačgúk najde toho bojovníka, získá skalp pro náš kmen.“

Nastala tma, a tak už bylo načase vyrazit na zpáteční cestu ke hradu. Nebe se zatáhlo mraky a místo severního větru, který ustal se západem slunce, začal foukat lehký jižní vánek. Jelenobijce zvedl kotvičku a s indiánovou pomocí napjal plachtu. Archa se zvolna dala do pohybu směrem ke středu jezera. Za chvíli, jak větřík trošku zesílil, ustálila se rychlost plavidla na zhruba třech kilometrech za hodinu. Judita vyšla z kajuty a přisedla k oběma mužům na zádi. Museli se teď poradit, jak dál.

Když situaci probírali ze všech stran, projevovala dívka nemálo vtipu a prozíravosti, hýřila nápady, které vždy mířily k jádru věci, a nutno přiznat, že je oba muži museli ocenit. Judita působila klidným, vyrovnaným dojmem, a to navzdory postavení, ve kterém se tak neočekávaně octla. Vždyť byla odkázaná na pomoc člověka, kterého ještě včera neznala, a na pomoc indiána, který byl sice pohledný a důstojný, jehož válečné malování však přesto až příliš výmluvně svědčilo o divokých mravech a způsobech jeho národa. Klid do duše jí vnášel Jelenobijce, ke kterému začala cítit hluboký přátelský vztah. Dosud vždy musela ve styku s muži zaujímat obranný postoj – s jakým úspěchem, to věděla pouze ona sama –, ale teď byla pod ochranou muže, který zcela zjevně nehodlal těžit ze svého postavení a choval se k ní jako bratr. Jeho ryzí poctivost, názory, které hlásal s takovým zaujetím, a dokonce i podivně starosvětský způsob mluvy, to vše v ní zanechávalo silný, hluboký dojem. Pěkná tvář a postava Hurá Harryho nikdy zcela nevyvážily jeho neomalené, obhroublé chování a to zvlášť nápadně kontrastovalo s uhlazeným šviháctvím pánů důstojníků z posádky, tu a tam přicházejících k jezeru rybařit či lovit zvěř. Jenomže ač jejich pozornosti tak vrchovatě uspokojovaly dívčinu ješitnost a marnivost, natolik chytrá zas byla, aby viděla, kolik je v jejich jednání falše a že ji ve své společenské nadřazenosti pokládají spíše za zábavnou hračku na ukrácení chvíle, než aby jim šlo o nějaké opravdové city. Zato Jelenobijce měl srdce na dlani. A proč to nepřiznat, způsob, jakým přehlížel její půvaby, které dosud vždy nacházely u mužů odezvu, dráždil její pýchu a zajišťoval mu u ní zájem, jaký by i muž lépe přírodou obdařený sotvakdy získal.

Uplynula půlhodina a tma kolem líně plynoucí archy natolik zhoustla, že nebylo nic vidět. Pouze středem jezera táhl se od severu k jihu matný světelný pás odrážející oblohu tam, kde byla místy roztrhaná mračna.

„To je tma,“ přerušila Judita několikaminutovou odmlku v hovoru. „Doufám, že se nám podaří hrad najít.“

„Stačí, když pojedeme po téhle stezce uprostřed jezera, a nemůžeme ho minout,“ řekl Jelenobijce a ukazoval na světlý pruh vody. „Příroda sama nám ukazuje cestu.“

„Neslyšíte nic, Jelenobijce? Jako by tu poblíž něco zašplouchalo.“

„Slyšel jsem, ale to musela být ryba. Nejspíš se vymrštila do vzduchu a skočila zpátky, protože se jí ve vzduchu nelíbí, jako by se nám nelíbilo žít ve vodě. Ale ne!“ zpozorněl náhle. „To znělo jako pádlo!“

V tu chvíli se indián vyklonil nad vodu a ukazoval kupředu do tmy. Jelenobijce i Judita pohlédli tím směrem a po chvilce spatřili nedaleko matný obrys kánoe. Leckdo méně přivyklý pohledu do tmy by předmět možná ani nerozeznal, ti na palubě archy však rázem pochopili, jaká hrozba se blíží. V kánoi byla zřetelná jedna postava a nikdo nemohl vědět, kolik bojovníků se ukrývá na dně. Spasit se veslováním v souboji s lehkou loďkou by bylo nemožné, a proto se oba muži chopili zbraní v očekávání boje.

„Toho jednoho bych bez potíží složil,“ šeptal Jelenobijce, „ale nejdřív se ho zeptáme, co tady chce.“ Pak zvedl hlas a oslovil vetřelce: „Stůj! Jestli se přiblížíš, budu střílet, a pak tě dozajista zabiju. Stůj a odpověz!“

„Střelte, a bůh vám neodpustí, že jste zastřelil bezbrannou,“ odpověděl chabý třesoucí se dívčí hlas. „Jeďte si svou cestou, Jelenobijce, a mě nechte jít zas mou.“

„Hetty!“ vykřikli jednohlasně Jelenobijce a Judita. Mladík vyskočil a běžel se podívat k zádi. Kánoe, kterou měli ve vleku, byla pryč. Matný obrys dívky se ještě chvíli vznášel nad temnými vodami. Ihned skasali plachtu, aby se pramice příliš nevzdálila od kánoe, ale setrvačnost je přece jenom zahnala dál vpřed, a za chvíli se již obrys dívky vzadu za lodí zcela ztratil.

„Co to znamená, Judito?“ zeptal se Jelenobijce. „Proč si vaše sestra vzala kánoi a utekla od nás?“

„Těžko říct, co se jí v té popletené hlavě vylíhlo. Tatínka má moc ráda a pak…“

V tu chvíli se dívka zarazila a vteřinu zaváhala, zda má či nemá prozradit sestřino tajemství. V sázce však bylo příliš mnoho, než aby byl čas na okolky. „Bojím se, že jí pěkný vzhled Harryho učaroval víc než zdrávo. Často ho ze spaní volá a jednou se mi svěřila, jak moc ho má ráda.“

„A vy si, Judito, myslíte, že jí teď vlezl do hlavy nějaký bláznivý nápad, jak Harrymu a tatínkovi pomoci? Jenže takhle se dostane Mingům do ruky kánoe.“

„Bohužel asi to tak dopadne. Aby přelstila divochy, na to nemá chudák Hetty dost rozumu.“

Mezitím se oba muži chopili vesel, Judita usedla ke kormidlu a obrátili pramici směrem k místům, kde docela nedávno tma pohltila osamělou dobrodružku. Občas zastavovali a naslouchali, zda někde nezaslechnou podezřelý zvuk. Pustili se do usilovného stíhání. V jednu chvíli měli pocit, že v osvětleném pruhu přetínajícím střed jezera zahlédli Hettyinu truchlivou postavu, dívka však instinktivně změnila směr a opět jim zmizela z očí.

„V téhle husté tmě ji nenajdeme,“ povzdechla si tlumeně Judita, když už nějakou dobu bezvýsledně křižovali sem a tam.

Muži přestali veslovat a chvilku se o něčem delawarsky domlouvali. Pak se vesla opět ponořila do vody a archa se tiše pohnula z místa. Pluli jihozápadním směrem přímo k výběžku, kde byl nepřátelský tábor. Zakotvili archu v těsné blízkosti břehu, kde byla tma nejčernější, a čekali, jestli se Hetty neobjeví. Předpokládali, že unikne-li pronásledování, pojede nejkratší cestou k táboru. Ale ani po hodině čekání se Hetty neukázala. Zklamaní z neúspěchu vyrazili k domovu. Jelenobijce si uvědomoval, jak důležité je teď, aby se divoši nezmocnili hradu, a mrzelo ho, že všechno úsilí, které vy naložil na uchránění kánoí, může tento jediný neprozřetelný hrozivý čin prostomyslné Hetty zcela zmařit.

Kapitola X

Kdo v tomhle temném lese
spolehnout může na svůj zrak a sluch,
kde z horských štítů, z temných propastí
matoucí zvuky šelestících listů,
praskání větviček a nářek ptáků
vracejí odpověď.
                              — Joanna Baillieová

Strach spíše než rozvaha přinutil Hetty přestat pádlovat a spoléhat se na to, že ji tma a prozřetelnost ukryjí před pronásledovateli. Slyšela, jak archa několikrát proplula kolem ní, a právě ve chvíli, kdy Judita ohlašovala tlumeným hlasem konec pronásledování, slyšela ji velice zřetelně, neboť byla vzdálena od archy sotva pár metrů. Když pronásledovatelé zakotvili u břehu, vydala se pomalu a obezřetně podél západního pobřeží dále na sever a asi po hodině namáhavé plavby ztěžované tmou přirazila konečně k výběžku, který vyčníval do jezera asi pět kilometrů od jeho dolního konce. Protože foukalo od jihu, dalo se předpokládat, že kánoe, kterou by na tomto místě odrazila od břehu, popluje po větru směrem k hradu, takže ji Jelenobijce ráno na jezeře objeví. Natolik zas Hetty hloupá nebyla, aby nevěděla, že se loďka za žádnou cenu nesmí dostat indiánům do rukou. Užuž chtěla loďku nohou odstrčit, když se nenadále ozvaly docela nablízku hlasy, které jako by přicházely od stromů za ní. Polekala se a málem už skočila zpátky do kánoe, aby se spasila útěkem, když si uvědomila, že ten sytý, melodický dívčí hlas musí patřit Juditě a že se neozývá z pevniny, ale naopak od jezera. Archa, proplouvající těsně kolem břehu, směřovala od jihu nazpět k hradu a musela míjet výběžek ve vzdálenosti ne větší než dvacet metrů. Víc si Hetty přát nemohla. Odrazila kánoi na vodu a zůstala sama na úzkém oblázčitém břehu.

Po tomto činu sebeobětování Hetty vyčkávala na místě. Jednak byla zcela ukrytá tmou a mohla se kdykoli stáhnout ještě hlouběji do lesa, kdyby ji pronásledovatelé chtěli stíhat, jednak ji zdržovaly obavy o osud loďky a byla odhodlaná na ni plavce na arše voláním upozornit, kdyby propluli kolem a loďky si nevšimli. Archa se vynořila ze tmy. Plachta byla opět napjatá, Jelenobijce s Juditou stáli na přídi, Delawar byl vzadu u kormidla.

„Stoč příď víc od břehu,“ slyšela zřetelně tlumený pokyn, který dával Jelenobijce indiánovi. „Musíme se dostat dál od zátoky a ze závětří stromů, jinak nám plachta zplihne. Judito, tamhle je kánoe!“ zvolal najednou a užuž se chápal pušky, když si uvědomil, že je to ta, se kterou uprchla Hetty.

„Drž ji v přímém směru, Hade. Ještě kousek – konečně!“ Chytil kánoi a ihned ji uvázal k boku archy. Vzápětí stáhli plachtu a vesly zarazili chod pramice.

„Hetty!“ zavolala Judita s velkou úzkostí a něhou v hlase. „Ozvi se mi, sestřičko. Kde jsi?“

„Tady jsem,“ odpověděla pomatená. „A nesnažte se mě pronásledovat, protože v lese mě nenajdete.“

„Co tě to napadlo, Hetty! Je skoro půlnoc a lesy jsou plné indiánů a divoké zvěře.“

„Ani indiáni, ani šelmy neublíží takové ubožačce, jako jsem já. Chci pomoci tatínkovi a Harrymu. Jestli jim nikdo nepomůže, budou je mučit a nakonec je zabijou.“

„My jim přece chceme pomoct, hloupoučká. Ráno pošleme výkupné a uvidíš, že indiáni tatínka i Harryho pustí.“

„Já vím, že jsem hloupá, ale za tatínkem a za chudákem Harrym musím a vy mě nechte být.“

„Je tma. Zabloudíš a umřeš hlady!“

„Bůh nedopustí, aby se mi něco stalo. Musím najít ty divochy.“

„Vrať se, aspoň na tuhle noc. Ráno tě vysadíme na břeh a necháme tě dělat, co uznáš za vhodné.“

„To jen tak říkáš a možná si to i myslíš, ale stejně bys to neudělala. Ráno by sis všecko rozmyslela, protože bys všude viděla tomahavky a skalpovací nože. A pak, já musím říct indiánskému náčelníkovi něco, co ho určitě přesvědčí. Kdybych mu to neřekla teď, jistě bych to zapomněla. Uvidíš, že jen co mu to řeknu, hned je oba pustí.“

„Hetty, miláčku. Co bys ty mohla říct nějakému zuřivému divochovi, aby ho to odvrátilo od krvelačných úmyslů?“

„To, co ho tak postraší, že tatínka ihned pustí. Uvidíš, že změkne jako beránek,“ a ze tmy se ozval její veselý smích.

„A mně byste, Hetty, mohla prozradit, co chcete náčelníkovi říct?“ zeptal se Jelenobijce. „Znám indiány a dokážu posoudit, co na ně platí.“

„Dobrá,“ řekla dívka a ztišila hlas do spiklenecky důvěrného tónu. „Vím, že jste hodný a poctivý, Jelenobijce, a tak vám to řeknu. Především nepromluvím s žádným z těch divochů ani slovo, dokud mě nepřivedou k náčelníkovi. Můžou se mě vyptávat, jak chtějí, ale já budu mlčet, a povím jim jedině, aby mě dovedli k tomu nejmoudřejšímu ze všech. A tomu pak řeknu, Jelenobijce, že bůh neodpouští vraždu a zlodějství, ale člověk že musí odplácet zlo dobrým, protože tak to stojí psáno v bibli. A proto když tatínek a Harry přišli do tábora loupit a skalpovat, oni je musí nechat v míru odejít, jinak na sebe přivolají věčný trest. Tak mu to řeknu a uvidíte, že je náčelník propustí.“

Poslední slova řekla Hetty vítězoslavně a opět se zasmála, neboť nepochybovala, jaký dojem vyvolal v posluchačích její plán. Jelenobijce zůstal ohromen dívčinou naivitou a nezmohl se na odpověď. Juditu však ihned napadlo, jak ten šílený plán překazit a hrát přitom na zcela stejné city, jaké ho vyprovokovaly. Jenomže když na sestru zavolala, žádné odpovědi se už nedočkala. Bylo slyšet pouze jemné šustění listí, jak se Hetty prodírala dál do hloubi pralesa.

Protože jakékoli stíhání bylo v té tmě vyloučené a každou chvíli též hrozilo, že na ně vyrazí nějaká výzvědná indiánská hlídka, nezbylo než opět napnout plachtu a za pochmurného mlčení celé posádky vydala se archa zpět k svému obvyklému kotvišti. Vítr poněkud zesílil a ani ne za hodinu byli na dohled hradu. Vše zůstalo přesně v tom stavu, v jakém to opustili. Aby se dostali dovnitř, museli provést v obráceném sledu všechny úkony jako před odplutím. Judita, opuštěná ve své jizbě, skrápěla polštář slzami a s úzkostí myslela na to nebohé bezbranné stvoření, se kterým od dětství vyrůstala. Hlavou se jí míhaly ty nejdivočejší představy, a tak už bylo téměř k ránu, když ji konečně přemohl spánek. Zato Jelenobijce i Delawar usnuli ihned, takže je můžeme nechat pokojně spát a vrátíme se k dívce, kterou jsme zanechali uprostřed temných lesů.

Když se Hetty vzdálila od břehu, neohroženě vstoupila do hustého lesa, kde hledala ochranu před pronásledováním. Naštěstí brzy narazila na stezku a nechala se jí vést v dobré víře, že postupuje správným směrem. Noc byla pod příkrovem pralesa ještě temnější a hlubší, takže dívka jen namáhavě postupovala vpřed a častokrát se stalo, že sešla z cesty. Dvě hodiny se plahočila bludištěm lesa, v jednu chvíli divže nespadla z hlubokého srázu nad vodami zátoky, vzápětí se drápala do příkrého svahu, než se zas v hustém porostu objevila skulinka a ona mohla pokračovat po úbočí tam, kde tušila cíl své cesty. Mnohokrát upadla, nohy jí klouzaly, ale nikdy se jí nic zlého nestalo. Zhruba po dvou hodinách chůze byla však tak unavena, že se nedokázala hnout z místa. Nutně si potřebovala odpočinout, a proto klidně, s vědomím toho, že šelmy málokdy přímo zaútočí na člověka, když nejsou ohroženy – což byl poznatek, kterému ji naučil její otec –, začala si připravovat z chvojí a listí lůžko.

Vedle té navršené kopičky pak poklekla a pomodlila se otčenáš, načež ulehla, přikryla se pláštěm, který si prozřetelně vzala s sebou, a usnula spánkem spravedlivých.

Hodina za hodinou míjela v nerušeném klidu, jako by duch její nedávno zemřelé matky bděl nad jejím spánkem, a Hetty procitla až ve chvíli, kdy se korunami stromů prodraly první paprsky ranního svitu a společně s jarní rosou jí polechtaly víčka. Natolik však byla unavená, že oči opět zavřela a spala dál, všelico si ve spánku mumlala a převalovala se jako dítě v kolébce. Při jednom takovémto neuvědomělém pohybu nahmátla rukou cosi huňatého a teplého, ale nijak ji to nevyrušilo. Najednou jí však něco zprudka drclo do boku, pod tělo se jí zaryl funící čenich a jako by se ji snažil vystrnadit z jejího lůžka. Probudila se s Juditiným jménem na rtech, zděšeně se vymrštila a tu si všimla, že cosi tmavého od ní odskočilo, až se listí v gejzíru rozstříklo a větvičky zapraskaly. Když se vzpamatovala z prvního ohromení, kousek před sebou zahlédla mládě hnědého medvěda, kolébající se rozpačitě na zadních a zřejmě přemítající, zda je tenhle zvláštní tvor nebezpečný, či nikoli. V první chvíli měla Hetty chuť vyskočit a vzít si medvídka do náručí – několikrát už měla u sebe takové medvídě –, ale hlasité zamručení ji včas varovalo, aby se o nic podobného nepokoušela. Ohlédla se po tom zvuku a spatřila medvědici, stojící opodál a planoucím zrakem pozorující její pohyby. Vykotlaný strom, přednedávnem vyvrácený větrem, přechovával včelí plástve a další dvě její mláďata si pochutnávala na laskomině, kterou jim náhoda tak bezpracně poskytla. Medvědice ale žárlivým zrakem sledovala své třetí, nejkurážnější medvídě, které se od ní tak bezstarostně zatoulalo.

Lidské vědomosti neobsáhnou všechny vlivy, kterými se řídí jednání nižších tvorů. Přestože medvědice bývají příslovečně zuřivé, když se jejich mláďata octnou v nebezpečí, tato ani v nejmenším nejevila úmysl dívku napadnout. Vyrazila sice směrem k Hetty, ale asi šest metrů od ní se zastavila, vztyčila se na zadní a nemotorně se začala kolébat ze strany na stranu. Vyrážela ze sebe nespokojené zlostné mručení, ale to bylo vše. Naštěstí se Hetty nepustila do bezhlavého útěku. Pomalu vstala a ani na moment přitom nespouštěla ze zvířete oči, zatímco medvědice klesla na všechny čtyři a dovolila malým napít se mateřského mléka. Dívka, potěšena tím projevem něžnosti od zvířete pověstného svou zuřivostí, se rozpomněla na své poslání a vyrazila na cestu podél okraje jezera, které prosvítalo mezi stromy. Jaké však bylo její překvapení, když se i medvědí rodinka zvedla a v nevelké vzdálenosti za ní a s neskrývaným zájmem jala se kráčet v jejích stopách.

Takto ušla Hetty téměř dva kilometry, až dorazila k potoku, který v hluboké strouze přitékal z hor a ve vířivém vodopádu padal do jezera. Zde se Hetty umyla, napila se čerstvé horské vody a osvěžena pokračovala v cestě za stálého doprovodu podivných společníků. Cesta ji nyní vedla po široké travnaté plošině, ohraničené na jedné straně srázem k jezeru a na druhé nízkým návrším s plochým hřebenem. V tomto místě jezera se kopce roztáhly do šířky a zvolna klesaly k rovině táhnoucí se mezi kopci na jižní straně jezera. Nejen tvářnost krajiny naznačovala Hetty, že se blíží k táboru. Medvědí rodinka, která jí dosud tak srdnatě šlapala v patách, vycítila blízkost lidí. Medvědice se zarazila a znepokojeně zavětřila, i když jí Hetty dávala posuňky najevo, ať pokračuje v cestě. A právě když se takto s odvráceným zrakem prodírala Hetty křovisky kupředu, zastavila ji náhle lidská ruka, která ji zlehka uchopila za rameno.

„Kam jdeš?“ zeptal se tichý jemný ženský hlas. „Tam indián – zlý Mingo – stůj!“

Hetty se ani příliš nelekla. Čekala, že narazí na lidi, a osoba, která jí stanula v cestě, jí hrůzu věru nenaháněla. Byla to dívka zhruba v jejím věku, krásná, jak některé indiánky bývají, dokud jim tvář i postavu neponičí strázně a těžkosti rodinného života. Měla kouzelný úsměv jako Judita v té nejradostnější náladě. Oblečena byla v kalikovou halenu, která jí spadala podél boků, a modrou sukni po kolena, lemovanou zlatými třásněmi. Na nohou měla mokasíny z jelenice a modré kamaše. Vlasy spletené do hustých černých copů byly nad hladkým nízkým čelem rozčísnuty do pěšinky, která dodávala jejímu oduševnělému výrazu dojem rozvernosti. Měla oválný obličej s jemnými rysy, bělostné rovné zuby a na rtech stín melancholie a smířenosti s ženským údělem, který jí pomáhá nést láska.

„Kam jdeš?“ opakovala svou otázku tichým lahodným hlasem. „Zlý Mingo tady – dobrý indián daleko.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Hetty prostě jako děcko.

„Wah-ta!-Wah,“ řekla dívka a velice ji překvapilo, když ji Hetty radostně uchopila za ruku.

Neboť byla to skutečně Čingačgúkova milá a Hetty si moc dobře vzpomněla na příběh, který s takovým vzrušením vyslechla od Jelenobijce. Nepřekvapuje, že Irokézové – či Huróni, jak by bylo lepší je nazývat – dovolili dívce vzdalovat se tak daleko od tábora. Vždy totiž byla možnost pustit se po její stopě, kdyby se náhodou odvážila útěku, a potom, nikdo nemohl přece předpokládat, že její milý je nablízku. Vždyť ani ona sama o tom neměla nejmenšího tušení.

„Proč bílá dívka zde? Odkud?“

Hetty jí stručně vypověděla, proč přišla. Svěřila se jí, jak velice se o tatínka strachuje a pro co se rozhodla.

„Proč tvůj otec v noci do tábora přišel?“ zeptala se dívka přísně. „Věděl, že válka. Žádný chlapec. Na bradě vousy. Proč v noci přišel, chytil Wah-ta!-Wah za vlasy a chtěl skalpovat?“

„Tebe!“ vykřikla Hetty zděšeně a divže neomdlela hrůzou. „On chytil tebe a tebe chtěl skalpovat?“

„A proč ne. Za delawarský skalp stejně peněz jako za skalp Minga. Guvernér rozdíl nedělá. Pro bělocha špatné skalpovat, jak říká Jelenobijce.“

„Pravda, ty znáš Jelenobijce!“ vykřikla Hetty a Wah-ta!-Wah na ni překvapeně pohlédla. „Teď je na arše s mou sestrou Juditou a jedním Delawarem, který se jmenuje Velký had a je to hezký a udatný bojovník.“

Snědá tvář indiánky potemněla ruměncem a hluboké černé oči jí zajiskřily. Zvedla varovně prst k ústům a vydechla téměř neslyšně: „Čingačgúk, syn Unkase.“

„Přidal se k nám včera večer. Říkal, že chce skalpy Mingů, a já se ho bojím. Brát skalpy je špatné, ať to dělá běloch, nebo indián.“

„Bílá dívka neříká pravdu,“ řekla Wah-ta!-Wah se zápalem téměř vášnivým. „Čingačgúk bude velký bojovník. Přinese mnoho skalpů na holi. Skalp pro něho čest. Velký Unkas bral skalpy, jeho otec bral skalpy, Čingačgúk bude brát skalpy. Manitou se usmívá, když bojovník je odvážný!“

Wah-ta!-Wah se nechala unést a teď se ostražitě rozhlížela kolem, jestli snad někde nenaslouchají nepovolané uši. Pak se obrátila k nešťastné dívce a vzala ji kolem ramen. „Ale dost o skalpech. Ty bledá tvář, já Delawar, jiné vychování. Jelenobijce a Čingačgúk taky různá barva, a přitom přátelé. Jak se bílá dívka jmenuje?“

„Říkají mi Hetty. A ráda budu tvou přítelkyní. Mám jen sestru Juditu, ale přítelkyni jsem ještě nikdy neměla.“

Mladá indiánka pak vzala Hetty kolem pasu, naklonila se k ní a šibalsky se na ni usmála.

„Ten mladý zajatec, krásný bojovník, není bratr Hetty, nebo ano? Proč bílá dívka hovoří jen o tatínkovi a o něm ne? Nemá ho snad ráda?“

„Mívala jsem bratra, Tiško,“ řekla Hetty, která si vzpomněla, jak Jelenobijce vyprávěl, co v její mateřštině značí dívčino indiánské jméno. „Ale už dávno umřel. A ten druhý… Harry. Mám ho ráda. Moc. Vím, že se to nesluší. Však bych radši utekla a umřela v lesích, kdyby se dozvěděl, jak moc ho mám ráda.“

„Bílá dívka hovoří dobře. Mladý bojovník odvážný, sám musí říct, že dívku miluje. Ne naopak. On se musí zeptat, zda dívka chce žít s ním v jeho vigvamu.“

„Harry si mě vzít nechce, Tiško. Mě si nikdo nikdy nebude chtít vzít.“

„Co to Hetty povídá! Proč si ji nikdo nebude chtít vzít?“

„Říkají o mně, že to nemám v hlavě v pořádku,“ řekla smutně Hetty. „Dokonce mi to jednou řekla i moje maminka, a tak to asi bude pravda. Kdo by si chtěl vzít dívku, která nemá v hlavě všecko v pořádku?“

Tiška chvíli mlčky hleděla na tu milou, prostou dívku a v očích se jí střídal shovívavý soucit s úctou. Vždyť mnohé indiánské kmeny chovají všechny, které Velký duch připraví o dar rozumu, ve velké vážnosti, na rozdíl od civilizovaných a vzdělaných národů, které pro takovéto lidi mívají často jen posměch a urážky. Nato obě dívky vyrazily směrem k táboru. Wah-ta!-Wah se už neobávala, že by Hetty hrozilo jakékoli nebezpečí. Její postižení znamenalo pro ni tu nejlepší ochranu.

„Tebe si ale Čingačgúk určitě vezme, když máš v hlavě všecko v pořádku,“ pokračovala Hetty v rozhovoru, zatímco zvolna kráčely po břehu zarostlém spletí převislých keřů.

„Tiše!“ zarazila ji indiánská dívka. „Wah-ta!-Wah zajatec. Mingo má uši všude. Hetty nesmí mluvit o Hadovi, když Mingové nablízku.“

„Já vím – já vím,“ vykřikla Hetty horlivě. „Čingačgúk a Jelenobijce tě chtějí unést a tohle tajemství se nesmí nikdo dozvědět.“

„Tiše! Bílá dívka slíbí Wah-ta!-Wah, že v táboře bude mluvit pouze o tatínkovi a Harrym. O mně a Delawarovi nic neví.“

„Jak to, že nevím?“ namítala polohlasně Hetty. „Vím o tom. Slyšela jsem Jelenobijce, když vyprávěl, proč sem Čingačgúk přichází a co mají v plánu.“

„Bílá dívka je teď přítelkyně Wah-ta!-Wah, a proto jí slíbí, že neprozradí její tajemství.“

Hetty porozuměla této prosté prosbě a slíbila indiánce, že se o Hadovi před Mingy ani slovem nezmíní.

„Možná Čingačgúk nakonec vysvobodí nejen Wah-ta!-Wah, ale i Harryho a tatínka, když o něm Mingové nevědí.“ V tu chvíli se již dívky natolik přiblížily k táboru, že k nim z nevelké dálky dolehly hlasy indiánských žen. Wah-ta!-Wah si dala prst před ústa a úpěnlivě zašeptala: „Ať na to Hetty myslí a dá si dvacet prstů na ústa. Když její přátele neosvobodí Had, neosvobodí je nikdo.“

Nemohla si vymyslet účinnější prostředek, jak si zajistit Hettyinu mlčenlivost. Dívka jí to slavnostně přislíbila, načež obě bez dalšího otálení vstoupily do tábora.

Kapitola XI

Veliký král všech králů
ti ve svých přikázáních nařizuje:
„Nezabiješ!“
Tak pozor dej! Má v rukou prostředky,
jak potrestat ty, kteří neposlechnou.
                                       — Shakespeare

Tlupa, která zajala Tišku, nebyla na řádné válečné stezce. To se dalo poznat už z toho, že v ní byly i ženy. Šlo o malý zlomek národa Irokézů, sestávající převážně z Hurónů či též Mingů, jak se říkalo kmenu, ve kterém našli útočiště členové jiných rozprášených kmenů, kteří s Huróny splynuli. Domovem Hurónů bylo okolí jezera Ontario, hluboko na sever v Kanadě, avšak když se doslechli o vypuknutí války, nevraceli se tam ze své lovecké výpravy přímo, nýbrž velkou oklikou přes území, na kterém se nyní nacházíme. Byl to taktický manévr, jak uniknout nepříteli a raději se mu dostat do zad než se vystavovat bezprostřednímu pronásledování. Nechť si čtenář uvědomí, že v těch dávných dobách bylo toto území tak velice řídce obydlené, že se dokonce i celý kmen mohl v těch širokých prostorách skrývat, aniž ho kdokoli objevil.

Tábor to byl dočasný, což bylo patrné na první pohled. K noclehu sloužily nízké chatrče upletené z větví a nahoře zakryté kůrou, byl tu jediný oheň hořící v kořenech živého dubu a sloužící hlavně k přípravě pokrmů, protože počasí bylo mírné. Dva tři jeleni leželi opodál stažení z kůže. Tábor byl postaven uprostřed hustého lesa, takže jej oko nemohlo obsáhnout jediným pohledem. Chatrče se vynořovaly z temných obrysů lesa jedna za druhou, jak se pozorovatel rozhlížel kolem sebe, a bylo jich zhruba patnáct. Uprostřed nebylo žádné volné prostranství, kde by se obyvatelé této primitivní vesničky mohli scházet. Vše bylo spíše skryté, tajemné a záludné jako ti indiáni, kteří i zde setrvávali v zamlklém, ostražitém tichu, přerušovaném pouze tu a tam tlumeným smíchem žen či výkřikem nějakého děcka. Muži buď jedli, spali, nebo si ošetřovali zbraně.

Když se obě dívky přiblížily na dohled, Hetty slabě vykřikla. Spatřila otce. Seděl zády opřený o strom. Harry stál poblíž a z dlouhé chvíle si ořezával větvičku. Nepochybně se mohli pohybovat po táboře, jak chtěli, a málokdo by hádal, že to jsou zajatci. Hetty, která neměla kdy přivyknout jakýmkoli vnějším projevům rodičovské či dceřiné něhy, pouze stanula vedle otce jako mlčenlivá socha láskyplné oddanosti.

Přestože se objevila tak náhle, stařec nedal ničím najevo své pocity. Dokazoval tak indiánům, že je stejně jako oni schopen sebeovládání, které se u nich těší takové úctě. Ani indiáni neprojevili nijaké překvapení nad tím, že se dívka zjevila v jejich středu, a tak její příchod, provázený tolika podivuhodnými okolnostmi, způsobil v indiánském ležení mnohem menší rozruch, než když se v civilizované vesnici zastaví cizinec u vrat hostince. Pouze pár mužů se opodál seskupilo a neslyšně mezi sebou rokovali.

„Tos neudělala dobře, že jsi přišla,“ řekl Potápka Tom a snažil se přitom nedat před indiány najevo své pohnutí. „Irokézové zapomínají na příkoří stejně neradi jako na laskavost.“

„A provedli jste, tatínku, tu hroznou věc, na kterou jste se chystali?“

„V tomhle můžeš být klidná, děvče. Chytl jsem sice tu osůbku, co s tebou přišla, za pačesy, ale zaječela tak pronikavě, až se na mě sesypala celá horda těch paviánů, že jsem se nemohl ani hnout. Co se týče skalpů, pro tentokrát jsme teda nevinní.“

„To jsem moc ráda, tatínku. Aspoň s nimi můžu promluvit s čistým svědomím. Doufám, že ani Harry nebyl schopen spáchat nějakou krutost.“

„Náramně přesně jste to vystihla, Hetty. Ovšemže jsem nebyl schopnej. Viselo mi jich na krku nejmíň padesát a to pak je člověk schopnej máločeho. A pak mě ti ďáblíci svázali jako ovci, a já byl schopnej ještě míň.“

„Ale teď jste volní, Harry,“ řekla dívka a plaše pohlédla na mohutné svaly mladého obra.

„Jenom napohled, děvenko. Stačí, abysme udělali krok támhle za ten strom, a hned nám pár kulek do zad připomene, jak to s naší volností vypadá. Tohle je nejbytelnější vězení v celé kolonii, a že jsem už ve dvou ve třech byl a tak dlouho jsem hledal, kde nechal tesař díru, až jsem si ji byl nucenej udělat sám.“

Hurá Harry tím narážel na těch několik řídkých případů, kdy ho za výtržnost či hospodskou rvačku vsadili na kratší dobu do vězení a on si pomohl ven prostě tím, že v chatrné stavbě prorazil dveře tam, kde je stavitel zapomněl udělat. Hetty, pro kterou otázky vězení a zločinnosti vůbec byly značně odlehlé, nechala narážky na bujné kousky nezkrotného mladíka bez komentáře a vrátila se k hlavnímu účelu své výpravy.

„Nic se nebojte a klidně počkejte, až s indiány promluvím, a uvidíte, že všecko dobře dopadne. Zůstaňte tady, a až to vyřídím, přijdu si pro vás a vrátíme se domů.“

Hetty promluvila s takovým zápalem a přesvědčením, že se oba muži nezmohli na jedinou námitku a spíš byli nakloněni věřit ve zdar jejího konání, třebaže by mu za jiných okolností nepřikládali víry ani za mák.

Když Tiška – jak se nám čím dál více líbí té indiánské krasavici říkat – opustila svou přítelkyni, zamířila loudavě a velkou oklikou k hloučku rokujících starších bojovníků. Byl mezi nimi i hlavní náčelník, který se k Tišce od jejího nedobrovolného příchodu do tábora choval přívětivě, a dokonce se jí nabídl za adoptivního otce, pokud se ona nebude zdráhat stát se Hurónkou. Dívka věděla, že nemůže vnucovat mužům své mínění, a proto se chovala naoko lhostejně a nezúčastněně. Lest jí vyšla a brzy ji už nenápadně, ale důrazně zvali do kroužku bojovníků. Když se jí zeptali, kdo ta bílá dívka je a co ji přivádí, Tiška neopomněla zdůraznit, že je Hetty slabá duchem, a spíš její postižení zveličovala, aby dívce zajistila úctu a ochranu. Vylíčila též mužům, s jakým úmyslem dívka do tábora přichází, a pak se vzdálila, aby své nové přítelkyni přichystala něco k jídlu.

Mužové přivítali Hetty důstojně a s úctou. Jejich kroužek se jí rozevřel v ústrety a náčelník pokynul k nedalekému kmenu, aby si dívka sedla, a sám usedl vedle ní. Ostatní se s obřadnou vážností seskupili kolem. Dřív než dívka otevřela ústa, náčelník ji zarazil, načež přizvali Tišku, aby se rozhovoru zúčastnila jako tlumočnice.

Wah-ta!-Wah se blížila a nikdo z indiánů, kteří na ni zálibně hleděli a radovali se z pomyšlení, že tuto vzácnou ratolest naroubují na kmen vlastního národa, nemohl tušit, že pod jejím půvabným zevnějškem a mírným pohledem černých očí se skrývá zarputilé odhodlání za nic na světě nedopustit, aby přítomnost jejího milého a jeho záměry vyšly najevo.

Sotva se Tiška usadila vedle Hetty, náčelník ji požádal, aby se „té hezké bledé tváře“ zeptala, co ji přivádí mezi Irokéze.

„Řekni jim, Tiško, že jsem dcera Toma Huttera, toho staršího z vězňů, kterému patří dům na jezeře a žije zde a loví už řadu let. A řekni jim, že jsem je přišla přesvědčit, aby ani tatínkovi, ani Hurá Harrymu neubližovali a nechali je odejít v pokoji jako své bratry.“

Wah-ta!-Wah splnila přání své bílé družky, snažila se převést její slova co možná nejpřesněji do jazyka Irokézů, který již ovládala takřka stejně dokonale jako svůj vlastní jazyk. Bojovníci vyslechli úvod důstojně a ti, kteří rozuměli anglicky, vyjádřili kradmými, ale významnými pohledy spokojenost nad výkonem tlumočnice.

„A teď, Tiško,“ pokračovala Hetty, když k tomu dostala pokyn, „teď těm indiánům, prosím tě, řekni slovo za slovem, co ti teď povím. Nejdřív jim řekni, že tatínek a Hurá Harry přišli do jejich tábora proto, aby ukořistili tolik skalpů, kolik unesou, a že to udělali proto, že zlý guvernér nabízí za indiánské skalpy moc peněz bez ohledu na to, jestli jsou to skalpy bojovníků, nebo žen a dětí, a že touha po zlatě byla pro ně takové lákadlo, že mu neodolali. Takhle přesně jim to řekni.“

Nyní Wah-ta!-Wah zaváhala, jestli má její slova tlumočit doslova, ale bála se, že ti dva nebo tři indiáni, kteří trochu anglicky rozumějí, by mohli její lest prohlédnout, a proto jen nerada uposlechla. Indiáni však přijali ta slova klidně a bez rozhořčení, jako by se to všecko rozumělo samo sebou.

„A teď, Tiško,“ řekla Hetty, „Jim pověz tohle. Protože se tatínkovi a Harrymu jejich záměr nezdařil, nemůžou je nenávidět, když nic zlého nespáchali. Ale i kdyby se jim to bylo povedlo a zabili jim ženy a děti, na něčem takovém přece vůbec nezáleží. A to je to, co jsem jim přišla říct. Ale nejdřív se jich chci zeptat, jestli vůbec vědí, že existuje bůh, který vládne všem bez ohledu na to, jestli jsou bílí, nebo rudí.“

Indiáni vážně přikývli a pouze poznamenali, že oni neříkají bůh, ale Velký duch.

„To je dobře,“ pokračovala Hetty. „Tak tento bůh, nebo jak vy říkáte, Velký duch, způsobil, že byla napsána kniha zvaná bible, a do ní vložil zásady a přikázání, jak se lidé mají k sobě navzájem chovat. Já s sebou jednu takovou knihu mám a ráda bych vám z ní něco přečetla.“

Když Hetty domluvila, velebně a s výrazem nesmírné úcty začala vybalovat z hrubého plátěného obalu malou anglickou bibli. Indiáni ji pozorně sledovali, a když se kniha objevila před jejich zraky, někteří z nich překvapením vydechli.

„Tohle je ta svatá kniha, Tiško,“ řekla Hetty a zvedla knihu do výšky, „a všechna slova, věty, které v ní jsou, jsou od boha.“

„A proč neposlal Velký duch takovou knihu taky indiánům?“ zeptala se Tiška s přímočarou prostotou.

„Proč?“ odpověděla Hetty, poněkud zaskočená nečekanou otázkou. „Proč? – Ale vždyť víš, že indiáni neumějí číst.“

Ačkoli snad Tišku odpověď zcela nepřesvědčila, dál věc nerozváděla a nechala bílou blouznivku, aby pokračovala ve svém proslovu.

„Můžeš náčelníkům říct, že tahle kniha nařizuje všem lidem, aby odpouštěli svým nepřátelům, aby se k nim chovali jako ke svým bratrům a aby nikdy neubližovali svým bližním, zvlášť ne z touhy po pomstě nebo jiné zlovolné vášně. Myslíš, Tiško, že jim to dokážeš říct tak, aby tomu rozuměli?“

„Říct jim dokážu, ale tomu těžko rozumět.“

Wah-ta!-Wah pak co možná nejpřesněji tlumočila Hettyina slova pozorně naslouchajícím indiánům. Ti je přijali s obrovským úžasem, asi takovým, jaký by projevil současník nad zprávou, že ten velký vrtkavý vládce věcí lidských, veřejné mínění, neříká pravdu. Hetty se však nedala odradit a pokračovala.

„Teď přečtu bojovníkům několik veršů, které by si měli zapamatovat,“ pronesla slavnostním, vážným tónem, „a ať si uvědomí, že to jsou slova Velkého ducha. Jako první vám Velký duch nařizuje: ‚Miluj svého bližního jako sebe samého.‘ Přelož jim to, Tiško.“

„Bližní pro indiána ne bledá tvář,“ odpověděla delawarská dívka s rozhodností, jakou dosud neměla důvod projevit. „Bližní, to pro Irokéze Irokéz, pro Mohykána Mohykán a bledá tvář pro bledou tvář.“

„Zapomínáš, Tiško, že to jsou příkazy Velkého ducha a že je náčelníci musejí poslouchat zrovna tak jako všichni lidé. Další příkaz zní: ‚Udeří-li tě kdo do pravé tváře, nastav mu i levou.‘“

„Co to znamená?“ zeptala se Tiška rychle jako blesk.

Hetty vysvětlila, že příkaz znamená nemstít se za křivdu a radši strpět další bezpráví od toho, kdo je koná.

„A poslechni si tohle: ‚Milujte své nepřátele. Dobře čiňte těm, kteří vás nenávidí. Žehnejte těm, kteří vás proklínají, modlete se za ty, kteří vám ubližují.‘“

Hetty planula vzrušením a oči jí zářily. Překotně listovala v knize a hledala místa pojednávající o křesťanské lásce člověka k člověku a o milosrdenství, která jí samé kdysi předčítala matka. Wah-ta!-Wah, i kdyby chtěla, sotva by dokázala přeložit polovinu z toho, co ze sebe Hetty v blouznivém uchvácení chrlila. Ale údiv jí svázal ústa stejně jako náčelníkům. Nakonec přece jen několika slovy tlumočila smysl alespoň těch nejpůsobivějších a nejrozporuplnějších veršů, které podnítily její obrazotvornost. Je věru těžké předpokládat, že by indiáni, pro které je nelítostná msta za příkoří a bezmezná vděčnost za dobrodiní tím nejvyšším mravním zákonem, dokázali tyto velké pravdy pochopit. A byli by to celé přešli jako projev dívčiny potřeštěnosti, na niž byli naštěstí upozorněni, kdyby jeden ze stařešinů neuznal za vhodné se u tématu ještě chvíli zdržet.

„Tohle je tedy ten zákon, ke kterému se bledá tvář hlásí a podle kterého žije?“ zeptal se. Vzal si bibli z Hettyiných rukou a chvíli v ní listoval. „Řekni, Wah-ta!-Wah, že Puklý dub chce otevřít ústa a říct několik slov.“

Když Hetty slyšela, že stařec hodlá promluvit, radovala se, že její slova splnila svůj účel a že se srdce indiánů obměkčila.

„Zákon bledé tváře bělochům přikazuje, aby činili dobře těm, kteří jim ubližují?“ ptal se stařec. „Když mu jeho bratr chce vzít pušku, on mu ji dá a přidá ještě i růžek na prach? Takový je zákon bledé tváře?“

„Ne, ne!“ vrtěla Hetty energicky hlavou, když jí Tiška řekla, na co se Puklý dub ptá. „V celé té knize není o puškách ani slovo. Pušky, prach a kulky jsou urážkou Velkého ducha.“

„Tak proč je bledá tvář užívá? Když je jeho zákonem dávat dvakrát tomu, kdo žádá jednu věc, proč dvakrát bere indiánovi, který nežádá nic? Přichází ze země vycházejícího slunce s knihou v ruce a učí v ní rudocha číst, a přitom sám nedělá to, co učí. Když indián dává bledé tváři, jí je to vždy málo, a teď bledá tvář nabízí zlato za skalpy našich žen a dětí. Přitom když indián získá skalp v čestném boji, běloch mu nadává do krutých bestií.“

Když Hetty vyslechla tuto otázku v překladu, na kterém si dala Tiška obzvlášť záležet, byla zmatená. A není divu, neboť podobné otázky by vyvedly z míry i hlavy mnohem bystřejší, než jakou měla ta nebohá dívka.

„Co jim mám říct, Tiško?“ ptala se zoufale. „Vím, že vše, co jsem z knihy četla, je pravda, a přece by se z chování bělochů mohlo zdát, že to tak není. Ale ty verše jsem četla správně, tak jak je to možné?“

„To proto, že pro bledou tvář pravda vždycky dvojí, tak jak jí vyhovuje,“ přísně řekla Wah-ta!-Wah a z jejího hlasu zazněla krutá ironie.

Hetty byla čím dál zmatenější, začala se bát, že svým jednáním tatínkovi a Harrymu spíše uškodila, než pomohla, a že třeba její vinou i zemřou. Nakonec se hlasitě rozplakala.

V tu chvíli přestala být Tiška přísnou soudkyní, něžně zas Hetty objala a chlácholivě ji konejšila. „Hetty ať radši neříká náčelníkům nic o zákonech, které oni neznají. Spíš ať jim řekne něco, čemu rozumějí,“ a začala jí spiklenecky radit a byla by v tom pokračovala, když vtom jí kdosi zaklepal na rameno. Ukázalo se, že jeden z indiánů mezitím přivedl oba zajatce.

„Dceruško,“ řekl nejstarší náčelník mladé Delawarce, „zeptej se Šedé brady, proč přišel do tábora.“

Potápka Tom byl drsný a zatvrzelý zálesák, který neměl ve zvyku vyhýbat se následkům svých činů. Kromě toho znal povahu indiánů natolik dobře, aby věděl, že vytáčkami a zbabělou kajícností si u nich v ničem nepomůže. Bez váhání tedy prozradil, co ho na břeh přivedlo, a jako ospravedlnění uvedl pouze to, že vláda nabízí za indiánské skalpy vysoké peněžní prémie. Irokézové přijali jeho výpověď s uspokojením, protože obdivují přímost a odvahu, a měli tedy v rukou nepřítele, který je hoden jejich trestu. Hurá Harry by možná víc tíhnul k tomu, nějak své jednání omlouvat, protože nebyl tak s osudem smířený a k životu lhostejný jako jeho starší druh, ale když viděl, jak se věci mají, udělal z nouze ctnost a rovněž se bez vytáček doznal. Tím byl výslech ukončen a rada starších se rozešla, neboť považovali celou záležitost za vyřízenou.

„Nechci tě, děvče, hubovat, že ses do tohohle podniku pouštěla,“ řekl pochmurně Tom Hutter, když čtveřice osaměla. „Myslelas to dobře, ale špatnější to vymyslela. Kázat z bible není zrovna ten nejlepší způsob, jak indiána přesvědčit. Posílá Jelenobijce nějaký vzkaz?“ zeptal se pak tlumeně a podezíravě se podíval po Wah-ta!-Wah, i když tušil, že její postavení v táboře je poněkud zvláštní.

„Ale tatínku,“ řekla Hetty. „Oni nevěděli, že sem půjdu. Já jsem z archy utekla. Bojí se, že indiáni udělají vor a přijedou k hradu, a proto se chtějí spíš bránit, než aby vám hodlali pomoct.“

„Ne, ne!“ přerušila ji šeptem Wah-ta!-Wah s obličejem skloněným k zemi, aby nebylo vidět, že mluví. „Jelenobijce není takový. On pomůže přátelům v nebezpečí.“

„No to rád slyším,“ ozval se Hurá vesele a i on, i když nepříliš úspěšně, ztlumil hlas. „Jestli budeme mít za spojence takovouhle vtipnou squaw, jsou na nás všichni Huróni krátký.“

„Tiše,“ napomenula ho Wah-ta!-Wah. „Mingové mají uši všude a někteří rozumějí řeči bledých tváří.“

„Jsi naším přítelem, děvče?“ zeptal se překvapeně Potápka Tom.

„Ne přítelem, spojencem. Wah-ta!-Wah není přítelem toho, kdo jí chtěl vzít skalp.“

„No dobrá, uznávám, že to byla chyba, ale teď není čas na výčitky.“

„Tatínku,“ ozvala se Hetty. „Judita chce vypáčit truhlu a podívat se, jestli v ní nenajde něco, za co by vás mohla vykoupit.“

Potápka Tom se při těch slovech zachmuřil a nesouhlasně cosi zamručel.

„A proč nevypáčit truhlu?“ řekla Wah-ta!-Wah. „Život milejší než truhla.“

„Ženská nemá mluvit o tom, čemu nerozumí,“ odpověděl podrážděně Potápka Tom. „Myslíš, Hurá, že se můžeme na tuhle mladou Irokézku spolehnout?“

„Bledá tvář nemluví dobře,“ řekla rozhořčeně Tiška, protože se ta poznámka dotkla jejích citů. „Wah-ta!-Wah ne Irokéz, ale Delawar. Ona též vězeň. Vězeň pomáhá vězni, proto Wah-ta!-Wah váš spojenec, pro nic jiného.“

Když dívka domluvila, vstala a rázně odešla od skupinky, jako by jí už další osudy bledých tváří byly zcela lhostejné.

Kapitola XII

O otci pořád mluví, prý je svět
skrznaskrz zkažený; naříká, kvílí,
na vše se zlobí, zapřísahá se –
není v tom kouska smyslu. Její řeč
neříká nic, a přece, kdo ji slyší,
si leccos uvědomí.
                                  — Shakespeare

Obyvatele hradu jsme zanechali ponořené do spánku. Během noci se Jelenobijce i Čingačgúk několikrát probudili, a když zjistili, že všude kolem vládne klid, opět ulehli a spali dál. Jelenobijce byl na nohou první ještě před rozbřeskem, zatímco jeho indiánský přítel doháněl dluh uplynulých probdělých nocí, a když konečně vstal, slunce se už vyhouplo nad obzor. Nejdéle ze všech spala Judita, které starosti o sestru nedopřávaly v noci klid a spánek ji přemohl až časně k ránu.

„Tohle mi dala Judita pro tebe,“ řekl Jelenobijce a podával indiánovi obnošenou kazajku a kalhoty, které patřily Tomovi Hutterovi. „Nebylo by moudré, aby tě někdo viděl v tvé válečnické výstroji. Smaž si ty divoké šmouhy, nasaď si klobouk a ukaž se nám, jaký by z tebe byl běloch.“

Čingačgúk se díval s odporem na kusy šatstva, které mu Jelenobijce podával, ale uvědomil si, že by pro jeho snoubenku mohlo být nebezpečené, kdyby Irokézové zpozorovali, že je nablízku nepřátelský indián. Jeho plán by tak mohl být lehce zmařen. Pokoušel se tedy nasoukat do šatů, ale všelijak se do nich zamotával, obracel je naruby a vzhůru nohama, až se Jelenobijce zakuckal smíchem. Vážnost situace a obava, aby se snad svého indiánského přítele nějak nedotkl, ho ale donutily zdržet se jakýchkoli posměšků. Nakonec před ním stanul rudoch pouze barvou pleti. Žádný pozorovatel ze břehu by bez dalekohledu nepoznal, že se ti dva muži v něčem liší. Vždyť Jelenobijce sám měl tvář sluncem tak osmahlou, že nebyla příliš světlejší než tvář Mohykána.

Když se všichni tři setkali ráno u snídaně, byli zamlklí a zachmuření. Nakonec Judita první nevydržela to napětí.

„Nemůžeme je přece nechat jen tak v rukou Irokézů. Musíme se pokusit je osvobodit.“

„Sám na to pořád myslím,“ přikývl Jelenobijce. „Máte ale nějaký nápad, jak to provést, Judito?“

„Výkupné. Určitě se něco najde, za co by byli indiáni ochotni je vyměnit.“

„Jenomže jak já to vidím, Potápka Tom má sice moc pěkné bydlení, a ještě líp položené, ale bohatstvím zrovna neoplývá. Největší cenu tady má tahle flinta, co jí říká zvěrobijka, a k tomu by se dal přidat soudek prachu, jenomže…“

„Jenomže co?“ naléhala Judita, která zpozorovala, že se Jelenobijce zarazil zřejmě z obavy, aby ji nepoděsil.

„Francouzi dávají za skalpy vysoké prémie zrovna jako naši. A za peníze zaplacené za dva skalpy se dá pořídit právě tak flinta a soudek prachu. I když by ta puška nebyla tak dobrá jako tahle, o které váš tatínek tvrdí, že se jí žádná nevyrovná. Chyba je ale v tom, že se indiáni ve zbraních moc nevyznají a pro ně je puška jako puška.“

„To je strašné,“ řekla Judita zdrceně. Pak ji však něco napadlo. „Zapomínáte ale, Jelenobijce, na moje šaty. Mileráda se vzdám jakékoli parády, když tím tatínkovi, Hetty a Harrymu pomůžu.“ Zahlédla Jelenobijcův nedůvěřivý pohled a ihned dodala: „A jestli vám o mně Harry namluvil něco jiného, pak jenom ze zlosti, že se neobdivuju jeho pěkné tváři a urostlé postavě tak jak on sám.“

„Názory Hurá Harryho pro mě nejsou žádné evangelium, ale i jiní mají oči a uši,“ odvětil Jelenobijce vážně.

„Nechme toho,“ řekla dívka a tváře jí zaplály až po kořínky vlasů, „a mluvme radši o výkupném. Kdyby nestačila puška, prach a moje šaty, pořád je tu ještě ta truhla.“

„Máte pravdu, Judito,“ přikývl Jelenobijce. „A taky je pravda, že lepší než zachovat tajemství je zachovat si na hlavě sklap.“ Jelenobijce přistoupil k truhle. „Takovéhle dřevo neroste v žádném lese, ve kterém jsme, Hade, kdy stopovali zvěř. Není to ani černý ořech, ani dub, ani jilm.“

Delawar přistoupil k truhle a obdivně přejížděl rukou po jejích hladkých černých bocích a masívním kování se zámky.

„Máte od ní, Judito, klíč?“ zeptal se Jelenobijce.

„Nikdy jsem ho neviděla, ale musí tady někde být, když Hetty viděla truhlu otevřenou. Je jenom třeba ho najít.“

„Pokud k tomu dáte svolení, můžeme ho zkusit hledat, Judito. Ale je zcela na vás, jestli se truhla má nebo nemá otevřít. Patří vaší rodině.“

„Jestli klíč najdeme, dávám vám, Jelenobijce, plné právo truhlu otevřít a vzít z ní cokoli, za co budeme moci zajatce vykoupit.“

„Dobrá, promluvíme si o tom, až klíč najdeme. Hade, ty máš oči jako ostříž a dobrý úsudek. Nenapadá tě, kam by mohl Potápka Tom schovat klíč od truhly, na které mu, jak se zdá, tolik záleží?“

Indián, který se do hovoru nemísil, dokud nebyl přímo vyzván, odstoupil od truhly a začal se rozhlížet po místnosti. Za chvíli byli již všichni tři zabráni do usilovného hledání. Dívali se hlavně po méně obvyklých skrýších, pátrali v mezerách v trámech, hledali při zemi i nahoře na kredenci, ale marně. Když prozkoumali první místnost, přesunuli se do Hutterovy ložnice a i tu zevrubně prošli. Kromě několika památek na zesnulou manželku nenalezli ani zde nic pozoruhodného. Nakonec jim zbývala ložnice obou sester. Když Delawar vstoupil do této místnosti, na první pohled ho zarazil rozdíl mezi tou částí místnosti, kterou obývala Judita, a půlkou, kde spala Hetty, a hned na něj Jelenobijce upozornil.

„Je to tak, jak říkáš,“ přikývl Jelenobijce. „Jedna sestra miluje parádu – jak někteří tvrdí, až příliš. Druhá je zas skromná a prostá jako pravda sama. A přitom má i Judita své velké přednosti a Hetty svoje vady.“

„A Prostá mysl viděla truhlu otevřenou, zatímco Šípková růže ne?“ utvrzoval se Čingačgúk v tom, co už věděl, a dal přitom oběma sestrám po delawarském zvyku obrazná jména.

„Zřejmě spoléhal víc na mlčenlivost té mladší než té starší,“ přikývl Jelenobijce.

„Potom je klíč schován před Šípkovou růží. Šípková růže se nikdy nedotkne obyčejných šatů své sestry. Klíč bude schovaný někde mezi nimi,“ a indián ukázal do koutku, kde na věšáku viselo pár Hettyiných svršků z hrubé látky.

„To jsem zvědavý, jaký jsi prorok, Hade,“ řekl Jelenobijce a začal šaty prozkoumávat. Klíč však nenašel. Čingačgúk sundal zatím z věšáku Hettyin ošuntělý kapsář a rovněž ho podrobil prohlídce.

„To jsou věci naší chudinky Hetty. Tam nic nenajdete,“ zrazovala je Judita, ale ještě než dořekla, ozvalo se z úst indiána vítězoslavné „Uf!“ a Čingačgúk vylovil z útrob kapsáře hledaný klíč.

Judita byla natolik bystrá, že ihned pochopila, proč otec zvolil tak prostou a nenáročnou skrýš, a do tváří se jí vhrnula krev. Kousla se do rtu, ale slova už neřekla.

Oba muži byli dostatečně taktní, že ani brvou nehnuli, pouze přešli do vedlejší místnosti, kde Jelenobijce zasunul klíč do prvního visacího zámku. Klíč se hodil ke všem třem zámkům na truhle a brzy již byly petlice uvolněny. Když Jelenobijce jemně nadzvedl víko a ujistil se, že truhla jde otevřít, spustil víko zpátky, poodstoupil a pokynul indiánovi, aby učinil totéž.

„Je to rodinná truhla a my nemáme právo strkat nos do rodinných tajemství. Počkáme venku a vy se zatím podívejte, jestli je v truhle něco, za co by bylo možno zajatce vykoupit.“ A chystal se k odchodu.

„Počkejte, Jelenobijce,“ zarazila ho dívka. „Když tatínek a Hetty pokládali za vhodné, abych nevěděla, co v truhle je, sama ji neotevřu, i kdyby to mělo být pro jejich záchranu. Potřebuju svědky.“

Oba muži nakonec souhlasili, ale nejprve vyšli na palubu porozhlédnout se dalekohledem po okolí, jestli je všude klid. Pak se zase všichni tři shromáždili u truhly.

Judita měla k tomuto kusu nábytku jakousi až pověrečnou úctu. Co si pamatovala, stála truhla vždy na stejném místě, tajemná a nedotknutelná, předmět, o kterém v její přítomnosti ani matka, ani otec slova nepromluvili, natož aby jí umožnili podívat se dovnitř. Teď se tedy měla ta záhada rozřešit, a to za okolností, při kterých jiné řešení nezbývalo.

Za posvátného ticha a pod upřenými zraky obou mužů přistoupila dívka k truhle a pokusila se zvednout víko. Ale snad že bylo víko příliš těžké nebo že neměla sílu jediným rázným pohybem porušit mnohaleté tajemství, nedokázala to.

„Já to víko neuzvednu,“ řekla zoufale. „Neměli bychom radši vymyslet něco jiného, jak je osvobodit?“

„Kdepak, děvče. Neznám lepší prostředek, než je šikovné výkupné, věřte mi,“ řekl Jelenobijce, přistoupil k dívce a společnými silami víko lehce zvedli a zapřeli o stěnu.

Dívka celá roztřesená pohlédla dovnitř, ale prozatím zahlédla jen plachtu pokrývající vše, co truhla obsahovala.

„To je hotový lodní náklad,“ poznamenal Jelenobijce. „Přinesme si židle, prostřeme tu plachtu na zem a pěkně pomaloučku všecko vyložíme.“

Posadili se v kruhu kolem truhly a začali. Když Jelenobijce stáhl plachtu, zlehka a opatrně, aby nepoškodil nic, co se pod ní skrývá, objevilo se nahoře pár kusů mužského oděvu. Byl z jemného sukna, hýřící barvami a bohatě zdobený podle starodávné módy. Zvlášť jeden kabátec byl šarlatový s knoflíkovými dírkami obšitými zlatou nití. Nebyl to však kabát vojenský, ale šlechtický z dob, kdy urozené vrstvy dbaly velice na to, aby se hýřivou nádherou odlišovaly od ostatních lidí. Čingačgúk ztratil veškerou svou zdrženlivost, a když Jelenobijce zvedl kabát do výšky a vystavoval ho ze všech stran, obdivně vykřikl.

„Jestli je, Judito, tohle kabát vašeho otce, pak musíte mít lásku k oblékání v krvi. Zrovna tak jako tihleti indiáni,“ poznamenal Jelenobijce.

„Nemůže být tatínkův,“ řekla dívka spěšně. „Na to je ten kabát moc dlouhý. Tatínek je přece menší a statnější.“

„Máte pravdu. Tenhle by spíš pasoval tady Hadovi. Zkus si ho, ať vidíme, jak ti sedne.“

Čingačgúk se velice ochotně podrobil této zkoušce a rád vyměnil hrubou loveckou kazajku Potápky Toma za tu šlechtickou nádheru. Hned se začal zálibně zhlížet v malém zrcátku, které tu měl Hutter na holení, a litoval, že ho takhle vyšňořeného nevidí Tiška.

„Tak dolů s tím, Hade. Dolů s tím!“ zkazil mu radost neúprosný Jelenobijce. „Takové šaty se pro tebe hodí stejně málo, jako by se hodily pro mě. Tobě sluší pomalování, pera a vampum. A já bych zase za nic nevyměnil svoje kamaše, tuhle koženou kazajku a mokasíny.“

„Nevím, proč byste vy nemohl taky někdy nosit takovéhle krásné šaty, Jelenobijce.“

„Milá Judito, to by se mě všecka zvířata v lese lekla. Kdepak takovéhle šaty pro mě. Mně stačí, že jsem takový, jaký jsem, a jestli to není někomu dost dobré, pro mě je to ažaž. Polož, Hade, ten kabát tady na plachtu a pokračujme.“

Odložili kabátec, který jistojistě nebyl šitý pro Potápku Toma, a pokračovali v prohlídce. I další kusy mužského šatstva byly stejně nádherné a pod nimi se objevilo oblečení pro dámy. První byla překrásná brokátová róba. Tentokrát se radostnému výkřiku neubránila Judita. Přestože už viděla u důstojnických paniček všelicos módního a krásné ušitého, nic se nevyrovnalo těmto šatům. Ta kvalita látky, střih a přenádherné barevné odstíny! Judita byla unesena jako dítě a nemohli pokračovat v prohlídce, dokud se neodebrala do vedlejší místnosti, neshodila ze sebe své obvyklé pěkné šaty a neoblékla se do té parády. Když pak vyšla oděná v brokátě, v šatech, které dobře padly její krásné plné postavě a které nikdy nemohly zdobit ženu lépe obdařenou, oba muži bezděčně povstali a uchvácenými zraky vzdali hold jejím půvabům, až se děvče radostí začervenalo.

„Nejlepší myslím bude,“ poznamenal Jelenobijce, „když vás, Judito, pošleme takhle na břeh a řekneme Mingům, že přijela sama královna.“

„Myslela jsem, Jelenobijce, že jste upřímný člověk a nesnižujete se k planým lichotkám,“ řekla Judita, kterou Jelenobijcova slova potěšila víc, než by si byla ochotna přiznat.

„To nejsou plané lichotky, ale svatá pravda,“ bránil se mladík. „V životě jsem už viděl dost krasavic, bílých nebo rudých, ale tak krásná, jako jste vy v tuhle chvíli, nikdy žádná nebyla.“

Jelenobijce zahlédl v očích dívky radostný záblesk, ale raději pohled sklopil a věnoval se dál obsahu truhly.

Následovalo několik drobnějších doplňků ke krásné róbě: rukavičky, krajkový šál a další. Judita některé z nich zvedla ze země a s předstíranou lhostejností jimi doplnila své už tak navýsost působivé vzezření. Pod šaty se objevila tenčí přikrývka, která oddělovala další část obsahu truhly.

„Každý člověk má nějaké tajemství a nebývá rád, když o ně přijde. Našli jsme už dost věcí, a tak si myslím, že zbytek necháme panu Hutterovi.“

„Jelenobijce, vy chcete dát tyhle šaty indiánům jako výkupné?“ řekla dívka s úzkostí v hlase.

„Samozřejmě. Jinak bychom se přece nevrtali v cizí truhle, kdybychom nechtěli prospět jejímu majiteli. Počítám, že tenhle kabátec uplatí vrchního náčelníka těch rarachů, a jestli má ženu nebo dceru, pak jsme určitě zachránění. Tahle róba si získá srdce každé indiánky od Albany po Montreal.“

„Ale k čemu by indiánce byly takové šaty?“ naříkala zklamaná dívka. „Ve vigvamu by se jí zašpinily a v lese by si je rozedrala o křoviska.“

„To je sice pravda, a navíc se nehodí ani na tohle místo, ani do téhle doby, ani do tohohle počasí, jenže to nám může být jedno, hlavně když s nimi dosáhneme toho, co jsme chtěli. A jestli vám vykoupí tatínka a sestru, a těchhle pár drobnůstek k tomu vydá nádavkem i na Harryho, pak splní ty šaty ten nejlepší účel. Protože vy, Judito, se žádnými róbami zkrášlovat nemusíte, jak jste sama pěkná.“

„Hned ze sebe tu veteš sundám,“ vykřikla dívka a hnala se do vedlejší místnosti.

„Vidíš je, ženské,“ zubil se Jelenobijce na svého indiánského přítele. „Takovéhle jsou všecky. Parádějí se, ale stejně jsou nejradši, když je člověk pochválí za to, jak vypadají, než za to, co mají na sobě.“

Čingačgúk začal ujišťovat Jelenobijce, že Wah-ta!-Wah by něco takového na sebe neoblékla ani za nic, ale to už byla Judita zpátky a zbývalo dořešit, zda budou v prohlídce pokračovat, nebo ne.

„Kdybychom věděli, co všechno v té truhle je, mohli bychom se rozhodnout, co je jako výkupné nejvhodnější,“ navrhla Judita.

Její návrh byl rozumný, ale nejen ona si uvědomovala, i když si to třeba nechtěla připustit, že se za ním skrývá hryzající zvědavost dovědět se to, co už dávno věděla její méně bystrá sestra. A protože i Jelenobijce byl zvědavý a měl souhlas jediné stálé obyvatelky hradu, přitáhl si židli k truhle a stáhl přikrývku.

Docela nahoře se objevil pár soubojových pistolí, s rukojetí bohatě vykládanou stříbrem. Někde ve městě by snad mohly mít značnou cenu, ale tady v lesích se takové zbraně příliš neužívaly. Co se s nimi dělo dál, dozví se čtenář až v následující kapitole.

Kapitola XIII

Dubová zánovní lenoška
a starý svícen bez ouška
a postel tuze rozvrzaná
a malá malovaná vana
a ještě kleště vymklé z kloubu
a trubač, který nemá troubu,
a jeden rendlík na lívance,
Ovidius a konkordance.
               — Inventář děkana Swifta

Jelenobijce vzal pistole do rukou a podával je Čingačgúkovi, aby si je rovněž prohlédl.

„Hračka pro děti,“ ušklíbl se Delawar, když jednu pistoli uchopil a převracel sem a tam v rukou.

„Omyl, Hade. To se pleteš. Taková hračka skolí i obra, když se s ní umí zacházet. Dovol, ať se podívám.“

Při těch slovech si Jelenobijce pistoli zase vzal a odklopil pánvičku. Byla plná střelného prachu, spěchovaného vlhkem a časem na kámen. Když zasunul nabiják do hlavně, ukázalo se, že jsou obě pistole nabité, i když by Judita mohla odpřisáhnout, že je už léta nikdo z truhly nevyndal. Čingačgúk se zatvářil navýsost překvapeně, neboť on sám měl každý den zbraň vycíděnou a naládovanou čerstvou dávkou prachu.

„To je ta bělošská nedbalost,“ odfrkl si Jelenobijce, „ročně na to v osadách doplatí čtyři pět lidí. Nu dobrá, prokážeme majiteli službu tím, že je za něho vystřílíme. Můžeme to zkusit do terče a vyzkoušet si kdo s koho. Pokud jde o pušku, je to mezi námi už rozhodnuté.“

Za pár minut už stáli na plošině a vybírali si nějaký předmět, do kterého by se mohli trefovat. Judita šla ze zvědavosti za nimi.

„Stoupněte si radši za nás,“ vyzval ji Jelenobijce. „Ty zbraně už jsou dlouho nabité a mohlo by se přihodit neštěstí.“

„Tak, prosím vás, nestřílejte,“ zapřísahala ho Judita. „Radši ty náboje vyndejte.“

„To se nedělá. Neslučuje se to s chlapskou ctí, jak aspoň někteří říkají, i když já na tohle moc nedám. Stejně mám ale pocit, že toho moc nepředvedeme.“

Judita, která se zbraní nebála, a která dokonce jednou sama zastřelila jelena, přestala naléhat a stoupla si do bezpečné vzdálenosti za oba muže.

Čingačgúk měl střílet první. Zvedl několikrát rozpačitě zbraň před sebe, pokoušel se ji přidržet i druhou rukou, přešlápl sem a tam, protože nevěděl, jak nejlépe se postavit, a pak víceméně z nerozhodnosti zmáčkl spoušť, aniž na cokoli zamířil. Střela letěla daleko od toho uzlu na arše, který si vybrali za cíl, dokonce minula i archu, dopadla v ostrém úhlu na hladinu jezera a několikrát po ní poskočila jako žabka.

„No to je trefa,“ smál se Jelenobijce. „Strefil jsi jezero a to je lepší než střílet jen tak do vzduchu. Teď se podívejme, jak střílejí běloši.“

Vykročil kupředu, zamířil a bez váhání vystřelil. Místo toho však, aby vylétla střela, pistole se mu roztrhla v ruce a střepiny se rozletěly na všechny strany. Některé dolétly až na střechu archy, několik jich žbluňklo do vody. Judita vykřikla, a když k ní oba muži přiskočili, byla na smrt bledá a chvěla se po celém těle.

„Co je vám, Judito? Jste raněná?“ ptal se vylekaně Jelenobijce. „Myslel jsem, že stojí dost daleko za námi. Pojď, Hade, zavedeme ji tady k sedátku.“ Dívku posadili a dali jí napít vody z Jelenobijcovy láhve. „Vydržte, děvče, a jestli vás to bolí, klidně plačte. To vám uleví. Kde jste ale raněná? Nikde nevidím krev.“

„Nic mi není, Jelenobijce,“ vzlykala Judita. „Jenom jsem se hrozně lekla. Nejsem raněná. Chválabohu, že se nikomu nic nestalo.“

„No tohle!“ zvolal překvapeně Jelenobijce. „A já myslel, že nejste jako ty fňukny z osad, co je vyplaší každá rána.“

Judita chvíli zahanbeně mlčela a jen se po Jelenobijci pokradmu dívala.

„Opravdu vám to nic neudělalo?“ vyhrkla. „To je úplný zázrak. Vždyť vás to mohlo zabít.“

„Takové zázraky se stávají. Hned první flinta, co jsem měl, mi vyvedla podobnou neplechu. I když tehdy jsem nevyvázl tak úplně bez zranění. No dobrá. Tom Hutter má o jednu pistoli míň, než měl ráno. Ale snad se nebude zlobit, když to všecko děláme kvůli němu. Co tam máme dál?“

Další předmět, který z truhly vyndali, byl zabalen do kusu námořnické plachtoviny. Když ho z obalu vyjmuli, ukázalo se, že je to nějaký měřicí přístroj. Mosazné součásti se blýskaly jak zlato.

„Tohle mívají zeměměřiči,“ zvolal Jelenobijce a obracel přístroj v rukou na všechny strany. „Však s tím už nadělali spoustu zla, protože kam tihle přijdou, tam tráva neroste. Netušil jsem, že Tom Hutter k nim patří.“

„Tatínek není zeměměřič. A jestli mu je tenhle kabát příliš dlouhý na to, aby ho kdy nosil, tak na tenhle přístroj je zase on moc krátký. Neuměl by s ním zacházet.“

„Máte asi pravdu, Judito. Nejspíš všecky tyhle věci po někom podědil. Prý byl námořník, a možná celá tahle truhla… Vida! Co je zase tohle? To bude ještě větší vzácnost než ta mosazná nádhera.“

Z váčku, který rozvázal, vytahoval Jelenobijce jednu po druhé šachové figurky. Byly ze slonoviny, větší než obvykle, a krásně umělecky zpracované. Jezdci seděli na koních, věže nesli sloni a i pěšáci měli do detailů vyvedené obličeje a výstroj lučištníků. Čingačgúk dočista zapomněl na svou obvyklou indiánskou důstojnost, bral figurky postupně do ruky a hlasitě projevoval radostný úžas. Ze všeho nejvíc ho uchvátili sloni. Nepřestával ze sebe vyrážet hlasité „Uf!“ a prsty jim přejížděl po chobotu, uších i ocásku. I Juditě se figurky velice líbily, pouze Jelenobijce zachovával po celou tu dobu nápadně pochmurné mlčení.

„Judito,“ řekl nakonec vážně a důrazně. „Hovořili s vámi někdy rodiče o náboženství?“

Judita se na něho zpříma podívala a do tváří jí vstoupil nach. „Jenom maminka,“ odpověděla, „tatínek nikdy.“

„Pak už tomu rozumím. Potápka Tom nevěří v boha a tohleto jsou pohanští bůžkové – modly.“

Judita se zarazila a chvíli to vypadalo, že se cítí dotčena.

„Jaképak modly? Proč by je pak schovával zamčené v truhle? Nejspíš mu padly do rukou se všemi těmi ostatními věcmi, když byl ještě námořník. A tohle zvíře já znám. Je to slon. Viděla jsem ho na obrázku v jedné maminčině knížce, dřív než ji společně s ostatními knihami tatínek spálil, protože se mu nelíbilo, když si maminka četla. Kdo ví, jestli to neuspíšilo její konec, že si nesměla číst.“

„Slon neslon, je to modla, a něco takového se pro křesťana nehodí,“ řekl lovec přísně.

„Zato pro indiána moc dobré!“ zvolal indián a s velkým sebezapřením se rozloučil s figurkou věže, když si ji od něj Jelenobijce bral, aby ji vrátil zpět do sáčku. „Slon koupí celý kmen – slon skoro koupil Čingačgúka.“

„To máš pravdu, Hade,“ přisvědčil Jelenobijce. „Za takovouhle věcičku by indiáni zajatce určitě vyměnili, natolik jejich povahu znám. Ale nechce se mi u nich podporovat modlářství. To je stejně nepoctivé, jako když někdo podstrkuje kožku z minka za bobra nebo mývalí kůži za pravou kunu.“

„A co když, Jelenobijce, to ani žádní bůžkové nejsou. Teď si vzpomínám, že jsem v pevnosti viděla podobné figurky u jednoho důstojníka na takové desce. Počkejte, tohle k tomu možná patří.“

Když Jelenobijce rozbalil uzlík, který mu Judita podala, objevila se šachovnice s černými a bílými poli z ebenu a ze slonoviny. Nakonec Jelenobijce musel uznat, že ty vyřezávané figurky neslouží nijakým opovrženíhodným účelům, ale že jde o součást jakési neznámé hry. Judita nedala ani stínem najevo pocit vítězství, aby se ho snad nějak nešetrně nedotkla.

O výkupném však bylo rozhodnuto. A pátrat dál v truhle už nebylo nutné. Všichni se shodli na tom, že nic nedokáže tak podnítit chtivost Mingů jako ti sloni s věžičkami. Vzali tedy čtyři věže a zbylé figurky uložili zpátky do truhly, a to tak pečlivě, že nebýt puklé pistole, nikdo by nepoznal, že se v truhle někdo přehrabával. Potom přirazili víko, zamkli zámky a klíč uložili zpět do Hettyina kapsáře.

Jelenobijce s Juditou se vrátili zpět do sednice a zanechali Čingačgúka v ložnici obdivovat se těm kouzelným soškám.

„Je načase něco podniknout,“ řekl konečně Jelenobijce Juditě, když už nějakou dobu probírali události ze všech stran, takže jim čas utíkal rychleji, než stačili postřehnout. „Moc hezky se o tom všem povídá, ale když si představím, že se váš otec a Hurá, neřkuli Hetty už třeba…“

Slova mu však uvázla na rtech, protože právě v tu chvíli se ozvaly venku na plošině tiché kroky, dveře se rozlétly a v nich stanula postava a vedle ní další. Byla to právě Hetty a s ní asi patnáctiletý indiánský mladík. Výkřik úleku vystřídalo zajásání a Judita se vrhla Hetty kolem krku. Jelenobijce, který dal nejprve nenápadně Delawarovi pokyn, aby z ložnice nevycházel, vyhlédl ze dveří, aby zjistil rozsah nebezpečí. Žádný další indián už tu nebyl. Na vodě vedle archy se ale pohupoval jednoduchý vor, dvě klády svázané vrbovými pruty a přes ně plochý odštěpek z kmene ořechu jako sedátko pro Hetty, takže bylo hned jasné, jak se tu ti dva octli.

„Tak to má člověk z toho, když strká nos do cizí truhly,“ hudroval si pro sebe Jelenobijce. „Stačí chvíle nepozornosti, a napálí nás i takovýhle kluk. To jsem zvědav, jak dopadneme, až se odhodlají k pořádné akci zkušenější bojovníci. Ale aspoň můžeme začít s vyjednáváním.“

Když se vrátil do sednice, Hetty se právě usadila u stolu a chystala se vyprávět o všem, co od svého útěku z archy zažila, zatímco mladý Irokéz zůstal stát netečně a zdánlivě nevšímavě u dveří. Jelenobijce přisedl k oběma sestrám a poslouchal.

Hettyino vyprávění bylo dostatečně jasné a srozumitelné, až dospěla k okamžiku, ve kterém jsme ji opustili. Bylo to po rozmluvě s náčelníky, kdy se Tiška náhle zvedla a kvapně opustila Hetty a oba bělochy. Nechme tedy Hetty, aby konec příběhu dovyprávěla vlastními slovy.

„Když jsem četla náčelníkům z bible, nezdálo se, Judito, že by to na ně obzvlášť zapůsobilo. Ale zaseté semínko vzklíčí. Jen se podívejte na ty stromy kolem. Jak jsou vysoké a jaký dávají stín, a na začátku také bylo pouhopouhé semínko. Stejné je to s biblí. Dnes si přečteš verš a zapomeneš na něj, a třeba za rok ti vytane na mysli, ani se nenaděješ.“

„Ale u těch indiánů k ničemu takovému nedošlo, viď, sestřičko.“

„Jakpak by ne. Až mě to překvapilo, jak rychle mé kázání přineslo ovoce. Nejdřív jsem se šla nasnídat k Tišce a brzy za mnou všichni ti náčelníci přišli a říkali, že to, co jsem četla z té knihy, je správné – musí to být správné – zní to správně, jako když ptáček sladce zpívá, a pak říkali, abych se vrátila a řekla tohle všecko tomu velkému bojovníkovi, který zabil jednoho z jejich nejstatečnějších mužů, abych mu řekla, jak rádi by přišli sem, do hradu, poslechnout si další předčítání z té posvátné knihy, a abych vám řekla, že kdybyste jim půjčili nějakou tu kánoi, přivezli by sem ženy a děti i Harryho a tatínka a všichni společně bychom si mohli sednout tady na plošinu a poslouchat kázání velkého bílého Manitoua. Co tomu říkáš, Judito? Slyšelas někdy o něčem, co by lépe dokazovalo moc bible než tohle?“

„Byl by to opravdu zázrak, kdyby se tomu dalo věřit. Ale obávám se, sestřičko, že nejde o nic jiného než o indiánskou lest a úskočnost, ke které se uchylují, když vidí, že silou s námi těžko něco zmůžou.“

„Nevěříš v sílu bible, Judito, že o nich mluvíš takhle ošklivě.“

„V sílu bible věřím, ale indiánům nevěřím ani za mák, zvlášť ne Irokézům. Co vy si myslíte o té návštěvě, Jelenobijce?“

„Hetty,“ obrátil se Jelenobijce na pomatenou dívku. „Ten vor připravili na vodu až po tom návrhu náčelníků, nebo už tam čekal na vodě, jen na něj nasednout?“

„Právě jak říkáte, Jelenobijce. Byl přichystaný na vodě už před snídaní. Pak mě na něj posadili ještě s jednou indiánkou a vlekli na lanech podél vody až k tomu místu támhle naproti.“

„Teď už tomu zázraku rozumíme. Řekl bych, že lesy jsou teď plné zvědavců, kteří zas čekají na zázrak, že jim na ten trik skočíme. Ale to se přepočítali. Radši se ale nejdřív zbavíme tohohle mladého kanadského krvežíznivce, než si oči vykouká, jak tu všecko pozoruje. Nechte mě s ním o samotě, ale dřív mi, prosím vás, Judito, přineste ty slony odvedle. Nechci ho tu nechávat samotného. To by si pak třeba vypůjčil loďku a ani nás nepožádal o dovolení.“

Judita udělala, jak ji lovec požádal, a za chvíli již zůstali oba muži v místnosti sami. Jelenobijce, který tak trochu ovládal všechna indiánská nářečí této oblasti, si mohl s chlapcem pohovořit jeho jazykem. Pokynul mu, aby se posadil na truhlu. Dřív však než cokoli řekl, postavil před něj naráz dvě slonovinové sošky. Chlapec, který se až do té chvíle tvářil zcela nezúčastněně a přitom, jak Jelenobijce postřehl, bedlivě zkoumal vnitřek hradu, jeho obranyschopnost a počet zbraní, ztratil v tu chvíli veškeré své sebeovládání. Z úst mu unikl výkřik obdivu a nadšení, ale hned, jako by si uvědomil nepatřičnost svého chování, se provinile zarazil. Přesto dál obdivně zíral na figurky slonů a pro všechno ostatní kolem se stal rázem slepý. Jelenobijce ho nechal drahnou chvíli, aby se vynadíval a vštípil si figurky do paměti do nejmenších podrobností. Brzy je přece bude popisovat svým náčelníkům. Pak mu důrazně poklepal na rameno, aby zas získal jeho pozornost.

„Poslouchej,“ řekl mu, „zapomeň chvíli na ten div a řekni mi, jak hodláte naložit s těmi dvěma zajatci v táboře.“

Chlapec na něho překvapeně pohlédl, pak si chladnokrevně položil konec ukazováčku nad levé ucho a hbitě a přesně jím obkroužil hlavu. Přes své mládí ovládal zřejmě dokonale toto podivné umění svého plemene.

„Kdy?“ otázal se Jelenobijce chraptivě, protože se mu hrdlo stáhlo nad takovým projevem bezcitnosti. „A proč je nevezmete s sebou do svých vigvamů v Kanadě?“

„Cesta moc dlouhá, všude bílé tváře. A za malý skalp hodně zlata,“ odpověděl mladík lámanou angličtinou, aby ukázal, proč byl právě on pro toto poslání vybrán.

„Rozumím. A teď poslouchej, chlapče. Ten starý muž je otec těchto dvou dívek. Mladý je nápadník té hezčí. Za jejich propuštění nabízejí tahle dvě zvířata ze slonovinové kosti jako výkupné. Vrať se zpátky, vyřiď to náčelníkům a přines mi odpověď do západu slunce.“

Mladík se toho úkolu ujal dychtivě a nebylo pochyb o tom, že to provede chytře a rychle. Dokonce zapomněl i na svou obvyklou rezervovanost a důstojnost, tak moc si přál, aby se figurky staly majetkem jeho kmene. Pokusil se z Jelenobijce vymámit jednu tu věž na ukázku, ale Jelenobijce byl v tom směru neoblomný.

„A kde ten druhý muž?“ vyhrkl před odchodem indián, kterému zřejmě tato otázka vrtala v hlavě už od jeho příchodu do hradu.

„Spí,“ odpověděl Jelenobijce, „nebo nespí, ale je vedle v místnosti. A jak to víš, že tu ještě někdo je?“

„Irokéz má dlouhé oči. Vidí za mraky. Vidí na dno studánky. Viděl rudou tvář skočit do lodi včera. Dnes viděl z břehu bílou tvář. Kolik mužů zde je?“

„Irokéz vidí i to, co nevidí,“ řekl Jelenobijce a tvářil se bezstarostně, i když ho nemile překvapilo, že indiáni o přítomnosti Delawara v hradě vědí. Nijak se však nesnažil chlapci jeho výzvědný úkol ulehčit. Když už stál mladý Irokéz či Hurón na plošině a chystal se nastoupit na vor, učinil ještě poslední pokus a požádal Jelenobijce o zapůjčení kánoe, celé vyjednávání by se tak prý urychlilo. Jelenobijce jeho žádost klidně odmítl, a tak po chvilce otálení odrazil mladý indián s vorem od plošiny a pádloval přes jezero ke břehu. Jelenobijce se posadil na stoličku a z plošiny pozoroval, jak vyslanec odplouvá. Pečlivě přitom co chvíli prohlížel linii pobřeží, až kam oko dohlédlo, ale nikde se nic nehýbalo. Nakonec si opřel hlavu do dlaní a na dlouhou dobu setrval v zadumání.

Po celý ten čas se mezitím ve vedlejší místnosti odehrával jiný rozhovor. Hetty vyhledala Čingačgúka v jeho ústraní a ten ji přivítal mile a zdvořile. Však byl také zvědavý, nemá-li nějaké zprávy o jeho snoubence. Dlouho se však ani jeden, ani druhý neměl k řeči. Hetty snad čekala, že se indián začne vyptávat jako první, a on byl natolik slušný, že se toho neodvážil.

„Vy jste Čingačgúk, Velký had z kmene Delawarů?“ zeptala se Hetty konečně, když už bylo čekání příliš dlouhé.

„Ano,“ odpověděl vážně a důstojně Delawar. „Velký had mi říká Jelenobijce ve svém jazyce.“

„Ale to je i můj jazyk, i tatínkův, Juditin, i Harryho. Toho vy asi neznáte, viďte, jinak by o vás určitě mluvil.“

„A nikdo jiný nemluvil o Čingačgúkovi?“ zeptal se nedočkavě indián. „Žádný ptáček nezazpíval toto jméno mezi Irokézi?“

Hetty hned neodpověděla, jen se jí, aniž věděla proč, zbarvily tváře ruměncem. Bývalo u ní časté, že spíše věci vycítila, než aby je pochopila rozumem. Po chvíli se na indiána šibalsky usmála.

„Bledá lilie slyšela toho ptáčka?“ řekl Čingačgúk tak něžně, že by to překvapilo každého, kdo kdy slyšel vycházet z téhož hrdla ony strašlivé nelidské zvuky indiánského pokřiku. Podobné přechody od hrdelního ryku po libozvučnou melodii nejsou v indiánské řeči ničím neobvyklým.

„Vy jste Čingačgúk, protože ona říkala, že přijde Čingačgúk.“

„Čin-gač-gúk,“ opakoval pečlivě indián s důrazem na každé slabice. „V řeči Yankeeů Velký had.“

„Čin-gač-gúk,“ opakovala Hetty po něm stejně pomalu, „ten velký náčelník, o kterém mluvila Tiška.“

„Wah-ta!-Wah,“ řekl Delawar.

„Wah-ta!-Wah, po našem Tiše-óch!-Tiše. Anebo Tiška, tak se mi to líbí nejvíc.“

„Wah-ta!-Wah zní sladce uším Delawara!“

„Slyšela jsem toho ptáčka, o kterém mluvíte, Čingačgúku.“

„Co říkala Wah-ta!-Wah? O čem zpíval ten ptáček?“

„Nejčastěji zpívala jedno jméno: Čin-gač-gúk. A moc se přitom smála. A taky se smála, když jsem jí vyprávěla, jak Irokézové naskákali do vody a brodili se za námi. Doufám, že tyhle klády nemají uši.“

„Má bílá sestra se klád bát nemusí. Spíš ať se bojí sestry vedle ve světnici. Ani Irokéze se bát nemusí. Ten oslepl a ohluchl z toho podivuhodného zvířete.“

„Tak dobře, řeknu vám o Tišce. Ale lekáte mě, jak upřeně se díváte, když o ní mluvím. Dívejte se radši na strop.“

Indián se snažil uposlechnout jejího příkazu, jak nejlépe dokázal.

„Tiška vzkazuje, že nemáte Irokézům věřit, ani co by se za nehet vešlo. Jsou lstiví a proradní. A taky vzkazuje, že až vyjde ta jasná hvězda nad kopcem asi tři hodiny po setmění, bude na vás čekat na tom výběžku, kde jsem včera v noci přirazila ke břehu. Máte si pro ni v kánoi přijet.“

Čingačgúk si nechal ještě jednou od Hetty všecko zopakovat. Ptal se na další podrobnosti ohledně té hvězdy – Hetty tak nevědomky popsala planetu Jupiter – a výběžku a Hetty mu pak vyprávěla, co všechno jí stačila Tiška sdělit, když je spolu táhli na voru. Tiška teď musí být někde poblíž na břehu s ostatními, ale doufá, že se jí večer podaří nenápadně se vzdálit. Zatím ji nikdo nepodezírá, i když se ví, že na archu nastoupil včera nějaký indián, který se možná převlékl za bělocha. Ale zda se posádka nerozšířila ještě víc, to nedokážou Mingové posoudit a dělá jim to velké starosti.

„A teď, když jsem vám to všecko vyřídila,“ řekla Hetty, vzala indiána za ruku a hrála si s jeho prsty, jako to dělává dítě tatínkovi či mamince, „teď mi musíte dovolit, abych vám něco řekla já sama.“ Podívala se mu zpříma do očí. „Až si vezmete Tišku za ženu, slibte mi, že na ni budete hodný a že se na ni budete usmívat tak hezky jako teď na mě a že se nebudete na ni mračit, jako se někteří indiánští náčelníci mračí na své squaw, a nebudete ji nutit, aby nosila těžké věci a okopávala kukuřici a dřela se a měla moc dětí…“

„Wah-ta!-Wah má rudou kůži, rudošské srdce, ona není bledá tvář. Indiánka musí chovat děťátko.“

„Ale to já vím. Každá žena ráda chová děťátko, na tom není nic špatného. Ale musíte na ni být hodný a něžný, protože ona je křehká a slabá a taky je moc hodná.“

Nato se Čingačgúk vážné uklonil a naznačil, že víc už na toto téma není třeba mluvit. A než stačil Hetty ještě něco říct, ozval se odvedle hlas Jelenobijce, který přivolával Delawara k sobě. Na to zavolání Had vstal a odešel, zatímco Hetty se vydala za svou sestrou.

Kapitola XIV

„Podivnějšího zvířete
nespatřil nikdo na světě.
Ještěrčí tělo, z rybí tlamy
ční hadí jazyk rozeklaný,
se třemi drápy pařáty
a vzadu ocas dlouhatý.“
                            — Merrick

Jakmile se oba muži setkali, Delawar ze sebe ze všeho nejdřív strhl civilizovaný šat a stanul před přítelem ve válečném odění divocha. I Jelenobijci teď bylo jasné, že nemá cenu dál přítomnost indiána v hradě zastírat, a kdyby se nadále převlékal za bělocha, tím spíše by mohl vzbudit podezření, proč tady vlastně je. Čingačgúk však měl ještě jeden, hlubší důvod, proč se chce nechat vidět jako syn pralesa, ten však Jelenobijci nepřiznal. Byla tu totiž možnost, že ho z protějšího břehu zahlédne jeho milá. A když pak tenhle indiánský Apollon vyšel na plošinu oděný do svého sporého šatu, honila se mu hlavou spousta kouzelných představ, o jejichž existenci mají ponětí pouze milenci.

Jelenobijci by podobné zaujetí pranic neříkalo, protože kouzla Amora se ho dosud nedotkla, a tak se jeho mysl obírala praktičtějšími představami, jak mu je vnukala jejich tíživá situace. Povolal svého přítele k sobě, aby se poradili, jak dál postupovat. Nejprve si ale sdělili obsah obou rozhovorů, které před chvílí měli. Jelenobijce byl velice potěšen zprávou, jak zdárně se Čingačgúkův plán na únos jeho milé vyvíjí, a slíbil mu, že mu pomůže, co mu budou síly stačit.

„Však to je ten hlavní důvod, proč jsme sem přišli, Hade. Tohle bránění hradu a Hutterových dcer je záležitost, ke které jsme se připletli dočista náhodou. Taky si myslím, že Wah-ta!-Wah je ta nejhezčí indiánská dívka, jakou jsem kdy viděl, a kdybych si chtěl někdy vzít indiánku, jakože nechci, měl bys ve mně velkého soka.“

„Čingačgúk půjde k Irokézúm do tábora,“ řekl Delawar s pochmurnou vážností a změnil tak tón hovoru. „Kromě Wah-ta!-Wah ho tam nikdo nezná a vyjednávat o životy a skalpy by měl náčelník. Dej mi ta podivná zvířata a kánoi a Čingačgúk pojede.“

Jelenobijce sklonil hlavu, a jak tak seděl na kraji plošiny s nohama spuštěnýma dolů a pohupoval koncem prutu ve vodě, tvářil se jako člověk, který je pohroužen do hlubokého přemýšlení. Místo toho však, aby na přítelův návrh odpověděl přímo, vyjádřil svůj názor prostřednictvím jakési samomluvy.

„Tak tomuhle se tedy říká láska?“ kroutil hlavou. „Slyšel jsem, že něco takového i rozumného člověka dočista poblázní, a on se pak chová hůř než němá tvář. Ale že by i Had ztratil svou moudrost a rozvahu, to by mě nikdy nenapadlo. Už aby tady Tiška byla, už aby byli konečně svoji a on měl zas všech pět pohromadě. To přece nemůžeš myslet vážné, Hade, a tak se s tebou nehodlám hádat. Nebo jsi, náčelníku, někdy slyšel, aby se bojovníci vydávali nepřátelům do ruky ještě před bitvou?“

„Ale Wah…“

„Já vím, že Wah-ta!-Wah, a nic jiného než ona. Ale dokud se nevzpamatuješ, žádnou kánoi ode mě nedostaneš.“

„Můj bílý bratr má pravdu. Mrak přeletěl Čingačgúkovi přes oči a rozum se mu zakalil. Ale Jelenobijce má dobrou pamět pro dobré skutky a špatnou pro špatné a snad Čingačgúkovi promine.“

„To nebude nic těžkého. Hlavně už si na podobné mraky dávej pozor. Když se zatemní mrakem obloha, je to dost špatné, ale oč je horší, když se zatemní rozum. Radši si teď sedni tady vedle mě a poraďme se, co dál podnikneme, protože buďto budeme mít co nevidět příměří a mír, nebo se rozpoutá krvavá bitka. Jak vidíš, ti plavajzníci se ve stavbě vorů docela vyznají a mohli by nás klidně přepadnout. A tak nevím, jestli by nebylo nejlepší sebrat všechny saky paky, zabarikádovat hrad a nalodit se na archu. Je pohyblivější, a když zvedneme plachtu, ujedeme jim raz dva.“

Čingačgúk s návrhem souhlasil. Kdyby totiž vyjednávání selhalo, bylo téměř jisté, že se Huróni ještě téže noci odhodlají k útoku. Kouzelné sošky by tak získali stejně a měli by je nádavkem k té první kořisti. V každém případě je nutně třeba něco podniknout, protože teď, kdy je jasné, jak velkou převahu indiáni mají, je jen malá naděje, že by se mohlo podařit útok na hrad odrazit. Stačilo by, aby indiáni získali kánoe a archu, a o dalším vývoji boje by bylo stejně rozhodnuto. V arše by byli totiž takřka stejně dobře krytí před kulkami, jako oni jsou v hradu. Chvíli přemítali, zda by se nevyplatilo potopit archu někde na mělčině a uskladnit kánoe v domě, ale nebezpečí přímého útoku na hrad s pomocí vorů by to neodvrátilo. Nakonec se tedy vrátili k původnímu návrhu a seznámili s ním i Juditu. A jelikož i ona souhlasila, bez meškání se pustili do práce.

Čtenář jistě již pochopil, že majetek Potápky Toma nebyl nikterak velký. Sestával z několika kusů šatstva, zbraní a munice, trochy kuchyňského náčiní a z oné tajemné do půli prozkoumané truhly, když se nepočítají hrubší kusy nábytku. Podařilo se jim nenápadně archu přistavit k oknu na odvrácené východní straně a věci oknem přestěhovat na plavidlo. A protože přitom museli zachovávat veškerou opatrnost, aby své úmysly indiánům neprozradili, celá ta operace trvala takřka tři hodiny. Zrovna když se chýlili k závěru, odpoutal se od protějšího břehu vor. Jelenobijce přiložil k očím dalekohled a spatřil dva na první pohled neozbrojené bojovníky. Vor se pohyboval pomalu, a tak bylo vše připraveno na přijetí obou vyslanců již dlouhou chvíli před tím, než byli na doslech. Velký had a děvčata zůstali v domě, indián hlídkoval u dveří s puškou a Judita u střílny, odkud mohla dobře pozorovat jezero. Jelenobijce zatím vyčkával, sedě s puškou na kolenou na stoličce na kraji plošiny.

Když se vor přiblížil, obyvatelé hradu se snažili všemi prostředky prozkoumat, zda jsou jejich návštěvníci ozbrojeni. Ani Jelenobijce, ani Čingačgúk žádné zbraně neviděli, Judita však zamířila dalekohled střílnou a pátrala v jedlových větvích, které pokrývaly spojené kmeny voru jako koberec. Když bylo těžkopádné plavidlo na patnáct metrů od hradu, Jelenobijce poručil Hurónům, aby přestali pádlovat, že nemá v úmyslu dovolit jim přistát. Indiáni zvedli pádla z vody a vor se dál setrvačností blížil k plošině.

„Jste náčelníci?“ oslovil je Jelenobijce. „Nebo mi Huróni posílají muže beze jména? Pokud je tomu tak, rychle se vraťte, ať sem může přijet někdo, s kým může bojovník o tak závažné věci mluvit.“

„Uf!“ vyrazil ze sebe starší z obou mužů a přitom mu oči rejdily sem a tam, aby mu nic neuniklo. „Bílý bratr mluví tuze pyšně, ale Puklý dub je jméno, před kterým každý Delawar zbledne.“

„To může být pravda, nebo nemusí, Puklý dube. Já ale blednout nebudu, protože jsem se už jako bledá tvář narodil. Ale řekněte mi, proč sem jedete na takových kládách, které ani nejsou oloupané?“

„Irokézové nejsou kachny, aby dokázali chodit po vodě. Ať jim dá bledá tvář kánoe, a oni přijedou na kánoi.“

„To zní sice rozumně, ale bohužel to nepůjde. My máme kánoe pro sebe. V každém případě vás vítáme u nás, i na těch kládách.“

„Díky, mladý bojovníku. Má bledá tvář nějaké jméno, kterým ho můžou náčelníci nazývat?“

Jelenobijce na chvilku zaváhal, jak o něho sváděly boj pocity hrdosti a pýchy. Pak se usmál a s hlavou vztyčenou řekl:

„Ano, Puklý dube. Jako všichni, kteří jsou mladí a přičinliví, jsem měl už několik jmen. Jeden z vašich bojovníků, jehož duch odešel do věčných lovišť včera ráno, usoudil, že si zasloužím jméno Sokolí oko, protože můj zrak byl bystřejší než jeho, když mezi námi došlo k boji na život a na smrt.“

Puklý dub uznale přikývl. Průběh boje byl v indiánském táboře dostatečně znám. Však ho z dálky sledovali ti z irokézských bojovníků, kteří byli podél břehu rozestaveni a očekávali připlutí kánoí. Na bojiště však nestačili doběhnout dřív, než byl boj završen. I Čingačgúk si od svého bílého přítele nechal vše vylíčit do nejmenších podrobností a rozšířil pak jeho nové jméno mezi všemi Delawary. To vše ale patří pozdější době, než je ta, které se týká naše vyprávění. A proto budeme nadále říkat mladíkovi tím jménem, jakým jsme ho čtenářům představili.

Když tedy Puklý dub na Jelenobijcova slova přikývl a pokynul mu rukou tak velebně, že by to dělalo čest i diplomatovi z Orientu, setrval chvíli v tiché domluvě se svým společníkem, načež oba postoupili na voru co nejblíž k plošině.

„Můj bratr Sokolí oko poslal Hurónům vzkaz,“ pokračoval pak Puklý dub, „z něhož se oni velice zaradovali. Slyšeli, že má sošky zvířat se dvěma ocasy! Ukáže je svým přátelům?“

„Spíš nepřátelům,“ upřesnil Jelenobijce, „ale proč ne, na slově tolik nezáleží. Tady je jedna ta soška. Hodím vám ji, ale na svou čest mi slibte, že ji vrátíte, jinak promluví tahle moje puška.“

Irokézové zjevně s podmínkami souhlasili, takže Jelenobijce povstal a chystal se hodit figurku na vor. Pro tuto transakci učinili všechna bezpečností opatření, aby ta vzácnost náhodou neskončila ve vodě, ale protože v podobných manévrech měly obě strany zkušenost, brzy již se octla ta malá věcička ze slonoviny bezpečně v rukou indiána. Úžas těchto zkušených bojovníků byl ještě neskrývanější, než jaký projevil předtím chlapec, který měl v čerstvé paměti vštěpované zásady chování. Mužové, kteří si již svůj věhlas vydobyli, se nemuseli stydět dát své city najevo. Na několik minut zapomněli, kde jsou, a dychtivě se kochali pohledem na onoho neobyčejného tvora, tak mistrovsky vyřezaného z nanejvýš ušlechtilého materiálu. Vše pro ně bylo zcela nové a neznámé a představa, že existuje zvíře, které dokáže unést na svých bedrech tvrz, naplňovala tyto děti pralesa posvátnou úctou a bázní.

„Má bílý bratr ještě nějaká taková zvířata?“ zeptal se starší z obou Irokézů s prosebným výrazem.

„Tam, odkud pocházejí, je jich hodně, indiáne,“ zněla odpověď. „Za jedno takové je však možno koupit padesát skalpů.“

„Jeden ze zajatců velký bojovník – urostlý jak borovice – silný jako los – hbitý jako jelen – divoký jako pardál. Jednoho dne on bude velký náčelník a povede armádu krále Jiřího.“

„Ale, ale, Mingo. Hurá Harry je Hurá Harry a ten to nedotáhne nikdy dál než na kaprála, kdyby mu o něco takového šlo. A to kdoví jestli. Vysoký on je dost, to je pravda, ale co z toho, když hlavu má jen na to, aby se s ní bouchal do větví, když jde lesem. Silný je. Ale mít silné tělo neznamená mít taky silnou hlavu, a král si nevybírá generály podle toho, jaké mají svaly. Že je rychlý, to je taky pravda, ale kulka je rychlejší. A tu svou divokost by měl spíš krotit, protože ti největší bouřliváci nejčastěji zkrotnou, když jde do tuhého. Podle mě nestojí Harryho skalp za víc, než za co stojí hezká hlava navrch kudrnatá a vevnitř prázdná.“

„Druhý zajatec velice moudrý – on král jezera – velký bojovník – moudrý rádce.“

„S tímhle by taky nemohl každý souhlasit, Mingo. Moudrý člověk by se nehrnul do takových hloupých podniků, jak se to přihodilo panu Hutterovi. A jestli sám umí dobře radit, tak tentokrát mu někdo poradil moc a moc špatně. Co se týče jeho kralování, tak jediný pravoplatný král je daleko za mořem, a tenhleten tady kraluje asi tak, jako když si vlk v pralese vyznačkuje teritorium. Zvíře s dvěma ocasy je za takovéhle dva až moc!“

„Ale můj bratr má ještě jedno takové zvíře. Za starého otce dá dvě zvířata.“ A ukázal přitom názorně dva prsty.

„Potápka Tom není můj otec, ale na tom nezáleží. Dávat za jeho jeden skalp dvě zvířata, z nichž každé má dva ocasy, je holý nesmysl. Rozmysli si to, Mingo, abys nedopadl ještě hůř.“

Jenomže to už Puklý dub zvolna získával zpět rovnováhu, ze které ho Jelenobijce svými překvapivými odpověďmi vyvedl, a snažil se sjednat obchod pro něho co možná nejvýhodnější. Dokonce vyjádřil pochyby, zda takové zvíře vůbec existuje, protože ani ten nejstarší indián o žádném podobném tvorovi dosud neslyšel.

Jak by však mohlo kohokoli z nich v tu chvíli napadnout, že ještě než uplyne století, pokrok civilizace přivede na odiv zvědavcům do této oblasti zvířata ještě podivnější a pozoruhodnější a že právě zvíře, které je nyní předmětem sporu, bude smáčet své boky i v tomto jezeře?1

Jelenobijce nicméně dál zachovával chladnokrevnou rozvahu, se kterou neomylně odrážel indiánovy útoky, a tak se stalo, že se druhá strana brzy nadmíru rozohnila. Jelenobijce toho o slonech nevěděl o moc víc než indián, ale pochopil, že v očích Irokéze získala ta vyřezávaná figurka větší cenu, než má zlato nebo balík bobřích kůží pro obchodníka. Za těchto okolností nechtěl zatím dělat žádné ústupky, hlavně proto, že doposavad nevěděl, jak výměnu provést, i kdyby se koneckonců shodli na ceně, a proto potřeboval mít nějaké figurky v záloze.

Nakonec divoch prohlásil, že pro něho další vyjednávání ztrácí smysl, protože by nikdy nemohl spáchat na svém kmeni takové bezpráví, aby vyměnil dva vzácné bělošské skalpy za dvě bezcenné tretky, a dal pokyn k odplutí. Druhý indián se opřel o veslo a vor se zvolna pohnul. Nastala situace, kdy obě sporné strany toužící uzavřít obchod litují, že zašly ve své tvrdohlavosti příliš daleko, ale nevědí, jak ztroskotání transakce zamezit. Každý se však situaci pokusil vyřešit jinak. Zatímco Jelenobijce, kterého navíc ponoukala lítost nad oběma sestrami, usilovně přemýšlel, jak jednání obnovit a přitom neposkytnout svým ústupkem protivníkovi přílišnou výhodu, Irokéz přemýšlel o pomstě a úskoku. Když si všiml, že je bílý lovec ponořen v myšlenkách a zřejmě polevil ve své ostražitosti, cosi tajně špitl společníkovi a ten hned začal nohou nenápadně lovit ve větvoví. V tu chvíli však Judita, která celý výjev sledovala z okýnka střílny dalekohledem, hlasitě vykřikla:

„Dávejte pozor, Jelenobijce. Pod větvemi na voru mají schované pušky.“

Zlost a zuřivost, jimiž zaplály tváře Puklého duba, byly znamením toho, že dívčině varování porozuměl. Nicméně brzy se na jeho obličeji objevil zas zdvořilý úsměv. Zarazil vor a postoupil vpřed k plošině.

„Proč by se měl Puklý dub a jeho bílý bratr rozcházet ve zlém?“ pravil. „Oba jsou moudří, udatní a velkomyslní. Měli by se rozejít jako přátelé. Za jednoho vězně jedno zvíře.“

„Dobrá, Mingo,“ souhlasil Jelenobijce, který byl v té chvíli ochotný obnovit jednání za jakýchkoli podmínek a rozhodl se pojistit jeho zdar i něčím navíc. „A abys věděl, že bledá tvář jedná čestně, s otevřeným srdcem i s otevřenou dlaní, můžeš si nechat to zvíře, které jsi mi zapomněl vrátit. Ukaž ho dalším náčelníkům, a až se pak vrátíš s oběma zajatci, přidám ti k němu ještě jedno a…,“ v tu chvíli zaváhal, není-li jeho štědrost až příliš nebezpečná, „a pokud je sem dopravíš ještě před západem slunce, možná se najde i třetí.“

Tím se jednání skončilo. Na tmavé tváři Irokézově nezůstal už ani stín nespokojenosti a usmíval se tak mile a sladce, div ne jako Judita Hutterová. A stejný výraz měl na tváři i druhý indián, který, mezitím co se oba druzí muži dohadovali, svíral předmět jejich sporu pevně v dlani s odhodláním upustit ho do jezera, kdyby ho snad měl vydat, protože pak by měl aspoň tu naději, že by mohl někdy přijít a pokusit se ho vylovit. Teď však už byl slon jejich majetkem a takového zoufalého činu již nebylo třeba, takže se oba Irokézové vydali spokojeně na cestu.

„Dá se těm ničemům vůbec věřit?“ řekla Judita, sotva vyšla s Hetty z domu, a dívala se s Jelenobijcem za těžkopádně se vzdalujícím vorem. „Jen aby se nespokojili s tou hračkou, kterou už mají, a nám jako výsměch neposlali nějaký krvavý důkaz své proradnosti… Však jsem slyšela, že takové věci dělávají.“

„To je málo znáte, Judito. Vsadím se, že tohle zvíře se dvěma ocasy zburcuje celé jejich ležení tak, jako když zašťouráte klacíkem v úlu. Však jste viděla, co to udělalo s Čingačgúkem, že jsem se za něho skoro musel stydět. Jenomže on je náčelník ze slavného rodu a dokáže se ovládnout, zato tamti vagabundi nebudou mít klid, dokud si nebudou jisti, že mají v hrsti všechny ty potvůrky, co jich tady je.“

„Vy si, Jelenobijce, myslíte, že indiáni nebudou chtít tatínka a Harryho pustit?“ zeptala se plaše Hetty a přistoupila k Jelenobijci s biblí. „Podívejte, přečetla jsem jim tyhle verše, a vidíte, že to mělo smysl.“

„Pokud jde o Harryho a Toma Huttera, myslím si, že zvíře s dvěma ocasy udělalo na Irokéze větší dojem než ty verše z bible, takže za ně zřejmě zajatce vymění a budou doufat, že při nějaké další příležitosti jim znovu padnou do rukou spolu s námi, s archou, kánoemi a vůbec se vším, co tady máme. Proto bych teď nechtěl nechat tu výměnu padnout, i kdyby bylo třeba přihodit i všechny ty vyřezávané lučištníky,“ řekl Jelenobijce rozhodně.

Judita vřele souhlasila a mileráda by přidala i ty překrásné brokátové šaty, jen aby otce zachránila, a taky aby odčinila v Jelenobijcových očích svou slabost, když projevila ten neblahý sklon k marnivosti.

Naděje na úspěch všem pozvedla náladu. Míjela ale hodina za hodinou, slunce se pozvolna skláněno k vrcholkům na západní straně, a po voru ani vidu, ani slechu. Jelenobijce pátral dalekohledem v houštině na protějším břehu, a konečně se mu podařilo najít místo, kde se zřejmě indiáni shromáždili a kde teď rokovali o životě a smrti obou bílých mužů. Napětím, které trýznilo obyvatele hradu, probleskovala ale jiskřička naděje. Indiáni se mohli zdržet i tím, že v houfu doprovázejícím Hetty od tábora k protějšímu břehu naši zajatci nebyli, a teď je bylo třeba přivést až z dosti vzdáleného tábora.

Chvilku předtím, než slunce zapadlo za kopec, vynořil se konečně z houštiny na protějším břehu vor a brzy už Judita, která si vzala od Jelenobijce dalekohled, volala, že oba zajatci leží svázáni na něm. Indiáni, vědomi si opoždění, usilovně pádlovali, takže se jim podařilo urazit stejnou vzdálenost za poloviční dobu než minule.

I přesto, že podmínky byly stanoveny přesně a obě strany s nimi byly srozuměny, samotná výměna byl úkol nesmírně obtížný. Nezbývalo, než aby se Irokézové spolehli na Jelenobijcovu čest, že je po výměně nechá bez úhony odejít. Vždyť převaha mužů bude v tu chvíli dvě ku jedné ve prospěch bělochů a uniknout z dostřelu pušek na pomalém voru, když druhá strana má k ruce rychlé kánoe, je věc zhola nemožná.

„Můj bílý bratr ví, že k němu mám důvěru,“ řekl Puklý dub, když rozvazoval pouta na nohách Toma Huttera. „Jeden skalp – jedno zvíře.“

„Počkej, náčelníku,“ zarazil ho lovec, „nech si ještě zajatce. Musím si dojít pro to, co jsem ti slíbil.“

Tato úmluva, i když byla zčásti pravdivá, byla především záminkou. Jelenobijce vešel do domu a vyzval Juditu, aby posbírala a ukryla ve svém pokoji všechny palné zbraně. Pak sebral ze stolu dvě figurky a vyšel zpátky na plošinu.

„Vítám vás u vás doma, pane Huttere, pojďte dál,“ říkal, když pomáhal starému muži vystoupit na plošinu, a přitom tajně vstrčil Puklému dubu do dlaně jednu z šachových figurek. „Vaše dcery už na vás čekají.“

Vtom se lovec zarazil a za chvíli se rozesmál tichým, upřímným smíchem. Právě v tu chvíli byl totiž od pout na nohou osvobozen Hurá Harry a pokoušel se zvednout. Pouta z houžví měl však utažena tak pevně, že mu teď nohy vypovídaly poslušnost, a mladý obr bezmocně vrávoral na místě, což působilo tak směšným dojmem, že se Jelenobijce smíchu neubránil.

„Vypadáš jak sosna ve větru se klátící, Harry,“ volal na něho a krotil svůj smích ani ne tak z šetrnosti vůči osvobozenému zajatci, jako spíš z ohledu k ostatním. „Jsem ale rád, že ti žádný indiánský kadeřník neokrouhal frizúru.“

„Radši mlč,“ obořil se na něj Harry trochu zprudka, „a chovej se jako křesťan a kamarád, a ne jako rozjívená školačka kantorovi za zády, a spíš mi řekni, jestli mám, nebo nemám nějaký nohy, protože já tam dole vůbec nic necejtím.“

„Nic ti nechybí, Harry, a to je co říct,“ odpověděl Jelenobijce a tajně podstrčil Puklému dubu třetí figurku, přičemž mu důrazně naznačil, aby se měl k odjezdu. „Máme tě tu se vším všudy, a to včetně nohou. A jestli tě teď trochu brní z toho, jak byly svázané, za chvíli budeš moct skotačit a tancovat a radovat se, žes vyváznul jak zázrakem z toho vlčího brlohu.“

Sotva byli oba dva na plošině, rozvázal jim Jelenobijce pouta na rukou. Vrávorali, klopýtali a nadávali, jak se pokoušeli rozhýbat ztuhlé svaly a obnovit krevní oběh. Byli však spoutáni příliš dlouho, a tak jim to chvíli trvalo. Mezitím se indiáni činili, seč jim stačily síly, a když se Harry náhodou podíval tím směrem, zahlédl je už ve vzdálenosti sto metrů od hradu, jak unikají z dosahu jeho pomsty. Strhl Jelenobijci pušku z ramene a ještě neohrabanými prsty se pokusil natáhnout kohoutek a zacílit. Mladý lovec však byl rychlejší. Popadl pušku, ale dřív než ji dosud mátožnému obrovi po chvilce zápolení stačil vykroutit z rukou, vyšla rána. Naštěstí byla hlaveň obrácena kolmo vzhůru. Harry ho nechal a potácel se k domu. Našlapoval zvysoka, jako by si pořád ještě nebyl jist existencí svých končetin. Jenomže ani uvnitř žádné zbraně nenašel, neboť je Judita uklidila, jak ji o to Jelenobijce požádal.

Když tedy nemohl Harry zchladit svou zlost, posadil se ke stolu a společně s Potápkou Tomem ještě půlhodiny rozhýbávali všechny údy a dávali se do pořádku. V tu dobu už vor zcela zmizel z dohledu a noc začínala rozhazovat své stíny po celém lesnatém kraji. A než děvčata připravila večeři a nastala úplná tma, Jelenobijce v kostce Tomu Hutterovi vylíčil, co všechno se za dobu jeho nepřítomnosti událo a co podnikl, aby uchránil jeho dcery a jeho majetek.

1 Jezero Otsego je oblíbeným odpočinkovým místem pojízdných zvěřinců, kde majitelé nechávají plavit své slony. Autor sám viděl dva takové exempláře ráchat se zde ve vodě nedlouho po vydání této knihy.

Kapitola XV

Dokud nám vládne Edward, zem
nepozná mír a klid,
krev bude prýštit potokem
muž i syn v hrobě tlít.
Tvůj dobrý král tě vyzývá,
abys ho nezradil
a pro jeho věc jako já
i život položil.
                                  — Chatterton

Šero, které se snášelo nad krajem, ladilo s temnými myšlenkami obyvatel hradu. Slunce už dávno zapadlo a pohasly i poslední jeho odlesky v průrvách mezi mraky. Temná klenba nad hlavou slibovala další černou noc. Vál nepatrný vánek, který jen tu a tam dokázal rozčeřit nehybnou hladinu. Vzduch byl však těžký a vlhký a doléhal na duši jako balvan. Tu tíhu pociťovali někteří obyvatelé hradu zvlášť silně. Dva muži, kteří jen docela nedávno vyvázli ze zajetí, se cítili pokořeni a zahanbeni, ale jediné východisko ze své zkroušenosti nacházeli v touze po pomstě. Vraceli se slovy i myšlenkami k těm několika málo hodinám před vysvobozením, kdy s nimi věznitelé zacházeli tak potupně, a za nic na světě si nepřipouštěli, že by na tom všem mohli mít sami nějakou vinu. Zato Hetty se cítila dokonale šťastná a rovněž Delawar tonul v radostných představách, jak co nevidět získá zpět svou milovanou. V takové náladě všichni večeřeli.

„Ty, Tome,“ zaburácel náhle Harry a hlasitě se zasmál, „měl ses vidět, jaks vypadal, když tě svázali. Jako medvěd. Ještě jsi moh víc mručet, člověče. Za ten skalp, co má ten holomek Puklý dub, bych snad byl ochotnej zaplatit zrovna tolik jako kolonie. Zlaťák po zlaťáku bych za něj vysázel. Juditko, holka zlatá, moc jste se kvůli mně trápila, když mě ti Filipštajnští zajali?“

Filipsteinovi byla jedna rodina německého původu usazená na Mohawku, proti níž byl Harry silně zaujatý a jejíž jméno si pletl s oněmi biblickými nepřáteli Židů.

„Brečely jsme, až voda v jezeře stoupla,“ řekla uštěpačně Judita. „Ale kvůli tatínkovi.“

„I vás nám bylo líto, Harry, stejně jako tatínka,“ opravila ji sestra, „a jsme moc rády, že vás ti Irokézové pustili.“

„Banda jedna neřádská. Však je to ale div. Čím jsi je, Jelenobijce, očaroval? Skoro jsem ti ochotnej odpustit, žes mi nedovolil vyřídit si s nima účty. Prozraď nám to svoje tajemství, ať víme, jak na ně, až budeš v podobný šlamastyce zasejc ty. Tos jim nejspíš něco nabulíkoval, viď?“

„Kdepak. Uplatil jsem je. Museli jsme za vás za oba složit výkupné, a to tak vysoké, že si musíte dát propříště pozor, protože platit už pomalu není z čeho.“

„Výkupné! Však jsem si myslel, že nás nepouštějí jen tak, když už nás mají tak pěkně v kleštích. Ale peníze jsou peníze, těm hned tak někdo neodolá. Jenže z mýho to být nemohlo, já bych si za svý nevykoupil ani cizí chlup, natož pak vlastní kůži. To muselo jít z majetečku tady Toma Huttera.“

Nato Potápka Tom pokynul Jelenobijci a oba se odebrali do starcovy ložnice, kde mu Jelenobijce prozradil všechny okolnosti výkupného. Stařec se ani nepodivil, ani nerozzlobil, jen chtěl vědět, jak hluboko se v prohlídce truhly dostali. Rozmluva brzy skončila a hned se zas oba vrátili do světnice.

„Teď by mě zajímalo,“ rozumoval Hurá Harry, právě když Jelenobijce na okamžik zpozorněl a vzápětí vyběhl dveřmi ven, „zajímalo by mě,“ pokračoval Harry, „jestli je teď mezi náma a tou sebrankou příměří, nebo ne. To, že nás pustili, je sice přátelský gesto, jenže… Slyšíš mě, Jelenobijce, vrať se, co ty si o tom myslíš?“

„Tady máš odpověď,“ řekl Jelenobijce, když se vrátil, a hodil na stůl svazeček proutí svázaný řemínkem z jelení kůže. Harry po něm sáhl, a když si ho pak zblízka prohlédl nad hořícím špalkem borovice, který poskytoval místnosti jediné osvětlení, ujistil se, že jsou konce proutků namočené v krvi.

„Jestli tohle není zřejmý po anglicku, tak po indiánsku je to jasný ažaž. Vidíte, Judito? Takhle indiáni vyhlašujou válku. Jak jsi k týhle věcičce přišel, Jelenobijce?“

„Docela snadno. Právě jsem to našel na Tomově dvorečku, jak ty tomu říkáš.“

„A jak se to tam octlo? Copak to spadlo z nebe? Neříkám, že se zrovna bojím, ale někdo nás tady chce vyděsit.“

Jelenobijce přistoupil k oknu a zadíval se do houstnoucí temnoty. Pak, jako by byl spokojen s tím, co viděl, přistoupil k Harrymu, vzal si od něj svazeček proutí a začal ho pečlivě prohlížet.

„Že je to vyhlášení války, sice poznáš, Harry,“ řekl, „ale abys zjistil, jak se sem dostalo, to je zřejmě nad tvoje schopnosti. Skalp ti Mingové nechali, ale nejspíš ti uřízli uši. Copak jsi neslyšel to šplouchání vody, když sem ten mladíček dorazil znovu na těch dvou kládách? Jeho poselství je jasné: ‚Obchod jsme uzavřeli, ale teď jsme vykopali válečnou sekyru, tak si dejte pozor!‘“

„Ti vlci plíživí! Podejte mi flintu, Judito. Já těm darebákům pošlu odpověď po jejich vlastním poslovi!“

„Ne, dokud jsem tady já, Marchi!“ pronesl ledově Jelenobijce a vstoupil mu do cesty. „Důvěra za důvěru. Ten mladík připlul s rozsvícenou loučí jako posel, a dokud má tohle poslání, nikdo mu nesmí ublížit. I když teď už je stejně škoda slov, tak hloupý není a na zpáteční cestu louč zhasil, takže bys musel střílet leda do tmy.“

„Když nemůžu střílet, doženu ho na kánoi,“ zaburácel rozlícený Hurá, popadl pušku a hnal se ke dveřím. „A nikdo mi nezabrání, abych za tím plazem nevyrazil a nepřipravil ho o skalp. Čím víc jich zašlápneš, dokud jsou ještě ve vejcích, tím míň se jich pak na tebe vrhne v lese.“

Judita se chvěla jako osika. Bylo zřejmé, že dojde k násilí. Její úzkost však nevyvolávalo ani tak běsnění hřmotného Harryho, ale vážný a chladnokrevně odhodlaný výraz v očích Jelenobijce. To se už Hurá hnal k místu, kde byla přivázána kánoe. Jenže tam stál Čingačgúk, který už po večeři opustil společnost a v osamění hleděl k temné obloze. On první zahlédl louč irokézského posla a pozorně s puškou v ruce sledoval, jak mu mladík hází k nohám svazek proutí. Nyní na něho Jelenobijce delawarsky zavolal, načež Čingačgúk skočil hbitě do kánoe a vyndal z ní pádla. Když Hurá viděl, co se stalo, rozzuřil se ještě víc a s napřaženými pěstmi se rozběhl proti indiánovi, odhodlán srazit ho k zemi. Všichni napjatě sledovali, jak to dopadne, a nejméně jeden z účastníků věděl, že taková srážka nemůže skončit jinak než krveprolitím. V poslední chvíli se však Harry zarazil, protože i jemu došlo, že indiána nelze urazit beztrestně, a chystal se vybít svůj vztek na Jelenobijci, od kterého se, jak soudil, nemohl obávat tak hrozivých následků. Jaký by byl výsledek tohoto střetnutí, se nedozvíme, protože k němu nedošlo.

„Hurá,“ ozval se v tu chvíli klidný, konejšivý hlas Hetty, která stanula přímo vedle něho. „To není hezké, takhle se zlobit. Irokézové na vás byli hodní a nevzali vám skalpy, i když vy jste je s tatínkem chtěli zabít.“

Že se vášně nejlépe krotí mírností, je věc dostatečně známá. Navíc Hetty si po svém neohroženém obětavém činu získala u Harryho jistou vážnost. A velkou roli zde sehrála i její přímočará bezelstnost. Ať už byla příčina jakákoli, její účinek byl okamžitý. Místo aby začal rdousit svého starého druha z cest, obrátil se Hurá k dívce, a když už si na ní nemohl vylít zlost, alespoň jí vylil své rozhořčené srdce.

„Je to k vzteku, Hetty!“ mručel, „mít už bobříka v pasti a nechat ho utýct. A kdyby jednoho, jeho skalp mohl mít hodnotu dobrých šesti kožek, a stačilo jen dvakrát zabrat pádlem. Jelenobijce, zrazuješ svý kamarády, když si necháš proklouznout mezi prsty takovouhle kořist.“

Jelenobijce odpověděl klidně, ale s nebojácnou rozhodností, vědom si své pravdy:

„Zradil bych sám sebe a zpronevěřil se právu a spravedlnosti, kdybych jednal jinak. Nikdo, ani ty, by ode mě něco takového nemohl žádat. Koneckonců, ten mladík už je stejně dávno pryč, a tak nemá smysl o tom plýtvat slovy jako nějaké báby na trhu.“

Tím celá ta záležitost pro Jelenobijce skončila, ale Tom Hutter zatahal Harryho za rukáv a pokynul mu, aby šel za ním do archy. Tam se pak o něčem tajně radili. Čingačgúk zatím rozmlouval s Jelenobijcem o Tišce a o svém plánu únosu – nebe už zcela potemnělo a do východu vytoužené hvězdy zbývaly necelé tři hodiny –, kdežto Judita se zase své neohrožené sestry vyptávala na podrobnosti o její dobrodružné cestě do irokézského tábora. Hetty jí ochotně všecko znovu vylíčila, ale o Tišce a o poslání, kterým ji indiánka pověřila, raději pomlčela.

Rozhovor přerušil Tom Hutter, který se náhle objevil na plošině a všechny svolal k sobě. Rozhodl se přijmout Jelenobijcův plán a opustit hrad. Ve chvíli, kdy se indiáni pustili do stavby vorů a kdy otevřeným vyhlášením války dali najevo, že věří v úspěch svého tažení, bude nejbezpečnější uchýlit se na archu, a to co nejrychleji, protože tato noc bude zřejmě rozhodující.

Pak už šlo všechno ráz na ráz. Hrad zabednili, kánoe vytáhli z doku a přivázali k boku archy, do kabiny přenesli posledních pár drobností, uhasili oheň a nalodili se.

Obruba lesů kolem jezera činila černotu noci ještě neproniknutelnější, a přestože světlejší pás táhnoucí se středem jezera sahal až ke hradu, proti temnému pozadí zalesněných úbočí nemohla být odplouvající archa z protějšího břehu vůbec vidět.

Vánek, jehož směr bylo navečer stěží možno určit, nabýval s houstnoucí nocí na síle a v tuto chvíli vanul už dosti zčerstva od severozápadu. Jelenobijce, který trochu podezíravě sledoval, co asi mají Potápka Tom s Harrym za lubem, si brzy uvědomil, že archa nabrala neomylný kurs k jihozápadu, směrem k indiánskému táboru. Za necelé dvě hodiny se octli asi pět set metrů od břehu, přímo proti místu, kde byl tábor. V tu chvíli k lovci přistoupil Čingačgúk, jehož si během cesty vzal Harry na delší dobu stranou a o něčem se s ním domlouval.

„Můj otec Sehnutá jedle a bratr Urostlá borovice…,“ tak totiž pojmenoval Potápku Toma a Harryho, „chtějí vidět skalpy Hurónů za pasem. I Čingačgúk má u pasu prázdné místo. Až se vrátí do vesnice, Delawaři budou hledat u jeho pasu skalpy nepřítele. Čingačgúk nechce nechat jejich oči bloudit v mlze. Vím, že bílý bratr netouží po skalpech indiánů, proto ať zůstane zde a nehanbí se za přítele. Čingačgúk chce být hoden toho vyrazit na válečnou stezku se Sokolím okem.“

„Chápu tě, Hade, protože vím, co se pro indiána sluší. Prosím tě jen o jedno, buď milosrdný. Nezačínej svou dráhu bojovníka zabíjením žen a dětí, aby se na tebe mohla Tiška usmívat a neplakala hrůzou, když tě uvidí. Pokud jde o tyhle dva, poroučím je do rukou božích. Ale když Mingové poslali tu svou krvežíznivou výzvu, ať mají, co chtějí.“

Čingačgúk se připojil k oběma mužům, společně nastoupili do kánoe a vyrazili ke břehu. Ani Tom Hutter, ani Harry se Jelenobijci o chystané výpravě nezmínili ani neřekli, na jak dlouho se vzdálí. Nechali to na indiánovi, a ten věc vyřídil stručně a pádně. Jakmile byla kánoe z dohledu, Jelenobijce spustil kotvičku, posadil se na záď a oddával se své pochmurné náladě. Brzy se k němu připojila Judita, která nevynechala jediné příležitosti, aby mu mohla být nablízku. Ponechme tedy mladého lovce napospas jejím nebezpečným půvabům a obraťme svou pozornost k událostem neméně dramatickým.

Hlavní pohnutka, jež vedla Potápku Toma i Harryho Marche k další výpravě, zůstávala stejná jako předtím – touha po zisku. A to, že se chtěli rovněž pomstít, jen podněcovalo jejich odhodlání a spěch. Navíc si uvědomovali, že vyhlídky na úspěch jsou tentokrát větší než při minulém, nezdařeném pokusu. Většina bojovníků totiž opustila tábor a utábořila se naproti hradu, takže v táboře musely zůstat hlavně ženy a děti.

Hutter kormidloval. Harry seděl na špici, zatímco Čingačgúk stál uprostřed kánoe a hleděl do tmy, houstnoucí pod příkrovem nových a nových mraků na obloze. Když přirazili ke břehu, zajistili loďku a pustili se pod indiánovým vedením k ležení. Jen tu a tam zapraskala větvička pod mohutným Harrym nebo bylo slyšet, jak Potápka Tom neobratně došlápl, Čingačgúk se však pohyboval zcela neslyšně, jako by se snad vznášel ve vzduchu. Nejprve bylo nutno najít ohniště označující střed tábora a zanedlouho ho také Čingačgúkovo bystré oko objevilo. Řeřavělo do tmy jediným červenavým oharkem, jak odpovídalo pozdní hodině, neboť divoši chodili spát i vstávali se sluncem. Když konečně viděli, kterým směrem se dát, postupovali již rychleji, i když neméně obezřetně. Brzy narazili na první krajní chatrč, zcela utopenou pod neproniknutelnou klenbou listoví. Čingačgúk podobný lstivé kočce blížící se k ptáku poklekl na všecky čtyři a plížil se k nízkému vchodu chatrče. Chvíli u něho vyčkával a naslouchal, zda neuslyší oddychování spáčů. Uvnitř však bylo naprosté ticho. Potom jako skutečný had plenící hnízdo ptáčátek vklouzl i tento lidský had do úzkého otvoru a vrhl se po kořisti. Hazardní kousek ale zůstal bez odměny. Když totiž Čingačgúk prošátral celý vnitřek, zjistil, že chatrč je prázdná.

S podobnou ostražitostí postupoval i u dalších několika přístřeší, ale se stejným výsledkem. Když Potápka Tom a Harry slyšeli, že Huróni tábor opustili, zcela se poddali svému zklamání a rozčarování. Prolézali chatrč za chatrčí a pátrali, jestli snad někde nezůstalo nějaké zapomenuté děcko nebo jestli tu nespí někdo raněný či nemocný, ale marně. Ve vzteku se pustili do neživých obydlí a mnohé z nich doslova roztrhali na kusy a rozmetali kolem dokola po celém tábořišti. Dokonce se začali i hádat a navzájem si vyčítat. Čingačgúk, rovněž zklamaný, že před svou milou nepředstoupí s kořistí za pasem, musel oba muže krotit a nabádat k opatrnosti. Za chvíli už tedy nevrlí a rozmrzelí pádlovali všichni zpět k arše.

Když byli opět na palubě, rozhodli se Hurá Harry s Tomem Hutterem, že se půjdou vyspat a doženou aspoň trochu spánek, o který je indiáni během zajetí připravili. O průběhu své výpravy se ani slovem nezmínili, ale Jelenobijce se lehce dovtípil. Mručení Harryho a mlčení Delawara, který by měl podle zvyku návrat z vítězné výpravy ohlašovat halasným pokřikem, byly dostatečně výmluvné. A když pak Delawar, jak procházel kolem přítele, pouze utrousil: „Oheň vyhasl!“, vyjádřil tak sice nepřesně, ale srozumitelně, jak se věci mají.

Zůstalo otázkou, kam plout dál. Po kratší debatě muži usoudili, že nejbezpečnější bude napnout plachtu a nechat se bezcílně unášet mírným vánkem, jen když se archa udrží v dostatečné vzdálenosti od břehu. Společnými silami tak učinili a poté se Potápka Tom a Hurá Harry odebrali na kutě.

Mírný vánek unášel archu směrem na sever, a to přímo k výběžku, na kterém se měl setkat Čingačgúk s Tiškou. Indián se zdál zpočátku klidný, ale jak se archa pomalu přibližovala k výběžku, byl čím dál tím vzrušenější a nakonec byl tak rozčilen, že by to potěšilo i tu nejnáročnější snoubenku. Jelenobijce vedl archu těsně podél členitého břehu, jednak aby zůstával ve skrytu hustého pobřežního porostu, jednak aby pátral po postavení nepřítele. Takto obepluli nízký výběžek a vjeli do zátoky, na jejímž protilehlém konci byl cíl jejich cesty, vzdálený zhruba čtyři sta metrů. Vtom však přistoupil Čingačgúk po bok Jelenobijci a ukázal přímo před sebe. Na okraji houštiny lemující jižní břeh písčitého cípu doutnal oheň. Nebylo tedy pochyb o tom, že indiáni přestěhovali svůj tábor sem a usadili se takřka přímo na místě, kde si Tiška smluvila schůzku s Čingačgúkem.

Kapitola XVI

V údolí sluncem zalitém
slyším tvé bublání,
které je pro mě příběhem
pravého poznání.
                   — Wordsworth

Objev, o kterém jsme se zmínili na konci předešlé kapitoly, měl pro Jelenobijce a jeho přítele velký význam. Bylo zřejmé, že kdyby se Potápka Tom a Hurá Harry v tu chvíli probudili, bez váhání by vyrazili na další výpravu za skalpy. To by už i tak ztíženou možnost únosu indiánské dívky ještě více ohrozilo. Proto je Jelenobijce s Delawarem nechali spát a jednali podle vlastního plánu, na kterém se stačili domluvit, než archa po čtvrthodině plavby dorazila do blízkosti výběžku.

„Vidíte, Judito?“ obrátil se šeptem Jelenobijce na Hutterovu krásnou dceru. „Udělali si oheň na odvrácené jižní straně výběžku, takže si asi myslí, že jsme pořád ještě v hradě. Z téhle strany by nás jistojistě nečekali. Ještě že Harry a Tom Hutter spí. Tuhle příležitost by si určitě nenechali ujít.“

Jelenobijce chvíli manévroval s archou, až se mu podařilo dostat ji do zákrytu houští, které oddělovalo ohniště od vody. Tam spustil kotvičku. Nacházeli se tak sice v dosti těsné blízkosti tábora, ale snížilo se nebezpečí, že je někdo v mihotavém světle plamenů zahlédne. Jelenobijce pak šeptem upozornil Juditu, že je nutné zůstat zcela bez hlesu, a vysvětlil jí, co dělat v případě nebezpečí. Budit spáče jí dovolil pouze v krajním případě.

„Ale už musíme s Hadem nasednout do kánoe a vyrazit,“ řekl na závěr. „Hvězda vyjde co nevidět. I když nevím, jestli ji přes ty mraky vůbec uvidíme. Ale Tiška má dost rozumu, aby viděla i to, co nemá zrovna před očima.“

„Jelenobijce,“ přerušila ho rozechvěle dívka, „tohle je strašně nebezpečné. Proč se do takového podniku vůbec pouštíte?“

„Přece abychom osvobodili Wah-ta!-Wah, Čingačgúkovu snoubenku. Chce si ji vzít, hned jak se vrátí k Delawarům,“ vysvětloval Jelenobijce.

„Jenomže,“ pokračovala dívka, „má si ji vzít on, a ne vy. Proč by měli dávat v sázku život a svobodu dva, když se to týká jenom jednoho?“

„Už vám rozumím, Judito. Vy si tedy myslíte, že když je Tiška Hadova snoubenka, a ne moje, je to jeho věc a měl by si pro ni dojít sám. Jenomže zapomínáte na to, že jsme sem kvůli tomuhle úkolu přišli oba dva. A jestli pro některé lidi, jako jsou hlavně mladé ženy, znamená tak hrozně moc láska, tak pro jiné je zas moc důležité přátelství. Možná by mohl Had jet sám a unést Tišku, pádlovat přece umí a třeba by to i zvládl. Jenomže v takovémhle podniku je vždycky dobré mít někoho, kdo vám kryje záda a na koho je spolehnutí, i když je to třeba jenom moje maličkost. Prostě v takovéhle chvíli kamaráda v nouzi neopustím a vy, být na mém místě, byste to taky neudělala, nemám pravdu?“

„Máte, Jelenobijce. Máte pravdu. Ale jenom mi slibte, že s tou dívkou pojedete hned zpátky a neodvážíte se jít mezi divochy do tábora, protože to by byla vaše smrt.“

„Ale děvče. Člověk by si myslel, že to mluví chudinka Hetty, a ne ta skvělá, chytrá Judita Hutterová. Jenže strach lidi přejinačí, to už jsem zažil. Moc mě těší, že se o mě bojíte. Je vidět, že máte srdce na pravém místě, ať si o vás povídá, kdo chce, co chce. Jsou to jen hloupé povídačky těch, co vám závidí, že jste hezká.“

„Jelenobijce,“ skočila mu Judita prudce do řeči, třebaže se jí rozrušením stáhlo hrdlo, až ji musel Jelenobijce připomenout, aby mluvila tišeji. „Copak ale věříte všemu, co kdo napovídá o ubohém děvčeti bez matky? Kdybych měla bratra, který by se mě dokázal zastat, Harry by si netroufl takhle mi ničit život.“

„K tomu nepotřebujete bratra. Zastat se bezbranné ženy proti pomluvám svede nejen bratr, ale každý čestný člověk. Jenže Harry to tak nemyslí. On vás má ve skutečnosti moc rád a chce si vás vzít za ženu. A jestli mu někdy vylítne z úst něco proti vám, tak to z něho mluví žárlivost a nic jiného. Hezky se na něho usmějte, až se probudí, stiskněte mu ruku aspoň z poloviny tak silně, jako jste to před chvilkou udělala mně, a vsadím krk, že ten chudák zapomene na všecko kromě vaší krásy.“

Jelenobijce se zasmál svým zvláštním způsobem a obrátil se k Čingačgúkovi, který navenek trpělivě, a přitom v nitru plný netrpělivosti, čekal na svého přítele, až nasedne do loďky. Odrazili od archy a dívku zanechali jejím trpkým a zmateným myšlenkám.

Plán měli Čingačgúk a Jelenobijce dobře promyšlený, že by to dělalo čest mužům, kteří vyrážejí na válečnou stezku podvacáté, a ne poprvé jako oni dva. Čingačgúk seděl na špici a Jelenobijce pádloval. Indián se tak mohl vrhnout v ústrety dívce, hned jak vyskočí na břeh, zatímco Jelenobijce, ani zdaleka ne tak rozrušený jako jeho přítel, mohl s větším klidem a rozvahou vést plavidlo k cíli. Od chvíle, kdy se odpoutali od archy, postupovali oba odvážlivci jako dobře vycvičení vojáci, kteří jsou povoláni do pole proti nepříteli. Bojový debut Jelenobijcův již známe, ale Čingačgúk dosud ze své pušky v hněvu nevystřelil a nyní ho čekal čin, který mu přinese buď slávu, nebo smrt.

Jelenobijce neřídil loďku přímo k výběžku, ale zamířil přídí šikmo ke středu jezera, ven ze zátoky, aby se pak mohl dostat k dolnímu konci výběžku přímo a nemusel cíp obeplouvat podél břehu. Ačkoli se tak vzdalovali od vytouženého cíle své pouti, místo aby se k němu přibližovali, Čingačgúk, který by jinak jednal méně obezřetně, chápal nutnost tohoto postupu a nijak se nezpěčoval. Když byli v jedné čáře se špicí výběžku, instinktivně přestali oba najednou pádlovat a kánoe se zastavila.

Na obloze se nakupily mraky, a tak bylo těžké určit, zda hvězda nad kopcem už vyšla, nebo ne. Hustá tma všechno pokrývala černým příkrovem a jen podle obrysu okolních břehů bylo možno tušit, že jim k cíli zbývá zhruba tři sta metrů. Jelenobijce měl za to, že do východu hvězdy chybí ještě několik minut, ale indián tvrdil, že se opozdili a že jeho milá už určitě čeká na břehu. Samozřejmě že svůj názor prosadil, a tak se, jak mohli nejopatrněji, pustili opět do pádlování. Pádla se zdvihala a nořila do vody zcela neslyšně, a když byli asi sto metrů od břehu, Čingačgúk uložil pádlo na dno loďky a chopil se pušky. Jak pronikali hlouběji do pásu temnoty, obepínajícího zalesněné břehy, poznali, že se uhnuli trochu na sever od vytčeného směru, takže upravili kurs loďky. Kánoe se teď pohybovala tak lehce a cílevědomě, jako by byla vedena vlastním instinktem. Za chvíli už pod přídí zaslechli jemné zaskřípění oblázků a byli na místě. Přesně zde vystoupila minulou noc na břeh Hetty a odtud slyšeli její hlas, když se plavili kolem na arše.

Čingačgúk vystoupil jako první a pustil se do obhlídky. Oblázčitý cíp výběžku se zvolna zvedal a přecházel v hustou houštinu lemující oba břehy. Po Tišce však nikde nebylo vidu ani slechu. Když se Čingačgúk vrátil ke kánoi, Jelenobijce už na něho čekal na břehu. Indián se obával, že si popletli místo, Jelenobijce měl pochybnosti o čase sjednané schůzky. Vtom uchopil indiána za paži a ukázal mu směrem nad kopec na východní straně, kde se v nenadálé průrvě mezi mraky z ničeho nic objevila velká zářící hvězda. Buď jak buď, bylo to příznivé znamení. Oba muži se opřeli o pušky a s větší nadějí teď vyčkávali, kdy zaslechnou blížící se kroky. Zaléhal k nim však pouze tlumený hovor či občasný výkřik nebo pláč dítěte z indiánského tábora, který nemohl být daleko, přestože z místa, kde stáli, ohniště vidět nemohli. Jednou či dvakrát se jim zazdálo, jako by se kdosi blížil k místu schůzky, ale buďto zcela podlehli šálení smyslů, nebo si to příchozí rozmyslel a až k břehu nedorazil. Tak jim v úzkostném napjatém očekávání uplynula čtvrthodinka, aniž se cokoli událo. Nakonec Jelenobijce navrhl, aby se vrátili do loďky, obepluli výběžek směrem k táboru a z vody se pokusili zjistit, co se tam děje. Třeba tak najdou vysvětlení, proč Wah-ta!-Wah nepřišla. Čingačgúk však jeho návrh rázně odmítl. Dívku by jistě velice zklamalo, kdyby přišla a nenašla ho. A tak se Jelenobijce odhodlal zanechat přítele ukrytého v křoví na místě a vydal se uskutečnit svůj plán sám.

Od břehu odrazil takřka neslyšně, ale tentokrát nepádloval stejnou cestou, kudy přijeli, nýbrž se pustil těsně podél břehu do nitra zátoky. Hustě porostlý břeh mu skýtal dostatečnou ochranu a mohl ho prozradit pouze neopatrný zvuk. Zde však nehrozilo nebezpečí, že by se mu pod nohou mohla se zapraskáním prolomit větvička, že by vyplašil ptáka z hnízda nebo že by pod ním zašustilo listí. Loďka plynula lehce po hladině jako nějaký mohutný vodní pták.

Když se lovec dostal do jedné čáry mezi tábor a archu, zahlédl konečně oheň. Vzplanul náhle nad rozsochatou větví, kterou právě kdosi přiložil, až se Jelenobijce lekl, jestli se nedostal do světelného kruhu, ve kterém by ho mohli indiáni zpozorovat. Jeho obavy však byly zbytečné.

Z místa, kde se Jelenobijce octl, měl tábor před sebou jako na dlani. Dosud tu panoval ruch a ještě nikdo nespal, protože se indiáni zdrželi stavbou nových obydlí a přípravou večeře. Všichni však už byli nasyceni a teď trávili chvíle večerní pohody. Na první pohled si Jelenobijce povšiml, že zde řada bojovníků chybí. Byl tu ale Puklý dub, který seděl v popředí obrazu, jaký by s potěchou namaloval Salvator Rosa. Jeho tmavá tvář planula nejen odlesky mohutného táboráku, ale i radostí, se kterou ukazoval všem okolo vyřezávanou figurku slona. Přes rameno mu nakukoval chlapec a v obličeji se mu zračil tupý úžas. Kolem ohně polosedělo, pololeželo dalších asi osm deset bojovníků, z nichž každý představoval jiný obrázek blaženého odpočinku. Zbraně měli po ruce, ať už opřené o stromy poblíž, nebo položené přes kolena pro případ náhlého poplachu. Opodál byla skupina žen s dětmi a tam teď upřel Jelenobijce zejména svou pozornost. Zdálo se, že tu jsou shromážděny všechny ženy z tábora, a děti měly u sebe. Vesele se bavily a chovaly se celkem bezstarostně. Jen jedna babice seděla jako na trní, neustále vstávala a dívala se kamsi k lesu. Ať ale Jelenobijce namáhal oči sebevíc, Tišku nikde nezahlédl. Několikrát se mu zdálo, že slyší její hlas, ale to ho jen zmátl melodický tón řeči, tak příznačný pro všechny indiány. Najednou babice ještě více zpozorněla a tu Jelenobijce zahlédl, jak od lesa přichází mladý indián provázený dvěma děvčaty. Jednou z dívek byla Tiška. Jelenobijce pochopil, jak se věci mají. Tišku hlídají. A jestli není jejím strážcem i ta druhá dívka či jestli ten mladík není jejím přislíbeným irokézským ženichem, pak zaručeně dozorem nad Tiškou byla pověřena ta stará indiánka, která, jak se zdá, bere svůj úkol velice vážně. Podezřelý příchod neznámého indiána na jezero vykonal své a Irokézové teď věnovali Tišce větší pozornost, než by si přála. Co chvíli se dívka obracela k východu a hledala nad kopcem hvězdu prokmitávající mezi mraky, i když se snažila nedávat svůj nepokoj najevo. Pokus vzdálit se nenápadně z tábora se nezdařil a ona teď navenek lhostejně bloumala po táboře. Nakonec usedla mezi ženy a ta babice, která ji celou tu dobu věrně sledovala, usedla nedaleko ní.

Jelenobijce rychle promýšlel, co dělat. Co nevidět se ženy odeberou k spánku, takže zůstane-li, bude aspoň vědět, pod jaký strom či do jaké chatrče se Tiška uložila. Jenomže Čingačgúk je už jistě netrpělivý, a nedočká-li se brzy návratu svého přítele, může podniknout nějaký nepředložený čin. Nakonec se Jelenobijce rozhodl pro návrat. Opatrně otočil loďku a za malou chvilku byla již kánoe opět tam, odkud přednedávnem vyplula.

Jelenobijcovy obavy byly zbytečné. Čingačgúk se ze svého místa ani nehnul – z obavy, aby svou milou náhodou nepropásl. Když uslyšel, jak se věci mají, spíše než zklamání objevil se v jeho tváři výraz odhodlané bojovnosti. Rychle se poradili, jak dál postupovat. Loďku nechali vytaženou na břehu, aby ji dívka ihned spatřila, kdyby se jí přece jen podařilo přijít. Potom si oba zkontrolovali zbraně a pustili se do lesa. Výběžek, na jehož cípu zanechali loďku, měl rozlohu asi osmdesáti arů a mírně stoupající hřbítek ho dělil na jižní a severní polovinu. Byl porostlý převážně křovisky a vzrostlými duby. Po jižním úbočí hřebene, u jehož úpatí měli indiáni rozložen svůj tábor, hrčel potůček a stékal do jezera. Čingačgúk s Jelenobijcem se přibližovali k táboru od severu, takže, jak čtenář jistě pochopí, hřbítek za indiánským táborem je dokonale kryl před očima případných pozorovatelů. Když konečně shlédli z té nízké vyvýšeniny na tábor, oheň ještě plápolal a vrhal odlesky do vysokých korun stromů. Tato působivá hra světel však neměla na naše dva přátele ten patřičný účinek, neboť v této chvíli bylo pro ně důležitější, že oheň ozařující jejich nepřátele ukrývá je samé do ještě hlubší temnoty. Postupovali opatrně po hraně hřebene vzhůru, až se dostali přímo nad ohniště, načež zaujali pozorovací postavení opřeni o mohutný kmen dubu. Záda tak měli krytá před každým, kdo by přicházel z nitra lesa, a zepředu je chránilo návrší.

Pohled na tábor, který se teď Jelenobijci naskytl, byl přímo protilehlý tomu, jaký se mu otvíral z kánoe. Jinak se ale na obraze mnoho nezměnilo. Protože teď byli mnohem blíže, viděl Jelenobijce, že bojovníků shromážděných kolem ohně je celkem třináct. Soška slona, která mezitím prošla rukama všech, se vrátila k Puklému dubu a výbuchy nadšení a obdivu vystřídaly teď vzrušené úvahy o tom, kde a zda vůbec takové zvíře žije a jaké může mít zvyky. A jakkoli to nebyly názory vědecky fundované, byly alespoň barvité a plné obrazotvornosti. Ženy, které byly při pohledu z kánoe vzdálenější, seděly teď v popředí, a to ve vzdálenosti sotva dvaceti metrů od jejich pozorovatelny. Třeba mluvily tichými melodickými hlasy, na těch pár kroků bylo možno pochytit takřka slovo za slovem, o čem hovořily. Jelenobijce cítil, jak se Čingačgúk zachvěl, když se poprvé ozval hlas jeho Wah-ta!-Wah. Až mu musel položit ruku na rameno a tím mu připomenout, že je třeba zachovat chladnou hlavu.

„Irokézové mají ještě podivnější zvířata, než je tohle,“ řekla jedna z dívek chlubivě, neboť stejně jako muži i ženy hovořily o stejném tématu. „Delawaři na něm můžou oči nechat, ale Irokéz o ně zítra jazykem nezavadí. Naši bojovníci ho vystopují a zabijí, jestli se odváží přijít k našim vigvamům.“

Tato slova byla zjevně namířena proti Wah-ta!-Wah, která si útok samozřejmě nenechala líbit.

„Delawaři by takové zvíře na své území ani nepustili. Delawarští bojovníci by zahnali jak to zvíře, tak jeho sošku!“

„Kdo kdy slyšel o delawarských bojovnících? V národě Delawarů jsou samé ženy. Ani jelen neuteče, když uslyší přicházet Delawara. Ať mi někdo řekne jméno jediného známého delawarského bojovníka!“ smála se indiánka uštěpačně.

„Kdo kdy slyšel o delawarských bojovnících?“ opakovala po ní vzrušeně Wah-ta!-Wah. „Sám Tamenund, který je dnes starý jako tyhle duby kolem či orlové v povětří, býval kdysi mladý a jeho jméno se neslo od toho velkého slaného jezera na východě až ke sladkým vodám na západě. A co rod Unkasů? Není slavnějšího rodu, i když hroby jejich předků bílé tváře rozoraly a kosti pošlapaly. Ani orel nevyletí tak vysoko, jelen neběží tak rychle či pardál není tak neohrožený. Jen ať hurónské ženy otevřou oči dokořán, a uvidí bojovníka jménem Čingačgúk, který je ztepilý jak mladý jasan a pevný jako ořešák.“

Když Tiška řekla, aby hurónské ženy „otevřely oči dokořán, že uvidí bojovníka jménem Čingačgúk“, mínila to samozřejmě obrazně. Jelenobijce zlehka dloubl svého přítele do žeber a spokojeně se po svém způsobu zařehtal. Zato Čingačgúk, dojatý něžným hlasem své milé a polichocen tím, co řekla, se leda usmál. Na podobné shody a náhody ho teď neužije, i kdyby byly sebesměšnější. Slova Delawarky vyvolala u hurónských žen řadu námitek a debata se přiostřila, i když nadále probíhala v nezávazném lehkém tónu. Posléze pokynul Čingačgúk Jelenobijci, aby se skrčil za pahorek a tak se zcela skryl zrakům od ohniště, načež vyloudil z úst zvuk tak k nerozeznání podobný zapištění americké veverky, že se Jelenobijce, který ten signál slyšel již víckrát, musel podívat vzhůru do větví, jestli tam někde to skotačivé zvířátko neuvidí. V amerických pralesích býval ten zvuk tak častý, že si ho žádný Hurón nepovšiml. Ale Wah-ta!-Wah strnula a v půli věty se odmlčela. Zachovala ovšem dostatek prozřetelnosti, aby nepodlehla nutkání a neotočila se za tím zvukem. Kolikrát už to znamení slyšela, když ji Čingačgúk lákal z vigvamu na tajné dostaveníčko! Však jí to nelibozvučné zapísknutí znělo stejně lahodně jako serenády dívkám v zemích za oceánem.

Od té chvíle si byl Čingačgúk jistý, že o něm Wah-ta!-Wah ví, a mohl se od ní nadít pomoci. I Jelenobijce, kterému pocity zamilovaných byly dosud záhadou, si povšiml změny v dívčině chování. Už se nepřela s takovou náruživostí a jiskrou a svými výroky často jako by nahrávala protivníkovi k snadnému vítězství. Samozřejmě že si několikrát neodpustila uštěpačnou poznámku, kterou ťala do živého, takže stále sebevědomější Hurónky ztratily na okamžik půdu pod nohama, ale tím vším pouze zakrývala své skutečné pocity a vyhýbala se podezření, že ztratila zájem dál se přít. Nakonec všechny to hašteření unavilo a začaly se rozcházet. Konečně se mohla Wah-ta!-Wah nenápadně obrátit směrem k vysokému dubu, odkud se znamení ozvalo. Hlasitě zívla a protáhla se s rukama do široka rozpaženýma, jako by ji zmáhala únava. V tu chvíli se zapištění veverky ozvalo podruhé, takže dívka teď bezpečně věděla, kde se její milenec skrývá, i když ho v té tmě nemohla vidět. Bylo třeba okamžitě něco podniknout. Co nevidět se totiž přiblíží chvíle, kdy se bude muset odebrat na lože. Měla spát v jedné z těch nízkých chatrčí nedaleko místa, kde právě stála. Jakmile ji tam babice povolá a sama si lehne ke vchodu jako stráž, naděje na útěk bude tatam. Zoufale se rozhlížela kolem dokola a přemýšlela, co podniknout. Právě v tom okamžiku zahlédla, jak si jeden z bojovníků u ohně chce nahnout z kalabasy a rozmrzele ji odhazuje stranou, protože voda už v nádobě nebyla. Dívka se shýbla pro kalabasu, a aniž se kohokoli zeptala, ubírala se vzhůru k hřebínku pro vodu. Studánka s výtečnou vodou se totiž nacházela na severním svahu, nedaleko místa, kde se nyní krčili Čingačgúk s Jelenobijcem. Rázem jí však byla babice v patách a volala ji zpátky. Puklý dub, neboť on to byl, kdo tak nutně potřeboval zahnat žízeň, babici okřikl a cosi jí poručil. Nakonec tedy šly pro vodu obě.

Babice držela dívku pevně za ruku. Když se přiblížily k místu, kde se skrývali naši dva přátelé, Čingačgúk s tomahavkem nad hlavou se užuž chystal stařeně jediným úderem rozbít lebku a vydrat jí svou snoubenku ze spárů. V poslední chvíli mu ale Jelenobijce ruku zadržel – snad že mu bylo líto lidského života, nebo se obával, aby stařena nevykřikla a nezpůsobila poplach. Když tedy obě ženy přešly, Jelenobijce a Čingačgúk se jim vydali v patách. Naposledy indián zapískal jako veverka, až se babice otočila a podivovala se, cože to zvířátko ještě nespí a že to je jistojistě špatné znamení. Wah-ta!-Wah jí odvětila, že sama slyšela veverku toho večera už třikrát a že zřejmě loudí drobky od večeře. Vysvětlení zřejmě stařenu uklidnilo, a tak pokračovaly v cestě ke studánce, oba muži za nimi. Když stařena nabrala vodu do kalabasy, držíc přitom stále dívku za zápěstí, vydala se na zpáteční cestu. Najednou ji ale kdosi prudce popadl za chřtán, že nestačila vydat ani hlásku, jen klokotavě zachrčela a zvedla ruce k obraně. Propustila přitom zajatkyni ze svého sevření. Čingačgúk popadl milou v pase a utíkal s ní skrze křoviska po severním svahu dolů k vodě. Jelenobijce mezitím hrál na hrdle stařeny jako na klávesách varhan. Občas jí dovolil nabrat dech a vzápětí zas prsty přitlačil, div ji neuškrtil. V jedné té chvíli se ale přece jen podařilo babici zavřeštět, až zburcovala celý tábor. Jelenobijce zaslechl dupot bojovníků, kteří se hrnuli vzhůru po svahu, a už se nad hřebenem vynořily jejich siluety rýsující se proti světlému pozadí jako černé přízračné stíny. Povalil stařenu na zem a naposledy zaryl prsty do jejího zmítajícího se krku, spíš ze zlosti, jaký povyk ta žena způsobila, než z jakéhokoli jiného důvodu, načež vyrazil na ústup, pušku přichystanou k výstřelu a hlavu vztyčenou jako lev, který padl do pasti.

Kapitola XVII

Tam, mudrci, pohleďte: světlo, hvězda,
jež řídí vás i klame. Jen se nevzdat!
Jste oběti, však dokud v hrudi vaší
žár žití plane, nebudu vás plašit.
                                                     — Moore

Ohniště, kánoe a studánka tvořily vrcholy zhruba rovnostranného trojúhelníku, přičemž vzdálenost od ohniště ke studánce byla o trochu delší než vzdálenost od studánky k loďce, zatímco od ohniště k loďce to měli indiáni zhruba stejně daleko. Ti však mohli běžet přímo a nemuseli se proplétat mezi křovisky. O tom, že indiáni neběží pouze ve směru, odkud zaslechli výkřik, ale že poslali i boční hlídky, které měly uprchlíkům nadběhnout z druhé strany, věděl Jelenobijce nejen proto, že se vyznal v jejich zvycích, ale i proto, že slyšel jak dusot nohou běžících po svahu přímo k němu, tak i supění těch, kteří se hnali k vodě. Vše teď záleželo na rychlosti. Když Jelenobijce zahlédl ty čtyři hrozivé siluety, jak se proti němu řítí, zaváhal jen na okamžik. Místo toho však, aby vystřelil a snížil tak jejich početní převahu, vyrazil na útěk a v mžiku se ztratil v křoviscích. Doběhnout k vodě, kde už na něho v loďce čekali Čingačgúk s Wah-ta!-Wah, bylo pro něho dílem okamžiku. Stačil položit pušku na dno kánoe a chystal se odrazit loďku a naskočit, když tu křovisky jak pardál proskočil mohutný indián a dopadl Jelenobijci na záda. Všechno teď viselo na vlásku. Jediný chybný krok, a se vším bude konec. V tu chvíli Jelenobijce s velkomyslností, jaká by Římana proslavila navěky, napřel všechny síly do posledního zoufalého pokusu a jedním mohutným záběrem odrazil kánoi s oběma milenci do vzdálenosti třiceti metrů od břehu, načež upadl tváří do vody zalehnut indiánem.

Přestože vody zde bylo sotva po pás, i taková hloubka mohla být osudná tomu, kdo se octl v tak nevýhodném postavení. Indiánovi však docházel dech a na chvilku povolil sevření, aby mohl vystrčit hlavu nad hladinu. Toho Jelenobijce využil, postavil se na nohy, a mohutně lapaje po dechu, pustil se s Hurónem do křížku. Půl minuty spolu divoce zápolili, až se voda vařila, jako když krokodýl bojuje s nějakou mohutnou kořistí, načež se oba vztyčili a strnuli v usilovném postoji, jak si navzájem přetlačovali ruce svírající nože a napřažené do smrtícího úderu. Jak by souboj dopadl, se už nedozvíme, protože v tu chvíli se půl tuctu divochů vrhlo do vody na pomoc svému druhovi a Jelenobijci nezbývalo nic jiného než se důstojně vzdát.

Po celou tu dobu byla kánoe s Čingačgúkem a jeho milou nedaleko od břehu, takže mohli slyšet vše, co se zde odehrálo, i když v té tmě sotva co zahlédli. Indiáni byli tak zaujati svým zajatcem, že se o osud loďky pranic nezajímali, a když pak dovedli zajatce k ohni, kde jim přidušená babice, pozvolna se zotavující ze svého postižení, vylíčila, co se odehrálo, na pronásledování uprchlé dívky a jejího zachránce už bylo pozdě. Jakmile totiž vyrazili Huróni s Jelenobijcem k táboru, ponořil Čingačgúk pádlo do vody a vydal se na zpáteční cestu k arše.

Když Jelenobijce došel k ohni, obklopilo ho asi osm podmračených divochů, mezi nimiž byl i jeho starý známý Puklý dub. Bojovník promluvil cosi stranou ke svým druhům a ti jeho slova uvítali radostnými výkřiky překvapení. Muž, který zvítězil nad jejich druhem, je v jejich rukou a je jim vydán na milost či nemilost. Do nenávistných pohledů, které vrhali na zajatce, mísil se i stín obdivu, s nímž kvitovali jak jeho minulé činy, tak i jeho současné chování.

Ruce neměl Jelenobijce spoutány, pouze kolem kotníků mu indiáni uvázali silný lýkový provaz, který mu sice nebránil v chůzi, ale znemožňoval jakýkoli rychlejší pohyb. Nůž mu odebrali samo sebou ihned. Úcta, se kterou se irokézští bojovníci k Jelenobijci chovali, pramenila z velké části i z událostí této noci. Rychlost, s níž běloch objevil jejich nový tábor, únos dívky i obětavost, s níž odstrčil kánoi na jezero a vydal se napospas Mingům, to vše dosvědčovalo, že mají před sebou udatného a prozíravého bojovníka. Však i ta pouta na nohou byla důkazem toho, jak velice si ho považují. Dovolili mu, aby se posadil na kládu u ohně a osušil si šaty. Mezitím se bojovníci odebrali o kousek dál poradit se, jak nyní postupovat. Za tohoto stavu věcí přistoupila k Jelenobijci stařena jménem Medvědice. Pěsti měla zaťaty a z očí jí sršely blesky. Byla to právě ta babice, která už ukázala, jak náramně dokáže vřeštět. A co teprve teď, když jí nikdo nevisel na hrdle.

„Ty skunku jeden smradlavá,“ spustila z plných plic a mávala mu pěstí u nosu. „Jsi míň než baba. Všichni Delawaři jsou baby a ty jsi mezi nima bázlivá ovce. Bílí tě vyštvali a žádný rudý kmen, ve kterém jsou opravdoví muži, by tě do svých vigvamů nepustil. Ty že jsi zabil našeho bojovníka? Kdepak! To spíš se jeho slavná duše sama rozžehnala s tělem, aby se s tebou nemusela špinit. A ta krev, kterou jsi prolil, když byl jeho duch na cestách, nevsákla se do země. Ne, ne. Ta čeká, až ji doprovodí tvoje kvičení! Už slyším tu muziku! To není jekot rudého muže. Žádný rudý bojovník nekvičí jak prase. To kvičí chřtán bělocha – bělošský chrapot – lahodný jako dívčí zpěv. Ty pse – skunku – ježku – ty minku – ty svišti – kňoure jeden – ty ropucho – pavouku – Angličane…“

V tu chvíli konečně babici došel dech i zásoba nadávek, ale dál zuřivě mávala Jelenobijci pěstí před obličejem. Jelenobijce se na její pokusy vyprovokovat ho tvářil zcela netečně, jak to civilizovaný člověk tváří v tvář hulvátovi obvykle dělává. Je mu totiž jasné, že sprostota a lež nemusí nikterak ublížit tomu, proti komu je namířena, ale navěky poznamená toho, kdo se k ní uchyluje. Přece však byl dalších útoků ušetřen, neboť se vrátil Puklý dub, babici poručil, ať se klidí, a sám usedl vedle zajatce. Babice neochotně odtáhla, ale Jelenobijce věděl, že v ní má zavilého nepřítele, který mu bude všemožně škodit, dokud on zůstane v táboře. Nic totiž nerozjitří srdce víc než pohrdání a přezíravost toho, koho jsme chtěli urazit.

„Vítám bílého bratra u ohně Hurónů,“ pronesl obřadně Puklý dub.

„Děkuji za přivítání,“ odvětil Jelenobijce, „a děkuji za oheň. I ten, kdo má delawarské srdce, se rád ohřeje u hurónského ohně, zvlášť když se před chvílí koupal ve vodě tak studené, jaká je v Zrcadlovém jezeře.“

„Můj bílý bratr má srdce bojovníka, proč tedy žije mezi Delawary, když to jsou baby?“

„Žiju tam, kam mě osud postavil. A protože jsem strávil mládí mezi Delawary, doufám, že mezi nimi i zestárnu a zemřu.“

„Delawar je rudoch jako Hurón. Bílý bratr získal své nové jméno mezi Huróny. Proč nechce Sokolí oko přejít mezi hurónské bojovníky?“

„Obávám se, že ti nerozumím. Mluv jasněji, Mingo, protože se zavázanýma očima a se svázaným jazykem se člověk nedomluví.“

„Vím, že Sokolí oko nemá rozeklaný jazyk a rád říká to, co si myslí. Jak potom může být přítelem Ondatry,“ tak přezdili indiáni Potápku Toma, „který není ani bílý, ani rudý, ani zvíře, ani ryba. Je jako užovka, chvíli na vodě, chvíli na suchu. Slídí po skalpech jako rudoch a vyvyšuje se nad indiána jako běloch. Sokolí oko se může vrátit a říct mu, že přelstil Huróny a utekl, a až bude mít Ondatra před očima mlhu, otevře Sokolí oko Hurónům dveře. Kořist ať si ponechá bílý bratr, Hurónům stačí to, co zbude. A protože bledá tvář o skalpy nestojí, skalpy půjdou do Kanady.“

„Už ti rozumím, Puklý dube, a musím říct, že je to nejďábelštější plán, jaký by se dal od Mingů čekat. Samozřejmě že bych mohl Ondatrovi namluvit, že jsem vám utekl, a ještě za to sklidit uznání.“

„Ano, přesně to chci, aby bílý bratr udělal.“

„Ano, rozumím tomu dobře. Myslíš si, že když jsem u Ondatry v domě, jím jeho chléb a hovořím s jeho dcerami, snadno svedu zamlžit mu zrak tak důkladně, že neuvidí, co se kolem děje.“

„Sokolí oko se měl narodit mezi Huróny. Jeho krev není ani zpoloviny bílá,“ přikyvoval s úsměvem Puklý dub.

„A pak, až Ondatra pro mlhu neuvidí, dcery budou spát a Hurá Harry – nebo jak vy indiáni říkáte, Urostlá borovice – nebude mít stín podezření, protože Sokolí oko bude na stráži, pak postačí dát vám znamení světlem, otevřít dveře, pustit Huróny dovnitř a dovolit jim, aby všecky klepli po hlavě.“

„Dozajista se můj bratr mýlí a není běloch. Zaslouží si být slavným náčelníkem Hurónů,“ říkal vzrušeně indián a tvář mu zářila.

„Něco ti, Huróne, povím a zapiš si to za uši. Já jsem křesťan a prostý člověk a k podobné hanebnosti bych se nikdy nepropůjčil. Vím, že se ve válce dělají všelijaké úskoky, a nic proti tomu. Ale zradit přátele, to dokážou mezi bílými jenom ďáblové a lotři. Já vím, že je dost bělochů, co vám dávají špatnou představu o naší povaze, ale to jsou všecko vyvrhelové a zločinci a do slušné společnosti nepatří. To, co ode mě chceš, bych nikdy neudělal a neudělal by to ani žádný spravedlivý Delawar. U Mingů je to zřejmě jinak.“

Hurón vyslechl tu výtku se zjevnou nevolí, ale své plány nepouštěl ze zřetele a nemínil se vzdát tak snadno. Nuceně se usmál, přikývl, jako že chápe, a pak se zeptal:

„Sokolí oko má rád Ondatru, nebo snad miluje některou z jeho dcer?“

„Ani to, ani ono, Puklý dube. Toma Huttera zrovna v lásce nemám. A pokud jde o jeho dcery, hezké sice jsou, že by se po nich kdekdo ohledl, ale jedna je slabá na duchu a druhá…,“ tu se Jelenobijce zarazil, protože se nechtěl před indiány ničím dotknout dobré pověsti Judity, která se nemohla jakémukoli nařčení bránit. Hurón si však jeho mlčení vysvětlil po svém.

„Copak Šípková růže není dost krásná, aby zapustila kořen lásky v srdci mého bratra? To kvůli ní podnikl Sokolí oko tuhle nebezpečnou výpravu, aby si ji získal. Ona drží tu jemnou nitku, na které utáhne i nejstatečnějšího bojovníka.“

„Jsi na omylu, indiáne. I když pravda je, že mě sem přivedla láska. Jenomže tu nitku, o které mluvíš, nedrží v rukou Šípková růže, ale Wah-ta!-Wah, kterou jste vy drželi v zajetí. A na druhém konci té nitky nejsem já, ale Čingačgúk, náčelník kmene Mohykánů ze slavného rodu Unkasů, který teď žije mezi Delawary, když se jeho vlastní kmen rozpadl, a který vám dnes v noci unesl svou nevěstu. Ti dva se moc milujou, takže žádné velké tahání za nitku nebylo třeba. Wah-ta!-Wah mu sama skočila do náručí. Jen co se vrátí mezi Delawary, vezmou se. Takže aspoň jedna dobrá věc se podařila.“

Jelenobijce pak Hurónovi vylíčil všechny podrobnosti únosu, popsal mu, kde se s indiánem schovávali a odkud pozorovali tábor, dokonce mu i prozradil, jakého znamení Čingačgúk použil, aby se dal své milé poznat.

Hurón poslouchal rozmrzele, ale snažil se své rozhořčení potlačit. Nakonec vstal a odebral se k ostatním bojovníkům, aby je o všem informoval. I u nich mísil se hněv s obdivem nad tou troufalostí, kterou jejich protivník projevil a s níž nakonec dosáhl svého. Několik se jich šlo dokonce podívat nahoru k dubu a hledali stopy, aby se ujistili, že lovec mluví pravdu.

Mladík, kterého Jelenobijce spatřil ochomýtat se neustále kolem Wah-ta!-Wah a o kterém usoudil, že bude její vyhlédnutý hurónský ženich, se dosud k Jelenobijci nepřiblížil. Nicméně obcházel kolem něho v širokých obloucích. Když však uslyšel z hloučku indiánských žen, které se tu shromáždily a vzrušeně probíraly celou událost, uštěpačnou poznámku namířenou proti sobě, přistoupil rázným krokem ke kládě, na které Jelenobijce dosud seděl a sušil si šaty.

„Říkají mi Jaguár,“ řekl a rukama si vychloubačně zabušil v prsa, aby dodal svým slovům větší váhy.

„Mně říkají Sokolí oko,“ odvětil mu Jelenobijce s neskrývanou hrdostí. „Mám bystrý zrak. Ty asi zas daleko doskočíš.“

„Odtud až do vesnic Delawarů, bude-li potřeba. Sokolí oko mi ukradl ženu. Musí ji přivést zpět, nebo se jeho skalp bude sušit na kůlu v mém vigvamu.“

„Sokolí oko ti nic neukradl, protože není zloděj, Huróne. A Wah-ta!-Wah nebude nikdy tvou ženou, protože její srdce zůstalo mezi Delawary a její tělo šlo za ním. Jaguár bývá hbitý, ale ani jeho nohy nedohoní ženská přání.“

„Had z kmene Delawarů je zbabělý pes, mřenka, která nevyleze z vody a nepostaví se mi na pevné zemi.“

„Měl jsi štěstí, že nevyzkoušel pevnost tvé kůže, když na tebe támhle z toho místa zamířil puškou, hned jak jsem mu o tobě pověděl. Musel jsem mu zadržet ruku. Zkoušej si to svoje kňučení na Hurónkách, Delawarka se ti leda vysměje.“

„Wah-ta!-Wah ho nemiluje, protože je chromý a je špatný lovec. Vždyť ještě nikdy nebyl na válečné stezce. Wah-ta!-Wah si zaslouží za manžela muže, a ne blázna.“

„Co ty o tom víš, Jaguáre? Co ty o tom víš?“ smál se Jelenobijce. „Jak vidíš, vybrala si radši pstroužka a frnkla s ním na jezero než takovéhohle nepodařeného kocoura.“

Jaguárova ruka sjela k tomahavku, ale pak se zarazila a nerozhodně svírala topůrko, jak v mladíkovi bojovala rozvaha se zlostí. V tuto kritickou chvíli se přiblížil Puklý dub a velitelským gestem mladíka odvelel pryč. Pak usedl vedle Jelenobijce na kládu a po chvilce rozvážného mlčení opět promluvil.

„Můj přítel Sokolí oko má pravdu. Jeho zrak je bystrý a vidí i v noci jako sova. Naše oči byly zaslepené. Nehodí se, aby bílý bratr zrazoval své přátele.“

„Jsem rád, že si to myslíš, indiáne,“ přikývl Jelenobijce, „protože být zrádce je podle mě ještě horší než být zbabělec. A i když mi na Tomu Hutterovi pranic nezáleží, takovou lumpárnu bych mu nikdy neprovedl.“

„Huróni vědí, že jejich zajatec je čestný muž a velký bojovník a podle toho s ním také naloží. Bude-li mučen, bude to mučení, jaké by žádný obyčejný člověk nesnesl.“

Po těch slovech pohlédl Puklý dub na zajatce, aby viděl, jak na něho ten mimořádný projev úcty zapůsobil. Jelenobijce, který znal indiánské zvyklosti a byl si vědom, jakou poctu mu náčelník právě prokázal, nedal ani hnutím brvy najevo, jak mu hrůzou ztuhla krev v žilách.

„Můj osud je ve vašich rukou,“ odpověděl posléze. „Nebudu se vychloubat, co všechno při mučení vydržím, protože jsem to ještě nikdy nezažil, ale budu se snažit neudělat hanbu těm, kteří mě vychovali. I když nezapomínejte na to, že jsem běloch, a jestli se při mučení neovládnu, je to jen a jen vinou mého založení, a ne vinou Delawarů nebo Mohykánů. Všichni jsme se narodili s nějakými těmi slabostmi, a jestli si indián dokáže při mučení třeba zpívat, běloch má přece jen jinačí konštituci.“

„Uvidíme, uvidíme. Sokolí oko dokáže ovládnout svou tvář a je pevný a houževnatý.“

Dříve ale než mohl Jelenobijce odpovědět, z ničeho nic před ním stanul přízrak, až začal věřit tomu, že si s ním jeho jindy tak spolehlivý zrak ošklivě zahrává. U ohniště totiž zahlédl postavu Hetty Hutterové, která tu stála tak klidně a samozřejmě, jako by ke kmenu odedávna patřila. Přiblížila se k ohni zcela nepozorovaně, přestože přicházela přímou cestou od jezera po jižním svahu výběžku. Jakmile ji Puklý dub zpozoroval a poznal, poslal ihned zvědy, aby zjistili, není-li její příchod předzvěstí nového útoku. Potom dívce pokynul, aby k nim přisedla.

„Snad jste nepřišla, Hetty, se stejným úmyslem jako minule,“ zeptal se jí Jelenobijce hned poté, co mu potvrdila, že Čingačgúk a Tiška jsou v pořádku.

„Ne, Jelenobijce, tentokrát mě sem poslala Judita, a dokonce mě sama přivezla v kánoi, když se od Čingačgúka dozvěděla, co se přihodilo. Měl byste vidět Tišku, Jelenobijce, jak je teď krásná a spokojená. Vypadá mnohem šťastnější, než když byla tady u Hurónů.“

„To proto, že je s tím, koho má ráda. Ani Judita by nebyla tak krásná, kdyby si měla vzít nějakého Minga. A proč vás sem tedy sestra poslala?“

„Povídala, abych se pokusila přemluvit divochy, aby vás vyměnili za ty další figurky! Jenže já si radši vzala bibli, ta na indiány zapůsobí víc než všichni sloni z tatínkovy truhly.“

„Hettičko zlatá, a co na to říkal váš otec?“

„Nic. Oni s Harrym ještě oba spí. Judita s Hadem usoudili, že je lepší nebudit je, aby se zase nevypravili pro skalpy, když je teď v táboře tak málo bojovníků a tolik žen a dětí. Judita má o vás velikou starost.“

„Ta se určitě bojí, že mě bude chtít jít Harry osvobodit, až se probudí, a má strach, že by to nemehlo zase upadlo do zajetí. Tak to asi bude.“

„Já nevím, ale myslím si, že Judita o Harryho příliš nestojí, i když on o ni stojí tuze moc,“ řekla Hetty smutně.

„V tomhle se asi nikdy neshodneme, a tak nemá smysl o tom dál mluvit. Já si prostě myslím, že si Judita Harryho nakonec stejně vezme a že všechny tyhle řeči jsou jenom škádlení, jaké, jak jsem slyšel, někdy mezi milenci bývá. A teď mě poslouchejte,“ pokračoval Jelenobijce, když Puklý dub vstal a nechal je o samotě. „Vidíte, jak se támhle o vás dohadují? Určitě vás budou sledovat, až půjdete zpátky k loďce, jen aby dostali kánoi i toho, kdo vás přivezl.“

„Toho se, Jelenobijce, nebojím. Jsem sice hloupá, ale Judita vymyslela takový plán, který přelstí i toho nejchytřejšího indiána. Což mi připomnělo, Judita se vás ptá, co si myslíte, že s vámi asi Mingové chtějí dělat, kdyby se jednání o výkupné nepodařilo.“

„Na tom nezáleží, děvče. Vy se jen pěkně vraťte a dávejte pozor, aby těm divochům nepadla kánoe do rukou. Ať se na arše drží radši dál od břehu a od divochů, než se objeví vojáci z pevnosti a pomůžou vám.“

„Ale co mám říct Juditě o vás? Pošle mě zpátky, jestli jí nepřinesu odpověď.“

„No dobrá, nevím, proč byste jí nemohla říct pravdu. Indiáni mě zajali a jen pánbůh ví, jak to se mnou dopadne. Zabil jsem jednoho jejich bojovníka, a tak je možné, že mě ze msty potrestají mučením. Ale ať si o mě Judita starosti nedělá. Doufám, že něco vydržím a že se při tom mučení neprojevím jako zbabělec, a aťsi budu třebas skučet nebo bučet, své přátele nikdy nezradím. To víte, jestli mi budou rozžhaveným železem vypalovat díry do těla a trhat mi vlasy i s kořínky, možná se přirozenost projeví nějakým tím nářkem a kvílením, ale to taky bude jediné a poslední vítězství, kterého na mně ti vagabundi docílí.“

Hetty naslouchala s účastí, jaká utrpení na Jelenobijce asi čekají, pak ho vzala za ruku a podávala mu bibli, aby si v ní pro útěchu četl. A když se jí Jelenobijce přiznal, že číst neumí, sama se nabídla, že u něho zůstane a bude mu předčítat. Jelenobijce ale její nabídku šetrně odmítl. To už se k nim ovšem vracel Puklý dub a lovec raději poslal dívku ke skupince hurónských žen; odcházela tam s takovou přirozeností a sebejistotou, jako by se mezi indiánkami narodila. Puklý dub usedl zas vedle zajatce a dál se ho lstivě a zchytrale vyptával, zatímco Jelenobijce používal taktiku, jaká se osvědčuje v každé diplomacii. Mluvil jen a jen pravdu, a přitom nic neřekl.

Kapitola XVIII

Je mrtva a už nikdy na ni
smutek či hanba nedolehnou. Těžce
dokázala se vnitřní výhni bránit,
jíž nikdy nezahoří chladná srdce,
odolná smrti – brzké umírání
svědčí o přízni nebe. Žila krátce,
však o to šťastněji. Teď na pobřeží,
které tak milovala, tiše leží.
                                                 — Byron

Mladí bojovníci, kteří byli vysláni na obhlídku, sotva co se Hetty objevila, se brzy vrátili s nepořízenou. Všude byl klid, a přestože se jeden z nich dostal po břehu až přímo proti místu, kde kotvila archa, v té tmě plavidlo nezahlédl. Nakonec Huróni usoudili, že Hetty přišla sama jako minule a kánoi že odstrčila na jezero. Rozestavili hlídky a odebrali se k odpočinku. Jelenobijce na noc svázali, zatímco srdnatá Hetty si šla hledat útulek mezi indiánské ženy. Ty jí zapůjčily nějaké kožešiny a ustlaly jí lůžko na klestí poněkud stranou za chatrčemi.

Tři indiáni, kteří zůstali na stráži, měli své úkoly přesně rozděleny. Jeden zůstával poblíž ohně, tu a tam přihodil nějaké silnější poleno a dával pozor na zajatce a na celé ležení. Druhý střežil tábor z té strany, kde výběžek přisedal k pevnině, a třetí obcházel podél břehu, aby se nemohlo opakovat podobné překvapení, k jakému toho večera již došlo.

Hetty, která sotva ulehla, ihned usnula, se po krátkém, ale vydatném spánku probudila, a to přesně o půlnoci, jak si předsevzala. Že je něčeho podobného spánkem obluzená lidská mysl schopna, je známá věc, přestože to patří mezi záhady, které sotvakdy budou dostatečně objasněny. Zvedla se ze svého kožešinového pelíšku a vydala se přímo k ohništi, kde klackem prohrábla oharky a nad skomíravým plamínkem si ohřála poněkud zkřehlé údy. Jak plamínek vyskočil, ozářil kamennou tvář hlídkujícího Huróna a jeho černé oči bleskly do tmy jak zornice pantera, který je vyrušen světlem louče ve svém doupěti. Ale Hetty se nelekla a klidně přistoupila k místu, kde indián stál na stráži. Její pohyby byly tak samozřejmé a bezelstné, že indián ihned polevil ve své ostražitosti a řekl si, že dívku nejspíš probudil chlad a teď se přišla pouze ohřát. Hetty na něho promluvila anglicky, ale on jí nerozuměl. Pak asi minutu smutně a zamyšleně hleděla do tváře zajatce, který tu se zavřenýma očima pokojně oddychoval, načež se odvrátila a s klidnou samozřejmostí vykročila směrem k jezeru. Strážce za ní hleděl a nikterak jí v odchodu nebránil. Věděl, že tu hlídkují další dva, a nepředpokládal, že by dívka, která již podruhé do tábora o vlastní vůli přišla, chtěla hledat spásu v útěku.

Hetty, která neměla příliš vyvinutý orientační smysl, sešla nejkratší cestou k vodě a pak kráčela podél břehu směrem k nejzazšímu cípu výběžku. Brzy narazila v husté tmě na druhého strážce a ten ji radostně objal. Když ale spatřil, že je to ta pomatená bílá dívka, a ne jeho milá, která měla přijít zpříjemnit mu dlouhou službu, pouze se zatvářil rozmrzele.

„Já nejsem Hurónka,“ řekla mu Hetty, „jsem běloška a jmenuji se Hetty Hutterová. Za noci bych se sama s mužem nesešla, ani kdyby to byl Hurá Harry a prosil mě na kolenou. Maminka mi říkala, že se to nepatří.“

Jenže indián jí nerozuměl. Myslel si, že jen tak zmateně blábolí, a její noční toulku si vyložil po svém. Dřív však než ji stačil poslat zpět do tábora, ozvaly se z houštiny lehké kroky a v tu chvíli Hurón na bělošku zcela zapomněl. Hetty pokračovala dál v cestě, až došla k bujnému křovisku, které zcela přikrývalo úzkou zátočinu, zařezávající se do pobřeží. Zde by se loďka skryla i za dne, natož v noci.

„Už jsem tady, Judito,“ pronesla Hetty nahlas. „Nikdo tu není. Ten strážný odešel se svou milou, která asi nemá maminku a nikdo jí neřekl, co se smí a co nesmí.“

„Pst!“ přerušil ji hlas z vody a to už zahlédla temný stín kánoe neslyšně připlouvající ke břehu. Příď zaskřípěla na oblázcích, pak se loďka celá zhoupla, jak do ní dívka naskočila, a kánoe vyrazila zádí kupředu ven ze zátočiny. Za okamžik už byla na padesát metrů od břehu. Tady se otočila přídí vpřed a velkým obloukem, co nejdál od výběžku a z doslechu indiánů, směřovala zvolna k arše. Dlouhou chvíli ani jedna z dívek nepromluvila, jakmile ale měla Judita pocit, že jsou už v bezpečné vzdálenosti, protrhla ticho hoříc nedočkavostí.

„Tady nás snad už nikdo neuslyší,“ řekla. „Mluvme ale radši šeptem, nad vodou se nese hlas daleko. Co Jelenobijce? Mluvila jsi s ním?“

„Ano. Seděl u ohně. Nohy měl svázané, ale rukama směl hýbat. Jenomže na noc mu svázali i ruce.“

„Hettičko moje, co říkal? Mluv! Vzkazuje mi něco?“

„Víš, co říkal? Představ si. Že prý neumí číst. Běloch, a ani bibli si přečíst nedokáže. Asi neměl maminku, viď, sestřičko?“

„Ne všichni lidé umějí číst. Vždyť ani náš tatínek to příliš neumí.“

„Tatínkové čtou málo, to já dobře vím. Ale každý člověk by měl mít maminku, aby ho to naučila. Jelenobijce určitě žádnou maminku neměl.“

„Řekla jsi mu, Hetty, že jsem tě sem přivezla a že mám o něho starost?“ přerušila ji netrpělivě Judita. „A co on na to?“

„Všecko jsem mu řekla, alespoň si myslím. Ale to víš, na něco jsem mohla zapomenout. Nemám moc bystrý rozum.“

„Nemuč mě, Hetty, a pověz, co ti říkal.“

„Už jsem si vzpomněla. Ano, povídal, že ho budou mučit. Tys mi to slovo připomněla. Říkal, že ho možná budou divoši mučit, ale že se jim nedá a nikoho nezradí.“

„Opravdu říkal, že ho budou mučit? Nepopletla jsi to? Vzpomeň si dobře, protože tohle je hrozně vážné a důležité. Proboha, sestřičko, to je strašné!“

„Ale on to říkal docela klidně a nic moc si z toho nedělal, takže to asi tak vážné nebude. To Harry trpěl určitě mnohem víc, když byl zajatý, protože se mnohem víc rozčiloval.“

„Ty hloupoučká. To znamená, že je Jelenobijce odvážnější než Harry. Stojí za milión takových vejtahů. On je čestný a poctivý a je mnohem, mnohem lepší než já.“

„Co to, Judito, povídáš? Jak by mohl být lepší než ty? Vždyť ani neumí číst. A pak je ošklivý. Harry je stokrát hezčí než on.“

„Není ošklivý. Je pravda, že Jelenobijce není tak hezký jako Harry, ale v mých očích, Hetty, je krásnější. Protože v jeho tváři je dobrota a poctivost. Teď ale budeme radši přemýšlet, jak ho vyrvat Hurónům ze spárů. V truhle jsou pořád ještě nějaké ty figurky, ale mám trochu strach, že tatínek a Harry nebudou chtít pro Jelenobijce mnoho obětovat.“

„Co tě nemá, Judito,“ usmívala se Hetty. „Hurá a Jelenobijce jsou přece přátelé a přátelé si vždycky pomáhají.“

„Jen abys měla pravdu, sestřičko. Mučit ho ale nesmějí. To nedopustím.“

Judita se pak ještě dále vyptávala na všechny podrobnosti, až si Hetty postupně vybavila téměř vše, o čem s Jelenobijcem mluvili. Když Judita pochopila, že víc informací ze sestry nedostane, začala pádlovat k pramici. V té hluboké noční tmě, která se ještě prohlubovala u břehů stíněných zalesněnými kopci, se archa zakotvená v pobřežní zátočině hledala velice těžko. Judita, která uměla zacházet s korovou kánoí takřka stejně zručně jako muž, křižovala s loďkou sem a tam po černé hladině. Chvílemi se dívkám zdálo, že zahlédly temnou siluetu lodi, ale vždy to byl buď zrakový klam, nebo nějaká mohutná větev trčící nad hladinu jezera. Po půlhodině marného hledání si musely dívky přiznat, že archa z kotviště odplula.

Většina mladých žen by za podobných okolností propadla panice a pocitům beznaděje, ale naše dvě sestry byly přece jen natolik ostřílené zálesačky, že podobné pocity lehce potlačily a spíš než o sebe začaly se obávat o osud obyvatel archy.

„Nemohlo se stát, Judito,“ ptala se Hetty, „že indiáni přijeli na voru a přepadli naše ve spánku?“

„To bychom jistě něco zaslechly,“ uklidňovala ji Judita. „Jediné Harryho zaklení by se muselo rozlehnout na míle daleko po jezeře. Ale je mi divné, že by tatínek zvedl kotvu a nechal nás dvě venku.“

„Možná ani nevěděl, že jsme pryč,“ namítla Hetty. „Myslel si, že spíme ve svém pokoji.“

„Asi to tak bude,“ přikývla Judita. „Teď fouká víc od jihu, a tak se možná rozjeli na horní konec jezera podívat se k hradu…“

V tu chvíli se ale Judita odmlčela a větu nedořekla, protože krajinu náhle na krátký mžik ozářil prudký záblesk. Vzápětí třeskla rána a ozvěna výstřelu zaburácela v horách v mnohanásobné salvě. Téměř ve stejném okamžiku prořízl tmu zoufalý výkřik ženy, který se změnil v úděsné kvílení. Příšerné ticho, které se rozhostilo potom, bylo snad ještě hrozivější než to nenadálé porušení hlubokého půlnočního klidu. I když byla Judita od přírody děvče srdnaté a byla i na leccos zvyklá, srdce se jí v hrudi zastavilo, kdežto Hetty sevřela obličej v dlaních a celá se roztřásla.

„To vykřikla nějaká žena, Hetty,“ řekla posléze Judita. „A byl to výkřik hrůzy. Rána i výkřik se ozvaly od severu, od výběžku, kam při tomhle větru musela už archa doplout. Snad se proboha nestalo nic Tišce.“

„Pojeďme tam rychle, Judito. Na palubě jsou samí muži, musíme jí pomoct.“

Nebyl čas na váhání a Judita místo odpovědi vnořila pádlo do vody a mohutně zabrala. Vzdálenost k výběžku přímou čarou nebyla veliká a děvčata měla až příliš naléhavý důvod ke spěchu, než aby ztrácela drahocenné vteřiny zbytečnou obezřetností. Najednou se před nimi otevřel výhled na osvětlené prostranství mezi stromy. Aniž si to dívky uvědomily, octly se v nebezpečné blízkosti od břehu, nedaleko místa na jižním břehu výběžku, které jsme už v tomto vyprávění popsali. Seběhl se sem celý tábor a asi šest loučí ze silných borovicových větví ozařovalo velebně tu pochmurnou scénu. Zapřená zády o silný kmen ležela dívka a u ní se skláněl ten mladý strážce, díky jehož nedbalosti se Hetty podařilo utéct. Jistě to byla ta jeho milá. Její tvář ozářená smolnicí byla však pozměněná smrtelnou agónií a z obnažené hrudi se jí valila krev. Zde tedy našla svůj cíl střela, která s takovým rámusem opustila přednedávnem neznámou zbraň. Štiplavý pach střelného prachu se dosud vznášel nad hladinou. Dívka zvedla hlavu, celá se vzepjala, jako by chtěla svému milému na poslední chvíli prozradit něco nesmírně důležitého, tělem jí projela křeč a ona se bezvládně sesula k zemi. V tu chvíli jedna po druhé pozhasínaly všechny smolnice až na tu poslední, mrtvá dívka byla zvednuta ze země a v mihotavém světle jediné louče ji v pomalém průvodu odnášeli do tábora.

Když průvod odešel, obě dívky v kánoi zůstaly mlčky sedět. V té tmě nemohl nikdo vidět slzy, které se neslyšně valily z Hettyiných oči. Judita ztěžka vzdychla. Ale ještě víc než ten hrozivý výjev, kterého byla svědkem, krátký smrtelný zápas dívky, jejíž mladý život byl předčasně ukončen, ji rozrušilo něco jiného. V jasném světle louče spatřila vzpřímenou postavu Jelenobijce, který stál soucitně opodál umírající a ve tváři se mu zračil stud. Nikterak si ale nebyl vědom zuřivých a nenávistných pohledů, kterými ho stíhali indiánští bojovníci, a právě tyto pohledy naplnily Juditinu duši velkým nepokojem.

Nad celou krajinou zavládlo opět ticho. Jezero se černalo pod kalnou oblohou a temné lesy se znovu uložily ke spánku. Nic nenasvědčovalo tomu, že by mlčení pralesa bylo kdy přerušeno nebo že by nad tímto odlehlým koutem světa mohlo opět někdy vyjít slunce. Judita dopádlovala do středu jezera, položila pádlo na dno loďky a nechala kánoi volně plynout po vodě, načež se dívky tísněné nedostatkem místa a v neradostném rozpoložení uložily k neklidnému odpočinku.

Kapitola XIX

Do zbraně! Střežte dveře! Umlčte
ten strašný zvon, jinak je všemu konec.
Naši se ztratili, zabloudili nebo je
něco zlého zdrželo. Anselmo, ty veď
oddíl rovnou na věž, já s ostatními
zůstaneme zde.
                                   — Marino Faliero

Když se Potápka Tom probudil, nedlouho poté, co Judita s Hetty opustily archu, vyzvěděl od Čingačgúka, co všechno se mezitím přihodilo. Jak se zdálo, nejvíce ho mrzelo, že nemohli vyrazit do tábora ještě předtím, než došlo k únosu Tišky, neboť si uvědomoval, že taková výprava je teď, když jsou indiáni v pohotovosti, příliš nebezpečná. Pokud šlo o dcery, příliš se o ně nestrachoval. Věděl, že té mladší Hurón neublíží, a spoléhal na bystrost a šikovnost Judity. K Jelenobijci neměl Tom Hutter nikdy příliš velké sympatie, a proto ho jeho zajetí tolik nemrzelo, i když si uvědomoval, že při obraně archy budou jeho bystré oko a jistou ruku postrádat.

„Je vidět, že je to ještě kluk, když jim takhle padl do pasti,“ mručel na jeho adresu. „A jestli za to bude muset zaplatit vlastní kůží, je to jen a jen jeho vina.“

„Tak už to na světě chodí,“ přisvědčoval mu Harry, který se probudil až teď a zaslechl, co se Jelenobijci přihodilo. „Každej je odpovědnej sám za sebe. I když stejně nechápu, jak mohl takovej šikovnej mladík, jako je Jelenobijce, těm darebákům takhle skočit na špek.“

To, že mladý lovec nasadil život za záchranu svého indiánského přítele a jeho snoubenky, mu v očích těchto dvou bělochů ještě přitížilo, neboť to považovali za naprosté šílenství.

„Ale kde jsou děvčata, Tome?“ ptal se Harry. „Prolezl jsem celou loď, a nikde po nich není vidu ani slechu.“

Hutter mu pak stručně vylíčil, co se dozvěděl od Delawara. Že si sestry vzaly kánoi, že se pak Judita vrátila sama a jak před půlnocí opět odplula.

„To jsou ty jeho řečičky, na který mu hloupá holka skočí. Chápeš to, Tome? My přece byli taky zajatí, ale pro nás nehnula prstem. Nejspíš ji to tintítko Jelenobijce uhranul, že se o něj takhle dere. Jenže já to tak nenechám, takovouhle špatnost si nezasloužím. Pojď, vytáhneme kotvu a pojedem se podívat k táboru, co se tam vlastně děje.“

A protože Tom Hutter nic nenamítal, za chvíli už se archa pohnula a vyrazila po větru dolů k výběžku. Potápka Tom kormidloval loď těsně podél břehu, jak jen to hloubka a vyčnívající větve dovolovaly. V temném neproniknutelném porostu nebylo možno z lodi rozeznat takřka nic. Zato mladý indiánský strážce na břehu najednou spatřil temný obrys plachty a kabiny, sunoucí se zvolna kolem něho. Překvapením tlumeně vykřikl. A vtom Hurá ve své zbrklé nerozvážnosti a zuřivosti pozvedl pušku a vystřelil tím směrem. Snad neblahou náhodou či osudovou nutností, která řídí životy nás všech, zasáhla kulka hruď té nešťastné dívky. Výkřik překvapil samotného Harryho a v první chvíli se svého činu zděsil. Vzápětí se ale začal bezstarostně smát té náhodné trefě, když tu ho kdesi na dně srdce cosi bodlo. Ozvalo se svědomí, na jehož tíživou existenci obhroublý mladík téměř zapomněl. Chvíli se mu v nitru svářily protichůdné city a nevěděl, co si o tom všem myslet, ale brzy už zpupnost a pýcha nabyly vrchu. Harry udeřil pažbou ručnice do dna pramice a začal si naoko lhostejně prozpěvovat nějakou sprostou písničku. To už archa míjela cíp výběžku a vyplouvala ze zátoky na volné jezero.

Zbytek posádky na arše ale nebyl tak bezstarostný jako Harry. Tom Hutter se vztekal nad tím zbytečným a ukvapeným činem, který jim nepřinese žádný zisk a jenom víc popudí indiány. A Čingačgúk, ve kterém pocit pokrevní spřízněnosti převládl nad nepřátelstvím k sousednímu kmeni, by už povstal k odplatě, ale v pravý čas se vzpamatoval a upustil od násilí. Zato Tiška proběhla celou lodí a stanula tváří v tvář Harrymu.

„Proč bledá tvář střílí? Co mu udělala hurónská dívka? Nezíská čest – zajatce – skalp – nic, vůbec nic. Manitou to vidí! Krev volá po krvi! Co kdyby jemu zabili ženu, matku, sestru? Co by říkal? Ty velká borovice – hurónská dívka tenká bříza. Proč borovice musí rozdrtit slabou břízu? Huróni nikdy nezapomenou. Rudoch nezapomíná. Nezapomíná přítele – nezapomíná nepřítele! Ty zlý, zlý bělochu!“

Harryho snad ještě nikdy nic tak nevyvedlo z míry jako tenhle prudký a vášnivý výpad indiánského děvčete. Na indiány si zvykl pohlížet jako na tvory jen o málo lepší, než je zvěř běhající po lesích, a tak se k nim i choval. Viděl je pouze jako lstivé a zuřivé divochy a nikdy by si nepřipustil, že mohou i cítit a milovat či pociťovat rozhořčení jako ta hezká indiánka, která ho právě zahrnula svými výčitkami. Hryzení svědomí a vědomí vlastního přečinu mu zabránilo, aby ji odbyl nějakým hrubým slovem nebo ji ztrestal za její opovážlivost. Lítost však projevit nehodlal. A tak se jen beze slova odvrátil s výrazem, že hádat se se ženskou je pod jeho důstojnost.

Hodina proběhla v naprostém mlčení. Potápka Tom vedl pramici dál do středu jezera, zatímco Harry hloubal rozmrzele o svém činu s tvrdohlavostí, kterou přece jen navrtával červíček pochybností. Tiška se natáhla na kavalec a Čingačgúk ulehl na přídi a za chvíli usnul.

Noc byla klidná, a přestože se po nebi honily mraky, jezero čeřil jen mírný vánek, který občas měnil směr, ale převážně hnal pramici k severu. V červnu byly bouřky na jezeře zřídkakdy, a když, tak prudké a krátké. Vzduch byl však těžký a vlhký, plný páry vydychované okolními lesy. Potápka Tom si vzpomněl na dcery a rozhlížel se do tmy, jestli někde nezahlédne kánoi. V červnu jsou noci nejkratší, takže netrvalo dlouho a hluboká neprostupnost tmy začala ustupovat rodícímu se dnění. Existuje-li na světě pohled, který dokáže v člověku utlumit zlost a zchladit rozjitřené vášně, pak to byl právě ten, který se naskytl Tomu Hutterovi a Hurá Harrymu, když byli svědky příchodu nového dne na Zrcadlové jezero. Nebe protkaly různobarevné pásy světla a v té přízračné iluminaci začaly zvolna vystupovat ze stínů noci jednotlivé obrysy a předměty, zprvu kalné a mlhavé, ale stále zřetelnější a jasnější na tom velebném pozadí, které se bude rozsvěcovat čím dál víc, až konečně vybuchne paprsky toho mohutného zdroje světla. A celý ten zázrak provází hlasitý chorál ptactva vítajícího nové jitro.

Přestože Potápka Tom i Hurá Harry toto vše viděli, nezažívali ten klid a mír, jaký takový pohled obvykle přináší lidem dobrým a spravedlivým, nýbrž se stále větším vzrušením a nepokojem soustřeďovali zrak na osamělý kolos vystupující před nimi z temnoty noci. Byl to hrad, stavení zbudované pro lidský účel a s lidským vkusem, tak nepatřičné a přitom tak dokonale zapadající do okolní scenérie. Zde se rozhodl Tom Hutter strávit den, protože za světla byl hrad nejlepším místem, kde bylo možno čelit případnému hurónskému útoku. Mezitím už byl Čingačgúk vzhůru a i Tišku bylo slyšet, jak se činí v kuchyni. Hrad, vzdálený už pouze asi kilometr, se zvolna přibližoval, jak se větřík opíral do napnuté plachty. V tu chvíli zahlédli na hladině kánoi, plující k severu, v místech, kde jezero bylo nejširší. Tom Hutter přiložil k očím dalekohled a radostně vykřikl, když nad krajem loďky zahlédl pruh látky, v němž rozpoznal Juditiny šaty. V tom okamžiku se dívka vztyčila a rozhlížela se kolem sebe. Zahlédla pramici a zamávala. Vzápětí se vynořila i Hetty.

Když Hutter odložil dalekohled, půjčil si ho Čingačgúk a zamířil ho na kánoi. Poprvé měl v rukou podobný přístroj a podle výkřiku „Uf!“, který mu mimoděk uklouzl ze rtů, poznala Wah-ta!-Wah, že spatřil cosi nevídaného. I ona se pak podívala tou kouzelnou rourkou, ale její projevy byly mnohem méně zdrženlivé. Nejprve leknutím odskočila, jak ji to nenadálé přiblížení kánoe překvapilo, pak radostně zatleskala rukama a začala se smát, neboť právě smíchem projevují prostí lidé svůj obdiv. Ale již během několika málo minut naučila se dívka s přístrojem jaksepatří zacházet, otáčela ho na každý nápadnější předmět, který ji zaujal. Dalekohled si opřeli v okně kabiny a pak s Čingačgúkem prohlíželi jezero, pobřeží, kopce a nakonec i hrad, ke kterému se zvolna přibližovali. Po dlouhém bedlivém pozorování odtrhla Wah-ta!-Wah od přístroje oko a vážně cosi pronesla k Čingačgúkovi. Ten se pak sklonil nad dalekohled a zahleděl se do něho na ještě delší dobu. Chvíli spolu vážně a důvěrně promlouvali, načež se Čingačgúk odebral z kabiny za Hutterem a Harrym.

„Tak ven s tím, indiáne,“ vyzval ho Hurá, když k nim Delawar mlčky, ale významně přistoupil. „Objevil jsi snad na stromě veverku nebo jsi zahlíd pod pramicí pstruha? To koukáš, Hade, jak si umějí běloši nastavit oči, viď?“

„Není dobré jet do hradu,“ řekl Čingačgúk důrazně, jen co ho Harry pustil ke slovu. „Tam Hurón.“

„Čert škaredej, kde by se tam vzal? I když byla by to, Tome, náramná past, kdyby tam na nás číhali. Jenže nic podezřelýho nevidím než tu chajdu a patřičnej počet zabedněných oken a dveří.“

Hutter si nechal přinést dalekohled a se svým úsudkem počkal, dokud si stavení co nejpozorněji neprohlédl, načež nad indiánovými obavami posměšně zavrtěl hlavou.

„Díval ses špatným koncem, Delaware,“ poškleboval se Hurá. „Ani starouš Tom, ani já nevidíme na jezeře žádnou stopu.“

„Jaká stopa? Na vodě žádná stopa!“ volala naléhavě Wah-ta!-Wah. „Zastavte loď. Dále ne. Tam Hurón.“

„Vidíš to, Hade? Vyprávěj svou historku všem a každej ti uvěří. Tahle, jak se zdá, ti bude ty tvoje povídačky baštit i po svatbě. Kde je tady jakej Hurón? Všecko je zalígrovaný a pod petlicí jako ve vězení. A že se v podobných zařízeních vyznám.“

„Copak bledá tvář nevidí ten mokasín?“ zeptala se netrpělivě Wah-ta!-Wah. „Ať se podívá a uvidí!“

„Podej mi ten dalekohled, Harry, a stáhni plachtu,“ poručil zálesákovi Potápka Tom, „nestává se tak často, aby se indiánka pletla do mužských záležitostí, takže má asi důvod. Opravdu, támhle u jedné piloty plave mokasín. Jenže to může i nemusí znamenat, že jsme tu měli návštěvu. Mokasíny v téhle končině nosí kdekdo, tedy kromě Judity.“

Když Harry skasal plachtu, archa už byla necelých dvě stě metrů od hradu, a teď se k němu přibližovala jen velice zvolna. Všichni se teď střídali u dalekohledu a ještě pozorněji sledovali každou podrobnost na stavení a v jeho okolí, která by mohla dosvědčit přítomnost nepřítele. Byl tu však pouze ten mokasín. Zachytil se za vyčnívající kus kůry na jednom z kůlů palisády, která ohraničovala kotviště u hradu. Existovalo více způsobů, jak se sem mohl střevíc dostat. Mohl patřit některému z obyvatel hradu a už dávno spadnout z plošiny či vypadnout z okna, než ho proud zanesl na toto místo. Nebo ho sem mohl vítr zahnat od břehu. Ale stejně tak ho tu mohl ztratit včera v noci nějaký vetřelec, který ho v té tmě už nenašel.

Zatímco Tom Hutter se klonil k názoru, že mokasín nevěstí nic dobrého, Harry při své bezstarostnosti a bohorovnosti věc zlehčoval. Nejvíce duchapřítomnosti projevila nakonec Tiška, která navrhla, že se pojede na kánoi na mokasín podívat a podle ozdob se na vlastní oči přesvědčí, zda patří, či nepatří nepříteli. Oba běloši by ji milerádi nechali ten úkol provést, ale Čingačgúk byl rázně proti. Pokud se má někdo vystavit takovému nebezpečí, musí to být muž.

„No tak jeď ty, Delaware, když ti tvá squaw tak leží na srdci,“ navrhl bez okolků Hurá. „Ten mokasín dostat musíme, jinak tu ztvrdneme navěky. Je to koneckonců jen kousek nastřižený kůže a žádnej bubák. Co říkáš, Hade, pojedeš, nebo mám jet já?“

„Čingačgúk pojede,“ řekl náčelník. „Má lepší oko než bledá tvář a zná lépe triky Huróna.“

„Hluboce s tebou nesouhlasím, indiáne, protože nejlepší hmat, sluch, čich a koneckonců i zrak má dycinky běloch, což je prokázaný, a tudíž jistý. Ale protože jsem toho názoru, že k tý chajdě a zpátky může bez nehody dojet každej moula, ať je to Delawar, nebo Hurón, chop se pádla, Hade, a plav.“

Jenže než stačil Harry doříct svou řeč, Čingačgúk už dávno nasedl do kánoe a vyrazil vpřed. Wah-ta!-Wah se dívala na odjezd svého bojovníka s mlčenlivou odevzdaností indiánské dívky a s obavami a úzkostí indiánské ženy. Tatam byla něžnost a plaché uctívání, které k ní tento muž projevoval od chvíle, kdy se zas konečně setkali. Teď se mu v pohybech zračila odhodlanost a hrdá bojovnost, při níž si nedopřál ani tu slabost, aby se ohlédl po úzkostlivých očích své milované. Kánoe odrazila od archy a ani letmý pohled neodměnil dívku za její starostlivost.

Nebezpečnost úkolu, kterého se Čingačgúk podujal, se nedala brát za daných okolností na lehkou váhu. Pokud se nepřítel skutečně zmocnil hradu, cestou k palisádám a zpět vystaví se Delawar zcela jejich zbraním, což bylo riziko zdaleka přesahující zisk, který by z takové výpravy mohl vzejít. Vychloubání Hurá Harryho však podnítilo indiánovu válečnickou hrdost a také se chtěl trochu ukázat před tou bytostí, jejíž milující pohled cítil v zádech, i když mu ho jeho mužná čest bránila opětovat.

Čingačgúk neohroženě pádloval k palisádám a přitom nespouštěl oči ze střílen a oken hradu. Co chvíli očekával, že se uvnitř zaleskne hlaveň a zaduní výstřel, k palisádám však dorazil bez úhony. To bylo jediné místo, kde byl relativně v bezpečí, protože silné kůly mezi ním a hradem mu skýtaly dostatečný úkryt. Namísto toho, aby sebral mokasín a vydal se hned na zpáteční cestu, Čingačgúk obeplouval podél palisád zvolna celý hrad a pátral, zda neobjeví stopy násilného vloupání. Nikde však nebylo nic podezřelého. Zámek byl na místě, dveře i okna zabedněné, na brance u kotviště byly všechny závory. Z domu vanul klid a opuštěnost. Zkrátka ani to nejpozornější a nejostražitější oko nemohlo objevit nic, co by dokázalo potvrdit podezření vzbuzené tím jedním zatoulaným mokasínem.

Čingačgúk byl teď na rozpacích, co dál podniknout. Nejraději by vystoupil na plošinu, nahlédl střílnou dovnitř a na vlastní oči se přesvědčil, že jeho podezření bylo liché. Natolik si však uvědomoval svou nezkušenost v podobných akcích, úskočnost a lstivost nepřítele, o nichž slyšel už tolik zkazek, a koneckonců i beznadějnost svého postavení, kdyby uvnitř nepřítel skutečně byl, zkrátka byl tak dokonale teoreticky vyškolen, že bylo takřka nemožné, aby se dopustil takové hrubé chyby. Byl jako učenec, který nejprve matematicky propočítá všechny možnosti a nakonec volí jediný správný postup. Zavrhl tedy nápad vystoupit na plošinu, a když kolem dokola obeplul celý hrad, nenápadným pohybem pádla nabral mokasín z vody a vhodil ho do loďky. Pak se nachystal k návratu. Cesta zpět byla ještě nebezpečnější nežli příjezd, protože tentokrát nebude moci sledovat střílny. Nakonec se ale rozhodl chovat se naoko zcela bezstarostně, jako by ho prohlídka hradu zcela uspokojila. Otočil se tedy k hradu zády a rozvážně, bez velkého spěchu pádloval k arše.

Jediný pohled, který mezi Čingačgúkem a Wah-ta!-Wah prolétl, když bojovník vystupoval na pramici, byl výmluvnější než celý svazek milostných sonetů. Než si však stačili cokoli říct, ozval se Harry, který musel mít vždy první slovo.

„Tak co, Hade,“ zahlaholil, „jak bylo u ondater? Ukázaly ti svý zuby, když jsi brousil kolem jejich pelechu? Cos tam viděl?“

„Mně se to nelíbí,“ odpověděl krátce Čingačgúk. „Moc ticho. Až nápadně moc ticho.“

„To se pozná indián! Co může udělat menší randál než ticho. Jestli nemáš lepší důvod než tohle, pak plachtu vzhůru a jedem se nasnídat pod střechu jako lidi. A co ten mokasín? Máš ho?“

„Zde je,“ řekl Delawar a nabídl svou trofej k prozkoumání.

Podle dikobrazích ostnů na špici bylo zřejmé, že jde o hurónský střevíc, a Wah-ta!-Wah to plně potvrdila. Jenže znamenalo to, že majitel mokasínu teď číhá v chajdě? Střevíc sem přece mohl připlout z dálky nebo ho tady zanechal některý z vyjednávačů. Zkrátka řečeno, ten objev nevysvětlil nic a vyvolal jen další dohady.

Potápka Tom ani Hurá Harry nepatřili k mužům, jejichž plány by dokázal zviklat důkaz tak nicotný, jakým je nějaká obnošená bota. Znovu napnuli plachtu a archa se rozjela k hradu. Větřík vál pouze mírný, a tak měli dostatek času důkladně si vše prohlédnout. Všude vládlo hrobové ticho a ti, jejichž obrazotvornost nebyla jako u Hada rozbouřena podivuhodnými zkazkami, aby i v obyčejném tichu tušili cosi zlověstného, se vbrzku upokojili. Slunce dosud nevystoupilo nad obzor, ale jeho jas již dodával všem předmětům zdání svěžesti a pohody. Možná by měl mladý indiánský náčelník náladu pokochat se pohledem na probouzející se mírumilovnou krajinu, ale to už ho neomaleně poháněl Harry, aby neokouněl a pomohl stáhnout plachtu a uvázat archu.

Čingačgúk vyrazil uposlechnout rozkaz, ale než došel na příď pramice, Hurá už dupal po plošině, celý spokojený, že mu zas pod nohama duní, co by se dalo nazvat terra firma, tedy pevná zem. Bušil do dveří, jako by je chtěl vyhodit z pantů, a rozjařeně halasil, že mu „můžou být všicky indiáni ukradený“. Hutter nasedl z pramice do kánoe a chystal se odsunout závoru u branky, aby mohli vplout do kotviště. Než vstoupil do loďky, předal Čingačgúkovi lano a pokynul mu, aby archu přivázal k plošině a skasal plachtu. Místo toho však Čingačgúk přehodil smyčku lana za jednu ze špic palisády a plachtu nechal napnutou, takže vítr a proud brzy přirazily archu ke stěně obranného valu. Byla teď vzdálena od domu na čtyři metry, krytá od něho hradbou kůlů, zdvihajících se do výše vzrostlého muže. Přístup k arše z hradu byl možný pouze po vodě nebo po ostrých špicích ochranné palisády, což by ovšem vyžadovalo vskutku až artistickou zručnost. Čingačgúk obhlížel situaci s uspokojením a uvědomoval si, že v tomhle postavení by byl schopen odrazit jakkoli zuřivý útok z hradu, a už se tolik neobával o bezpečí své snoubenky jako dřív.

Mezitím se podařilo Hutterovi otevřít branku a zarejdovat s kánoí do kotviště. Hurá Harry k němu seskočil do loďky a společně zajeli mezi piloty, na kterých stál dům, k padacím dvířkům, kudy, jak již čtenář ví, vedl bezpečnostní přístup do domu. I zde bylo vše v pořádku. Závora i zámek byly na svém místě, řetěz neporušený. Potápka Tom vytáhl klíč a odemkl všechny zámky, pak odstranil řetěz, odsunul závoru a zvedl padací dvířka. Hurá prostrčil otvorem hlavu, následovaly ruce a za nimi se bez viditelné námahy vyšvihly vzhůru i masívní nohy. Brzy nato už zaduněl mohutný dupot z uličky oddělující otcovu ložnici od ložnic děvčat, ve které byla padací dvířka umístěna. Zanedlouho se zvnitřku ozvalo vítězoslavné volání.

„Polez, Tome, vzduch je čistý. Byteček máš jako klícku a je tu vymeteno a prázdno jako ve skořápce ořechu, co ho měla půl hodiny v prackách veverka. Ať sem jde ten indián, ať vidí to svý ticho, kterýho se tak bojí.“

„Já se spíš bojím, že tam, kde jseš ty, žádný ticho ani neuvidí, ani neuslyší.“

Poslední slova Potápky Toma zazněla už nezřetelně a tlumeně, jak se zálesák soukal padacími dvířky dovnitř.

„Neřečňuj a lez, ať můžem otevřít okna a dveře a pěkně to tady vyvětrat. Stejně si ale myslím, že ta tvoje Judita je holka zhejčkaná a nevychovaná, a za to poslední, co mi provedla, mám sto chutí poslat celou vaši rodinu k šípku. Sbalím svých pět švestek a vrátím se na řeku, protože mi za to nestojíš ani ty, ani tvůj hrad, ani tvoje archa, pasti, dcery, sloužící, volové, osli a vůbec, nechám vás tu a bojujte si s Irokézi sami. A teď jděte, pane Huttere, otevřít dveře, já zatím otevřu tohle okno.“

Chvíli bylo ticho, pak se ale ozvala rána, jako když dopadne na zem cosi těžkého, následovala Harryho nadávka a najednou jako by celý vnitřek stavení ožil. Zvuky, které tak náhle a i pro Čingačgúka překvapivě prolomily ticho uvnitř, nemohly nikoho nechat na pochybách. Připomínaly zápas rozlícených tygrů v kleci. Občas se ozval přiškrcený výkřik Huróna, bolestivě lapajícího po dechu, pak zase zachroptěl Harry a vyrazil z hrdla odpudivé zaklení. Těla neustále a s velkým rámusem dopadala na zem a opět se zdvíhala k novému boji. Čingačgúk byl na rozpacích, co podniknout. Všechny zbraně zůstaly na arše, ale neexistoval způsob, jak je podat jejich majitelům, protože Harry i Tom Hutter byli uvězněni v domě doslova jako v kleci. A protože tedy nešlo nijak oběma mužům pomoci, Čingačgúk jedním rázem přeřízl lano a mocným záběrem paží odrazil archu na takových šest metrů od palisády. Pak se chopil vesel a usilovně vesloval proti větru, který naštěstí vanul velice mírně. Postupoval pomalu, protože byl-li jako bojovník dosud nezkušený, veslař nebyl vůbec žádný, a když konečně přestal veslovat, archa byla vzdálena jen asi sto metrů od plošiny. Zde Čingačgúk skasal plachtu. To už si děvčata v kánoi všimla, že něco není v pořádku, a zůstala nerozhodně stát asi tři sta metrů dále na sever.

Po celou tu dobu zuřivý zápas uvnitř domu pokračoval. V podobných situacích události mívají rychlejší spád, než slova stačí zaznamenat. Od chvíle, kdy se z domu ozvala první rána, až po okamžik, kdy Čingačgúk přestal veslovat, uplynulo přes pět minut. Zápasníci začínali zvolna umdlévat. Výkřiky a nadávky se už ozývaly méně často a zuřivost zápolení trochu polevila, přesto se ale bojovalo vytrvale dál. Rozrazily se dveře a boj se přenesl ven na plošinu, na vzduch a pod širé nebe.

Jeden z Hurónů odsunul závory na dveřích a tři nebo čtyři jeho druzi vyrazili za ním na úzké prostranství, zjevně spokojení, že vyvázli z té hrozné mely uvnitř. Za nimi vyletěl po hlavě další, vymrštěn obrovskou silou. Nato se ze dveří vynořil March, rozzuřený jako štvaný lev, a na chvíli ze sebe setřepal hrozen útočníků. Hutter už byl přemožen a spoután. V boji nastala přestávka, připomínající chvíli klidu uprostřed bouře.

Všichni potřebovali nabrat dech, a tak jen stáli proti sobě jako psi, které od sebe rozehnali a oni s jazykem vyplazeným čekají na příležitost znovu si skočit po chřtánu. Využijme té přestávky a povězme čtenáři, jak se Mingové hradu zmocnili. Pak také pochopíme, proč se boj vedený tak prudce a zuřivě obešel dosud bez velkého krveprolití.

Puklý dub, jeho společník a koneckonců i chlapec, kteří navštívili hrad jako vyjednávači, zjevně nemarnili čas a jak možno nejpodrobněji si vše prohlédli, takže získali celkem slušný přehled o stavbě, zajištění a obranyschopnosti budovy a taky o všech jednotlivých podrobnostech. Jejich znalost jim umožnila bezpečně se zde pohybovat i potmě.

Hlídky měli indiáni rozestaveny po obou březích jezera, a tak manévr, při kterém přistavili archu z východní strany, obyvatelům hradu nevyšel. Indiáni věděli o všem, co se v domě děje, a když po setmění archa vyplula, mohli si být takřka jisti, že stavení zůstalo opuštěno. Vyslali k němu dva vory. Jeden z nich minula archa ve vzdálenosti patnácti metrů, ale Huróni ulehli na klády, a tak oni i jejich pomalu plovoucí prám splynuli s vodou. Jakmile Mingové zjistili, že se jejich předpoklad splnil a dům je skutečně prázdný, poslali dva bojovníky, každého na jednom voru, na břeh pro posily. Ostatní zatím vyšplhali na střechu, a když odstranili kus kůry, octli se na malé půdičce, kde vyčkali příchodu ostatních. Osm indiánů zůstalo v domě, opatřeno zbraněmi i potravou, ostatní odjeli, ale nezapomněli předtím dát kůru na střeše zase do pořádku. Jeden z nich nejspíš ztratil před návratem svůj mokasín. Když druhý den ráno spatřili Mingové střílnami, že se archa blíží, pochopili, že se jim plán zdařil. Velitel rozdal silné lýkové provazy a odebral bojovníkům zbraně, neboť příkaz zněl získat zajatce živé. Pak se rozestavili ve třech místnostech a čekali na znamení k útoku. Kdyby Huróni věděli, jakého zločinu se té noci Hurá Harry dopustil, zřejmě by nenechali své zbraně ležet ladem a jak Tom Hutter, tak i Harry by už v této chvíli byli po smrti.

Kapitola XX

Proč vše, co chtěl jsem dokázat,
dělal jsem zbytečně,
teď za moře se musím dát,
má milá, adié,
teď za moře se musím dát,
má milá, adié.
                         -— Skotská balada

V poslední kapitole jsme bojovníky zanechali namáhavě popadající dech na úzkém kolbišti. Harry, který byl zvyklý na pěstní souboje a podobné hrubé sporty běžné mezi hraničáři, měl proti indiánům v tomto směru navrch, a když se k tomu přiřadí jeho býčí konstituce a síla, rázem už nebyla převaha Hurónů tak zjevná, jak by se mohlo zdát. Právě proto odolával jejich přesile tak dlouho, neboť indiáni v atletických disciplínách vyžadujících sílu a obratnost příliš nevynikali. Dosud nikdo nebyl vážně raněn, i když pár Hurónů zakusilo tvrdý otřes, když s nimi Harry mrštil o zem, a jeden z nich, ten, který proletěl dveřmi až na plošinu, byl tak říkajíc vyřazen z boje. Jiní kulhali a March sám nebyl ušetřen několika ošklivých šrámů. Teď však potřebovali všichni především nabrat dech.

Příměří však nemohlo mít dlouhé trvání. Aréna byla příliš malá a obava ze lsti či úskoku vyžadovala vyřídit tu věc rychle. Proti všemu očekávání obnovil boj Harry. Nečekanost jeho útoku indiány zaskočila a oni se poroučeli k zemi. Jediného Huróna, který mu zůstal stát v cestě, popadl pak Harry kolem pasu, zvedl ho nad hlavu a velkým obloukem ho odeslal přímo do jezera, jako by to bylo malé děcko. Za ním pak letěli hned další dva, a to na stejné místo, takže se navzájem ošklivě poranili. Stále ale zbývali ještě čtyři Mingové, ale protože se bojovalo holými pěstmi, Harry věřil, že se s nimi lehce vypořádá.

„Hurá! Tome, slyšíš, jak to žbluňká? Za chvilku se budou ti darebáci topit všichni, jen počkej.“ Sotva to dořekl, mocným kopancem srazil z plošiny jednoho ze zraněných Hurónů, který se zachytil kraje a snažil se vyškrábat nahoru. Divoch odletěl a bezmocně a bezvládně klesl pod hladinu. Když boj utichl, pod průzračnou vodou na dně bylo možno zahlédnout jeho tmavou postavu s rozhozenýma rukama a s prsty zarytými do zlatého písku, jak se v smrtelném zápase snažil zachytit svůj unikající život. Dobře mířená rána na žaludek vyřídila dalšího, odpadl jak zašlápnutý červ, a zbývali už jen dva poslední, zdatní bojovníci. Jedním z nich byl mohutný Hurón, nejsilnější ze všech a taky nejzkušenější, který jako by se po celou dobu šetřil na tento rozhodující souboj. Na sobě měl pouze bederní roušku a mohl by stát modelem sochy zosobňující sílu a pružnost. Dostat se na jeho nahé a kluzké tělo však vyžadovalo mnohem více síly a obratnosti, než tomu bylo u jiných. Harry proti němu vyrazil kopancem, jakým před chvílí připravil o život jeho druha, ale indián nohu zachytil a sevřel do kleští. V tu chvíli byli oba v sobě. Potýkali se tak zuřivě, tak zběsile se svíjeli v nepřehledném klubku, že přihlížející divoch neměl šanci zasáhnout, i kdyby chtěl. Úžasem a strachem dočista zkameněl. Byl to nezkušený mladík a krev mu tuhla při pohledu na ten sveřepý zápas lidských vášní, který se mu zde v tak mimořádné podobě nabízel.

Harry se nejprve snažil svého protivníka povalit. S tím úmyslem ho popadl za šíji a paži a s veškerou mrštností a silou amerického zálesáka mu podsekl nohy. Díky indiánově obratnosti se mu to ale nepodařilo. Hurón se ho zachytil za šaty a Harryho nohám uskočil stejné hbitě, jak hbitě mu je on nastavil. Pak následovala nepřehledná skrumáž, dá-li se tak označit lítý boj dvou protivníků, při kterém nešlo poznat, kam a odkud která končetina směřuje a komu patří. Těla se zmítala v takových propletencích, že se to vzpírá popisu. Tento neuspořádaný, ale nelítostný boj netrval však ani minutu, když se Harry, rozlícený kluzkou mrštností protivníka, vší silou do indiána opřel a odpálil ho proti hrubým kládám domu. Náraz byl tak silný, že Huróna na okamžik ochromil. Bolest mu dokonce vyrazila z úst chraplavé zasténání, jaké indiánovi v boji unikne jen málokdy. Nato vystřelil Harry k dalšímu útoku, vědom si toho, jak důležitá je v tuto chvíli rozhodnost. Popadl indiána v pase a celou svou mohutnou váhou na něho dopadl. Tato další rána nebožákem tak otřásla, že od té chvíle byl svému bílému přemožiteli vydán na milost a nemilost. Harry chytil indiána za hrdlo, sevřel ho mohutnými prsty jak do svěráku a tak strašlivou silou mu zvrátil hlavu přes okraj plošiny, že indiánovi vylétla brada vzhůru. Stačila chvilka a už byl vidět účinek. Oči tomu chudákovi vystoupily z důlků, jazyk mu vylezl z úst a chřípí se mu smršťovalo a roztahovalo k prasknutí. Vtom se ale Harrymu kolem rukou nenápadně ovinul lýkový provaz, smyčka se zadrhla a už mu neviditelná síla rvala obě paže vzad, že tomu ani takový silák nedokázal zabránit. Neochotně musel povolit své smrtící sevření a takřka v tutéž chvíli se mu navlas stejné pouto zadrhlo kolem kotníků. Rázem ztratil vládu nad svými údy a jeho tělo bezmocně a směšně žuchlo doprostřed plošiny jako kláda. Indián, zbavený svého přemožitele, se ale nezvedal. Dál ležel s hlavou zvrácenou přes okraj plošiny, a kdyby po delší chvíli nezalapal po dechu a neprojevil tak známky života, každý by myslel, že má přeražený vaz. Zotavoval se dlouho a až po několika hodinách se dokázal postavit na nohy. Dotkla se ho smrt, a dokud žil, nikdy se už z toho zážitku vlastně nevzpamatoval.

Harryho porazila vlastní krvežíznivost, s níž se vrhl na padlého nepřítele a kvůli níž zapomněl na ty ostatní. Mezitím se totiž na plošinu vyškrábali dva indiáni, které zálesák naházel do vody, a připojili se k třetímu, který už na ně čekal s připravenými provazy. Další už bylo dílem indiánské zručnosti a vychytralosti. A tak se v jednom mžiku karta obrátila a ten, který měl na dosah ruky vítězství, jaké by ho proslavilo po celém kraji, ležel teď na lopatkách, spoutaný jako ovce. Přesto na něho indiáni pohlíželi s bázlivou úctou. Stačilo se rozhlédnout, jakou zkázu nadělal ten muž v jejich řadách, aby se ze svého triumfu příliš neradovali. Ten mrtvý pod hladinou i jejich nejsilnější druh natažený dosud na plošině s bradou trčící k nebi je ujišťovali, že jejich vítězství je takřka stejně děsivé jako porážka.

Čingačgúk a jeho družka sledovali celý zápas z pramice. Vše proběhlo tak rychle a těla se míhala v tak nepřehledném chumlu, že indián nemohl použít pušky, ani kdyby chtěl. Po pravdě řečeno mu ale přece jen víc záleželo na bezpečí jeho milé než na záchraně Potápky Toma a Hurá Harryho. Připomeňme čtenáři, že Delawar, jakkoli byl zběhlý v používání pádla, s veslováním neměl žádné zkušenosti, a jak známo, při žádné tělesné práci nebývají muži takoví nešikové a nemotorové, jako když se poprvé pokoušejí zacházet s vesly. A tak si Čingačgúk uvědomoval, do jak kritické situace by se s Wah-ta!-Wah dostali, kdyby si teď Huróni vzali kánoi kotvící u piloty pod domem a pustili se do jejich stíhání. V jednu chvíli měl chuť přesednout s dívkou do kánoe a rozjet se ke břehu a pak dál prchat na delawarské území, ale hned ten nápad pustil z hlavy. Jednak bylo víc než jisté, že Huróni rozestavili stráže po obou březích, takže by pozorovatelům nemohli uniknout, a pak si vzpomněl na Jelenobijce, kterého přece nemohl v největší nouzi opustit.

Wah-ta!-Wah zas byla plna obav o ty dvě dívky, které rozpačitě vyčkávaly ve své kánoi asi ve vzdálenosti tří set metrů od hradu. Ze svého postavení neviděly dost dobře, co se na plošině odehrávalo, a tak se jen v tušení čehosi neblahého a v nejistotě a úzkosti nehýbaly z místa. Wah-ta!-Wah je z dálky pobízela, aby přijely blíž a nalodily se na archu, protože ta jim skýtala alespoň nějakou ochranu před Huróny. Ale Judita, která Tiščiným pokynům buď nerozuměla, nebo jí nedůvěřovala, obrátila loďku na sever a pádlovala do míst, kde je jezero nejširší.

Teď, když divoši měli v rukou kánoi, mohli by dívky dostihnout velice snadno a bylo jen štěstí, že se dosud nevzpamatovali po urputném boji. V tu chvíli se nad borovicemi na východě vynořilo slunce a zvedl se slabý jižní větřík. Čingačgúk neztrácel čas a napjal plachtu. Jednak by rád dostihl dívky na kánoi a pak věděl, že čím dál se dostane od hradu, tím lépe. Plachta ale vyburcovala Huróny z nečinnosti a ti zaujali palebné postavení u střílen domu. Venku zůstal pouze ten vyčerpaný bojovník, opřený zády o zeď srubu, a Harry, který s lýkovými provazy ovázanými pevně kolem kotníků a zápěstí, že mohl pouze trochu hýbat prsty, ležel dál jako kláda na plošině. Mezitím se archa stočila přídí po větru, ale místo aby minula dům a vzdalovala se k severu, rozjela se přímo proti hradu. Čingačgúk, který byl stejně nezkušený lodivod jako veslař, pokoušel se stočit pramici stranou, ale docílil pouze toho, že loď jen poněkud změnila kurs. Pak už ho Wah-ta!-Wah volala do kabiny, která jim skýtala jediný úkryt před očekávanou střelbou Hurónů. Čingačgúk musel uposlechnout, aby dívka nevyběhla za ním a sama se nevystavila nebezpečí. Nechal tedy loď, ať se s ní děje, co chce, a sám rovněž usedl ke střílně s puškou v ruce. Indiána sedícího venku mohl zastřelit lehce, jenomže jeho skalp by stejně nezískal, a zabíjet, když mu to nepřinese ani prospěch, ani čest, to bylo pod Čingačgúkovu důstojnost.

Nikým neovládaná pramice se zatím hnána větrem přibližovala k hradu, ale místo aby ho po východní straně obeplula, jak si Čingačgúk přál, narazila přídí na palisády a jedním rohem uvízla mezi dvěma pilotami. Chvíli tam trčela nehybně, ale pak začala zvolna opisovat kruh a zdálo se, že co nevidět narazí zádí do plošiny. Wah-ta!-Wah pochopila, jak se věci mají, a dostala nápad.

„Ať se bledá tvář zkusí skutálet na pramici,“ zavolala na Harryho, který celou tu operaci sledoval s rozmrzelým úšklebkem.

„Holka jedna, ty jsi ale hlavička,“ rozveselil se Harry. „Dej mi tam něco měkkýho, ať si nenatluču.“

Poslední slova ale Wah-ta!-Wah neslyšela, protože v tu chvíli indiáni, které už omrzelo dál vyčkávat, vypálili najednou mohutnou salvu. Přestože některé kulky proletěly střílnami dovnitř, nikoho nezranily. Wah-ta!-Wah otevřela dveře na záď, ale ven se neodvážila. Zahlédla však Harryho, jak válí sudy dolů po plošině. Naneštěstí se svými širokými rameny a úzkými boky měl mladík do tvaru sudu dost daleko, a tak se stalo, že se při tom převalování stočil poněkud stranou, a když tedy konečně narazila pramice zádí do plošiny, Harry ztratil orientaci a svalil se z plošiny přímo do vody. V tom okamžiku zaduněla další salva a indiáni se znovu pustili do ládování. Při té přestřelce si žádný z nich nevšiml, že běloch, kterého měli tak bezpečně svázaného, zmizel. Zato Wah-ta!-Wah pozorovala Harryho jak kočka myš. Už když se dal do kutálení, věděla, že se na loď netrefí. Jakmile dozněly výstřely, ještě s jejich ozvěnou v uších otevřela rychle dveře na zádi a zahlédla, jak Harry padá do vody. Vtom stoupla náhodou na volný konec škotu neboli otěže, kterou byla plachta na zádi přivázána, zvedla provaz a celý ten přebytečný kus hodila trochu žensky neobratně, ale odhodlaně tonoucímu. Tomu se naštěstí v poslední chvíli, než mu hlava zmizela pod hladinou, podařilo provaz chytit zuby a pevně se do něho zakousnout. To se již pramice odpoutala od plošiny, jak se jí vítr opřel do plachty, a loď se zvolna přídí vpřed sunula podél hradu k severu.

Jak už jsme řekli, Huróni zprvu nezpozorovali, že jim zajatec zmizel, a ani teď si nevšimli, kde je. Nejprve byl před jejich zraky zakryt plošinou a později ho kryly obranné palisády kolem hradu. Navíc byli Huróni plně zaujati střelbou a nabíjením.

Až nyní se Čingačgúk dozvěděl od Wah-ta!-Wah, co se stalo s Harrym a v jakém je kritickém postavení. Odvážit se na záď by znamenalo jistou smrt, naštěstí otěž, které se Harry držel, vedla dopředu k patnímu lemu plachty. Uvolnit ji od záporky na zádi byla už pro Delawara hračka a Wah-ta!-Wah ji začala zepředu přitahovat. V té chvíli vlekli Harryho ve vzdálenosti asi patnácti metrů za lodí a z vody mu vyčníval pouze obličej. Jakmile však loď vyplula zpoza úkrytu palisád a měla hrad už dosti daleko za sebou, Huróni ho přece jen zpozorovali, spustili hrozivý křik a začali po něm divoce pálit. První kulka udeřila do vody přesně v tom místě, kde střelec tušil a zčásti v průzračné vodě i viděl mohutnou hraničářovu hruď, a byla by Harrymu pronikla přímo do srdce, kdyby výstřel nešel pod tak ostrým úhlem. Kulka se totiž od hladiny odrazila a doslova se zaryla mezi klády kabiny, a to právě v tom místě, kde před chvilkou stál Čingačgúk, když uvolňoval lano od záporky. Následovala druhá a třetí kulka a všechny stihl stejný osud. Až pak se Huróni rozhodli pálit na nekrytý obličej, ale to už Tiška zabírala ze všech sil a podařilo se jí dovléct Harryho krupobitím střel za loď. Na pomoc jí přispěchal Delawar a kryti kabinou ráz na ráz přitáhli hraničáře k lodi. V Čingačgúkově ruce se zaleskl nůž, indián se naklonil nad vodu a přesekl Harrymu pouta na rukou i na nohou. Dostat ho na pramici vyžadovalo ovšem více času i úsilí, neboť hraničářovy údy, i když zbaveny pout, byly dosud bez vlády, ale nakonec se vše přece jen podařilo. Harry se skulil na dno pramice, vyčerpaný a bezmocný. Ponechme ho zde, než se mu obnoví síly i krevní oběh, a věnujme se událostem, které se na sebe vrší tak rychle, že to nesnese odkladu.

Ve chvíli, kdy Harryho hlava zmizela Hurónům z očí, vyrazili divoši své obvyklé výkřiky zklamání, ale tři z nich, kteří byli nejpodnikavější, seskočili padacími dvířky do kánoe a pustili se do pronásledování. Jakou však měli naději? Archa s plachtou napnutou čerstvým jižním větrem nabírala rychlost a na její palubě se alespoň jeden ze dvou mužů hotovil ke střelbě na kánoi, která své osádce neposkytovala pražádnou ochranu. V tom okamžiku se indiáni rozhodli změnit plán. Loďka s oběma dívkami se nacházela po jejich pravici a blížila se k východnímu břehu. Stačilo zabrat několikrát rychle pádlem, a brzy již bylo jasné, že se jim podaří odříznout od sebe archu a kánoi dívek. Judita zpozorovala nebezpečí a nezbývalo jí než jednat na vlastní pěst. Očekávat pomoc od posádky archy teď mohla stěží, neboť přestože Delawar skasal plachtu a zarazil běh pramice, doveslovat s těžkou archou proti větru až k nim by nedokázal ani mnohem a mnohem zkušenější veslař. A nutno říci, že se ještě i teď Judita zdráhala spoléhat na pomoc indiána, i když to byl přítel Jelenobijce. Obrátila loďku k jihu a začala vší silou pádlovat, aby unikla pronásledovatelům. Za chvíli již zůstala archa a její bezmocně přihlížející posádka daleko na sever, zatímco indiáni dospěli na úroveň hradu a rychle se přibližovali jihovýchodním směrem k loďce dívek, která byla asi čtyři sta metrů dále na jih, poblíž východního břehu. Přistát u břehu si ale Judita netroufala – vždyť i odtud hrozilo nebezpečí. Byly ve dvojím ohni.

„Proč máme, Judito, prchat?“ řekla Hetty, když zahlédla úzkost v očích své sestry a viděla, jak usilovně se namáhá. „Mně přece Huróni nikdy neublížili.“

„Tobě ne, sestřičko,“ odpověděla Judita. „Ale se mnou by určitě naložili všelijak. A tak, jestli mě máš ráda, přestaň se modlit a radši mi pomoz pádlovat, prosím tě, jinak nás určitě dostihnou.“

Když se Hetty chopila pádla, ukázalo se, že závod nemusí být tak jednoznačnou záležitostí, jak se zprvu zdálo. Indiáni, kteří byli jistě mnohem silnější než obě dívky, byli v loďce tři, ale měli pouze dvě pádla, a tak jeden člověk navíc byl zátěží, která u lehké korové loďky znamenala značnou nevýhodu. Za pár minut už bylo Hurónům jasné, že se dívky v pádlování vyznají a že budou muset vynaložit všechny síly, aby je dostihli. Kánoe letěly po hladině a asi osm set metrů zůstávala mezera mezi nimi stejná. Pak se odpoutaly od břehu a směrovaly ke středu jezera. Judita se ohlédla a viděla, že indiáni se v pádlování střídají a vždy jeden z nich na chvíli odpočívá a nabírá sil. Poklesla na duchu a uvědomila si, že se jim v síle a vytrvalosti nikdy nemůže rovnat a že je pouze otázkou času, kdy jí a sestře dojdou síly a budou krvežíznivými divochy dostiženy.

Loďka pronásledovatelů se už přiblížila na dvě stě metrů a jako štika se prokusovala vodní brázdou stále více a více kupředu. Vtom si Judita vzpomněla na Jelenobijce a napadlo jí, že se vzdá a nechá se dovléct do tábora k němu. Hned ale ten nápad opustila. Vždyť jedině s její pomocí může se Jelenobijce dostat na svobodu. Jedině ona může nabídnout Hurónům výkupné, za které ho vymění. S novým elánem dala se do dalšího pádlování a vzdálenost mezi oběma loďkami se opět srovnala, a dokonce se zvolna začala prodlužovat. Když Huróni viděli, že jim dívky unikají, z obavy před tou hanbou, že by měli být poraženi ženami, vší mocí se opřeli do pádel, a to tak důkladně, že největší silák z nich najednou své pádlo zlomil. Bylo rozhodnuto. Kánoe se třemi muži a pouze jedním pádlem neměla v závodě proti dcerám Potápky Toma tu nejmenší šanci.

„Podívej, Judito, zlomili pádlo a obracejí,“ volala Hetty. „Určitě pomohla moje modlitba.“

Dívky pak zamířily ještě dále k jihu do bezpečí, zatímco jejich pronásledovatelé obrátili loďku zpět k hradu, kde brzy přistáli a zmizeli v domě. Dívky zatím pokračovaly ještě kus dál k jihu, aby měly dostatečný náskok, kdyby snad indiáni našli v domě jiné pádlo a pustili se do dalšího stíhání. Ale nestalo se. Až po hodině vynořili se indiáni z domu, nalodili se na kánoi a na vor, který pro ně mezitím přijel, a vyrazili ke břehu. Dívky, které už byly značně vyhladovělé, pozorovaly dům z dálky a pomalu a opatrně se k němu blížily. Z druhé strany od severu zatím připlouvala k hradu archa, a podle pravidelných úderů vesel poznala Judita, že ji řídí běloch. Několikrát dívky obepluly stavení, aby se přesvědčily, že v domě nikdo není. Žádná kánoe nebyla nablízku, a tak si nakonec dodaly odvahy a přirazily k plošině.

„Jdi dovnitř, Hetty,“ pobídla Judita sestru, „a podívej se, jestli jsou divoši pryč. Tobě neublíží. Kdyby tam byli, dej mi znamení.“

Hetty udělala, jak si sestra přála, a asi za minutu se vrátila s tím, že v domě je ticho a klid.

„Prošla jsem všemi místnostmi, sestřičko, a nikde nikdo není. Jen tatínek leží v ložnici.“ Pak se rozhlédla na všechny strany, jakoby v obavě, aby ji nikdo neslyšel, naklonila se k sestře a zašeptala: „Ale vypadá divně, jako když bývá opilý.“

„Opilý?“ podivila se Judita, která měla nervy napjaté jako struny.

Vtom se však ze zadní místnosti ozvalo zasténání a dívky přemohly ostych, jaký vždy cítily, když viděli svého otce ve stavu, který snižuje člověka na úroveň zvířete, a běžely tam. V koutě ložnice ležel zády opřený o stěnu jejich otec a hlava mu klimbala na prsou. Judita z náhlého popudu vykročila vpřed a sundala mu čepici, kterou měl staženou hluboko do obličeje, takže mu zakrývala celou hlavu až po ramena. A tu se jim naskytl pohled, který jim zmrazil krev v žilách. Hleděly na chvějící se živé maso, obnažené žíly a svaly a všechny další odpudivé známky lidské smrtelnosti, které násilně zbaveny pokrývky vlasů a kůže svědčily o tom, že stařec byl skalpován zaživa.

Kapitola XXI

Navrší na něho posměch a hanu,
nad chladným tělem mu zle budou lát…
proč by to nedopřál těm Angličanům,
když v anglickém hrobě ho nechají spát.
                                                 — Woolfe

Čtenář si jistě dovede představit, jakou hrůzu prožívaly Judita a Hetty při pohledu na zohaveného otce. Přenesme se přes první jejich pocity, přes první projevy dceřiné lásky a spíše se odvraťme, než abychom dopodrobna popisovali jednotlivosti té děsivé scény. Odranou, zuboženou hlavu mu ovázaly, škraloupy a stružky krve hyzdící trpitelovu tvář smyly a pokusily se mu ulevit v jeho stavu, jak nejlépe to šlo. Až o mnoho let později vyjevily se všechny okolnosti toho, co se zde seběhlo. Nám však stačí pouze pár slov. Velitel, který ostatním Hurónům zbraně odebral, si sám ponechal nůž, a když mu stařec odolával zdatněji, než by se dalo čekat, byla to právě tato zbraň, která potyčku rozhodla. V tu chvíli vyrazil Harry s chumlem bojovníků dveře srubu a oba účastníci bitky zůstali uvnitř, první proto, že nebyl mocen pohybu, druhý proto, že se ostýchal ukázat se těm, jimž tolik kladl na srdce, aby zajali nepřátele živé, a sám tento příkaz, jak vidno, nesplnil. Když se nakonec vrátila trojice z neúspěšného pronásledování dívek, před návratem na břeh Huttera jednoduše skalpovali a nechali ho tam pomalu umírat, jak jim to velel zvyk a jak tihle krutí bojovníci amerického severu učinili již tisíckrát předtím. Kdyby byl Hutter přišel pouze o skalp, možná by se byl ze svého zranění zotavil, ale ta rána nožem byla smrtelná.

V lidském životě jsou okamžiky, kdy se spravedlnost vyjeví tak výrazně a v barvách tak křiklavých, že ji člověk prostě musí vidět, i kdyby to byl pohled sebenepříjemnější, před jakým úzkostně zavíráme oči. A tak i nyní musely obě sestry spatřovat v otcově utrpení trest za jeho násilnické výboje proti Irokézům.

„Vidíš, Judito,“ povzdechla si Hetty, když otci ovázaly všechny rány. „Tatínek chtěl vzít skalpy Irokézům, a teď přišel o svůj.“

„Tiše! Chceš, aby tě slyšel? Otvírá oči,“ upozornila ji sestra.

„Pít…,“ vyrazil ze sebe Hutter z posledních sil a jeho temný nakřáplý hlas vyjadřoval, jak blízko je smrti. „Pít! Holky líný, necháte mě umřít žízní?“

Přinesly vodu a po hodinách tělesného utrpení si Potápka Tom mohl konečně svlažit rty. Účinek byl překvapující. Starcovy oči se otevřely a byl v nich ten udivený žasnoucí pohled člověka, který pozoruje, jak mu duši odnáší smrt. Chystal se něco říct.

„Tatínku…,“ vykřikla Judita zoufale, protože nevěděla, co v téhle hrozné chvíli dělat. „Potřebuješ něco? Můžeme ti nějak ulevit v bolesti?“

„Tatínku,“ opakoval pomalu Hutter. „Ne, ne, Judito – ne, Hetty – já – já nejsem váš otec – truhla – tam všecko je – ona byla vaše matka – já nejsem – dejte mi ještě napít!“

Dívky poslechly, ale ta slova je ohromila. Judita s překvapením zjistila, že ji náhle zaplavil neodbytný pocit radosti. Její vzpomínky na dětství vedly dál do minulosti a byly přesnější než u její sestry, a tato slova jí teď potvrdila, že její odvěké tušení podporované lecčíms, co vyslechla z rozhovorů mezi otcem a matkou, je pravda. Mezi ní a otcem nebylo nikdy příliš vřelosti, i když se nikdy nezpronevěřila lásce, kterou mu byla povinována. S jakou úlevou teď zjišťovala, že je této povinnosti zbavena. Pocity Hetty však byly dočista opačné. Svého nepravého otce milovala vždy ryze a upřímně, a o to více ji nyní bolelo, když si uvědomovala, že na tuto lásku vlastně nemá ani právo. Cítila dvojnásobný žal, jako by nejen smrt, ale i tento poznatek ji připravoval o otce hned dvakrát. Cit ji přemohl a ona usedla v koutku a dala se do pláče. Po chvíli ticha, kdy se dívky obíraly svými tak protichůdnými pocity, Hetty přisedla k Juditě, která po celou tu dobu dávala trpícímu napít, a sklonila se nad otce.

„Tatínku,“ pronesla něžně, „dovol, abych ti tak říkala i nadále, protože tě mám moc ráda. Nechceš, abych ti předčítala z bible?“ A aniž čekala na odpověď, otevřela namátkou knihu v místech, kde Job hovoří o smrti. Četla celou tu pasáž tichým melodickým hlasem s nadějí, že přinese úlevu do duše umírajícího. Nezdálo se však, že by Tom Hutter cokoli z její četby vnímal. Snad jen v jednu chvíli. „Hřešil jsem,“ četla Hetty Jobova posvátná slova. V tom okamžiku se Tom Hutter probral z mrákot a namáhavě otevřel ústa.

„Vodu,“ zasténal. „V puse mě pálí jako v pekle. Píše se někde v bibli, jak se dá uhasit tenhle pekelnej žár?“ A opět se zhroutil a jen provázek slin neznatelně se zachvívající u úst svědčil o tom, že je ještě naživu. Tom Hutter umíral dlouho. Několikrát jako by se ještě probral k vědomí a mumlal cosi o pirátech, skalpech, smrti, ale nedávalo to valný smysl.

V tom rozrušení dívky ani nepostřehly, že se z venku za dveřmi ozval jakýsi tupý náraz, jak k plošině dorazilo těžké plavidlo. Vzápětí zadusaly po plošině těžké kroky a vrzly dveře od přední světnice. Dívky dočista zapomněly na Huróny, na válku, na všechno kolem, a tak se pořádně vyděsily, když se najednou prudce rozlétly dveře a do místnosti vpadl bojovně naladěný Harry. Nějakou dobu obeplouvala archa hrad a její tříčlenná posádka se snažila nahlédnout střílnami do domu a ujistit se, že ve stavení jsou pouze dívky, které před hodnou chvílí spatřili vstoupit. Když se však tak dlouho nic nedělo, usoudil Harry, že všichni indiáni dům neopustili, že zde nejspíš zanechali oslabenou hlídku a ta že teď drží dívky jako zajatce. Na dva na tři indiány by si Harry troufl klidně, zvlášť kdyby si přitom mohl vysloužit vděčnost té nevyzpytatelné koketky Judity.

Scéna, která se mu naskytla před očima, ho ale překvapila a vyvedla ho z míry. Při zápolení uvnitř srubu měl svých starostí dost a o osud svého druha se nestaral. Protože ale boj probíhal beze zbraní, předpokládal, že byl Potápka Tom nakonec prostě přemožen a odvlečen do zajetí. Nikdy by si byl nepomyslel, že ho najde při jeho poslední hodince.

„Zatraceně, Tome,“ řekl chraplavě, jak ho přece jen trochu zmáhalo dojetí. Umírat lidi viděl už často, ale nikdy ne v kruhu rodinném. „Tak se zdá, že tě ti lumpové dostali nejen na lopatky, ale rovnou i na lopatu.“

Hutter otevřel skelné oči a v jeho očích se objevil vyděšený, zběsilý výraz, když zahlédl mluvčího.

„Kdo jsi?“ zasípal těžce, jak mu docházely síly. „Nejsi Kolohnát, plavčík ze škuneru Sníh? Nech mě na pokoji!“

„Kolohnát nekolohnát, já jsem Harry, tvůj kamarád. A se sněhem nemám nic společnýho. Jednak je teď léto a pak, na zimu já se vždycky radši stáhnu z hor do osady.“

„Už vím – ty jsi Hurá Harry – nechceš skalp? Dám ti svůj!“ a stařec se sípavě zasmál, až děvčatům naskočila husí kůže.

„Co to blábolí? A proč má obvázanou hlavu, Judito? Snad ho indiáni neposekali tomahavkem?“

„Udělali mu to, co vy jste chtěli udělat jim. Strhli mu z hlavy kůži i s vlasy, aby jeho skalp nabídli za peníze kanadskému guvernérovi, jako vy jste chtěli skalpovat je a prodat jejich skalpy yorskému guvernérovi.“ Judita se vší mocí snažila mluvit klidně a nedat najevo své rozhořčení, ale přesto její slova zazněla tak příkře, až se na ni Hetty káravě zadívala.

„Já tedy nevím, jestli takhle smí mluvit dcera u smrtelnýho lože svýho tatínka,“ promluvil kazatelsky Harry.

„Chválabohu, ale já nejsem jeho dcera,“ řekla Judita divoce. „Ať se na mě nebožka maminka nezlobí, že to říkám.“

„Že nejste jeho dcera? Nezříkejte se, Judito, toho starýho chudáka v jeho poslední minutce. To je hřích, jakej se neodpouští. A když teda nejste jeho dcera, tak potom kdo byl váš otec?“

Ta otázka zchladila poněkud Juditinu odbojnou bujarost, s níž přivítala zprávu, že nemusí milovat toho, k němuž nikdy příliš lásky necítila.

„Kdo byl můj otec, nevím, Harry. Ale doufám, že to byl čestný člověk.“

„Což se podle vás o starým Tomovi říct nedá. Slyšel jsem o něm všelijaký povídačky. Ale ono, jak se říká, kdo chce psa bít, hůl si najde. Každýmu se člověk nezavděčí. I o mně se leccos povídá, a koneckonců o vás, ať jste sebevětší krasavice, se člověk taky doslechne zajímavý věci.“

Jestli těmi slovy chtěl Harry po vzoru politiků nastolit jakousi atmosféru spiklenecké pospolitosti, při níž se ledacos odpustí, u Judity dozajista narazil. A protože to byla dívka vznětlivá a k břitké odpovědi neměla nikdy daleko, byl by se Harry mohl nadát pořádné sprchy, kdyby v tu chvíli Tom Hutter nezasténal a nedal najevo, že se konec blíží. Jak tak ležel na zemi, hlavu podepřenou několika kusy obnošeného šatstva, náhle jako by se hodlal vztyčit. Rukama zašátral kolem sebe, neboť zrak ho již opouštěl. Dech se mu zrychlil a násilně probublával zahlcenými ústy. Vtom chroptění ustalo a po chvilce mrtvolného ticha ozval se dlouhý těžký vzdech, s nímž prý duše opouští tělo.

Náhlý skon muže, který až do této chvíle zaujímal tak důležité místo na tomto ohraničeném nepatrném kousku světa, naplnil všechny úzkostí. Judita se stáhla do ložnice. Všude byl klid. Huróni se sice zmocnili kánoe, ale zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by ji hodlali použít k dalšímu útoku na hrad. Hetty se pustila do přípravy k pohřbu, ale sestře nic neřekla. Teprve když po hodné chvíli vyšla Judita z ložnice, zjistila, že tělo Toma Huttera leží zabalené v plachtovině na přídi archy, zatížené několika těžkými kameny, které Čingačgúk vyzdvihl ze dna jezera.

Judita by nikdy nepřipustila, aby tělo jejího pravého otce bylo pohřbeno v jezeře, jako to kdysi Tom Hutter proti její vůli provedl se zesnulou maminkou. Teď však jen trpně přestoupila za ostatními na archu a netečně přihlížela tomu, co se bude dít.

Pro tento prostý obřad si vybrali hodinu, která nejlépe ladí k poslední poctě člověku, jehož duše se odebrala na onen svět. Začínalo se smrákat a poslední paprsky zapadajícího slunce zlatily zrcadlovou hladinu jezera, kterou nezčeřila ani vlnka a v níž se velebně zhlížely kol dokola se táhnoucí zachmuřelé lesy. Harry se chopil vesel a ráznými pravidelnými záběry poháněl plavidlo do míst, ke kterým ho navigovala Hetty. Archa se nesla vpřed s obřadnou velebností pohřebního průvodu. Čingačgúk a Tiška, kteří až dosud nikdy neviděli bledé tváře pohřbívat své mrtvé, hleděli na vše pozorně, ale s vážností a důstojností.

Čtenář si možná vzpomene, že hrad byl postaven na nejjižnějším konci mělčiny táhnoucí se asi osm set metrů od něj na sever. A právě ten nejvzdálenější konec mělčiny považoval Potápka Tom za nejpříhodnější místo, kam uložit tělesné pozůstatky své ženy a svého syna. Nyní tedy směrovala v ta místa i jeho vlastní tělesná schránka, aby byla uložena vedle nich. Hetty se při navigování řídila profilem mělčiny, jejíž dno bylo pod průzračnou vodou dobře vidět, polohou hradu i některými dalšími orientačními body na břehu. Po nějaké době přistoupila k Harrymu a řekla mu šeptem: „Teď můžeme, Harry, přestat veslovat. Už jsme přejeli ten kámen na dně a za chvíli budeme nad maminčiným hrobem.“

Hurá poslechl, vytáhl vesla z vody a spustil kotvičku. Pak se chopil kotevního lana a snažil se loď zastavit. Pramice se zvolna otáčela do půlkruhu a nakonec zůstala nehnutě stát. V tu chvíli se Hetty naklonila na zádi nad vodou a dala se do hořkého pláče. Přímo pod ní se na dně pod průzračnou vodou bělal cíp látky. Byl to rubáš zesnulé zahrnutý hlínou. Potápka Tom tehdy přivezl na pramici náklad hlíny, a když mrtvou spustili pod hladinu, navršil na ni zeminu, až její tělo dokonale zakryl. Působením spodních proudů se ale kopeček přece jenom rozrušil, a tak ten cíp látky teď prozrazoval, co se na dně skrývá.

I ti největší hrubci a křiklouni při pohřebním obřadu zpravidla ztichnou a zkrotnou. A ani March nejevil sebemenší chuť vykřikovat své obvyklé obhroublosti a mlčky, a jak jen to nejdůstojněji svedl, zvládal úkol, kterého se ujal. Možná v něm i trochu zahlodalo svědomí a uvědomil si, že nechybělo příliš a mohl to být rovněž on, pro koho by teď Hetty skrápěla hladinu jezera svými slzami. Povzdechl si a pustil se do díla. Sám bez cizí pomoci nadzvedl tělo zabalené do plachty a přenesl je na záď pramice. Tam mrtvému podvlékl jeden provaz kolem ramen a druhý pod nohama, a jako když se rakev ukládá do hrobu, zvolna spouštěl tělo pod hladinu jezera.

„Ne, tam ne, Harry – kousek dál,“ volala na něho Judita, která jako by se teprve teď vzpamatovala. „Ne tam, kde leží maminka. Kousek dál.“

„A proč ne, Judito?“ zeptala se s klidnou vážností Hetty. „Vedle sebe žili, ať vedle sebe leží i po smrti.“

„Ne, ne, Marchi, neposlouchejte ji. Dělejte, jak vám říkám. Kousek dál!“

„Myslíš si, že jsem hloupá, Judito. Ale tohle vím dobře. Manžel má být vždycky uložen vedle své ženy. Aspoň tak mi to maminka vždycky říkávala.“

Ta nenadálá slovní potyčka nenarušila příliš posvátnost obřadu, protože probíhala tlumeně a takřka šeptem, jako by se obě dívky bály, že je mrtví uslyší. Nakonec Judita prosadila svou a Harry uložil tělo Toma Huttera o malý kousek dál, než kde by jako pravoplatný manžel měl ležet.

„Tak takovýhle vzal konec Potápka Tom,“ povzdechl si hraničář, když se naklonil nad vodou a zahleděl se na dno, kde ležel jeho mrtvý druh. „Na zvědech to byl chlap odvážná a u pastí mistr nad mistry. Nebrečte, Judito. Netruchlete, Hetty, protože umřít halt musíme všichni. A až udeří hodinka, žádný lamentace a žádnej nářek člověka nevzkřísej. Tatínek vám samo sebou chybět bude, to se ví. Ale je tady jedna možnost, jak zjednat nápravu. Obě jste hezký holky, a tak to samy poznáte. Mimochodem, jestli vám to, Judito, nebude proti mysli, rád bych si pak s váma na chvilku o samotě o něčem důležitým promluvil.“

Judita rázem pochopila, odkud vítr fouká. A přestože se nechala daleko unést vzpomínkami na zesnulou matku, u jejíhož hrobu byla na rozdíl od své sestry od pohřbu poprvé, Harryho slova ji vrátila zpět do skutečnosti. Avšak místo aby se na Harryho za jeho neomalenost obořila, jak by se dalo čekat, pečlivě osušila slzy, zpříma se na mladíka podívala a pokynula mu, aby ji následoval na druhý konec pramice. Harryho Juditina přímost překvapila tak, že se dlouho nezmohl na slovo. Proto musela Judita začít sama.

„Předpokládám, Harry, že se mnou chcete mluvit o manželství. Tak mluvte.“

„To jsem z toho vedle, jak divně se dneska chováte, Judito,“ odpověděl dočista zmatený Harry. „Ale pravda je pravda a musí to ven, ať se děje, co se děje. Určitě víte, děvče, že jsem vás vždycky považoval za nejhezčí stvoření, co jsem kdy viděl, a nikdy jsem se tím netajil ani tady na jezeře, ani mezi lovci a trapery, ba ani v osadách.“

„Ano, ano, slyšela jsem, pokračujte,“ odpověděla Judita s jakousi až horečnou netrpělivostí.

„No a když mladík tímhle způsobem mluví o jedné určité dívce, rozumí se jaksi samo sebou, že mu o ni jde.“

„Ano, ano – a dál?“

„Protože, jak se říká, každá dívka může slyšet třeba tisíckrát, jak ji má někdo rád a že se mu líbí, a nikdy toho nemá dost.“

„To je taky pravda, ale mluvte, Harry, přímo.“

„Tak dobrá, ať je po vašem, stejně musí být vždycky po vašem. Určitě jste si, Judito, všimla, že jsem vám sice mockrát řek, jak vás mám rád a že jste pro mě ta nejkrásnější dívka na světě, ale nikdy jsem vás na rovinu nepožádal, abyste si mě vzala za muže.“

„Všimla jsem si toho,“ odpověděla Judita, a přestože měla ve tváři výraz napjaté vážnosti, kolem úst jí bleskl pobavený úsměv. „Však jsem se divila, že tak rozhodný a nebojácný muž, jako je Harry March, dělá takové okolky.“

„Měl jsem důvod, děvče. A ne že by mě to podezření úplně přešlo. Jenom se netvařte tak dotčeně a nečervenejte se, ale to víte, některé myšlenky mužskýmu uvíznou v hlavě, jako mu slova váznou v hrdle. Jenomže co je to všecko platný, když vás mám rád. A teď, když jste přišly o otce, by to stejně nešlo, abyste tady s Hetty zůstaly na jezeře samy, i kdyby byl mír a Irokézové odtáhli. Poněvadž kdybyste zrovna nepomřely hlady, nejpozděj do týdne by vás indiáni zajali a skalpovali. A proto kdybyste si našla manžela, teda jako mě, všecko bude v pořádku a na ostatní věci zapomenem.“

Judita jen s námahou potlačovala svou netrpělivost, a když se konečně Harry po svém hrubém způsobu vyjádřil, naslouchala mu tak dychtivě, že se věc zdála být rozhodnuta. Jen co domluvil, ujala se slova.

„Dobrá, Harry, to stačí,“ řekla a zdvihla ruku, jako by ho chtěla zarazit. „Chápu, co chcete říct. Dáváte mi přednost před ostatními dívkami a chcete, abych se stala vaší ženou.“

„Takhle přesně jsem to myslel, i když vy jste to vyjádřila možná líp. Ano, tak to je.“

„Řekl jste to dost jasně. A protože nemá smysl, abychom se navzájem nějak balamutili, povím i já vám upřímně a jasně, co si o tom myslím. Existuje důvod, Harry, proč si vás nikdy…“

„Nemusíte se ostýchat, Judito. Řekl jsem vám, že na všecko zapomenu, ať se stalo, co se stalo. Minulost mě nezajímá – a netvařte se hned tak uraženě, vždyť jsem nic neřek.“

„Já se netvářím uraženě, Harry, ale zřejmě si nerozumíme,“ řekla Judita a tváře jí planuly rozhořčením, protože dosud ji nikdo takhle neponížil. „Můj důvod, proč si vás nikdy nevezmu, je ten, že vás prostě nemiluji a ani nikdy nebudu milovat tak, jak by žena měla milovat svého muže, což vám zřejmě nedošlo. Říkám vám to stejně upřímně a otevřeně, jako vy jste mluvil ke mně, a tak se snad na mě nebudete zlobit a spíš mi za moji upřímnost poděkujete.“

„Já vím, co za tím vězí. Ti vlezlí naparádění oficíři z pevnosti, co za váma v jednom kuse brousí a kterým vy dopřejete, co se jim uráčí.“

„Mlčte, Marchi, a nepomlouvejte dceru nad hrobem její matky. Chci s vámi jednat čestně, a tak mi nedávejte důvod, abych na vás musela myslet s hořkostí v srdci. Nezapomínejte, že jsem žena a že nemám otce ani bratra, který by mě pomstil za tyhle urážky.“

„No dobrá, máte pravdu. Já už mlčím. Ale ještě si to, Judito, prosím vás, rozmyslete.“

„Nemusím si nic rozmýšlet, Harry. Čekala jsem jen, až se jasně vyjádříte, abych vám mohla dát jasnou odpověď, a to se stalo. Víc už o tom není třeba mluvit.“

Dosud nikdy neviděl Harry Juditu hovořit tak rozhodně a odhodlaně. Dříve jeho lichotky a nabídky vždy odbývala sarkastickými úsměšky, což přisuzoval ženské koketérii. A jestliže sám trochu váhal dát jí své srdce, nikdy nepočítal s tím, že si ona – až ji o to vážně požádá – odmítne vzít za muže nejsilnějšího a nejhezčího muže z celé hraničářské oblasti. Když teď k tomu odmítnutí došlo, a to slovy tak jednoznačnými a pádnými, cítil se natolik pokořen a zaskočen, že neměl nejmenší sílu ani chuť pokoušet se zvrátit její rozhodnutí.

„Řek bych, že mě tady na Zrcadlovým jezeře už nic nedrží,“ prohlásil po chvilce mlčení. „Starej Tom je pryč. Huróni se tu rojí jako vosy před bouřkou a vůbec začíná to tady být setsakramentsky nepohodlný.“

„Jen si jděte. Není důvod, proč byste měl riskovat život kvůli cizím lidem. Stejně byste nám tu nebyl k ničemu platný. Ještě dneska v noci vás odvezu v kánoi na břeh a spánembohem. Nikdo se pro to na vás zlobit nebude.“

„Jestli opravdu odejdu, Judito, tak jenom s těžkým srdcem kvůli vám. Nechtěla byste jít se mnou?“

„O tom už nebudeme, Harry, mluvit. Jen co se setmí, odvezu vás na břeh. A až se dostanete k nejbližší posádce, pošlete oddíl…“

Judita větu nedokončila. Připadalo jí totiž pokořující dávat záminku k úšklebkům tomu, kdo si o vojenských posádkách a o ní myslí své. V tom však Harrymu přece jen křivdila.

„To se ví, že pošlu vojáky,“ rozjařil se Harry. „A nejen to – sám je přivedu. Protože než se rozloučíme nadobro, rád bych vás i Hetty viděl v bezpečí.“

„Škoda že jste takhle nemluvil vždycky, Harry. Mohlo být všecko jinak.“

„Snad ještě není pozdě!“ zvolal Harry. „Jsem sice drsnej chlap a zálesák, ale při troše lepšího zacházení bych se třeba dokázal změnit.“

„Je už pozdě, Harry. Nikdy k vám už nemůžu cítit to, co cítím k někomu jinému. Ale dost už o tom, na nic víc se mě nevyptávejte. Jen co padne tma, já nebo Čingačgúk vás dopravíme na břeh a pak pospěšte k nejbližší posádce pro posilu. Doufám, Harry, že jsme teď přátelé a že se na vás mohu spolehnout, nebo ne?“

„To víte, že jo. I když to naše přátelství mohlo být mnohem vřelejší, kdybyste vy se na mě koukala tak jako já na vás.“

Judita na okamžik zaváhala a bylo vidět, že v nitru svádí velký boj. Pak jako by se rozhodla nedbat vlastní slabosti a dosáhnout stůj co stůj svého úmyslu, řekla zpříma:

„V nejbližší posádce potkáte jistého kapitána Warleyho.“ Nato se celá roztřásla a její tvář na smrt zbledla. „Zřejmě se bude chtít postavit do čela výpravy. Byla bych velice ráda, kdyby právě kapitán Warley zůstal v pevnosti a velení se ujal někdo jiný.“

„To se snadněji řekne, než udělá, děvče. Tihle oficíři si nenechají do ničeho mluvit. Major poručí, a kapitáni, poručíci i praporečníci musí poslechnout. Toho oficírka já znám. Má tváře jako panenka, v jednom kuse žvaní a vypije víc madeiry, než kolik je vody v Mohawku. Velkej šprýmař je to a všecky holky v údolí po něm blázní a on blázní po nich. Nedivím se, že je vám proti srsti, protože i když není zrovna generál, měl už celou armádu slečen.“

Judita neodpověděla, ale celá se chvěla, zatímco se jí na tvářích střídala smrtelná bledost s ruměncem.

Maminko moje drahá! vykřikla v duchu, až se jí němě pohnula ústa. Stojím tu nad tvým hrobem a stydím se, jak málo jsem dbala tvých rad.

Červ, který nikdy neumírá, již hryzl. Judita vstala a dala na srozuměnou Harrymu, že rozhovor skončil.

Kapitola XXII

Ta chvíle zoufalství,
při které utlačený
přestane bát se smrti,
činí z něj pána všech tyranů.
                              — Coleridge

Po celou tu dobu zůstala Hetty na zádi pramice a hleděla smutně do vody, v níž spočívalo tělo její matky i muže, kterého vždycky pokládala za svého otce. Takhle ji zde zastihla Judita a přistoupila k ní důstojně a vážně.

„Sestřičko,“ řekla laskavě, „zůstaly jsme samy a musíme si toho hodně říct. Sedněme si do kánoe a pojeďme kousek stranou. Nemusí každý slyšet, o čem si vyprávějí dvě osiřelé sestry.“

„Ale naši rodiče by to slyšet měli. Ať Harry zvedne kotvu a odpluje s archou pryč. My zůstaneme na loďce nad hrobem maminky a tatínka.“

„Tatínka?“ řekla Judita a do tváří se jí opět nahrnula krev. „On nebyl náš otec, Hetty. Sama jsi slyšela, když to říkal.“

„A tebe to těší? A kdo nás živil, šatil, staral se o nás? Kdo nás miloval tak jako on? Žádný tatínek by nemohl udělat víc. Tak proč není on náš otec? Já tomu nerozumím.“

„Na tom nezáleží, holčičko. Ale uděláme, jak jsi navrhla. Připrav kánoi a já zatím půjdu dát pokyny Harrymu a ostatním.“

Netrvalo dlouho a vše bylo provedeno. Archa poháněná údery vesel poodjela asi o sto metrů dál a zanechala obě dívky vznášet se v kánoi nad průhlednou, takřka nehmotnou hladinou, pod kterou ležela tři mrtvá těla.

„Smrtí Toma Huttera se pro nás všecko změnilo,“ řekla Judita po chvilce mlčení. „Zůstaly jsme samy a musíme držet při sobě.“

„A jak poznám, Judito, že bys nebyla stejně ráda, kdyby se ukázalo, že ani já nejsem tvá sestra, jako Thomas Hutter, jak mu říkáš, není náš tatínek. Vím, že jsem hloupá, a nejsem ani moc hezká. Třeba bys chtěla mít lepší sestru.“

„Kdepak, Hetty. Ty jediná jsi moje sestra – to mi říká srdce a moje láska k tobě. Stejně jako maminka byla moje maminka – a já jsem na ni pyšná. Ale tatínek – nebyl naším otcem.“

„Mlč! Mlč, Judito! Mlč, nebo tě uslyší jeho duch a bude mu líto, jak o něm mluvíš. Mrtví jsou moc nešťastní, když ti, které tady zanechali, jednají proti jejich přání.“

„Chudáčku Hetty, ty nevíš, co mluvíš. Tak to není. Mrtví jsou mrtví a nic nevidí ani neslyší. Teď je důležité, co si počneme my, tady na zemi.“

„Co bychom si počaly. Máme dům i loď a můžeme tu na jezeře žít dál jako dosud.“

„Kdepak, sestřičko moje. Pro dvě dívky by to tu bylo nebezpečné. I Tom Hutter měl co dělat, aby udržel na jezeře klid a mír, a to tady žádní Huróni ještě nebyli. Budeme se muset přestěhovat do osady.“

„To mě moc mrzí, Judito,“ řekla tiše Hetty a sklonila hlavu na prsa, přičemž nepřestávala upírat slzami rozostřený pohled na kopeček hlíny navršený nad bílým rubášem. „Radši bych zůstala tady, kde jsem se narodila. Nemám ráda osady, lidi jsou tam zlí a suroví. Nechci opustit tohle jezero a hory a lesy. Jsi krásná, Judito, brzy se vdáš. Ty najdeš muže a já bratra, který se tady o nás postará.“

„To zní moc hezky, sestřičko. A taky bych byla stokrát radši tady než někde v osadě. Ale kde najdu muže, který nám promění tohle místo v ráj?“

„Harry March by si tě jistě rád vzal,“ řekla stísněně Hetty a bezmyšlenkovitě odlupovala kůru z boku loďky. „A hezčího a odvážnějšího manžela bys v kraji nenašla.“

„S Harrym Marchem už jsme si svoje řekli a on mým manželem nebude. Je tady sice ještě někdo – ale to nechme zatím stranou. V každém případě se musíme domluvit, jak dál, kdybychom tady opravdu měly zůstat samy. A taky se konečně musíme dovědět, kdo je náš pravý otec a jestli nemáme nějaké další příbuzné. Třeba je odpověď v té truhle, slyšelas přece Toma Huttera. Snad tam budou nějaké listiny, které nám to poví.“

„Dobrá, Judito. Ty víš sama nejlíp, co dělat. Jsi chytřejší než já, a jestli si nechceš vzít Harryho Marche, a já nevím, koho jiného by sis mohla vybrat za muže, pak nám asi nezbývá nic jiného než odstěhovat se do osady.“

„A co bys řekla na to, kdyby se tvým švagrem stal Jelenobijce?“ řekla Judita naoko bezstarostně, ale nach ve tvářích ji prozradil.

„Jelenobijce?“ vyjevila se Hetty. „Ten ale přece není vůbec hezký. A pro takovou, jako jsi ty, se vůbec nehodí.“

„Hezký sice není, Hetty. Ale u muže krása nic neznamená.“

„Jakpak ne. Maminka mi sice říkávala, že krása nic neznamená. Ale já vím, že mě tím chtěla jenom těšit, protože mi bylo vždycky líto, že nejsem tak krásná jako ty. Ale sama víš, jak si na své kráse zakládáš a jak si na ní zakládá Harry. To je určitě nejhezčí a nejodvážnější muž na světě, a nikdo se mu nevyrovná.“

„Vím o jednom, který je stokrát lepší, i když zrovna moc krásy nepobral, ale to teď nechme. V každém případě Harry March dnes v noci od nás odchází a nemůžu říct, že by mě to příliš mrzelo.“

„Můj bože, Judito. Toho jsem se vždycky bála. A tak jsem doufala, že se stane mým švagrem!“

„Zapomeň na něho, Hetty, a mysli na maminku. Jestli někdy spáchala nějaký hřích, vytrpěla si své, a určitě ho svým pokáním odčinila.“

„O jakém hříchu to mluvíš, sestřičko? A nad maminčiným hrobem! Nebojíš se duchů zemřelých? Mluvme radši o našich hříších.“

„Copak ty máš nějaké hříchy, Hetty? Ty jsi přece nevinnost sama. A pokud jde o mě, já snad už taky nemyslím na parádění tak často jako dřív.“

„Teď nemluv o parádění a radši se pojď pomodlit, Judito. Jsme u maminčina hrobu a před chvílí jsme sem pochovali i tatínka. Patří se, abychom boha poprosili o odpuštění a zeptali se ho, co si dál počít.“

Judita neochotně odložila pádlo a poklekla vedle sestry. Dokázala ale jen sklonit hlavu na prsa a sepnout ruce v pouhé nápodobě modlitby. Její odbojná a činorodá povaha jí bránila oddat se plně víře a spoléhat, že prozřetelnost nakonec učiní to, čemu by nejraděj i napomohla sama. A proto, když nakonec obě dívky opět usedly na sedátko v kánoi, starostlivý výraz z tváře Judity nezmizel, zatímco Hetty zářila radostí nad očistou duše a splněnou povinností.

„Vraťme se zpátky, Hetty,“ řekla Judita. „Slunce už zapadlo a proud nese archu pryč od nás. Dnes večer se podíváme do truhly a zítra se rozhodneme, co dál. Snad se nám podaří vykoupit Jelenobijce od Hurónů, a jakmile si s ním budu moct aspoň na hodinku o samotě promluvit, uvidíš, že se všecko vyřeší podle našeho přání. Podívej se, Hetty! Už zajela za hrad. Určitě jsem zahlédla kánoi s jedním indiánem, jak proplouvala kolem palisád.“

„Já vím,“ odpověděla klidně Hetty, která z Hurónů žádný strach neměla. „Už nějakou dobu ji pozoruji, ale nechtěla jsem o tom mluvit nad matčiným hrobem. Vyplula od tábora. Jenže v ní není žádný indián, ale Jelenobijce.“

„Co tě to napadá! Jelenobijce! Toho přece Huróni drží v zajetí.“

„Můžeš se, sestřičko, sama přesvědčit.“ V tu chvíli totiž loďka vyplula zpoza zákrytu srubu a pokračovala – zvolna a klidně – v plavbě směrem k arše, kde už všichni stáli na palubě, aby návštěvníka přivítali.

Judita místo odpovědi rázně zabrala pádlem a hnala lehkou kánoi stejným směrem. Nerozuměla tomu. Jestli se Jelenobijci podařilo Hurónům uprchnout, ať už lstí, nebo násilím, proč pádluje tak pomalu? Den zvolna pohasínal a stíny podél břehů temněly. Uprostřed jezera však bylo dosud světla dost a hrálo všemi barvami, jak se na hladině odrážela kobaltová modř nebe žíhaná červánky a přecházející v jedovatě zelené a žluté pásy nízko nad obzorem, Judita, které zdatně pomáhala sestra, pospíchala, aby dohonila Jelenobijce ještě dřív, než dopluje k arše. Zanedlouho už pluly obě loďky bok po boku. Juditina krása vynikala v tom podivuhodném svitu tak, že se lovec neubránil němému obdivu.

„Vítejte, Jelenobijce!“ zvolala dívka, když se k sobě loďky přiblížily a všichni přestali pádlovat. „Měli jsme strašlivý den, ale chválabohu vy jste zpátky. Copak se Huróni projevili jako lidi a pustili vás, nebo jste jim šikovně utekl?“

„Ani jedno, ani druhé, Judito. Mingo je jednou Mingo a toho nepředěláte. Dá se na něho vyzrát, jak se ukázalo, když jsme jim s Čingačgúkem unesli Wah-ta!-Wah, ale co by to bylo za indiána, aby se nechal napálit podruhé.“

„Tak jak jste se dostal z tábora?“

„Moc příhodná otázka, Judito. Musím říct, že vám to dneska nějak obzvlášť sluší. I když nevím, jestli by vám vaše krása u těch divochů byla co platná. Po té ztrátě, co tady utrpěli, jsou teď obzvlášť pomstychtiví.“

„Zabili tatínka,“ vykřikla plačky Hetty, „to by snad jejich krvelačnosti mělo stačit.“

„Vím o tom,“ řekl smutně Jelenobijce. „Vím o všem, co se tady stalo. Jednak jsem leccos zahlédl ze břehu a ostatní jsem se dozvěděl z jejich vyprávění i z jejich vyhrůžek. Život je nejistá záležitost, a dokud nám vzduch v nose hvízdá, je všecko v pořádku.“

„Ještě jste nám ale neřekl, jak jste se dostal z tábora?“

„Na tom není nic složitého. Jsem na propustce.“

„Na propustce? Co to znamená? Vím, že na propustku pouštějí vojáky z kasáren ven, ale co to znamená u zajatce?“

„Totéž. Mám dovoleno na určitou pevně stanovenou dobu opustit tábor, ale musím se vrátit zpátky. Jenomže zatímco na vojáka čeká po návratu jeho mušketa, na mě čeká mučení nebo jiná pohroma, co si na mě ti vagabundi vymyslí.“

„A to vám dovolili odejít jen tak, bez strážce nebo hlídače? Jakou jste jim dal záruku, že se zase vrátíte?“

„Dal jsem jim svoje slovo,“ odpověděl Jelenobijce prostě. „A byli by hloupí, kdyby mě pustili bez něho. Protože to by mě už nikdy neviděli a já bych mohl zpátky k Delawarům. Ale takhle se vrátit musím.“

„Jelenobijce,“ vykřikla Judita zděšeně. „Vy hodláte to své slovo dodržet? Vy se tam chcete vrátit, i když víte, že vás třeba budou mučit nebo vás zabijí? Proč?“

Jelenobijce se na ni nechápavě podíval, ale nelibost, kterou zpočátku pocítil, se brzy rozplynula při pohledu do jejích horoucích, uslzených krásných očí. Pak se usmál.

„Já vím, čeho se bojíte. Že mě Čingačgúk nebo Harry nepustí. Ale to se mýlíte. Čingačgúk by byl poslední člověk na světě, kdo by mi bránil v něčem, o čem ví, že je mou povinností. A March? Pro toho sice slovo a slib moc neznamenají, ale odejít mě nechá, vždyť se stejně stará hlavně o svoje věci.“

Judita mlčela. Vše, co v ní jako v ženě tak znenadání propuklo, se v jejím nitru živou mocí vzpíralo proti tomu šílenému rozhodnutí, a přitom nemohla nechovat obdiv k tomu, co v hloubi duše cítila, že je čestné a správné. Věděla, že jakékoli naléhání na Jelenobijce je zbytečné, a pouze doufala, že se přihodí něco nepředvídaného, co Jelenobijci v jeho sebeobětování zabrání. Proto se snažila zjistit další podrobnosti, aby věděla, jak se věci mají a mohla se podle toho zařídit.

„A kdy se máte vrátit?“ zeptala se, zatímco obě kánoe bok po boku vyrazily k arše.

„Zítra přesně v poledne. Víc času mi nedopřáli, protože se bojí, aby nepřišli vojáci z pevnosti. Dohodli jsme se, že když se moje poslání nezdaří, začnou s mučením při západu slunce, aby mohli hned po setmění vyrazit zpátky k domovu.“

Jelenobijce mluvil klidně a vážně. Nijak nezlehčoval utrpení, které ho čeká, ale přitom bylo zřejmé, že spíš odmítá, než vítá jakékoli projevy soucitu.

„Víte to jistě, že vás chtějí mučit?“

„Prokazujou mi tím velkou čest. A potom: mají se přece za co mstít. Ztratili Tišku, já jim zabil jednoho z nejstatečnějších bojovníků a včera v noci se stala ta krutá vražda. Tu střelu jsem mohl do prsou dostat třeba i já. Co nevidět musí tlupa vyrazit na cestu. Nedá se čekat, že by s sebou vláčeli člověka, který jim toho tolik natropil. Ale mluvíme pořád jenom o mně. Třeba byste si chtěla popovídat s Harrym o svých záležitostech.“

„Ne, Jelenobijce. Harry od nás odchází,“ řekla sotva slyšitelně Judita. „O svých záležitostech, jak tomu říkáte, bych si radši promluvila s vámi. Až bude Harry pryč a až se trochu vzpamatujete po tom smutném obřadu, věnujete mi asi hodinu času?“

„To se rozumí. Všecko se to nějak divně a zle semlelo. No nic, už jsme u archy, a až bude lepší příležitost, řekneme si víc.“

Kapitola XXIII

Nejvíc to fouká na nejvyšší hoře,
dole v údolí život klidný je,
kdo vstoupí na led, pozná, že to klouže,
kdo v prsa bije se, si nabije;
kdo přidrží se filozofie
držet se zpátky, v teple za pecí,
ten moudrý je, druzí jsou hlupáci.
                                          — Churchyard

Setkání Jelenobijce s přáteli na arše bylo vážné a pochmurné. Čingačgúk a Wah-ta!-Wah na první pohled pochopili, že jejich bílý bratr není šťastným uprchlíkem, a stačilo jen pár slov, aby vyrozuměli, jak se věci mají. Čingačgúk zůstal zamyšlený, kdežto Wah-ta!-Wah projevovala své pocity drobnými pozornostmi a péčí.

Brzy vytyčili jakýsi generální plán pro nadcházející noc a nezasvěcený pozorovatel by si stěží uvědomoval něco výjimečného v jejich chování. Tma začínala houstnout, a proto s archou namířili směrem k hradu, kde brzy přistáli. Nějakých velkých zabezpečovacích akcí nebylo třeba. Dalo se totiž celkem bezpečně předpokládat, že dnešní noc Huróni nezaútočí. Budou vyčkávat, s jakou se vrátí jejich posel.

Když přivázali archu ke kotvišti, každý z obyvatel hradu šel po své práci. Ženy se daly do přípravy večeře, Harry usedl ke stolu a pustil se před cestou do vyspravování svých mokasínů, Čingačgúk se oddával svým nezbadatelným myšlenkám, zatímco Jelenobijce vzal do ruky pušku Toma Huttera zvanou zvěrobijka a začal si ji klidně a bezstarostně prohlížet. Zbraň měla o něco delší hlaveň, než pušky obvykle mívají, a zjevně byla dílem prvotřídního puškaře. Na hmatníku a na pažbě měla několik stříbrných ozdob, ale jinak se svým vzhledem nijak zvlášť neodlišovala od jiných pušek, jaké se mezi hraničáři v té době vyskytovaly. Její největší předností byl ale výjimečně přesný vývrt a vynikající kov, z něhož byla zhotovena. Opakovaně si ji Jelenobijce přikládal k líci, díval se přes mušku a mířil na pomyslného jelena, zkoušel její váhu, zvedal se a nakračoval k výstřelu.

„To je báječná flinta, Harry!“ pronesl nakonec. „Padne mi do ruky jak ulitá. Říká se o ní, že v rukou zkušeného lovce znamená jistou smrt. Slyšíš, jak ten zámek cvaká – vlčí past nemá svižnější pero, a pánvička s kohoutkem k sobě ladí jak dva zpěváčci na kůru. V životě jsem neviděl tak přesné vrtání.“

„Však si ji starej Tom moc pochvaloval. I když s jeho střílením to nikdy velká sláva nebyla,“ odpovídal Harry, zatímco se samozřejmostí usmoleného ševce vplétal do potrhaného mokasínu proužek vydělané jelení kůže. „A teď má takováhle parádní věcička připadnout ženským. Myslel jsem si, že třeba někdy Juditu napadne mi ji dát.“

„Nikdy nevíš, co taková mladá ženská udělá, Harry. Může se stát, že ji dá zrovna někomu jinému než tobě. Proč má být něco jenom takřka dokonalé, když to může být dokonalé úplně?“

„Jak to myslíš? Copak by se mi nevyjímala dobře na rameni?“

„Ale to víš, že jo. Oba jste fešáci, a tak by z vás byl hezký párek. Jenže jde o to, jak s ní kdo umí zacházet. Někdo by s touhle puškou dokázal za den složit víc jelenů než ty za celý týden. Však si vzpomeň na toho svého posledního.“

„Víš, že ještě není sezóna. A kdo by střílel jelena mimo sezónu? Chtěl jsem ho jenom postrašit a to se mi, jak si vzpomínáš, podařilo. Vyděšenej byl teda náramně.“

„No když myslíš, ať je po tvém. Ale tohle je božská zbraň. Z toho, kdo má pevnou ruku a bystré oko, by dokázala udělat Krále lesů.“

„Pak si ji, Jelenobijce, nechte a staňte se Králem lesů,“ vložila se dychtivě do hovoru Judita, která s jistým dojetím sledovala Jelenobijcovo nadšení, protože si nepřestávala uvědomovat, co mu hrozí. „Nemůže být nikdy v lepších rukou a doufejme, že v nich pro příštích padesát let vydrží.“

„Judito, myslíte to vážně?“ vykřikl Jelenobijce, tak překvapený tou nabídkou, že ani nestačil skrývat své nadšení. „To je královský dar, uvědomujete si to? Královský!“

„V životě jsem ještě nikdy nic tak vážně nemyslela, Jelenobijce. Myslím vážně jak to přání, tak ten dar.“

„Ještě si o tom promluvíme, děvče. A ty se nezlob, Harry. Judita je bystrá dívka a poznala, že v mých rukou je výtečná pověst té zbraně bezpečnější než v tvých. Však ona ti dá přednost zase v něčem jiném.“

Harry jen cosi nespokojeně zamručel. Už chtěl být co nejdál od jezera a na toto téma nehodlal více ztrácet slov.

Zanedlouho se podávala večeře. Jedli mlčky a pochmurně, protože nikdo neměl příliš chuť do řeči. Až po jídle měl Jelenobijce prozradit, s jakým poselstvím ho indiáni vyslali, a všichni teď netrpělivě čekali na tu chvíli, kterou, jak se zdálo, mladík co nejvíce oddaloval. Přinesli si židle k otevřeným dveřím na „dvoreček“ a tady se sesedli do kruhu. Obloha zářila tisícem hvězd a nad jezerem vládlo ticho. Nakonec Judita to napětí nevydržela a protrhla mlčení.

„Tak už nám, Jelenobijce, konečně řekněte, co nám Huróni vzkazují.“

„Nu dobrá, ven to musí, i když to není nic příjemného. Ale jak vidím, Harry už je celý netrpělivý, aby odešel, a tak mi nic jiného nezbývá.“

„Poslechni, Jelenobijce,“ ozval se Harry, když se mladík nadále k ničemu neměl, „lovec jsi rychlej, všecka čest, a na pochodu se taky neloudáš, ale než se vymáčkneš o něčem, co je ti, jak vidět, proti srsti, člověk by vyrost, i když je narostlej dost a dost.“

„Já vím, že ty musíš do všeho hrr a hurá, takže není div, že ti tak říkají. Ale neboj se, všecko bude. Důvod, proč mi indiáni důvěřujou a proč mě poslali na propustku, mi není známý, ale udělali to, a zrovna ve chvíli, kdy byli obzvlášť roztrpčení po té rvačce tady ve srubu a na plošině. Vrátili se odtud celí zuřiví, poradili se a pak mi řekli: Jezero je teď naše. Otec obou squaw je pod hladinou. Urostlá borovice byla blízká smrti, nebude chtít víc bojovat. Takže je proti nám jen delawarský zajíc, který radši utekl, než aby se utkal v boji s lidem Hurónů!“

„A co já, Hetty a Tiška?“ přerušila ho Judita roztrpčeně.

„O ženách nemluvili.“

„Nejspíš námi pohrdají,“ usoudila Judita a oči jí i pod tou blikotavou oblohou zazářily jak uhlíky.

„Zkrátka řečeno,“ pokračoval Jelenobijce, „jsou přesvědčeni, že všichni jsme jim vydáni na milost a nemilost, a proto posílají…,“ a Jelenobijce vyňal ze záňadří pásek s ornamenty vytvořený z korálků, „tadyten vampumový pás s tímto vzkazem: ‚Velký Had,‘ povídali, ‚ať se vrátí přes hory do své vesnice. Třeba se mu podaří po cestě získat nějaký skalp, aby se mu delawarské ženy nevysmály. Wah-ta!-Wah se ale musí vrátit k Hurónům, protože z tábora odnesla něco, co jí nepatří.‘“

„Tomu nevěřím,“ začala indiánku vášnivě obhajovat Hetty. „Tiška spíš rozdá ze svého, než aby někomu cokoli ukradla.“

Na ta slova se ale indiánská dívka jenom šibalsky usmála a jemně zakryla Hetty svou rukou ústa.

„Vy nerozumíte poselství Mingů,“ vysvětloval Jelenobijce Hetty. „Ta slova znamenají, že Wah-ta!-Wah odnesla s sebou srdce mladého Huróna a musí mu dát za ně oplátkou svoje. Čingačgúk na ni prý musí zapomenout a najít si dívku mezi Delawarkami.“

„Mají moc zvláštní mínění o mladých dívkách, jestli si o nich myslí, že můžou svá srdce rozdávat na povel,“ řekla Judita posměšně, ale z jejího hlasu zněla hořkost. „V lásce si nenechá poroučet ani indiánka, ani běloška. A ta, která opravdu miluje, nedokáže se svého milého vzdát a zapomenout na něho.“

„Řada z nich to dokáže docela lehce, Judito, indiánky i bělošky. Další vzkaz je pro vás: ‚Protože Ondatra,‘ jak říkali vašemu otci, ‚klesl na dno jezera a už se nevynoří, Šípková růže potřebuje mužského ochránce. Vigvam Hurónů je lepší než chatrč bílých tváří a jeden z Hurónů, skvělý bojovník, ztratil nedávno svoji ženu; místo ní by rád na lavici u ohniště posadil Šípkovou růži. Pokud jde o Prostou mysl,‘ jak říkají Hetty, ‚rudí bojovníci si jí budou vždy vážit a postarají se o ni. Za jednu rudou dívku, o kterou nedávno násilně přišli, žádají dvě bílé ženy.‘“

„Takový vzkaz přinášíte vy mně?“ zvolala Judita a její tvář vyjadřovala spíš smutek než zlobu. „Chcete ze mě udělat indiánskou otrokyni?“

„Z vás nikdo otrokyni neudělá, Judito,“ odpověděl Jelenobijce. „Vy byste se proti své vůli nenechala zotročit nikým. Nemějte mi ta slova za zlé. Ale pouze vyřizuju co nejpřesněji to, co indiáni vzkazují. Tak zněla úmluva, a proto mi dovolili odejít na propustku. Zatím jsem vám řekl jenom to, co oni navrhují, a ne to, co byste jim podle mého soudu měli vespolek odpovědět.“

„No tak ven s tím, Jelenobijce,“ vložil se do rozhovoru Harry. „Jsem celej žhavej slyšet, cos vymyslel. I když, pokud mě se tejká, já jsem ze hry venku. A klidně jim to můžeš vyřídit.“

„Já vím, Hurá, co bych měl Mingům od tebe vyřídit. A od nikoho by to neznělo tak pádně jako od tebe. Víš, co bych jim vzkázal, být tebou? ‚Jelenobijce,‘ řekl bych, ‚vzkaž těm ničemům, že neznají Harryho Marche, jestli si myslí, že by v neštěstí opustil bezbranné ženy. Můžou si být jistí, že na jejich podmínky nepřistoupím, i kdyby se mnou při tom mírovém vyjednávání vykouřili bečku tabáku.‘“

March se cítil poněkud zaskočený těmito slovy, která ho nestavěla do právě nejlichotivějšího světla. Však kdyby mu Judita bývala kývla, byl by se za její záchranu bil jako lev a chránil by i její sestru. Odmítnutí ho ale zamrzelo natolik, že v sobě nenašel dostatek rytířskosti, aby nasazoval vlastní život bez naděje na bezprostřední odměnu.

„Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá, Jelenobijce,“ zavrčel zlostně hraničář. „Můžeš svým divošským pánům vyřídit, že Harry March není blázen, aby bojoval proti celému kmeni. Ale kdyby se slečna Judita ještě rozmyslela, moc rád ji i její sestru provedu pralesem do obcí na Mohawku. V opačným případě vyrážím na cestu, hned jak se ti jejich prašiví zvědové začnou zavrtávat do křovisek na kutě.“

„Judita si nemá co rozmýšlet a po vaší společnosti, pane Marchi, netouží,“ ozval se úsečný hlas dívky.

„V tom případě je rozhodnuto a dál se o tom nebudeme bavit,“ uzavřel debatu Jelenobijce. „Harry ať si tedy činí, jak uzná sám za vhodné. A jestli si tím ulehčí život, zatíží si tím naopak svoje svědomí. Teď je na řadě Wah-ta!-Wah. Jak ty odpovíš na vzkaz Hurónů? Dáš přednost lásce k vlastnímu skalpu před povinností a láskou k milému? Vrátíš se k roztouženému Mingovi, nebo zůstaneš s Čingačgúkem?“

„Co si můj bílý bratr myslí o Wah-ta!-Wah?“ ohradila se dívka zpola dotčena.

„Co já si myslím, je vedlejší. Musím jen slovo od slova vyřídit tvůj vzkaz.“

Dívka vstala z lavice, aby dodala váhu své odpovědi, pronesené v melodické mateřštině jejího lidu.

„Pověz Hurónům, Jelenobijce,“ pravila, „že jsou nevědomí jako krtci a nerozpoznají vlka od psa. U nás růže uvadá na větvi, na které vykvetla, slzy dítěte padají na hroby rodičů, obilí roste tam, kde bylo zaseto zrno. Dívky kmene Delawarů nejsou zboží, které je možno posílat od kmene ke kmeni jako poselství vampumového pásu. Jsou jako lilie, které hynou, když jsou vytrženy z rodné půdy. Zasaď borovici do jílu, a zežloutne, vrba na kopci zpráchniví, modřínu je nejlíp v mokřině. Přímořské kmeny milují svistot větru nad slanými vodami. A ten hurónský mladík, čím ten je pro dívku z národa Lenni Lenapů? Může být mrštný, ale její oči ho nesledují při závodě, obracejí se zpět k příbytkům Delawarů. Jeho písně znějí sladce dívkám z Kanady, ale Wah-ta!-Wah potěší jen písně, které slýchala od dětství. I kdyby Hurón pocházel z rodu, který kdysi obcházel břehy slaného jezera, co platno, není-li z rodu Unkasů. Mladá borovice poroste, až bude vysoká jako kterýkoli z otců. Wah-ta!-Wah má pouze jedno srdce a může milovat pouze jednoho muže.“

Jelenobijce naslouchal tomuto osobitému vzkazu s neskrývaným potěšením.

„To stojí za všechny vampumy v lesích,“ řekl, když dívka domluvila. „Nevím, jestli jste tomu všemu rozuměla, Judito, ale takhle mluví dívka, která chce upřímně vypovědět, co cítí ve svém srdci. Jiná by mluvila třeba hodinu, a stejně by na sebe nic neprozradila. Teď je řada na vás, bledá tváři, i když vaše tváře jsou spíš krásně červeňoučké než bledé, takže se pro vás víc hodí jméno Šípková růže. A pro Hetty se jméno Lilie taky hodí, když je celá tak bledá.“

„Kdyby takhle mluvil nějaký ten hejsek z posádky, vysmála bych se mu za jeho slova, ale vím, že vy to myslíte upřímně,“ řekla Judita, potěšená každou poklonou, kterou z úst Jelenobijce zaslechla. „Já řeknu svoje až později, a kromě toho ještě nemluvil Had.“

„Had?“ zasmál se Jelenobijce. „Myslím, že jeho vzkaz můžu vyřídit sám a nemusím se ho ani ptát. Ale pořádek je pořádek a já jsem slíbil, že všecko do puntíku vyřídím. Tak tedy, Čingačgúku, co ty na to? Pošleš Wah-ta!-Wah Mingům a vrátíš se sám do delawarských vesnic?“

Stejně jako Tiška i mladý bojovník povstal a napřáhl ruku vpřed, aby zdůraznil, co chce říct.

„Za vampum se patří poslat vampum,“ prohlásil, „za poselství poselství. Slyšte, co Velký had z kmene Delawarů odpovídá chlubivým vlkům od Velkých jezer, kteří tu vyjí v cizích lesích. Nejsou to vlci, ale prašiví psi, kteří přišli, aby jim delawarské ruce uřezaly ocasy a uši. Dobře umějí krást mladé dívky, ale špatně si je hlídají. Čingačgúk si svou milou odvede, kdykoli a kamkoli se mu zlíbí, a nebude se ptát žádného psiska z Kanady o dovolení. Do toho, co cítí hluboko v srdci ke své milé, žádnému Hurónovi nic není. To poví jen té, která to ráda slyší, a nebude nic takového vytrubovat po lesích do uší navyklých poslouchat jen ječení hrůzy. Ani náčelníci kmene Delawarů se nedozvědí, co se odehrává v Čingačgúkově vigvamu, a tím spíš se to nedozvědí hurónští psi…“

„Řekni vagabundi, Hade,“ skočil mu do řeči Jelenobijce, který nedokázal ovládat své rozjaření, „vagabundi je nadávka, která je dokáže rozčilit ze všeho nejvíc. Na mě se neohlížej a klidně řekni vagabundi. Vyřídím jim to slovo od slova, protože si od tebe nic lepšího nezaslouží. Řekni vagabundi. To jim rozproudí mízu od kořene až po větve.“

„Tím spíš se to nedozvědí hurónští vagabundi,“ s radostí vyhověl Čingačgúk Jelenobijcovu přání. „Pověz těm hurónským psům, ať štěkají ještě víc, aby je mohl Čingačgúk v lese najít, a ať se neschovávají jako lišky v norách a postaví se mi jako bojovníci, jestli si troufnou. Dokud měl Čingačgúk svou milou v jejich táboře, měl důvod po nich slídit, teď jsou pro něho vzduch. Ale jestli chtějí boj, ať se ozvou. On společně s Wah-ta!-Wah se jim zavěsí na stopu a požene je zpátky do Kanady, až se za nimi bude prášit.“

„To je skvělá depeše, jak tomu říkají oficíři,“ radoval se Jelenobijce. „Tohle všem těm Hurónům zpění krev. I když velká slova nejsou vždycky velké činy. Kéž by se nám z toho splnila alespoň polovina. A teď mluvte vy, Judito, protože ti darmožrouti očekávají odpověď od každého zvlášť, snad jenom s výjimkou Hetty.“

„A proč ne od Hetty, Jelenobijce? Ona často mluví k věci a indiáni si jejích slov váží, protože mají úctu k lidem, jako je ona. Vy byste jí nedopřál slova?“

„Máte pravdu, Judito, a patří mi to. No tak, Hetty, jestli k tomu máte co říct, mluvte.“

„Vyřiďte indiánům, Jelenobijce,“ začala dívka potichu a něžně, ale s veškerou vážností, „že já ani sestra od jezera dobrovolně nikdy neodejdeme. Jsme vychovány, abychom žily mezi bělochy, a ne mezi indiány, a pak tady na jezeře je hrob naší maminky a našeho tatínka. Nemůžeme přece opustit hroby svých rodičů. Jestli chtějí, půjdu zas za nimi a přečtu jim něco z bible, ale navždycky opustit hroby svých rodičů, to nemůžu.“

„To stačí, Hetty,“ přerušil ji Jelenobijce. „To úplně stačí. Já jim to doslova a do písmene vyřídím. A teď konečně vy, Judito, a můj úkol bude pro dnešek u konce.“

Jenomže Judita se i nadále zdráhala promluvit, což vyvolalo v poslovi zvláštní zvědavost. Vzhledem k neohroženosti, kterou tak často projevovala, by ho ani ve snu nenapadlo, že bude méně zásadová než Tiška či Hetty. A přesto dívka jevila všechny známky toho, že se jí odpovídat nechce. Ba i teď, když byla přímo vyzvána, otálela s odpovědí tak dlouho, až ticho, které zavládlo, leželo na každém jako balvan.

„Řekněte nám nejdřív, Jelenobijce,“ spustila nakonec oklikou, „jaký bude mít naše odpověď vliv na váš osud. Jestli na naši srdnatost máte doplatit, pak bychom spíš měli volit obezřetnější postup.“

„Propánajána, Judito, jak to mám vědět? To je, jako byste se mě ptala, kterým směrem bude příští týden foukat vítr anebo jak starý bude jelen, kterého příště zastřelím – tedy jestli budu mít ještě možnost nějakého jelena někdy zastřelit. Taková otázka se lehko položí, ale těžko se na ni odpovídá.“

„A mně se zas těžko odpovídá na vaše poselství,“ řekla Judita a vstala, dávajíc tak najevo, že je pro ni věc prozatím vyřízená. „Odpovím vám, Jelenobijce, později mezi čtyřma očima, až se všichni uloží ke spánku.“

Dívka vystupovala s takovou rozhodností, že Jelenobijci nezbývalo než s jejím návrhem souhlasit. Porada skončila a zvolna se i blížila hodina, kdy měl odejít Harry March. Rozhodl se, že vyrazí na cestu v devět hodin, až bude tma pořádně černá.

Ani se s nikým pořádně nerozloučil. To málo, co považoval za nutné říct, utrousil nevrle a chladně. Vinu za svůj neslavný odchod od jezera nepřisuzoval sobě, ale Juditině umíněnosti a zatvrzelosti. A proto se na ni málem obořil, když mu podávala ruku na rozloučenou. Delawar a Delawarka se s ním rozloučili chladně, a tak nakonec pouze Hetty sledovala jeho odchod s lítostí. S vrozenou plachostí se ale držela stranou až do doby, než Hurá nasedl do kánoe, ve které na něho už čekal Jelenobijce. City ji přemohly a vystoupila ze stínu.

„Sbohem, Hurá,“ zavolala něžně a naklonila se za loďkou, která právě v tu chvíli odrazila na jezero. „Dávejte na sebe pozor. Na břehu je Hurónů jako listí na stromech a vás nenechají projít tak snadno jako mě.“

Harrymu se při odchodu dostalo tak málo sympatií, že mu ta něžná slova zazněla jak balzám na duši. Jediným mocným záběrem otočil loďku zpět, přirazil opět k plošině a vyskočil na ni. To bylo mnohem víc, než mohla Hetty čekat. Harryho odjezd ji osmělil, ale jeho nenadálý návrat ji nadmíru vylekal, až ucouvla.

„Nebojte se, Hetty,“ zahučel Harry. „Musím vám přece podat před odjezdem ruku. Jste hodné děvče, a kdoví jestli nestojíte za víc než Judita, i když na vás není tak pěknej pohled. A pokud jde o rozum, jestli je rozumný jednat s chlapem mile a čestně, pak jste desateronásobně rozumnější než ta vaše vykutálená sestra.“

„Nemluvte ošklivě o mé sestře, Harry,“ zaprosila Hetty. „Teď když jsou maminka i tatínek na jezeře, mám už jen ji. Musíme být na sebe hodné, protože kdo ví, kdy i my skončíme pod hladinou.“

„No to máte pravdu, Hetty, jako skoro vždycky. A jestli se ještě někdy, děvenko, uvidíme, buďte si jistá, že jsem zůstal vaším přítelem, ať si vaše sestra myslí bůhvíco. Potápky Toma je mi líto, byl to príma kumpán a leccos jsme si spolu užili. Jednou…“

„Sbohem, Harry,“ přerušila ho jemně Hetty. Jak si dřív přála, aby mladík neodjížděl, teď by zas nejraději viděla, aby už byl pryč. „Sbohem a nezastavujte se dřív než v pevnosti. Než půjdu spát, přečtu za vás kapitolu z bible a taky na vás vzpomenu ve svých modlitbách.“

Tohle neslyšel Harry moc rád, a proto rychle potřásl dívce rukou a bez dalších slov seskočil zpátky do kánoe. Za minutu už byli oba odvážlivci na třicet metrů od hradu a za další dvě se zcela ztratili ve tmě. Hetty si jen hluboce vzdychla a vrátila se za svou sestrou a za Tiškou.

Jelenobijce a jeho společník zatím mlčky pádlovali ke břehu. Rozhodli se, že přistanou právě na tom místě, na kterém k jezeru přišli na začátku našeho vyprávění. I když se nedalo spoléhat na to, že právě zde nebudou hlídkovat Huróni, pro Harryho bylo to místo výhodné alespoň tím, že tam znal každý kámen. Lehká kánoe poháněná dvěma páry silných paží uháněla jako vítr a netrvalo ani čtvrt hodiny a byli na dohled cíli.

„Hned jak dorazíš k posádce, pošli sem oddíl,“ instruoval Jelenobijce Harryho šeptem, aby se příliš hlasitým hovorem neprozradili. „Nejlépe bude, když oddíl povedeš sám. Znáš cestu a víš, kde je nepřítel. Nejdřív napadněte tábor a dejte těm pacholkům na pamětnou. Myslím, že bude stačit podívat se na hrad a na archu, abys poznal, jaká je situace. Co se týče mě, moje záležitost bude nejspíš už vyřízená zítra po západu slunce. Ale Juditu a Hetty byste ještě mohli zachránit.“

„A co ty, Nathanieli,“ zeptal se Harry s větším zájmem o druhého, než u něho bylo obvyklé, „jak myslíš, že to s tebou dopadne?“

„Těžko říct, Harry. Stahují se ošklivá černá mračna, takže jsem připraven na nejhorší. Myslím, že se Mingové chtějí pomstít, takže mě mučení nemine.“

„To je zatracená věc a něco se s tím musí udělat. Vidíš, kdyby ses býval hned při tý první výpravě nedržel stranou, mohli jsme ty lumpy překvapit a skalpovat dřív, než by se vzpamatovali, a tvoje záležitost, jak tomu říkáš, mohla ještě čásek počkat.“

„Spíš ty bys měl litovat, že jste se s Tomem Hutterem vůbec do podobné akce pouštěli. Pak by nebyli indiáni rozzuření a neměli by se za co mstít. A smrt té dívky byla už vůbec zbytečná a bude ošklivou skvrnou na našich jménech, a to ani nemluvím o svědomí.“

Na tohle nedokázal Harry namítnout vůbec nic, a tak jen mlčky hnal kánoi k břehu, jako by chtěl uniknout před vlastními výčitkami. Za chvíli zaskřípěl pod dnem loďky písek. Harry vzal beze slov pušku a tlumok a vyrazil po souši pryč. Po několika krocích si to ale přece jenom rozmyslel a vrátil se k Jelenobijci.

„Přece nebudeš, člověče, takovej blázen, aby ses těm divošskejm vrahounům dával dobrovolně do rukou. Vzpamatuj se!“

„Možná si, Harry, myslíš, že dodržet slovo je bláznovství. Já si to ale nemyslím a udělám, k čemu jsem se zavázal. Zítra před polednem se k Mingům vrátím.“

„Dát slovo indiánovi, to se přece nepočítá. Vždyť ta pakáž nemá ani duši, ani jméno.“

„Mysli si, co chceš. Ale jestli oni nemají duši a jméno, pak my je máme a obojí musíme udržet čisté. Nejen pro indiány, hlavně sami před sebou, a taky před bohem. Kdo se domnívá, že může v neštěstí naslibovat bůhvíco, a když mu otrne, vymlouvat se na to, že to slyšeli jenom indiáni, ten za moc nestojí. Šťastnou cestu, Hurá.“

March už by byl zase nejraději pryč. Pohnutky svého druha nechápal a rozčilovalo ho, že někdo může být tak pošetilý a hnát se do vlastní záhuby. Otočil se a bez dalších slov, ale s hlasitým dusáním zmizel v křoviscích. Jelenobijce jen nechápavě vrtěl hlavou nad takovou neopatrností. Pak opět usedl do kánoe, ale než znovu vnořil pádlo do vody, rozhlédl se po obraze, který mu hvězdná noc vykreslila před očima. Právě na tomto místě zahlédl před několika málo dny jezero poprvé, když se blyštělo v poledním slunci. Teď byla jeho hladina temná a melancholická, zahalená do nočních stínů. Hory se zvedaly kolem jako černá hradba oddělující toto místo od ostatního světa a nepropouštěly ani proužek světla, který by přinášel sebemenší naději jasnějších časů. Jelenobijce si jen ztěžka vzdychl, odrazil kánoi od břehu a pomalými, pravidelnými záběry pádla ukrajoval vzdálenost, která ho dělila od hradu.

Kapitola XXIV

Tvé radosti se v hanbu promění,
soukromé hody ve veřejný půst,
milounká jména ve zlé nařčení,
medové řeči v hořkou pachuť úst,
co zprudka raší, smí jen krátce růst.
                      — Znásilnění Lukrécie

Když Jelenobijce dorazil ke hradu, Judita ho netrpělivě vyčkávala na plošině. Tiška a Hetty už dávno spaly v dívčí ložnici, zatímco mladý Delawar ležel v přední sednici na podlaze přikryt houní, s puškou na dosah ruky, a prožíval opět ve snech události uplynulých dní. V arše hořela lampa, jejíž tvar, materiál, z něhož byla vyrobena, i zpracování svědčily o původu stejně velkolepém jako ty věci z truhly…

Judita pomohla mladíkovi přivázat kánoi.

„Jak vidíte, Jelenobijce,“ řekla mu na přivítanou, „rozsvítila jsem v arše naši starodávnou lampu. Takového přepychu si u nás dopřáváme jen při vzácných příležitostech. Však taky považuji tuhle noc za nejdůležitější ve svém životě. Ráda bych vám dnes něco ukázala a na něco se vás zeptala. Pojďte, prosím vás, se mnou.“

Zavedla překvapeného, ale nic nenamítajícího lovce na pramici a společně vstoupili do kabiny, kde na stole hořela lampa. K truhlici byly přistaveny dvě stoličky a všechny zámky a petlice už byly odstraněny, takže stačilo pouze nadzvednout masívní víko a začít postupně odhalovat dlouho skrývané tajemství.

„Rozumím vám, Judito,“ řekl Jelenobijce, „ale neměla by zde být i Hetty? I ona je přece dědičkou po Tomu Hutterovi a měla by vidět, které z těch vzácností jí připadnou.“

„Hetty spí,“ odpověděla spěšně Judita. „Naštěstí pro ni ji krásné šaty nezajímají. A krom toho se dnes večer všech věcí z truhly vzdala v můj prospěch. Můžu si s nimi dělat, co chci.“

„Ale je něco takového vůbec možno přijmout?“ zeptal se starostlivě mladý lovec, ze kterého promluvil jeho smysl pro spravedlivost. „Je možno přijmout dar, když ten, který ho dává, nemá ponětí o jeho ceně? Vždyť víte, jaká je vaše sestra, a s takovými lidmi je třeba zacházet zvlášť šetrně.“

Judity se ta výtka dotkla hlavně proto, že ji pronesl Jelenobijce. Měla však zcela čisté svědomí a věděla, že ničeho nečestného se proti své sestře nedopouští. K tomu, aby vysvětlila zplna své úmysly, zatím ale nedozrál čas.

„Hetty se žádná křivda nestane, věřte mi,“ odpověděla mírně. „Ví o všem, co zamýšlím, a schvaluje to. Můžete klidně zvednout víko a tentokrát se podíváme až na dno. Mrzelo by mě, kdybychom neobjevili nic o osudech mé maminky a Toma Huttera.“

„Proč říkáte Toma Huttera, a ne tatínka? O mrtvých přece musíme mluvit vždycky jen dobře,“ řekl poněkud káravě Jelenobijce, který si vysvětloval Juditinu netrpělivost především dívčí zvědavostí a touhou po parádě, kterou truhla skrývá. Jaké však bylo jeho překvapení, když mu Judita s planoucíma očima vylíčila, jaké tajemství jí a její sestře Tom Hutter na smrtelném loži prozradil.

„Jsem starší, než je Hetty, a matně si vzpomínám, že když jsem byla úplně malá, žili jsme v nějakém velkém domě s květinami a služebnictvem. Vždycky jsem myslela, že to byl jenom sen.“

„Možná to byl opravdu jenom sen, který vám popletl hlavu. To sny dělávají. Někteří náčelníci na ně věří podle mého soudu až moc.“

Pak se už ale pustili do vyndávání věcí z truhly. Předměty, které znali, nechávali bez komentáře, a dokonce i nádhernou brokátovou róbu odložila Judita stranou zcela chladně, jak byla napjatá, jaké tajemství se objeví pod ní.

„Ten balíček, co máte pod rukou, jsme ještě neviděli, Jelenobijce,“ pobízela dívka netrpělivě lovce. „Dej bůh, aby nám prozradil, čí vlastně jsme.“

„Některé balíčky umějí opravdu mluvit,“ říkal rozšafně Jelenobijce, zatímco rozbaloval hrubé plátno, do něhož byl obsah zabalen, „ale tenhle nám žádné rodinné tajemství neprozradí. Podle mého soudu je to vlajka nebo korouhev, ale jakému národu patří, na to můj rozum ani moje vědomosti nestačí. Je ale pořádně velká, až je mi líto praporečníka, který se s ní musel vláčet po poli.“

„Rozbalte ji ještě víc, Jelenobijce, ať vidíme barvy. Nějak k naší rodině patřit musí. A nemůže to být vlajka z lodi? Vzpomínám si na všelijaké strašidelné zvěsti o tom, že se Tom Hutter zapletl s bukanýry a mořskými vlky.“

„O žádných takových zvířatech nic nevím, ale Harry March vyprávěl, že Tom Hutter zamlada řádil mezi piráty. Přece vás ale, Judito, nemůže těšit, jestli objevíte něco ošklivého o manželovi své matky, i když to zrovna nebyl váš otec.“

„Manžel mé matky,“ opakovala zamyšleně Judita. „Máte pravdu, tím jistě byl. I když nepochopím, jak si žena jako ona mohla vzít zrovna takového muže. Nevěřil byste, jaký byl mezi nimi rozdíl.“

„A proč ne, takové věci se stávají. Znal jsem u Delawarů jednoho grobiána a ten měl za ženu tu nejmírnější a nejroztomilejší dívenku na světě. A nejeden slavný náčelník, kterého všichni ctí a poslouchají, se třese před zlou manželkou.“

Když Jelenobijce rozvázal další balíček, objevila se krásná kazeta vyřezávaná z ušlechtilého dřeva. Skříňka však byla zamčená. Protože se jim klíček najít nepodařilo, odhodlal se Jelenobijce nakonec zámek otevřít násilím. Jako páčidla použil kuchyňský nůž a zanedlouho víko odskočilo. Skříňka byla až po okraj naplněná písemnostmi. Větší část z nich tvořily dopisy, ale byly zde i různé záznamy, účty, výstřižky z novin a jiné dokumenty. Jestřáb se nevrhá prudčeji na zatoulané kuře, než jak se vrhla na skříňku Judita. Hltala stránku za stránkou a obracela listy s žíznivou nedočkavostí dočíst se další a další podrobnosti o svém původu. V prvním svazku byly dopisy, které psala milující matka vzdálené dceři, a protože v listech hojně narážela na odpovědi dívky, nebylo zde mnoho prázdných míst, které by si nebylo možno domyslit. Jak z dopisů vyplývalo, projevovala matka velké obavy z dceřiny rostoucí náklonnosti k jakémusi důstojníkovi, který, jak matka psala, „přijel z Evropy a stěží touží po tom, aby v té americké divočině navázal nějaké pevné a počestné pouto“. Juditu těšil úpravný rukopis i kultivovaný styl listů, pocházejících zjevně od její babičky, mátlo ji ale, proč je v dopisech každé jméno pečlivě vyškrabáno, a rovněž na obálkách, do kterých byly listy vloženy, jméno ani adresu nešlo přečíst. Na mnoha místech si povšimla stop po slzách.

Další svazek tvořily listy psané rozmáchlým, sebevědomým rukopisem a obsahující samá vyznání lásky. Mnohá z nich hovořila o skutečné vášni, leckde však bylo i hodně předstírání a falše, které muži často považují za nezbytné, chtějí-li dobýt ženské srdce. Zatímco první svazek listů Juditu nesmírně dojímal, jak věrně jí připomínal mnohá slova, která jí samé maminka říkávala, při četbě druhého jí často vystoupila do tváří krev a ruce se jí roztřásly, protože to nebylo tak dávno, co podobná slova formulovaná takřka navlas stejně četla v dopise adresovaném jí samé. Jednou musela dokonce v rozčilení balíček odložit a s rukama v dlaních polohlasně bědovala nad mužskou proradností. Celou tu dobu seděl Jelenobijce mlčky, a přestože z jednotlivých letmých poznámek a výkřiků dívky pochopil víc, než by si snad i sama přála, nedával na sobě nic znát.

Protože Judita procházela dopisy od těch nejstarších a protože byly listy seřazeny v chronologickém sledu, vyvstávala tu zvolna před ní celá historie lásky od prvního vzplanutí přes vášnivé naplnění, rozčarování a nakonec neskrývaný odpor. Četla rychle a jako každý, kdo se touží dobrat pravdy co nejdříve, přeskakovala místa podružnější a setrvávala u míst, která jí vyjevovala tajemství o jejím zrodu, o matčině poklesku a trestu. Její jméno nebylo z dopisů vymazáno, a tak se dočetla o svém narození i o tom, že jí jméno dal její pravý otec, na něhož se najednou v jakémsi podivném prozření velice matně upamatovala. Posléze se objevilo i jméno Hetty, které dala její sestře matka, ale to už se do dopisů vloudil chlad a věstil brzký rozchod obou milenců. Právě v tomto období si začala matka opisovat své vlastní dopisy. Bylo jich jen pár, ale výmluvně svědčily o citech provázejících zhrzenou lásku. To už Judita nedokázala přemáhat pláč a rozplakala se hořce nad smutným koncem té nešťastné historie. Pravda o tom, jakým způsobem přišla ona i její sestra na svět, zasáhla Juditu těžce a rázem jako by pro ni okolní svět přestal existovat; zatoužila zbytek svého života prožít zde na jezeře, které bylo již svědkem tolika jejích radostných i truchlivých dní.

Pořád ale zbývalo dočíst celý jeden svazek listů. Judita zjistila, že je to korespondence mezi její maminkou a Thomasem Hoveym. Byla pečlivě seřazená, vždy dopis a odpověď na něj, a podávala historii vzniku tohoto nesourodého svazku tak nepokrytě, až to Juditě nebylo milé. Zjistila zde například s úžasem a hrůzou, že nabídka k sňatku vzešla od její matky. A když pak z dopisů poznala, že se tak nepochybně stalo v jakémsi přechodném pominutí smyslů, nevěděla, má-li ji to těšit, nebo děsit. Hovey, což nebyl nikdo jiný než Hutter, psal neohrabaným školáckým rukopisem s přímočarou neomaleností, z níž vyplývalo, že tohoto nevzdělaného muže zájem ženy z lepších kruhů láká, zvlášť když by mu sňatek s ní mohl přinést nemalé bohatství, a že její poklesek z minulosti velkoryse přehlíží. Z jediné zmínky v matčině listě pochopila Judita, proč se její matka do toho podivného svazku tak hrnula. Vědomě na sebe přivolávala neštěstí, protože čím větší bude pohroma dopadající na její hlavu, tím oprávněnější bude zášť proti tomu, který se na ní zpronevěřil. Jak velice v tomto postoji poznávala Judita samu sebe!

Tím byla veškerá korespondence vyčerpána. Mezi dalšími volnými papíry upoutal Juditin zrak jakýsi novinový výstřižek. Hovořil o vypsání odměny za dopadení námořních pirátů a mezi jmény hledaných desperátů stálo i jméno Thomas Hovey, nápadně zatržené červeným inkoustem. Judita se dál probírala zbylými listinami, ale přestože jich zde byl ještě značný počet, o tom, kdo byli její otec a matka, se nic dalšího nedozvěděla. Všechna místa, na kterých snad kdysi stála jejich jména, byla jako v dopisech pečlivě vymazána a vyškrabána, stejně tak jako veškerá data, adresy a jiné konkrétní údaje. Tím byla Juditina naděje, že se konečně dozví něco o svém pravém jménu, nadobro zmařena a nezbývalo jí než spokojit se v budoucnosti tím, co má. Pokud se ovšem nenajde lepší řešení. Opřela se zády o židli a požádala Jelenobijce, aby dokončil prohlídku truhly, jestli v ní snad nenajde ještě něco důležitého.

„To rád udělám, Judito,“ řekl mladík. „Ale jestli tam budou ještě nějaké dopisy, neskončíme s celou touhle záležitostí dřív, než vyjde sluníčko a začnou zpívat ptáci. Nad touhle skříňkou jste strávila celé dvě hodiny.“

„Nezlobte se, Jelenobijce, ale poprvé v životě se dočítám o svých rodičích. Jen mě mrzí, že vy musíte kvůli mně takhle ponocovat.“

„Prosím vás, slečno,“ mávl rukou Jelenobijce. „Mně je jedno, jestli spím, nebo bdím. Ale i když je na vás moc hezký pohled, vidět vás plakat mě zrovna moc netěší. Radši bych vás viděl, jak se smějete.“

Tenhle galantní proslov odměnila Judita milým, ale trochu posmutnělým úsměvem. Jelenobijce mezitím dokončoval prohlídku truhly, ale nic zvlášť cenného již nenašel. Byly zde dvě šavle se silně postříbřenými závěsníky, jaké v té době nosívali šlechtici, a pár pěkných kousků ženského ošacení. Oba dva hned napadlo, zda by něčeho z těch věcí nešlo použít při vyjednávání s indiány.

„A teď si, Jelenobijce, promluvíme o vás,“ řekla rozhodně Judita, „a o tom, jak vás dostat z rukou Hurónů. Dohodly jsme se s Hetty, že všecky ty vzácnosti, které v truhle najdeme, použijeme jako výkupné.“

„To je od vás, Judito, moc a moc šlechetné a já vám za tu vaši štědrost pěkně děkuju, ale nic z toho nebude. Říkám vám to předem, abyste si nedělala plané naděje a abyste je nedělala ani mně.“

„Copak si myslíte, že Puklý dub nebude chtít tyhle krásné šavle nebo že jeho žena nezatouží po těchhle nádherných šatech?“

„Budou celí bez sebe, až je uvidí, ale to nám není nic platné,“ smutně pokyvoval hlavou Jelenobijce. „Co byste vy říkala, Judito, kdyby vám někdo vzkázal, že si tuhle truhlu můžete nechat, když zaplatíte takovou a takovou cenu?“

„Co bych platila, když je ta truhla moje.“

„A přesně takhle uvažujou i Mingové. Podle nich je tahle truhla a všechno, co je v ní, už vlastně jejich, a tak co by se handrkovali o klíč.“

„Já vám rozumím, Jelenobijce, ale jak si můžou být tak jistí, když je zatím ještě jezero a srub v naší moci a je naděje, že vydržíme, dokud se neobjeví Harry s vojáky. Tedy pokud s námi zůstanete a nebudete se jim zbytečně vydávat všanc.“

„Copak si o mně, Judito, myslíte, že jsem stejný jako Harry March, pro kterého čestné slovo nic neznamená? Myslel jsem, že o mně máte lepší mínění.“

„Jelenobijce, na mém mínění o vás se nic nemůže změnit, a věřte mi, že je to nejlepší, jaké může být.“

„Tak mě nenavádějte k něčemu, po čem bych si sám sebe už nemohl vážit. Víte, jaké by to bylo zklamání pro starého Tamenunda, kdybych porušil svůj slib, a to hned na první válečné stezce? A co by říkal Unkas, Čingačgúkův otec, a jiní moji přátelé z kmene Delawarů! A to už vůbec nemluvím o vlastním svědomí. To je můj král a pán a jeho příkazy jsou mi svaté.“

„Máte pravdu, Jelenobijce,“ řekla dívka smutně. „Už vás nebudu přemlouvat. Vy nejste schopný udělat to, co by pro každého, který nedbá na svou čest, bylo samozřejmostí. Nebudu vás přemlouvat, protože bych nerada, abyste za mnou jednou přišel a řekl mi: ‚Judito Hutt…‘“ V půli toho slova se však zarazila. „No vidíte, já ani nevím, jak se vlastně jmenuju.“

„Přece Hutterová. Nevzdávejte se toho jména jen proto, že člověk, který se o vás staral a který vás vychovával, neměl vaši krev.“

„A víte vy vůbec, co to bylo za člověka? Tak se podívejte. Tady si to přečtěte,“ zvolala vášnivě Judita a strkala Jelenobijci před obličej novinový výstřižek.

„Milá zlatá,“ smál se Jelenobijce, „co vás nemá. To byste mi mohla rovnou říct, abych to i vysázel a pro mě za mě třeba i napsal, a dopadlo by to stejně. Já umím číst jenom z těch knih, které přede mnou otevírá příroda, ale k těmhle červíčkům jsem se ještě nedostal.“

„Promiňte, Jelenobijce,“ řekla Judita zahanbeně, vystrašená, jestli to snad Jelenobijce nevzal jako urážku. „Doufám, že jsem se vás tím nijak nedotkla.“

„Nemusíte se omlouvat, slečno, myslela jste to dobře. Vím, že bych se časem měl naučit číst a psát, ale jsem lovec a zatím mi knihy a papír nebyly k ničemu. Vždyť i tu zátku do pušky dělám radši z pěkně vyčiněné kolouší kůžičky než z papíru. A jestli se říká, že v knihách je pravda, proč ne, ale stejně nevím, jestli v nich může být i všecko to, co je vepsáno do oblohy a do lesů, do řek a do studánek.“

„Tady v novinách stojí, Jelenobijce, že Tom Hutter byl pirát a zločinec, kterého hledala policie. Proto nechci nosit jeho jméno. A jméno mého skutečného otce i jméno mé maminky je ve všech těch dopisech vyškrabáno, takže po něm nezůstala ani stopa.“

„To je zatrachtilá věc. Rodiče by měli svým potomkům nechat aspoň to jméno, když už nic jiného,“ rozumoval Jelenobijce. „Moji rodiče se třeba jmenovali Bumppovi, a i když to snad nebyla nijak věhlasná rodina, povídá se, že to všechno byli slušní a poctiví lidi, takže tomu jménu ostudu neudělali.“

„Věřte mi, Jelenobijce, že bychom se mnohem radši jmenovaly Hetty a Judita Bumppovy než Hutterovy,“ vyhrkla neuváženě Judita a rázem se začervenala.

„To je ovšem mravně nepřípustné,“ smál se Jelenobijce, „ledaže by se jedna z vás snížila natolik, že by byla ochotna vzít si za muže moji maličkost.“

„A proč ne?“ nenechala si Judita ujít příležitost, která se jí tak neočekávané naskytla. „A protože se Hetty asi nikdy vdávat nebude, budu si vás muset vzít já.“

„Náhodou Bumppovi měli vždycky pěkné manželky,“ pokračoval v lehkém tónu Jelenobijce. „A tak by se nikdo ani nedivil, kdybych si přivedl takovou krasavici.“

„Nesluší se,“ zvážněla náhle Judita, „abychom, Jelenobijce, o tak důležité věci vtipkovali. Muž a žena si musí o své budoucnosti promluvit vážně a upřímně. A tak se nebudu ostýchat říct vám to, co obvykle dívky chtějí nejdřív slyšet od muže. Myslíte si, že byste byl šťasten, kdybyste měl za ženu někoho takového, jako jsem já?“

„Někoho, jako jste vy, Judito?“ zvolal překvapeně Jelenobijce. „Sama jste říkala, že se o těchhle věcech nesluší vtipkovat, a teď si ze mě děláte legraci. Jak by mohlo napadnout ženu tak krásnou a chytrou a vzdělanou, jako jste vy, vzít si za muže takového ničemného lovce jako já.“

„Křivdíte mi, Jelenobijce. Nikdy jsem nic nemyslela vážněji než to, co jsem právě řekla,“ odpověděla horoucně Judita, která vycítila v Jelenobijcových slovech náznaky pokoření. „Sem na jezero přišlo za mnou už hodně nápadníků. Troufám si říct, že sem snad nezavítal jediný svobodný traper, který by mi nenabídl, že si mě odvede jako svoji ženu. A určitě mezi nimi byli i ženatí…“

„Aby ne,“ přerušil ji Jelenobijce. „Jsou jeden jako druhý. Víc si hledí vlastního prospěchu, než aby dbali na boha a zákon.“

„… jenomže já jim všem řekla ne. Jak jsem teď ráda, že jsem se neukvapila. A byli mezi nimi i hezcí muži, jako je například Harry March.“

„Opravdu jsem si, Judito, myslel, že vy dva se nakonec vezmete, ale pak jsem přišel na to, že byste se pod jednou střechou těžko snesli.“

„Hurá je člověk, jakého bych si nikdy vzít nemohla, i kdyby byl stokrát hezčí a tisíckrát statečnější, než je.“

„Proč ne, Judito? Přiznám se, že mě překvapuje, že si vás takový mladík nedokázal získat.“

„To vám ráda vysvětlím,“ chopila se radostně Judita příležitosti vychválit ty vlastnosti, které u svého posluchače nejvíc oceňovala, a snad si ho tím i naklonit. „Tak především hezký zevnějšek u muže pro ženu příliš neznamená, když ten člověk není zrovna znetvořený nebo mrzák.“

„S tím s vámi nemůžu souhlasit,“ odporoval Jelenobijce, který někdy poněkud s hořkostí srovnával svůj vzhled s jinými. „Všiml jsem si, že ti nejpohlednější bojovníci získávají vždycky ty nejhezčí dívky z kmene. Jako třeba můj přítel Čingačgúk, po kterém všechny delawarské dívky blázní, ale on touží jen po své Wah-ta!-Wah, jako by byla jediná na světě.“

„Nevím, jak je tomu u indiánů, ale běloškám stačí, aby jejich muž byl obratný a statný, aby je dokázal ubránit a nepustil bídu do domu. Takoví obři jako Hurá Harry jsou možná dobří jako granátníci, ale za manžely se nehodí. A co se obličeje týká, když je v očích poctivost a je jimi vidět až na dno srdce, pak je to mnohem krásnější pohled, než když někdo má jenom souměrné rysy, rovné zuby nebo jiné zbytečnosti.“

„A já vždycky myslel, že krásný člověk si pro sebe hledá někoho, kdo je taky krásný, stejně jako boháči se hlásí jenom k bohatým.“

„To platí možná pro muže, ale pro ženu je důležité, aby ten, za koho se provdá, byl odvážný, skromný, dobrý lovec nebo bojovník, aby se uměl postavit zlu a za spravedlivou věc dokázal třeba i zemřít. Ze všeho nejvíc se nám ženám příčí licoměrnost – když někdo neříká to, co si myslí, a pro sebe sama nevidí ostatní. Pro čestného muže by šla poctivá dívka do ohně, ale těch vejtahů a licoměrníků se štítí, jen když na ně pomyslí.“

Ten vášnivý plamenný proslov nejkrásnější dívky, jakou kdy viděl, vychvalující vlastnosti, k nimž se při vší své skromnosti hrdě hlásil, Jelenobijce zaskočil. Poprvé mu totiž přišla na mysl možnost, že by se skutečně mohla ta půvabná bytost před ním stát jeho ženou. Asi minutu se tou příjemnou představou opájel, aniž si uvědomoval, že na něm Judita očima visí a napjatě sleduje každé hnutí v jeho výmluvné tváři. Krásné sny ale zakrátko vystřídal lovcův smysl pro praktičnost a realistické hodnocení situace. Vzpamatoval se, zasmál se své chvilkové slabosti, překrásná vidina se mu začala zvolna rozplývat a konečně zas viděl věci tak, jak jsou. On, nevzdělaný a nevzhledný lovec, sedí tu tváří v tvář nejkouzelnějšímu stvoření na světě a ve světle osamělé lampy upírají se na něho dychtivě pátravé oči.

„Jste moc a moc krásná, Judito,“ řekl s vřelou upřímností. „Nádherná. Nikde, ani mezi Delawary, jsem neviděl dívku, která by se vám mohla rovnat.“ Na chvíli se odmlčel, zatímco Judita nespouštěla zrak z jeho rtů. „Těší mě, že je u vás čestnost a poctivost v takové úctě, protože je dost a dost lidí, kteří dávají přednost okamžitému užitku za každou cenu před prospěchem, který se dostaví až po čase.“

„Opravdu je to tak, Jelenobijce,“ přsvědčovala vážně Judita, která se stále ještě rozpakovala mu zpříma říct, jak ráda by si ho vzala za muže. „Pro mě je důležitější čisté srdce než bohatství, a radši bych si vzala za muže poctivého lovce než ničemu, i kdyby měl třeba plnou truhlu zlata nebo dům a pozemky – a třeba i seděl na trůně.“

„To jsou troufalá slova, Judito, troufalá. Ale chtěl bych vás vidět, kdybyste opravdu měla na vybranou: kdyby na jedné straně stál nějaký veselý galán v červeném kabátě, hlava by mu voněla jako jelení stopa, tvář by měl hlaďounkou a růžolící jako vy, ruce hebké a bělostné a krok i srdce by měl lehké jako při kvapíku, a na druhé straně by stál člověk, který tráví svoje dny pod širým nebem, až mu čelo i tváře osmahly do ruda, prodírá se křovisky, že má ruce stejně drsné, jako je kůra dubů, pod kterými přespává, a jediná vůně, která se kolem něho šíří, je vůně lesů a čerstvého vzduchu. Řekněte, kterého z nich byste si pak vybrala?“

„Tak jako je bůh nade mnou,“ vykřikla dívka, která v tu ránu zčervenala až po kořínky vlasů, neboť popis toho navoněného šviháka nepříjemně připomínal jistého důstojníka z pevnosti, na kterého před časem s potěchou myslívala, „jakože je bůh nade mnou, kdyby takoví dva muži stáli přede mnou, nebudu ani chvíli váhat a vyberu si vás.“

Jelenobijce se zachvěl, když ho dívka takto přímo oslovila. V rozpacích uhnul pohledem a zahleděl se do tmy, která ze všech stran obstupovala nevelký kruh světla vrhaný na jezero starodávnou lampou.

„Něco takového se pěkně poslouchá,“ řekl. „A počítám, že by to člověka mohlo lehce pobláznit, až by zapomněl na to, jak je nepatrný a kam vlastně patří. Myslím si ale, Judito, že stejně jenom žertujete. Sama víte, kdo byla vaše matka. Nerovné sňatky tak jako nerovná přátelství nekončívají dobře. A tak ten nápad pusťte z hlavy. Je to celé jen čirá fantazie, která by se nikdy nemohla uskutečnit.“

Judita upřela své tmavomodré oči na upřímnou otevřenou tvář svého společníka, jako by mu chtěla nahlédnout až na dno duše. Nikde nepostřehla náznak žádné postranní myšlenky a tu jí napadlo, že mladík zřejmě zdaleka nepřikládá jejím slovům takovou váhu, jakou jim přikládá ona sama. Bere to celé jako nezávazný hovor, který je na hony vzdálen skutečnosti. Jedině tak si totiž mohla vysvětlit, proč její nabídku k sňatku víceméně odmítl. Na okamžik se cítila do hloubi srdce dotčena. Vtom jí ale bleskl hlavou nápad, jak by si přece jenom mohla Jelenobijce získat. Myšlenka to byla odvážná a i její provedení bude od ní vyžadovat značnou dávku kuráže. Jenomže Judita se jen tak něčím zastrašit nedá.

„Po tom, co jsem se dověděla dnešní noci, se svým původem pyšnit nemůžu,“ navázala pak smutně na Jelenobijcova poslední slova. „Měla jsem sice matku, ale neznám ani její jméno. A jestli byl můj nevlastní otec pirát, pak můj vlastní otec byl možná ještě něčím horším.“

„Judito,“ uchopil mladík dívku za ruku, „pro dnešek už o tom radši nemluvme. Nejlepší bude, když se po všech těch zážitcích pořádně vyspíte. Uvidíte, že ráno bude vypadat všecko líp. Hlavně nedělejte z pocitu hořkosti žádná ukvapená rozhodnutí a nemstěte se na sobě za to, co napáchali jiní. Všechno, co tady bylo dneska v noci řečeno, musí zůstat mezi námi. Je to vaše tajemství a já o tom nikomu neřeknu, ani Hadovi, a když ten se nic nedozví, pak už nikdo na světě. Jestli vaši rodiče chybovali, nemusí chybovat i jejich dcera. Radši se na všecko dobře vyspěte. Zítra čeká některé z nás perný den.“

Po těch slovech Jelenobijce vstal a Judita neměla na vybranou než ho následovat. Zamkli truhlu na všechny zámky, vrátili se a rozešli se na lože, ona do dívčí ložnice za Tiškou a Hetty, on hledat přikrývku, kterou se bude moci přikrýt na podlaze. Neuběhlo ani pět minut a mladý muž už byl pohroužen do hlubokého spánku, zato dívka ještě dlouho nedokázala usnout. Těžce prožívala zklamání z toho, že se jí nepodařilo dosáhnout svého cíle, a budoucnost se před ní jevila ještě temnější a hrozivější než kdykoli předtím. Pak se ale dostavilo nové odhodlání a odvážný plán na zítřek. A když ji nakonec přece jen přemohla dřímota, před zmámeným zrakem se jí míhaly libé představy, které jí fantazie podnícená horkokrevnou povahou a šťastným důmyslem dokázala vykreslit.

Kapitola XXV

Teď, matko má, mi kalí zrak
nejpochmurnější černota,
jež zahalila jako mrak
můj krátký zbytek života,
a nic už ve mně nezazpívá,
protože dávno nejsem živá.
        — Margaret Davidsonová

Když se za rozbřesku Tiška probudila, Hetty už byla na nohou a věnovala se domácím pracím, ale Judita ještě zhluboka oddychovala v blaženém spánku. Indiánka rychle vstala, důkladně se umyla a ani ne za minutku byla oblečená. Dlouhé černé vlasy si svázala do uzlu, kalikové šaty si kolem útlého pasu přepásala koženým páskem a vklouzla do pestře zdobených mokasínů. Pak vyšla na dvoreček nadýchat se čerstvého vzduchu. Zde spatřila Čingačgúka, který pozorně sledoval dalekohledem protější břeh a hladinu jezera.

Ještě nikdy nepřipadala mladému bojovníkovi jeho milá tak krásná jako dnes. Zářila čistotou a svěžestí a její půvab zvětšovalo i několik ozdůbek, které jí i s radou, jak je nosit, věnovala Judita. Milenci slova nepromluvili, ale přece bylo v jejich přivítání vřelosti a výmluvnosti na celé slovníky. Čingačgúk vzal židle, které zůstaly od včerejška na plošině, a přistavil je ke stěně srubu. Na jednu z nich se posadil a pokynul dívce, aby si k němu přisedla. Nato asi minutu setrval v hlubokém, důstojném zamyšlení hodném bojovníka, který sedává u poradního ohně, zatímco Wah-ta!-Wah pokradmu sledovala výraz jeho tváře, s trpělivostí a pokorou, jaká přísluší ženě jejího plemene. Nakonec Čingačgúk napřáhl před sebe paži a velkým obloukem opsal celé to nádherné panoráma probouzející se jezerní krajiny.

„Uf!“ vyrazil ze sebe obdivně. „Tohle je země velkého Manitoua. Pro Mingy je až příliš dobrá, ale ti psi tu vyjí po lesích v celých smečkách. Myslí si, že Delawaři spí kdesi za horami.“

„Spí, Čingačgúku. Až na jednoho, a ten je z krve Unkasů.“

„Co zmůže jeden bojovník proti celému kmeni? Cesta do našich vesnic je dlouhá a křivolaká a bojím se, Lilie z hor, že se po ní budou vracet pouze dva z kmene Delawarů.“

Wah-ta!-Wah pochopila, jak to Čingačgúk myslí, a zesmutněla.

„Až slunce bude nad námi,“ pokračoval Čingačgúk a palcem ruky ukázal k zenitu, „velký bojovník našeho kmene se vrátí k Hurónům, kde ho stáhnou z kůže a budou opékat jako medvěda, i když mají břicha plná.“

„Velký duch snad obměkčí jejich srdce a nedopustí, aby byli tak krvelační. Žila jsem mezi Huróny a znám je. Všichni nejsou zlí. Budou se bát, aby jednou jejich děti nepadly do rukou Delawarů.“

„Vlk nepřestane výt a prase žrát. Ztratili bojovníky a i jejich ženy touží po pomstě. Bílý bratr má oko orla a vidí Mingovi až do srdce. Netouží po milosrdenství. Na jeho duši je mrak, třebaže tvář zůstává jasná.“

Chvíli panovalo napjaté úzkostné ticho. Wah-ta!-Wah pokradmu nahmátla Čingačgúkovu ruku a pevně ji stiskla. Pozvednout k náčelníkovi oči se ale neodvážila.

„Co podnikne Unkasův syn?“ zeptala se nakonec plaše. „Radí mu hlava učinit totéž, co mu radí jeho srdce?“

„Rada srdce je vždy nejmoudřejší. Ať řekne sama Wah-ta!-Wah, co dělat, když je nejdražší přítel v nebezpečí. Střízlíček z lesů zpívá tak sladce, že jeho slova proniknou hlouběji než do ucha.“

Dívku potěšilo, jak mile ji její druh nazývá, protože jestli Lilie z hor patřilo k častým oslovením delawarských dívek, Střízlíček z lesů bylo jméno, které Čingačgúk vybral jen a jen pro ni. Ještě větší radost však měla z toho, že její budoucí muž nechová pouze obdiv k jejím půvabům, ale váží si i jejího názoru.

„Wah-ta!-Wah si myslí, že by ani Čingačgúk, ani ona už nikdy nepoznali smích či šťastný spánek, kdyby Jelenobijce umřel pod tomahavkem Mingů a oni neudělali nic na jeho záchranu.“

„Dobrá,“ souhlasil indián. „Muž a žena cítí jedním srdcem, vidí jedněma očima a myslí jednou hlavou.“

Průběh jejich dalšího rozhovoru není třeba popisovat. Plány a rozhodnutí, ke kterým došli, se nejlépe vyjeví až při dalším vyprávění. Jisté je, že hovořili ještě i ve chvíli, kdy se nad borovicemi na východě vyhoupl zářivý kotouč slunce a oblil jezerní hladinu i lesy hřejivými paprsky. Právě tehdy vyšel na plošinu i Jelenobijce. Jediným rychlým pohledem obsáhl bezmračnou oblohu a poklidnou přírodní scenérii, načež přátelsky pokynul mladým milencům.

„Člověk jde večer spát a rozloučí se se sluncem, a když si ráno přivstane, jistojistě ho natrefí, jak se vrací z druhé strany. Je jako jelen, kterého honíte dokola po lesích,“ rozumoval dobrácky. „Určitě jsi to, Tiško, už mockrát zažila a vsadím se, že tě nikdy nenapadlo, čím to je.“

Oba indiáni se zahleděli na to velké oslňující těleso s náhlým úžasem a pak pohlédli na sebe celí rozpačití, jak si vysvětlit jev, kterého už byli tolikrát nezaujatými svědky a který jim teď připadal jako záhada všech záhad. Pouze Čingačgúk se odhodlal odpovědět.

„Bledé tváře vědí všecko,“ pravil, „ať nám můj bratr tedy poví, proč slunce na noc ukrývá svou tvář, když se po obloze vrací zpátky k východu.“

„To je vidět rudošský rozum,“ smál se Jelenobijce, kterému dělalo trochu dobře, když se mohl blýsknout svými znalostmi. „Víš, Hade,“ řekl pak už vážně a bez stopy vychloubání, „taková věc se mnohem líp vysvětluje, než si ji indiánský rozum dokáže představit. Vypadá to sice, že slunce pluje po nebi, ale ve skutečnosti se ani nehne. Naopak země se točí kolem dokola, a to dá rozum, že když se někdo točí třeba na mlýnském kole, chvílemi se kouká na nebe a hned je zas celý pod vodou. Jenom mi pořád nejde na rozum, jaká síla tou zemí otáčí.“

„A jak to můj bratr může vůbec vědět, že se země točí dokola?“ podivoval se indián. „Copak to vidí?“

„V tom, co říkáš, Delaware, něco je, a kolikrát jsem se snažil tomu přijít na kloub, i když se mi to nikdy úplně nepodařilo. Jenomže naši lidi to tak tvrdí a asi musí mít pravdu, když dokážou předpovídat zatmění a jiné zázraky, které vždycky naháněly všem indiánským kmenům jenom hrůzu.“

„To, že se točí mlýnské kolo, vidím,“ trval na svém indián, „ale to, že se točí země, nevidím. Jak bych tomu mohl věřit?“

„Namouvěru, říká se: kdo nevidí, neuvěří, a zdravý rozum se tomu vzpírá, jenomže Velkého ducha taky nevidíš, a ani tě nenapadne na něho nevěřit.“

„Velkého ducha Čingačgúk vidí ve všech dobrých věcech a lidech: ve Wah-ta!-Wah, v jezeře, v mracích, v tobě, Jelenobijce, a zlého vidí ve všem špatném, jako jsou třeba Mingové. Ale že se země točí, to nevidím v ničem.“

„Nadarmo ti neříkají Velký had pro tvoji chytrost, ale v tomhletom se pleteš. Velkého ducha v lidech nebo v přírodě poznáš přece podle toho, co s nimi dělá, jací jsou. A tak i to, že se země točí, poznáš hlavně podle toho, jaké to má důsledky na jiné věci. Asi bych to nedokázal vysvětlit a moc o tom nevím. Vím jenom to, že mí lidé jsou přesvědčeni, že to tak je, a o čem jsou oni přesvědčeni, většinou bývá pravda.“

„Až bude zítra slunce na vršku támhleté borovice, kde bude můj bílý bratr?“

Lovec se zarazil a upřeně, i když zcela klidně pohlédl na svého přítele. Pak mu pokynul, aby šel za ním, a zavedl ho do archy, kde si mohli popovídat v klidu a nerušeně.

„Taky jsi nemusel, Hade, mluvit takhle otevřeně před Wah-ta!-Wah, zvlášť když to mohly slyšet i ty dvě bílé ženy. Ale myslím, že si žádná z nich ničeho nevšimla. Takovou otázku je lehčí položit než na ni odpovědět. Který smrtelník může s přesností vědět, co s ním bude, až zítra ráno vyjde slunce? Víš to snad ty?“

„Vím. Čingačgúk bude po boku svého přítele buď ve věčných lovištích, anebo zde, kde slunce svítí a hřeje.“

„Rozumím ti, Delaware,“ řekl Jelenobijce, dojatý věrností svého přítele. „Taková slova jdou od srdce k srdci a je dobré je říkat. Jenomže nic takového se nesmí stát. Nejsi už sám, Hade, i když tě ta hlavní ceremonie ještě čeká. Nemůžeš přece nechat Wah-ta!-Wah samotnou jen proto, že mezi nás vstoupil náhle mrak, a to poněkud temnější, než jsme se nadáli.“

„Wah-ta!-Wah je dcerou Mohykánů a ví, co je to poslouchat svého manžela. Doprovodíme tě oba.“

„Pánbůh s námi a zlé pryč! Tohle už je čiročiré bláznovství. Myslíte si, že dokážete změnit povahu Mingů? Copak tvoje důstojné vzezření nebo Tiščiny slzy dokážou udělat z vlka veverku? Zkrotí rysa tak, že bude mírný jako kolouch? Kdepak, Hade, buď rozumný a nech mě v rukou Prozřetelnosti. Vždyť ani není jisté, že mě ti mizerové budou mučit. Kvůli něčemu, co ani není jisté, neobětuješ přece svoji mladou ženu. Koukám, že si to manželství představují někteří mladíci moc a moc divně. Kdybys byl svobodný, budiž, čekal bych, že se v tom jejich vagabundském táboře trochu porozhlídneš a budeš jak pes na stopě čenichat, dokud tě nenapadne, jak mi pomoct. Jenomže dva jsou často slabší než jeden, a s tím se prostě už musíš smířit.“

„Poslyš, Jelenobijce,“ nenechal se odradit indián a promluvil se smrtelnou vážností. „Kdyby byl v rukou Hurónů Čingačgúk, co by asi můj bílý bratr udělal? Mám se proplížit do delawarských vesnic a tam říct náčelníkům a starcům: ‚Hleďte, zde je Wah-ta!-Wah, unavená, ale celá, a zde Čingačgúk, syn Unkasův, živ a zdráv‘? Udělal by něco takového Jelenobijce?“

„S něčím takovým na mě nechoď, indiáne. Jednak by se mnou Wah-ta!-Wah ani nešla, protože by zůstala s tebou, takže by nemohla být ani unavená, a celá ta věc je prostě nesmysl.“

„Nepoznávám svého bratra. Zapomíná, že má před sebou bojovníka, který už seděl u poradního ohně,“ pokáral mírně Jelenobijce Čingačgúk. „Když mezi sebou mluví muži, měli by říkat slova, která nejdou jedním uchem tam a druhým ven. Slova nejsou pápěří, které rozfoukne i ten nejmenší vánek, jaký na hladině nezanechá nejmenší vlnky. Jelenobijce neodpověděl na mou otázku. Když se náčelník na něco zeptá, neměl by jeho přítel hovořit o jiných věcech.“

„No dobrá, Delaware, já ti rozumím, jak to myslíš, a už se vytáčet nebudu. Jenomže odpověď je mnohem těžší, než si myslíš. Ptáš se mě tedy, co bych dělal, kdybych měl tady na jezeře nevěstu a mého přítele se chystali opékat na rožni Huróni v táboře, je to tak?“

Indián mlčky přikývl a zůstával i nadále důstojně vážný, přestože mu v očích vesele zajiskřilo, když viděl, jak se jeho přítel utápí v rozpacích.

„No tedy, já ještě nikdy žádnou nevěstu neměl a k žádnému mladému děvčeti jsem nikdy necítil nic podobného tomu, co ty cítíš tady k Wah-ta!-Wah. I když, přisámbůh, proti mladým slečnám nic nemám a mám je všecky moc rád. Jenže láska, jak se tomu říká, to není. A proto nevím, co bych v takovém případě dělal. Vím, že k příteli to člověka táhne moc a moc, to znám ze zkušenosti, ale jak jsem slyšel, k milé a nevěstě to táhne ještě víc.“

„Správně, ale Čingačgúka netáhne jeho nevěsta zpět do země Delawarů, ale do tábora Hurónů.“

„Snad se nechce nakonec doopravdy stát ženou nějakého Minga?“ vyděsil se Jelenobijce.

„Wah-ta!-Wah nebude nikdy žít ve vigvamu Irokéze,“ odpověděl suše Delawar. „Můj bratr uvidí, co uděláme, jestli ho postaví k mučednickému kůlu.“

„Jenom se nepouštějte do žádných nepředložeností,“ projevoval své obavy lovec. „Zřejmě musíš prosadit svou, a koneckonců, je to dobře, aby sis později nevyčítal, že jsi nic nepodnikl. Ale nedělejte nic bez rozmyslu. Věděl jsem, že neodejdete, dokud se to se mnou nějak neskončí. Ale zapřísahám tě, Hade, že pro mě bude mnohem snesitelnější pálení ohněm, trhání nehtů a vůbec to nejkrutější mučení než představa, že by se vám dvěma kvůli mně něco stalo.“

„Delawaři si umějí dát pozor a nepůjdou do hurónského tábora s klapkami na očích.“

Tím jejich hovor skončil. Hetty zavolala, že snídaně je hotova, a brzy již seděla celá společnost u prostě prostřeného stolu. Poslední přišla Judita, pobledlá a zamlklá, a bylo na ní vidět, že strávila neklidnou noc. Posnídali mlčky, i když ženy se jídla sotva dotkly, jako by zcela ztratily apetýt. Muži však na sobě nedávali nic znát a posnídali s chutí. Brzy bylo po jídle a všichni pak vyšli na plošinu, jako by těch několik málo hodin, které zbývaly do vypršení propustky, chtěli zůstat pohromadě se zajatcem.

„Netrapte se, Hetty,“ řekl Jelenobijce, který se až do této chvíle tvářil šťastně a spokojeně a všemožně se bránil stočit hovor na tu velkou a strašnou událost, která ho dnešního dne očekává. Hettyin pláč ho ale donutil promluvit na téma, jímž se v myšlenkách obírali všichni. „Každý musí jednou zemřít. Vaši rodiče, anebo aspoň ti, které jste za své rodiče považovala, už jsou na onom světě. Tak to na světě bývá, staří jdou první a mladí za nimi. Uvidíte, že se jednou, až přijde váš čas, se svou maminkou zase setkáte, a bude to beze smutku a bez bolesti.“

„A co tatínek? Taky se s ním v nebi uvidím?“

Jelenobijce se na moment zarazil, ale protože nechtěl dívku strašit, pravil nakonec smířlivě: „Musíme věřit a doufat, že všecko nakonec dobře dopadne. Radím vám, nechte stranou všechny pochybnosti a strachy a věřte, že nakonec se tam setkáme všichni. Protože já si myslím, že tam potkám i tady Čingačgúka a Wah-ta!-Wah. Ta jejich věčná loviště a naše nebe nemůžou být od sebe příliš daleko. Je zvláštní, Judito,“ pokračoval pak Jelenobijce na stejné téma, „jak různou mají lidi o tom místě představu. Jedni si myslí, že na onom světě jsou jen duchové bez lidské podoby, zatímco jiní, jako například tihle rudoši, si myslí, že tam budeme vypadat a mluvit spolu úplně stejně jako tady.“

„A která ta představa se vám, Jelenobijce, víc zamlouvá?“ zeptala se Judita, kterou to melancholické téma rovněž zaujalo. „Chtěl byste nás tam všechny potkat tak, jak nás tady vidíte? Nebo se vám naše tělesná podoba okoukala a budete rád, že už nás víckrát neuvidíte?“

„V tom druhém případě by to bylo moc a moc smutné umírání. Je to už osm let, co jsme tady s Hadem vyrazili poprvé na lov, a kdybych ho už nikdy neměl vidět, to by mě zatrachtile mrzelo. Však on si často představuje, jak v těch věčných lovištích lovíme spolu nějakého jeleního ducha, a nemusíme se přitom trmácet žádnými mokřinami a trhat si šaty o trní. Jenomže mě tahle představa nejde do hlavy. Na onom světě přece duchové nepotřebujou jíst, tak proč by měli honit jeleny. A jestli je chtějí honit jenom pro zábavu, tak proti tomu já zase rozhodně protestuju. Nikdy jsem neštval ani nazastřelil zvíře jen tak pro nic za nic, vždycky jen když byla potřeba masa nebo kůže na šaty.“

„V tuhle chvíli vás jistě blaží, že je vaše duše čistá od hříchu,“ řekla Hetty.

„Aby ne,“ zvolal Jelenobijce. „A proto taky dodržím svůj slib a vrátím se k Hurónům, protože představa nesplněného slibu by mi nikdy nedopřála klidu. Nic nesvědčí lidské odvaze víc, než když máte čisté svědomí.“

Judita zbledla a měla co dělat, aby na sobě nedala znát, jak velice je rozrušena. Vtom jí Jelenobijce pokynul.

„Mohla byste jít se mnou, Judito, do archy? Rád bych si s vámi na chvilku promluvil o samotě.“

Nikdo by neuposlechl ochotněji než Judita a ani se nepokoušela svou radost skrývat. Vyskočila ze židle a následovala mladíka do kabiny. Jelenobijce vzal z kouta pušku zvěrobijku a pak se oba posadili ke stolu. Mladík choval pušku na klíně, láskyplně ji obracel na všechny strany a znovu a znovu si prohlížel zámek a pažbu, jako by od té zbraně nemohl oči odtrhnout.

„Jestli jsem vás dobře pochopil, Judito, pak jste mi tuhle pušku darovala. Je to tak?“

Dívka přikývla.

„Vzal jsem si ten dar rád, protože jak já tomu rozumím, pro mladé děvče ta flinta zrovna moc k potřebě není. Je to slavná puška a měla by připadnout někomu, kdo jí svou dovedností bude hoden a nezkazí jí reputaci.“

„V lepších rukou, než je teď, přece být nemůže, Jelenobijce. I Tom Hutter s ní málokdy minul, zato ve vašich rukou musí znamenat…“

„Jistou smrt!“ skočil jí do řeči lovec a vesele se zasmál. „Znal jsem kdysi jednoho muže, co lovil bobry, a ten pojmenoval svoji flintu zrovna tímhle jménem. Ale byla to jen pustá chlouba. Někteří Delawaři měli na krátkou vzdálenost zrovna tak přesnou trefu jako on, a to stříleli jen lukem a šípem. Nebudu vám odporovat v tom, že teď je ta puška asi opravdu v nejlepších rukou. Já sám vím nejlíp, co dokážu. Jenomže jak dlouho v mých rukou ještě zůstane? Jak dlouho v mých rukou zůstane vůbec nějaká puška? Vám to říct můžu, protože mě neznáte tak dlouho jako Čingačgúk a Wah-ta!-Wah, se kterými bych se zdráhal mluvit takhle otevřeně. Vy tu pravdu určitě snesete líp, než by to dokázali oni. Ale teď tedy musíme dobře uvážit, co udělat se zvěrobijkou, až bude zase bez majitele.“

Judita se držela, jak mohla, a stálo ji velké přemáhání, aby navenek zachovala klid, zatímco bouře v jejím nitru dostupovala vrcholu.

„Co byste navrhoval, abych s tou puškou udělala – až tady nebudete?“ poslední slova řekla se sevřeným hrdlem.

Ale Jelenobijce měl oči pouze pro pušku, a tak si ani tenhle bystrý pozorovatel nevšiml, co hrůzy dívka v té chvíli prožívá.

„Zrovna o tom jsem chtěl, Judito, s vámi mluvit. Víte, i když Čingačgúk není právě nejlepší střelec – oni indiáni vůbec neumějí s puškama moc zacházet –, stejně bych tu flintu nejradši nechal jemu. Nemáte nic proti tomu?“

„Nechte ji, komu chcete. Ta puška je vaše. Jestli se pro ni tedy, Jelenobijce, nevrátíte, dostane ji Čingačgúk.“

„A řeknete to i Hetty? Je to přece vaše společné dědictví.“

„Jestli dědictví přechází podle zákona z otce na děti, pak se obávám, že jsme ji nezdědily ani jedna z nás. Tom Hutter nebyl naším otcem.“

„V tomhle se nevyznám, ale moc smyslu mi to, děvče, nedává, leda by v tom byl nějaký právnický háček. Podle toho, jak to v rodinách chodí, je všecko tady kolem vaše a nikdo proti tomu nemůže nic namítat. Kdyby jenom Hetty řekla, že s tím darováním taky souhlasí, pak bych byl opravdu klidný.“

Judita neodpověděla, pouze přistoupila k oknu a přivolala Hetty. Když jí vylíčila, o co jde, prostomyslná a laskavá dívka ihned vřele souhlasila s tím, aby se ta obdivovaná puška stala majetkem Jelenobijce. Mladík se teď tvářil navýsost šťastně, alespoň prozatím, a když si opakovaně prohlédl svoji trofej, prohlásil, že než odejde, pořádně si tu flintu vyzkouší. Žádný malý kluk by nebyl víc žhavý na to, aby mohl předvést přednosti své trumpetky nebo luku, než Jelenobijce, když se chystal demonstrovat, jak výtečná je jeho zbraň. Když se vrátil na plošinu, nejprve si vzal stranou Delawara a informoval ho, že mu ta slavná zvěrobijka připadne, pokud se jemu, Jelenobijci, něco zlého přihodí.

„Proto na sebe musíš dávat pozor a nepouštět se do nějakých krkolomných podniků,“ radil mu. „Už jen to bude obrovské vítězství pro celý kmen, mít v držení takový poklad. Mingové zezelenají vzteky a netroufnou si ani se přiblížit k vesnici, kde se můžou octnout na mušce téhle zázračné flinty. Věz, indiáne, že dostaneš do opatrování věcičku, která je stejně vzácná jako lidská bytost, a přitom nemá ani jedinou chybu. Wah-ta!-Wah je jenom tvá a nikoho jiného, ale tuhle pušku bude milovat celý delawarský národ.“

„Flinta jako flinta, Jelenobijce,“ řekl suše indián, poněkud dotčen tím, že jeho přítel přirovnává jeho snoubenku k pušce. „Všecky jsou ze dřeva a z kovu a umějí jenom zabíjet.“

„A co by byl člověk v lese, nemít pušku? Nanejvýš nějaký mizerný traper, nebo by mohl splétat z proutí košíky a košťata. Takový člověk by se mohl leda tak hrabat v zemi a okopávat kukuřici, a nikdy by nepoznal, jak chutná šťavnatý kousek zvěřiny, a nerozeznal by medvědí kýtu od kančí. A protože se nám už taková příležitost možná podruhé nenaskytne, skoč si, Hade, pro svoji flintu a vyzkoušíme si, jaké má tahle čarodějka oproti jiným tajné ctnosti.“

Ten návrh pozvedl všem náladu a všichni se skoro vesele pustili do přípravy střeleckých zkoušek. Dívky nanosily ze srubu celý arzenál zbraní, kterými byl Tom Hutter bohatě zásoben a měl je vždy v pohotovosti pro případnou obranu. Stačilo jen nasypat na pánvičku čerstvý prach, a každá ta zbraň byla připravena ke střelbě. Netrvalo to dlouho, protože dívky byly v této činnosti stejně zběhlé jako muži a taky přiložily ruku k dílu.

„A teď, Hade, začneme skromně s těmi horšími puškami starého Huttera, pak přejdeme na tvou flintu a nakonec vyzkoušíme zvěrobijku,“ hlásil Jelenobijce, celý šťastný, že má zas pušku v ruce a může ukázat svou zručnost. „Ptáků je tady kolem dost a dost, takže o terče není nouze. Tak pověz, Delaware, kterého z nich chceš polekat. Tamhle nejblíž od nás je potápka a ta vždycky zajede pod hladinu, když bleskne výstřel. Na ní si můžeš vyzkoušet svoji ruku.“

Čingačgúk nikdy neplýtval zbytečně slovy. Jen co mu Jelenobijce ukázal oběť, namířil a vypálil. Potápka však skutečně po záblesku zmizela pod vodou, jak Jelenobijce předpověděl, a tak kulka jen neškodně pleskla o hladinu pár centimetrů od místa, kde pták ještě před chviličkou byl. Jelenobijce se dobrosrdečně zasmál, naráz však byl sám ve střehu, a když se nad hladinou vynořila černá hlavička potápky lapající po dechu a chystající si protřepat křídla, poslal jí kulku přímo do středu hrudi. Pták se bez dechu zvrátil nazad.

„Takhle se puška nijak zvlášť nevyzkouší,“ řekl Jelenobijce, jako by chtěl zpochybnit dojem ze svého výkonu. „Tady nezáleží na tom, jestli je flinta dobrá nebo špatná, ale jestli má člověk postřeh a hbitou ruku. Vzal jsem toho ptáka v nevýhodě, jinak by mi zas zmizel pod vodou dřív, než bych ho mohl zasáhnout. Ale Had ví, že takové triky nejsou nic špatného. Vzpomínáš, náčelníku, jak sis tehdy myslel, že máš tu divokou husu jistou, a já ti ji ustřelil rovnou před nosem, jen se zakouřilo? Takovéhle věci si kamarádi odpouštějí. Legrace, Judito, musí být. Teď ale vidím ptáka, jakého potřebujeme. Na něm se dá vyzkoušet i zbraň, i šikovnost. Tamhle, Delaware, kousek dál na sever, vidíš?“

Indián se podíval tím směrem a zahlédl statnou černou kachnu, která se vznešeně nesla po vodě. V těch dávných dobách, kdy ještě nebylo tolik lidí, kteří by rušili poklid divočiny, byla mnohá jezera a jezírka státu New York oblíbeným útočištěm stěhovavého vodního ptactva, a proto tu byla celá hejna hus, kachen, racků, potápek i potáplic. Mohutná kachna, na kterou Jelenobijce ukázal, skýtala však asi z té stovky, ze které si mohli přátelé vybrat, ten nejlepší terč. Čingačgúk neváhal, i když tentokrát zamířil opatrněji než minule, a výsledek dopadl podle toho. Střela zasáhla kachně křídlo. Pták se dal na zběsilý úprk a plácal přitom poraněným křídlem do vody.

„Musíme jí zkrátit utrpení,“ řekl Jelenobijce v okamžiku, kdy se pták již poněkolikáté zcela marně pokusil vzlétnout. Kachna sebou stále ještě divoce zmítala, když ji střela zasáhla a čistě jako sekyrkou jí oddělila hlavu od trupu.

Zatímco při Čingačgúkově zásahu Wah-ta!-Wah obdivně zajásala, důkaz Jelenobijcovy podstatně větší zručnosti jí zakabonil čelo. Mladý náčelník ale vyrazil obdivné „Uf!“ a tím dal najevo, že ho přítelova převaha zas tolik nemrzí.

„Na Wah-ta!-Wah se nezlob, že se tak mračí, Hade. Ženy vždycky musí stát za svým mužem, ať je to při vítězství, nebo při porážce. A její pohled ti ani neublíží, ani ti na kráse nepřidá. Teď si ale vyzkoušíme střelbu na pohyblivý cíl. Vidíš toho ptáka přímo nad námi? Při takovéhle zkoušce se teprv ukáže, jak spolehlivá je puška a jak bystré je oko.“

Vysoko na obloze kroužil orel a lačně číhal na příležitost, kdy se bude moci vrhnout do jezera pro nějakou chutnou rybu, na kterou už na protějším kopci čekala mláďata natahující krky z hnízda na holé špici uschlé borovice. Čingačgúk mlčky pozvedl další zbraň a po dlouhém pečlivém zamíření vypálil. Orel opsal větší oblouk než obvykle, a tak bylo zřejmé, že kulka musela prolétnout těsně kolem něho. Jelenobijce se mířením příliš nezdržoval a vystřelil hned poté. Vzápětí začal orel prudce padat dolů, takže všichni usuzovali, že se zásah podařil. Jelenobijce ale zavrtěl hlavou.

„Jen jsem mu pocuchal peří a pořádně ho polekal. Z téhle rány krev neteče.“

A opravdu, najednou se pád orla zastavil, pták široce zakroužil po obloze a znovu se dal do příkrého stoupání k nebi.

„Honem si vem svoji pušku, Delaware, a mně dejte zvěrobijku. Na takový cíl obyčejná puška nestačí.“

Dívky přiskočily na pomoc a za chvíli již napjatě čekaly, jak to dopadne. Mezitím již orel vystoupal do obrovské výšky, až Čingačgúk zavrtěl hlavou a řekl, že v takové výšce a při takovém úhlu je nemožné ptáka trefit. Wah-ta!-Wah k němu ale přistoupila a něco mu špitla do ucha, takže indián nakonec přece jenom zvedl zbraň a po nekonečně dlouhém míření vystřelil. Orel však ani o píď neuhnul ze svého vytčeného kursu, majestátně se vznášel ve výšce a pohrdavě shlížel na své nepřátele.

„Teď se, Judito, přesvědčíme, jestli ta slavná zvěrobijka není taky orlobijka! Uhni mi, Hade, a dávej pozor, jak mířím, aby ses něčemu přiučil.“

Pak opatrně zacílil, a znovu a znovu, zatímco pták stoupal stále výš. Následoval záblesk a výstřel. Rychlý posel se hnal vzhůru. Najednou se pták nahnul na bok a střemhlav se začal řítit dolů. Dopadl kousek od nich na příď archy. Když si ho zevrubně prohlédli, ukázalo se, že kulka prolétla tělem asi v polovině mezi křídlem a hrudní kostí.

Kapitola XXVI

Dvě desky kamenné, jež před ní leží,
nemohou těžší být než její srdce,
a zde spí ten, kdo dobro a zlo měří,
trestá i odměňuje – sám pan soudce,
a zde je výkaz dané situace:
dobré, zlé skutky – všechno na svém místě…
kdy smrtelník měl srdce zcela čisté,
však při ortelu strachy stejně omdleli jste.
                                            — Giles Fletcher

„Udělali jsme zatrachtile nerozumnou věc, Hade,“ lamentoval Jelenobijce, když Delawar zvedl mohutného orla za křídlo a mroucí oko ptáka utkvělo na okolostojících pohledem, jaký bezmocní upírají na své přemožitele. „Zmařili jsme život jen z vlastní domýšlivosti a pro nic lepšího. Zachovali jsme se jako malí kluci, co si z hlouposti potřebujou dokazovat, jací jsou kabrňáci, a ne jako bojovníci na válečné stezce. Co jsem to provedl? Za trest se ihned vrátím k těm krvelačným Mingům a ti mně u mučednického kůlu připomenou, jak je život krásný i pro tu lesní havěť a ptactvo. Judito, tady je zvěrobijka. Vemte si ji zpátky a dejte ji někomu, kdo si takovou vzácnost opravdu zaslouží.“

„Nevím o nikom, kdo by si ji zasloužil víc než vy, Jelenobijce,“ odpověděla spěšně dívka. „Uschovám ji u sebe pro vás.“

„Nejde jenom o zručnost. Člověk by měl vědět, nejen jak zbraň užívat, ale hlavně kdy z ní vystřelit. A to druhé jsem se zřejmě ještě nenaučil. Pohled na zamordovaného tvora, i když je to jenom pták, říká leccos poučného i člověku, který neví, kdy přijde jeho poslední hodinka, natož pak tomu, kdo s ní může jistojistě počítat ještě do slunce západu. Všecku svoji pýchu i svoje umění bych dal za to, kdyby ten orel byl zase naživu a mohl se vrátit ke svým mláďatům.“

Lovcova kajícnost ostatní dost překvapila. Vždyť šlo při tom střílení koneckonců jenom o zábavu, jakou si hraničáři krátili čas dost často, a málokdo o ní uvažoval takto přísně. Čingačgúk ale Jelenobijce chápal, a proto na jeden ráz uťal orlovi hlavu a zbavil ho utrpení.

„Moc je strašlivá věc,“ pokračoval lovec, „ale ještě horší je tu moc mít a nevědět, jak ji užívat. Nemůžeme se divit, Judito, že ti nejmocnější na tomhle světě tak často chybují, když ani ti bezvýznamní a slabí nedokážou se svou trochou moci rozumně nakládat. Kdybych měl čas a nemusel se vrátit k Hurónům, ze všeho nejdřív bych teď vyrazil k támhleté borovici a zkrátil život těm ubohým mláďatům, aby se nemusila trápit hlady.“

„Jsem ráda, že takhle mluvíte, Jelenobijce,“ řekla Hetty. „Bůh si jistě zapamatuje, že jste svého činu litoval, a odpustí vám. Chtěla jsem vám říct, že je to zlé zabíjet bezbranné ptáčky, ale nevím, co to se mnou bylo – tak jsem byla zvědavá, jestli se trefíte, nebo ne, že jsem na to úplně zapomněla, až už bylo příliš pozdě.“

„Ano, ano, Hetty, tak je to. Všichni vidíme své chyby až ve chvíli, kdy je pozdě je napravit.“

Když se takto obíral Jelenobijce svým proviněním, sotva mohl tušit, že dílem Prozřetelnosti, jejíž cesty jsou věru nezbadatelné, právě tento jeho prohřešek, kterého ze srdce lituje, bude mít velký vliv na jeho pozemský osud. Nebudeme ale předbíhat událostem, protože na tohle je dost času v následujících kapitolách. V tuto chvíli se mladík, rozzloben a roztrpčen sám na sebe, podíval k nebi, a protože slunce už vystoupilo dosti vysoko nad obzor, začal pomýšlet na návrat do hurónského tábora. Čingačgúk mu již připravoval kánoi a Wah-ta!-Wah chystala pár drobností na cestu. Když bylo vše připraveno, setkali se všichni na „dvorečku“, aby se rozloučili.

„I nejlepší přátelé si musí jednou říct sbohem,“ řekl mladík, když je tak najednou viděl všecky kolem sebe. „A protože nikdo nemůže vědět, na jak dlouho se loučíme, leckdo z nás může na tento okamžik později hodně vzpomínat, kdyby se třeba stalo, že se už neuvidíme. V takové chvíli často nejvíc utkvějí rady, které si lidé navzájem dávají. Rád bych vás proto poprosil, jestli by tu vždycky jeden z vás nezůstal, abych se s ním mohl o samotě rozloučit.“

Čingačgúk s Wah-ta!-Wah ihned pochopili Jelenobijcovo přání a vzdálili se na archu. Obě sestry ale zůstaly s Jelenobijcem.

„S Hetty se můžete rozloučit na zpáteční cestě, až vás bude doprovázet do tábora,“ řekla kvapně Judita, aby tak vysvětlila, proč sama neodchází.

„Myslíte si, Judito, že by bylo rozumné, aby jela se mnou?“ řekl váhavě Jelenobijce. „Vím, že obvykle indiáni takovým lidem, jako je Hetty, nic neudělají, ale teď jsou rozzuření a pomstychtiví. A kromě toho…“ Vtom se zarazil.

„Kromě toho co?“ ptala se Judita, znepokojená tou odmlkou. „Co jste chtěl říct?“

„Kromě toho by tam mohla vidět věci, které by prostě vidět neměla.“

„O mě se, Jelenobijce, bát nemusíte,“ vložila se do hovoru Hetty, která až teď pochopila, o čem se mluví. „Mně indiáni neublíží, protože s sebou nosím bibli a ta mě chrání.“

„Já si taky myslím, že ti Huróni neublíží. A proto by podle mě bylo dobré, abys s Jelenobijcem do hurónského tábora šla. Tvoje přítomnost mu neuškodí, naopak mu může velice prospět.“

„Teď není čas na to, abychom se, Judito, o téhle věci přeli, a proto ať je po vašem,“ souhlasil nakonec mladík. „Takže na mě, prosím vás, Hetty, počkejte v kánoi. Rád bych si s vaší sestrou na chvilku promluvil.“

Judita a Jelenobijce pak mlčky čekali, než Hetty došlo, co se od ní žádá, a nechala je o samotě. Jelenobijce pak navázal, kde přestal, jako by se bylo vůbec nic nestalo.

„Na slova, která si lidé řeknou při loučení, se nezapomíná, Judito. A proto bych teď s vámi rád promluvil jako váš bratr a dal vám pár rad do života. Předně se varujte před svými dvěma úhlavními nepřáteli. Tím prvním je vaše neobyčejná krása, která může být pro některou mladou dívku ještě nebezpečnější než celá horda Hurónů. Myslím tím, abyste si ve své kráse příliš nelibovala, protože je přechodná a léty se rozplyne jako sníh zjara. V přírodě se všechno proměňuje; po létu přijde podzim a zima, ale krásné dny se zase vracejí. Jenže krásnou tvář máme pouze chvíli v mládí a musí nám být k užitku, a ne ke škodě. Vás obzvlášť příroda vybavila takovými půvaby jako málokterého z lidí, a proto se musíte mít na pozoru.“

Kdyby jí něco takového řekl před časem kdokoli jiný, Judita by ho jistě neušetřila škodolibého výsměchu. Teď však poslouchala trpělivě a těšilo ji, že Jelenobijce tak jednoznačně uznává její přednosti.

„A kdo je ten druhý nepřítel?“ zeptala se tak mírně, až to samého Jelenobijce překvapilo.

„Ten druhý nepřítel souvisí s tím prvním. Jak už jsem řekl, jste moc a moc půvabná. Vaše neštěstí je, že si svou krásu až příliš uvědomujete a počítáte s ní. Potom ale ztrácíte zdravý úsudek a náhled na okolní svět.“

Vtom mladíkovu řeč přerušil výbuch nářku. Dívka už víc nedokázala přemáhat své city, a ty teď propukly s mnohem větší silou, než kdyby jim byla dala přirozený průchod. Jelenobijce byl upřímně zděšen tím, co způsobil a co pokládal za nebývale bouřlivý projev lítosti, a hned začal dívku utěšovat.

„Myslel jsem to, Judito, dobře. Nezlobte se, jestli jsem se vás dotkl. Asi jsem se unáhlil. Já si vás moc vážím. Jste mnohem lepší, než jsem si ve své domýšlivosti myslel.“

Dívka odkryla tvář, kterou do té chvíle ukrývala v dlaních, a uslzené oči se jí rozzářily úsměvem, který mladíka potěšil do hloubi srdce.

„Už nic neříkejte, Jelenobijce. Znám svoje slabosti, a vy jste mi je pomohl poznat ještě líp. Jenom si proboha nedávejte žádnou vinu. Patří mi to, ale na vaše ponaučení nikdy nezapomenu. Už o tom nemluvme, nechtěla bych, aby ostatní viděli mou slabost. Sbohem, Jelenobijce. Bůh vás ochraňuj.“

Beze slova pak sevřela Jelenobijcovu ruku ve svých dlaních a pevně ji stiskla. Naposledy mu pohlédla do očí a v tom pohledu se zračila úzkost i pevná naděje, načež vklouzla do srubu.

„Tobě, Wah-ta!-Wah, řeknu pouze jedno,“ přivítal Jelenobijce Delawarku, kterou Judita přivolala z okna srubu, „vybrala sis za muže nejčestnějšího a nejodvážnějšího indiána, jakého znám. Vím, že život indiánů je těžký, ale tobě nebude tvůj muž vládnout jako tyran, i když bude chtít, abys v něm ctila mohykánského náčelníka. Ty i on pocházíte každý ze slavného rodu, a proto doufám, že své předky nezostudíte, i kdyby někdy bylo ve vašem vigvamu pod mrakem, jak se to někdy stává. Přeji vám, aby květinku vaší lásky nezalévaly slzy, ale aby ji zavlažovala rosa něžnosti.“

„Můj bílý bratr je velmi moudrý a Wah-ta!-Wah poslechne ráda jeho rady.“

Tiška při loučení neplakala, přestože si jako indiánka musela být vědoma, jak nepatrná je naděje, že Jelenobijce vyvázne živý. Z očí jí ale planuly rozhodnost a odhodlání učinit, co si předsevzala.

Chvíli nato, co odešla, přistoupil k Jelenobijci svým lehkým krokem Delawar.

„Pojďme, prosím tě, Hade, trochu stranou, ať nejsme ženským moc na očích,“ začal Jelenobijce. „Musím ti povědět pár věcí, které zrovna nemusejí slyšet. Nejspíš si dovedeš představit, co se mnou bude, až se vrátím do tábora, a tak budu mluvit na rovinu. Na vás indiánech mě často mrzí, jak necháváte dřít ženské těžce na poli a sami jenom lovíte. Já vím, je to váš kmenový zvyk, ale myslím si, že je Wah-ta!-Wah dost dobrého rodu, aby nemusela pořád jen okopávat a hrabat se v zemi. Všecko, co mi patří, ať je to munice, zbraně nebo kůže, nechávám v případě, že bych se do zimy nevrátil, jí. To by ji mělo zaopatřit a mohla by si za to najmout i pomocnici. Abys ji měl rád, to ti říkat nemusím. Ale trochu víc vlídnosti by ti neuškodilo. Muž nemusí mluvit jen u poradního ohně a doma sedět jako zařezaný, rozumíš?“

„Čingačgúk má uši otevřené a slova jeho bílého bratra do nich zapadla tak hluboko, že je v sobě navěky ponese. Jsou jako kroužky, které nemají konce, a proto se nemůžou rozpojit. Ať můj bratr mluví dál, jeho hlas a hlas Střízlíčka z lesa poslouchá Čingačgúk nejraději.“

„Teď, jestli dovolíš, budu mluvit o sobě. Jestli se stane to, co mi hrozí, a můj popel zůstane roztroušený v ohništi u mučednického kůlu, pak hrob by byl zbytečný přepych. Rád bych jen, kdybys prohlédl zbytky, a jestli se najdou nějaké ty ohořelé kosti, sesbírej je, prosím tě, a někam je zakopej. Nerad bych, aby je vlci ohlodávali a vyli nad nimi.“

„Stane se, jak si můj bratr přeje,“ odpověděl indián vážně.

„Tady je moje ruka, Delaware. Víš, že je to ruka přítele. Potřes jí a věz, že ti nikdy neudělala ani z poloviny tolik dobra, kolik by ti býval její majitel přál.“

Indián se chopil podávané ruky a vřele opětoval její stisk. Pak se opět uchýlil do své důstojné rezervovanosti, kterou si tolik lidí mylně vykládá jako lhostejnost.

Jelenobijce už nechtěl loučení nijak protahovat, a proto bez dalších ceremonií nasedl do kánoe.

„Sbohem, Hade! Kdo ví, kde se kdy sejdeme. Možná tady, možná na onom světě. Vzpomínej na mě.“

Čingačgúk mu pouze němě pokynul. Pak si stáhl lehkou houni, do které byl zahalen, přes obličej a skryl svůj žal do stínu jako Říman.

Jelenobijce mlčky pádloval, a loďka už byla na půl cestě ke břehu, když ho z úvah vyrušil měkký a melodický hlas Hetty, na kterou málem zapomněl.

„A proč se vracíte k Hurónům, Jelenobijce? Judita říkala, že mně slaboduché indiáni neublíží? Ale vy přece nejste slaboduchý, Jelenobijce. Vám by mohli ublížit.“

„Prosím vás, Hetty, nepřestávejte pádlovat, aby si indiáni nemysleli, že si na ně něco umlouváme. Dělejte jen, jako že pádlujete. Ano, tak je to správné. Netušil jsem, že i vy umíte takhle hezky předstírat. Tedy, milá Hetty, vracím se k Hurónům proto, že jsem jejich zajatec, který směl jen načas opustit jejich tábor.“

„Asi jsem opravdu moc hloupá, ale já tomu nerozumím. Jak to, že jste zajatec, když jste tady, v kánoi, svobodný a volný, a indiáni jsou schovaní v lesích?“

„To se vám jen zdá, Hetty. Ve skutečnosti jsem ale spoutaný na rukou i na nohou.“

„Je to opravdu velké neštěstí, nemít dobrý rozum. Já vám, Jelenobijce, vůbec nerozumím. Proč říkáte, že jste spoutaný, když vám ruce ani nohy nic nepoutá?“

„Jakpak by ne, poutá je slib, který jsem Hurónům dal, a takové pouto je silnější než provaz nebo řetěz. Obyčejná pouta rozetne nůž nebo rozváže úskok a lest, ale ze slibu se člověk nevykroutí. Huróni mě předevčírem v noci zajali, ale pustili mě na propustku za vámi s poselstvím. Já jim za to slíbil, že se do poledne vrátím a podrobím se mučení, aby se mohli pomstít za toho bojovníka, kterého jsem jim zabil, za tu mladou dívku, kterou zastřelil Harry, i za všechny ostatní ztráty, které jsme jim tady na jezeře způsobili.“

Dívka dlouhou chvíli nic neříkala, a dokonce přestala pádlovat, jak usilovně přemýšlela o Jelenobijcových slovech.

„Já vím, co je slib. Maminka vždycky říkávala, že sliby se mají plnit,“ pokračovala pak v rozmluvě. „Ale myslíte si, Jelenobijce, že Huróni budou opravdu tak zlí a udělají to, co říkáte? Na mě byli vždycky hodní.“

„U vás je to něco jiného, Hetty. Já ale zabil jednoho z jejich nejstatečnějších náčelníků a oni budou chtít, aby můj duch doprovodil jeho ducha do věčných lovišť. Nečekám od nich milost. Jen mě mrzí, že mě ta pohroma potkala už na mé první válečné stezce.“

„Uvidíte, Jelenobijce, že vám nic neudělají,“ přesvědčovala ho dívka vzrušeně. „Na něco tak hanebného a krutého si netroufnou. Mám s sebou bibli a ta je přesvědčí. Copak si myslíte, že bych se dokázala dívat na to, jak vás mučí?“

„Já vím, že ne, holčičko zlatá, já vím, že ne. Však taky doufám, že půjdete stranou a nebudete se dívat na něco, čemu stejně nezabráníte a co by vás jenom trápilo. Jenže nechtěl jsem s vámi mluvit o svých trampotách, ale o vás a o tom, co si dál počnete.“

„Judita říkala, že by bylo krásné se vdát, abychom mohly zůstat tady na jezeře a nemusely žít v osadě. Já bych, Jelenobijce, do osady moc nerada. A kdyby s námi žil nějaký muž, třeba jako Hurá Harry, všecko by mohlo zůstat jako dřív.“

„Tak vy jste na Harryho ještě nezapomněla?“

„Jak bych mohla, Jelenobijce! Vždyť je to váš přítel a odešel od nás teprve včera. Když Harry nasedal do kánoe, právě v tu chvíli vyšla na nebi ta krásná velká hvězda, na kterou se vždycky moc ráda dívala maminka. Vyšla támhle nad tím vysokým kopcem, a když jste Harryho vysazoval z loďky na výběžku u západní zátoky, nemohla vystoupit výš, než jak je dlouhá ta nejhezčí stužka naší Judity.“

„Jak můžete vědět, kde jsem ho vysadil? Vždyť byla noc a vy jste s námi nejela.“

„No a co? Stejně jsem věděla, kde to bylo,“ tvrdila Hetty přesvědčivě. „Je víc způsobů, jak něco poznat. Člověk nemusí u všeho být a všecko vidět. Rozum mi sice moc neslouží, ale když se na něco soustředím, řekne mi i to, co nevím. Zejména když jde o Hurá Harryho.“

„Právě o tom jsem chtěl, Hetty, s vámi mluvit. Dívka jako vy nesmí být tak důvěřivá, zvlášť když žije sama jen se sestrou v divočině a nemá ani maminku, ani tatínka.“

„Co je na tom špatného, smýšlet hezky o jiném člověku,“ bránila se Hetty, která, aniž věděla proč, celá zrudla. „V bibli přece stojí, že máme milovat své bližní. A Judita si Harryho stejně nikdy nevezme.“

„Ale Hetty, láska, o které mluví misionáři, je jiná než ta, která vede k sňatku. A vy si myslíte, že jste dost rozumná na to, aby z vás byla manželka a matka?“

„To se nesluší, klást mladé dívce takovéhle otázky,“ odpověděla přísně Hetty, „a já vám na tuhle neodpovím. Jestli mi chcete říct něco o Harrym, poslechnu si to – ale nesmíte říkat nic ošklivého, protože mluvit o někom ošklivě za jeho zády se nesmí.“

„Vidím, že vás maminka zásobila takovým množstvím ponaučení, že o vás nemusím mít strach. Nic ošklivého jsem o Harrym říct nechtěl. Jen jsem se vás chtěl zeptat, jestli víte, že je Harry March zamilovaný do vaší sestry Judity.“

„No a co na tom? Juditu každý obdivuje, jak je krásná. Harry mi několikrát řekl, že si ji chce vzít. Jenže to se nikdy nestane, protože Judita ho nechce. Má ráda jiného a pořád o něm mluví ze spaní. Ale kdo to je, to vám za nic na světě neprozradím, protože to je její tajemství, a kdo spíš by ho měl udržet, ne-li sestra.“

„Já to slyšet nechci. Co by mi bylo platné, když jdu na smrt.“

„Stejně je to divné, že Judita Harryho nechce, protože takový krasavec se jinde nenajde. Maminka ho sice moc ráda neměla, ale tatínek vždycky říkal, že by z nich byl nejhezčí párek v kolonii. Jenomže nikdo nikdy neví, jak co dopadne, protože to je v rukou božích…“

„No dobrá, Hetty,“ řekl Jelenobijce, když viděl, že s Hetty už žádná rozumná řeč nebude, „chopte se pádla a poplujeme. Slunce už je skoro nad námi, a já mám namouduši strach, abychom nepřišli pozdě.“

Kapitola XXVII

Byla jsi pilná, smrti, však tvé dílo
je hotovo jen zpola. Brány pekla
jsou přecpány a dvakrát deset tisíc
dušiček zabydlených v teplých tělech
netuší, že do slunce západu též musí
vstoupit do té říše chladu.
                                               — Southey

Kdo se vyzná v pohybu nebeských těles, věděl by, že ve chvíli, kdy kánoe s Jelenobijcem a Hetty narazila na břeh výběžku, nezbývalo do pravého poledne více než tři minuty. Nové tábořiště bylo na rozdíl od toho prvního méně zarostlé stromy, ani břeh nebyl tak hustě pokryt křovisky, a tak bylo možno hned ze břehu přehlédnout takřka celé prostranství. Celá tlupa se tu shromáždila, ze všech koutů byli přivoláni zvědové a strážci, aby vyčkali, jestli se zajatec ve stanovenou hodinu vrátí, či nikoli. Starší bojovníci seděli na kmeni padlého stromu v pozadí u ohniště. Vpravo stáli mladí muži ozbrojení kopími a luky i několika puškami, zatímco levá strana byla vyhrazena ženám a dětem. Uprostřed bylo prázdné prostranství, dosti široké, zacloněné baldachýnem větví, kterými prorážely sloupy světla a dodávaly tomu palouku až jakéhosi velebného chrámového vzezření.

Pro indiánského bojovníka je věcí cti dodržet slovo, i když ví, že na něho čeká smrt. Jelenobijce, který se občas rád pyšnil svou bělošskou krví, se naučil dodržovat indiánské zvyklosti, i když si to často ani zplna neuvědomoval. Vzal to za věc své osobní hrdosti, aby nepřišel brzy, a neprojevil tak ženskou netrpělivost, ani pozdě, a nemusel pak čelit indiánským posměškům o bělošské nedochvilnosti. Jeden ze starců ho spatřil, jak se pevným krokem blíží od konce výběžku, a když průrvou mezi listovím zahlédl, že slunce právě vchází do nadhlavníku, překvapením jen hekl. Následovaly další výkřiky překvapení, některé obdivné, jiné nenávistné a zklamané. Pro americké indiány bylo vždy morální vítězství nade vše, a proto nářky a kvílení mučené oběti pro ně znamenaly vždy více než skalp, a sama trofej měla pro ně větší cenu než život oběti. Zabít nepřítele a nepřinést důkaz svého vítězství se zřídkakdy považovalo za čest. I tihle divocí a hrubí obyvatelé lesa si stejně jako jejich mnohem vybranější bratři ode dvora stanovili sice pomyslné, ale přísně vyžadované normy chování a zásady cti.

Většina Hurónů se domnívala, že běloch nedodrží slovo a nevrátí se, aby se dobrovolně podrobil mučení. Těšili se, že pak budou mít plné právo tupit a zesměšňovat Delawary, z jejichž vesnice ten zbabělec přišel. Proto se zde sešli v takovém počtu, aby mohli společně své vítězství oslavit, a rovnou pak se pustit do útoku na hrad či na archu. Vory, které chtěli k útoku použít, už byly připraveny na břehu. Náčelníci totiž dospěli k názoru, že odkládat odchod do Kanady ještě o další noc by už mohlo být značně nebezpečné. Zkrátka tlupa hodlala s celou záležitostí skoncovat ještě ten večer, aby mohla rovnou vyrazit na zpáteční cestu ke vzdáleným vodám Ontaria.

Rozhodující slovo při poradách tlupy měli především dva náčelníci, kteří se často v názoru shodli, ale mnohdy se i v mínění rozcházeli, a to se pak celá tlupa zmítala ve zmatcích, na čí stranu se přiklonit. První z nich zastával vždy hledisko rozumu; byl to starší muž, proslulý svou výmluvností při řešení sporných otázek, člověk prozíravý a moudrý. Jeho soupeř a častý protivník byl muž mnohem mladší. Proslulost získal zejména v boji svou neohrožeností a prudkostí i schopností používat úskoku a ďábelské lsti. První byl Puklý dub, se kterým jsme již čtenáře seznámili, kdežto druhého nazvali Kanaďané Le Panthère, či po našem Panter, právě pro jeho bojovnost a úskočnou povahu.

Puklý dub a Panter seděli vedle sebe a mlčky a nepohnutě sledovali, jak se Jelenobijce blíží.

„Tak jsem tady, Mingové,“ řekl konečně mladík delawarským dialektem – kterému z větší části všichni rozuměli –, když stanul přímo proti lavici náčelníků. „Zde jsem já a tamhle je slunce. Slunce je věrné zákonům přírody a já zas slovu, které jsem vám dal. Jsem vaším zajatcem a dělejte si se mnou, co chcete.“

Lovcova slova přivítali shromáždění indiáni uznalými výkřiky. Ani jeden z pohlavárů se ale dosud ani nepohnul. Až posléze povstal Puklý dub, napřáhl před sebe paži a pozdravil Jelenobijce tak důstojně, že by mu pomazaný monarcha mohl závidět. Jedině on byl natolik moudrý a zkušený, že mohl vzít na sebe úkol zajatci odpovědět.

„Můj bílý bratr je čestný muž,“ pravil. „Kmen Hurónů je rád, že zajal opravdového muže, a ne úskočnou lišku. Protože teď víme, jak odvážný jsi, budeme podle toho s tebou jednat. Zabil jsi Rysa, jednoho z našich nejodvážnějších bojovníků, a proto máme právo, rozhodne-li tak rada starších, chtít od tebe oplátkou tvůj život. Někteří mí mladší druhové si myslí, že bledá tvář má krev tak řídkou, že ani nebude chtít téct pod hurónským nožem. Věřím, že jim Sokolí oko dokáže opak.“

„Rozuměl jsem, Mingo, tomu, co jsi řekl, i tomu, co jsi neřekl. Domníváš se, že můj duch bude moci doprovodit vašeho bojovníka do věčných lovišť jen tehdy, když moje tělo dokáže u mučednického kůlu, že jsem toho hoden. Dobrá, jsem odhodlán podrobit se rozhodnutí vaší rady. Pokud jste se už nějak nerozhodli, ještě než jsem přišel.“

„Rada starších nechtěla jednat o bledé tváři dřív, dokud se neukáže tady mezi námi,“ odpověděl Puklý dub a trochu posměšně se rozhlédl kolem sebe. „Tvrdili, že by to bylo jako soudit vítr, který si přiletí, kdy se mu zachce, a hned zase odletí. Pouze jeden hlas věřil v návrat Sokolího oka, ale ten zůstal osamocený.“

„Děkuji tomu hlasu, ať už patřil komukoli. A věz, Mingo, že mluvil pravdu. Běloch dokáže dodržet slib stejně jako indián. A navíc, nikdy bych si nedovolil přivolat hanbu na kmen Delawarů, u něhož jsem vyrůstal. Ale konec řečí, ty svádějí jenom k vychloubání.“

Puklý dub souhlasně přikývl, načež se náčelníci sesedli k poradě. Jelenobijci dovolili pohybovat se po táboře svobodně, dokud rada starších nerozhodne o jeho dalším osudu. Ta volnost byla ale pouze zdánlivá. Lovec si všiml, že několik mladíků se rozběhlo na všechny strany výběžku a postavili se na stráž, aby mohli zamezit případnému útěku. Taky kánoe byla přemístěna ze špice výběžku na bezpečnější místo. Kdyby se nyní naskytla sebemenší příležitost k útěku, Jelenobijce by neváhal ani vteřinu. Svůj slib indiánům dodržel a teď ho již nic nevázalo. Situace však byla beznadějná. Do vnitrozemí by hustou rojnicí stráží sotva pronikl, a kdyby chtěl hledat spásu v jezeře, na kánoi by ho dostihli velmi snadno. Mladík chodil sem a tam a hledal místo, kde by se mohl případně ukrýt, ale v řídkém porostu výběžku ho bylo odevšad vidět, a i když si ho zdánlivě nikdo nevšímal, věděl, že je pod dohledem několika desítek párů bdělých očí.

V táboře zatím běželo vše podle navyklého pořádku. Staršinové se radili a byla mezi nimi i Škumpa, vdova po zabitém bojovníkovi Rysovi a sestra Pantera, která jako jediná žena měla právo zasednout k poradě. Ostatní muži bezcílně bloumali po táboře a s obvyklým indiánským poklidem vyčkávali, jaký bude ortel. Ženy zatím připravovaly hody, kterými se měla celá ta velká událost zakončit, ať už to se zajatcem dopadne jakkoli. Byla mezi nimi i Hetty, kterou ženy přijaly jako starou známou. Jenom dvě tři stařeny seděly stranou a jejich nenávistné pohledy vrhané po zajatci nevěstily Jelenobijci nic dobrého. Jinak ale vládl klid a mír a nezaujatý pozorovatel by neuhádl, že se zde děje cokoli neobvyklého.

Ze všech pocitů se snad nejhůře snáší pocit nejistoty. Když Jelenobijce přirazil s loďkou ke břehu, předpokládal, že bude ihned postaven k mučednickému kůlu, a byl připraven mužně se podrobit svému osudu. Ale to nekonečné čekání mu připravovalo ještě větší muka, než jaká by si na něho mohli jeho nepřátelé vymyslet. Užuž se chystal k nějakému nepředloženému činu, který by pro něho nejspíš skončil rychlou smrtí, když ho konečně předvolali k poradnímu ohni.

„Bijce jelenů,“ oslovil ho vznešeně Puklý dub, když před něj zajatec předstoupil, „rada starších vyslechla moudrá slova a je připravena vyslovit svůj názor. Bledá tvář patří k plemenu přicházejícímu ze země vycházejícího slunce. Irokézové jsou děti zapadajícího slunce. Může být krásná, ta země na jitřní straně, a plná bohatství a moudrých lidí, my ale s potěchou hledíme pouze k západu. Díváme-li se k východu, máme strach, protože se sluncem přicházejí nové a nové kánoe s bledými tvářemi, jako by vaše země lidmi přetékala. Rudochů je čím dál méně a potřebují pomoc. Jeden z našich stanů se nedávno uprázdnil.

Ještě dlouho potrvá, než nejstarší syn mrtvého bojovníka bude dost velký, aby mohl zaujmout místo otce. Zbyla tu po něm vdova. Kdo přinese jí a jejím dětem zvěřinu, aby nezemřely hladem? Bledá tvář ji připravila o muže, bledá tvář jí musí muže nahradit. Jeden zákon říká: skalp za skalp, život za život, krev za krev; druhý praví: děti musí jíst. Vím, že Jelenobijce je čestný muž. Co řekne, platí. Má pouze jeden jazyk a ten není rozeklaný jako jazyk hada. Neskrývá svou tvář do trávy. Hledí rovně. Když spáchal zlo, rád ho napraví. Zde je Škumpa. Její lože je prázdné. Její děti pláčou hlady. Zde je puška. Je nabitá. Ať Jelenobijce vezme pušku a jde zastřelit jelena. Ať přinese zvěřinu před vdovu po Rysovi a nakrmí její děti. Ať se stane manželem Škumpy. Jeho srdce přestane být delawarské a stane se hurónským. Uši Škumpy už více neuslyší nářek jejích dětí. Lid Hurónů bude mít opět správný počet bojovníků. Domluvil jsem.“

„Jestli jsem se něčeho bál, Puklý dube,“ odpověděl Jelenobijce, „pak toho, že po mně něco takového budete chtít. Ale říct pravdu trvá krátce a jen o málo delší bude můj život. Jsem běloch a nevzal bych si z donucení indiánku ani v době míru, a tím spíš, když se nade mnou stahují mračna, jen abych si zachránil život. Možná se nikdy neožením. Prozřetelnost, která mě vyslala do těchto lesů, zřejmě chce, abych zůstal sám. A jestli kdy zastíní nějaká žena vchod do mého stanu, bude to ta, která je mi přiměřená věkem a kterou si vezmu z lásky, a ne z donucení. Mingem se stát nechci, to by spíš chlapci mohly narůst vousy anebo na borovici vyrůst ostružiny. Domluvil jsem.“

Jen ta slova vyřkl, ozval se ze všech stran nespokojený rykot. Zvlášť starší ženy vrhaly po lovci nadávky a z nich nejhorší sama milá Škumpa, žena už tak letitá, že mohla být Jelenobijci spíš matkou. Nejvíc zuřil ale Panter, Škumpin o mnoho let mladší bratr, který už předtím považoval za velkou potupu, že by si jeho sestra měla vzít bělocha, a který nakonec s odporem svolil až po jejím velkém naléhání. Když ale mladík nyní tak okázale pohrdl tou velkou poctou, kterou mu svým blahosklonným souhlasem poskytl, Panter byl vzteky bez sebe. Šelma, po níž zdědil své jméno, by nemohla stíhat svou vyhlédnutou kořist zavilejším pohledem, než jaký teď upřel na Jelenobijce on.

„Ty bělošský pse!“ zařval irokézsky. „Táhni si výt do vašich lovišť,“ a při těch slovech se rozmáchl a mrštil po Jelenobijci tomahavkem. Jelenobijce naštěstí zaslechl indiánův výkřik, obrátil se po hlase a to mu zcela jistě zachránilo život. Nebezpečná zbraň byla vržena tak zručně, že by se v příštím okamžiku zasekla zajatci do čela, ten ale vztáhl ruku a pohotově zachytil zbraň v letu za topůrko. Prudkost, s níž tomahavk přiletěl, strhla Jelenobijci ruku dozadu, až se octla přesně v takovém nápřahu, jaký je potřeba, aby mohl být útok vrácen. Těžko říct, zda ho k odvetě svedla tahle neočekávaná výhoda anebo zda náhlá zlost získala vrch nad mladíkovou obvyklou moudrostí a rozvahou. Oko mu však zaplálo, na tvářích se mu vyrazila malá červená skvrnka, jak se vší silou opřel do odvetného úderu, a vyslal sekerku zpět proti tomu, kdo ho napadl. Neočekávanost protiúderu slavila úspěch. Panter ani nezdvihl ruku, ani nesklonil hlavu před smrtící ranou. Ostrá sekyrka zasáhla oběť přímo mezi oči a doslova mu na místě rozpoltila lebku. Jako had útočící i ve smrtelné agónii vrhl se tento mohutný muž vpřed a pak padl jako podťatý přímo uprostřed palouku obklopeného Huróny. V tom všeobecném zmatku, kdy se všichni rudoši hrnuli k padlému, octl se Jelenobijce na okamžik docela sám. Neváhal ani vteřinu a jako jelen vypálil pryč. Indiáni zůstali jako opaření, pak ale nechali mrtvolu mrtvolou a v jednom chumlu, staří i mladí, muži, ženy i děti se za zběsilého křiku pustili do pronásledování.

Ačkoli se vše zběhlo zcela neočekávaně, Jelenobijce docela nepřipravený nebyl. Vždyť už celou hodinu předtím úporně uvažoval, kudy a kam se dát, kdyby se naskytla sebemenší šance k útěku. Proto byl už jeho první skok proveden s rozmyslem, a tak se mu od počátku podařilo získat jistý náskok. Nejdůležitější bylo nepadnout do rukou rozestaveným hlídkám, ale i tento tah měl Jelenobijce předem promyšlený. Jak už bylo řečeno, výběžek byl poměrně řídce porostlý a hustá křoviska podél břehu začínala až tam, kde dosedal mys k pevnině. Právě v těchto místech také vartovaly stráže. Jelenobijce věděl, že prorazit jejich linií a pak se drát houštinou by muselo zákonitě skončit nezdarem. Využil tedy momentu překvapení a vyhnul se strážím tak, že asi čtyřicet až padesát metrů utíkal podél břehu mělkou vodou a až potom prorazil hustým pruhem křovisek a ponořil se do vysokého lesa.

Dokud ještě prchal vodou, několikrát po něm vystřelili z pušek, a další rány za ním třeskaly, když se zas vystavil očím pronásledovatelů v řídkém lese. Dosud ho ale žádná kulka nezasáhla, přestože kolem něho hrozivě hvízdaly a mnohé z nich utínaly větvičky stromů. Pronásledovatelé pak museli pušky odhodit, aby je zatím ženy a děti posbíraly a znovu nabily. Přece jen se však střelbou a špatnou organizací zdrželi natolik, že Jelenobijce už získal zhruba stometrový náskok.

Věděl, v jak zoufalém je postavení a že nesmí ztrácet ani vteřinu. Uvědomoval si, že při přesile nepřítele by se jakékoli kličkování muselo obrátit proti němu, a proto udržoval stále přímý směr šikmo vzhůru po svahu, který sice nebyl v těchto místech nijak příkrý, nicméně člověku, jenž běžel závod se smrtí, dával pořádně zabrat. Jelenobijce musel na chvíli zpomalit, aby nabral dech, a znovu šplháním a skoky zdolával překážky, které mu les stavěl do cesty. Nedaleko za ním se ozývalo supění Hurónů. Ti se už přestali vysilovat krvelačnými výkřiky a teď jak honicí psi uháněli po stopě své kořisti. Vrcholek již byl nedaleko a za ním se zvedal další. Když ale Jelenobijce dorazil nahoru, zjistil, že mezi oběma špicemi zeje hluboká rokle. Zoufale se rozhlížel po úkrytu a nedaleko zahlédl padlý strom. Ležel podél břehu rokle na samém jejím okraji. Rychle se přehoupl přes kmen a schoval se pod něj z odvrácené strany – ještě se stačil zakrýt větví.

Cítil, jak mu v žilách tepe krev, a srdce mu bušilo až v krku. Plíce mu pracovaly jako kovářské měchy při největší výhni. Násilím ale zadržel dech. V tu chvíli se totiž nad ním ozvaly kroky divochů, kteří stanuli na kmeni stromu a nahlíželi do rokle. Pak se vrhli po svahu dolů ve strachu, aby jim někde v zákrutách strže uprchlík nezmizel. Jeden po druhém takto překračovali strom, až už si Natty myslel, že přešel poslední. Jenomže přiběhli další, takže jich dohromady mladík napočítal zhruba čtyřicet. Zanedlouho byli již všichni na dně rokle, asi třicet metrů pod ním, a někteří z nich už dokonce vystoupali kousek vzhůru po protějším svahu. Jiní se ve spleti stop snažili objevit tu, která patří bledé tváři. To byl kritický okamžik a člověk méně chladnokrevný či méně zkušený by se byl neudržel a vyrazil k bezhlavému úprku. Ne však Jelenobijce. Ze svého úkrytu sledoval každičký pohyb indiánů a sbíral síly. Huróni teď připomínali smečku loveckých psů, která ztratila stopu. Pobíhali kolem a prohrabávali suché listí.

Této chvíle se Jelenobijce odhodlal využít. Zvolna odkryl větev, a jak mohl nejmrštněji, přehoupl se přes peň stromu a neslyšně dopadl na opačnou stranu. Jaké však bylo jeho překvapení, když kousek před sebou zahlédl malého indiánského chlapce, který přinášel za pronásledovateli nabitou pušku. Právě se ohlížel za sebe, jestli ho jeho druzi následují, takže Jelenobijce dosud nezpozoroval. Bylo by dílem několika vteřin vzít ulomenou větev, která ležela opodál, udeřit s ní chlapce do hlavy a zmocnit se zbraně, se kterou by pak mohl alespoň na chvíli držet v šachu neozbrojené pronásledovatele v rokli. Jelenobijce však zaváhal. Ani v tomhle zoufalém postavení, kdy se mu z ničeho nic nabízelo spásné východisko, nedokázal jednat nečestně. Chvilka zaváhání stačila, aby se chlapec otočil, a vtom se situace zcela proměnila. Hleděli na sebe. Jelenobijce spatřil v očích chlapce strach, ale vzápětí se v nich objevil i vítězoslavný záblesk. Najednou si lovec uvědomil, že si chlapce všiml již v táboře. Byl to nejstarší syn Rysa a Škumpy, jehož hnala vpřed nenávist k bílému vetřelci, který mu zabil otce a znectil matku. Kdyby byl jen o pár let starší, zabil by uprchlíka zcela chladnokrevně a za tento skalp by ho oslavoval celý kmen. Teď se však tváří v tvář bezbrannému bílému muži roztřásl. Stáli od sebe na dva metry zcela nehnutě a mladý indián se odhodlával k výstřelu. Vtom se Jelenobijce rychle sklonil k větvi a chlapec zbrkle vystřelil. Kulka se zaryla do kůry padlého stromu. Jelenobijce odhodil větev a vyrazil k úprku.

Výstřel uvedl Huróny zpátky na stopu a vyhlídky uprchlíka na úspěch teď byly prachšpatné. Za sebou měl rokli a před sebou blížící se skupinu žen a dětí přinášející nabité zbraně. Část pronásledovatelů se hnala úžlabinou vzhůru, protože věděli, že takto Jelenobijci mohou nadběhnout, jiní mu odřízli cestu k severu a další zas k vodě. Jelenobijce byl tak obklíčen ze tří stran a na čtvrté straně bylo jezero. Když v mžiku zvážil všechny možnosti, zbývalo mu jediné zoufalé východisko. Všiml si, že hřeben, po kterém běží, se začíná stáčet k úžlabině, a proto zprudka zabočil doleva a pustil se po prudkém svahu dolů k jezeru. Zcela teď změnil plán. Pustil z hlavy možnost spasit se útěkem do lesů a namířil nejkratší cestou ke kánoi, která, jak si během vyčkávání ortelu dobře všiml, byla odklizená z cípu výběžku dál na jih. Musel přitom proběhnout částí tábora. Spoléhal na to, že žádný z bojovníků nemá u sebe pušku, a proto nebezpečí, že po něm budou střílet, hrozilo nanejvýš od žen nebo výrostků. Když se tak zčistajasna objevil před nimi, mnohé z žen byly ještě natolik pod hrůzným dojmem, který v nich zanechala Jelenobijcova krutá odplata krvelačnému Panterovi, že se spíš vyděsily, než aby se ho snažily zarazit. Jen ty nejodvážnější mu začaly házet klacky pod nohy a dva tři výrostci neobratně vystřelili z pušky. To už ale byl Jelenobijce u okraje křovisek, proskočil jimi a dopadl do jezera asi patnáct metrů od kánoe. V ústech měl tak vyprahlo, že neodolal a v běhu si nacákal do úst trochu vody. Jaké však bylo jeho rozčarování, když konečně doběhl ke kánoi a zjistil, že v ní není pádlo. Užuž měl sto chutí obrátit se čelem k táboru a důstojně se nechat opět zajmout. Ale ďábelský řev, jaký dokáže vyloudit pouze americký divoch, ho upozornil na to, že pronásledovatelé jsou nedaleko, a vyburcoval ho k akci. Z nejbližšího stromu ulomil větev a vhodil ji na dno loďky. Pak loďku nasměroval ke středu jezera, vřítil se do vody s kánoí před sebou, mohutně se odrazil a skočil do ní. Dlouhou dobu zůstal ležet na zádech na dně, jednak aby znovu nabral dech, jednak aby se kryl před střelbou. Lehkost kánoe, tak vhodná při pádlování, teď působila nepříznivě. Loďka neměla takřka žádnou setrvačnost, která by ji po zrcadlové hladině zavezla tak daleko od břehu, že by pak už nebyl problém dopádlovat blíž ke hradu pomocí větve. Snad by si ho brzy všimli Delawar s Tiškou či Judita a přispěchali mu v kánoích na pomoc. Jenomže takhle nemohl Jelenobijce dělat nic. Ležel nehnutě na zádech a díval se na vršky stromů a podle jejich pohybů usuzoval, kterým směrem ho proud a vítr unášejí. Ze břehu k němu zaléhalo množství hlasů a mezi nimi zaslechl i povely, aby někdo doběhl pro vor, ale ten byl naštěstí až na opačné straně výběžku. Napjatě též poslouchal, jestli nezaslechne šplouchání vody, které by značilo, že se k němu nějaký odvážlivec odhodlal doplavat. Dvakrát se mu skutečně zazdálo, že slyší, jak paže rozhrnují vodu, ukázalo se ale, že to pouze vlnky narážejí na oblázky mělkého břehu v jakési miniaturní nápodobě mořského příboje, která nepolevovala, ani když byla hladina docela klidná. Najednou však hlasy na břehu zmlkly a zavládlo hrozivé mrtvé ticho, jako by se celá krajina ponořila do spánku. V tu chvíli se už loďka vzdálila od břehu natolik, že se nad Jelenobijcovou hlavou rozpínalo pouze blankytné nebe a nebylo nic, co by mu určovalo jeho polohu. Takovou nejistotu nebylo možno déle snášet. Mladík dobře věděl, že naprosté ticho je předzvěstí něčeho zlého, protože divoši jako ten panter neslyšně se plížící před výskokem určitě v tichu připravují nějaký úder. Vzal nůž a už chtěl do boku kánoe vyříznout otvor, kterým by mohl vyhlédnout ven, když znenadání třeskla rána a kulka prorazila oba boky kánoe a vylétla ven. Zhruba dvacet centimetrů dělilo mladíka od smrti, protože tak daleko byl průstřel vzdálen od jeho hlavy. Jelenobijce však zachoval klid. Vždyť toho dne se již octl v přímém ohrožení života několikrát a pomalu už si na podobné situace zvykl. Přitiskl se ještě více ke dnu loďky a dál napjatě vyčkával, co se bude dít.

Náhle mu do zorného úhlu vplul vrcholek mohutného dubu, ale mladík si nebyl s to uvědomit, na jakém místě se to nachází. Nedokázal už více přemáhat svou netrpělivost a s krajní opatrností se zvolna sunul k otvoru po kulce, až k němu okem dosáhl. Zjistil, že mezitím se nějakým podivným popudem, který tak často rozhoduje o lidských osudech, kánoe obrátila k jihu a právě proplula kolem cípu výběžku, jejž díky tomu, že byl odraz tak prudký, jen taktak minula. Proud ji teď zvolna unášel dolů po jezeře. Jelenobijce si uvědomoval, jakému nebezpečí nevědomky unikl, a věděl, že se musí jakýmkoli způsobem co nejrychleji dostat z dosahu indiánů, a bude-li to možné, přivolat na pomoc své přátele. Tu dostal nápad. Po větší námaze se mu podařilo přesunout mohutný placák, umístěný na dně loďky jako sedátko i jako zátěž udržující stabilitu plavidla, daleko dopředu a skrčen na opačném konci vystrčil nad přední částí loďky na větvi svou čapku. Málem však doplatil životem na to, jak velice tímto omšelým trikem podcenil inteligenci nepřátel. Ti vypálili střelu přesně na opačnou stranu a tato kulka mu už zanechala na kůži lehké škrábnutí.

Znovu se mladík přitiskl více ke dnu loďky, ale když vyhlédl otvorem ven, s potěšením zjistil, že proud ho již unáší stále více od břehu. Vrcholky stromů nad ním zmizely a blankytné nebe žhnulo ve slunci sklánějícím se zvolna k západu. Jelenobijce nahmátl větev, která byla dosti křivá, takže ji šlo vysunout přes okraj loďky a pádlovat s ní, aniž se sám musel zvedat. Křik ze břehu a následující výstřel byly dokladem toho, že indiáni Jelenobijcův manévr zpozorovali. Kulka prošpikovala záď a vylétla ven přídí, což bylo alespoň důkazem, že se vzdaluje správným směrem. Mladík proto začal pohánět loďku usilovněji, další výstřel mu však ustřelil větev takřka u ruky a připravil ho tak o pádlo. Protože se ale loďka zjevně vzdalovala od břehu – a slábnoucí roztrpčené výkřiky indiánů byly toho nejlepším dokladem – a protože se koneckonců nedalo nic rozumnějšího dělat, rozhodl se Jelenobijce svěřit svůj osud proudu a větru, který, jak cítil na tváři, trošičku zesílil. Natáhl se tedy opět na dno kánoe a nechal se kolébat drobnými vlnkami.

Kapitola XXVIII

Pláč žen či nářek malých sirotků
nezchladí horké hlavy
bouře, jež koráb změní v kocábku,
piráta nezastaví.
On zavile jde za kořistí,
nikdo si před ním není jistý,
vraždí a loupí beze strachu
ze svědomí, vždyť přišel na chuť
moci a bohatství, jež jiným vzal,
a jejich hněv na sebe přivolal.
                                        — Congreve

Dobrých dvacet minut či ještě déle ležel Jelenobijce na dně loďky, oči měl zavřené a pouze naslouchal, zda nezaslechne nějaké podezřelé zvuky. Nic se však nedělo, a tak se rozhodl obrnit se trpělivostí a důvěrou v živly, které ho, podle všech příznaků, unášejí od nepřítele pryč.

Najednou ho ale vyrušil drobný šramot, jako by cosi nezřetelně drhlo o spodek kánoe. Rychle otevřel oči v domnění, že zahlédne tvář či ruku indiána vynořujícího se z vody, namísto toho však zjistil, že se přímo nad ním klene hustý baldachýn listoví. Prudce se zvedl a tu pohlédl tváří v tvář Puklému dubu, který vytahoval loďku na břeh a právě tím způsoboval ten zvuk, který Jelenobijce vytrhl z přemítání. Že se loďka takto přiblížila ke břehu, je možno přičítat pouze nevypočitatelnosti vzdušných i vodních proudů a síle Prozřetelnosti, která je ovládá.

„Bílý bratr se už dost povozil na jezeře. Teď ať raději vstane a chodí, jinak ho nohy odmítnou poslouchat,“ řekl indián přísně a důstojně.

„Vyhrál jsi, Huróne,“ odpověděl Jelenobijce, když vystupoval smířeně na břeh a následoval pak náčelníka k palouku uprostřed tábořiště. „Náhoda ti pomohla a já jsem zase tvým zajatcem. Alespoň vidíš, že dokážu utíkat stejně dobře jako dodržovat slib.“

„Můj mladý přítel je hbitý jako los,“ pochválil ho Puklý dub. „Jeho nohy jsou tak dlouhé, že jim mí mladí bojovníci nestačí. Není ale ryba a v jezeře daleko neuteče.“

„No dobrá, Puklý dube, posluž si. Vím, že tě taková řeč těší. Teď jsem tvůj zajatec a bránit se nebudu, abys viděl, že běloch dokáže nejen o svůj život bojovat, ale taky se ho se ctí vzdát, když pochopí, že přišla jeho chvíle.“

„Můj bílý bratr se proběhl po kopcích a povozil po jezeře,“ pokračoval indián v mírumilovném tónu. „Teď když poznal zemi i vodu, třeba změnil názor a bude rozumný.“

„Mluv otevřeně, Huróne. Kdo se zeptá, ten se doví. Ale na tyhle hádanky nemám náladu.“

„Bledá tvář v běhu kličkuje jako liška, ale hovoří zpříma. Uši má teď nastraženější než dříve a oči nezavírá. Škumpa je na tom nyní ještě hůř než předtím. Mívala manžela a bratra. Teď má jen děti. Její manžel odešel do věčných lovišť beze slůvka rozloučení. Rys byl dobrý manžel. Byla radost vidět všechnu tu zvěřinu, divoké kachny a husy, medvědí maso, které visely v jeho stanu, když nastala zima. Léto vše odneslo. Kdo teď naplní její vigvam jídlem? Mnozí si mysleli, že ji na zimu zaopatří její bratr Panter. I toho si povolal velký Manitou. Teď spolu ti dva závodí, který z nich dospěje dřív do věčných lovišť. Kdo nakrmí Škumpu a její děti? Muž, který poslal jejího muže i bratra pryč z jejího vigvamu, by jí sám měl stanout po boku. Je to velký lovec a s ním nebude mít žena nikdy nouzi.“

„Máš to všechno náramně rychle srovnané, Puklý dube,“ řekl Jelenobijce, „ale jestli bych si měl vybrat mezi smrtí a manželstvím, pak se mi nelíbí ani jedno, ani druhé.“

„Ať si to bledá tvář rozmyslí, než se můj lid shromáždí k poradě. Zatím může jít, však my ji zavoláme.“

V tu chvíli už společně došli na palouk k ohništi a Jelenobijce s údivem shledal, že tábor je pryč. Místo bylo opuštěné, chýše stržené a stopy po nich zahlazeny. Nikde nevisely šaty, nikde žádné nářadí, zbraně, jídlo jako dřív. Ohniště bylo vyhaslé a popel rozmetán. Jen očazená hlína a zdupaná tráva svědčily o tom, že zde ještě nedávno sídlila velká skupina lidí.

Puklý dub zmizel mezi stromy a nechal tu stát Jelenobijce samotného. Jenomže mladík velice dobře věděl, že je to pouhé zdání. V každé neproniknutelné houštině cítil bdělé oko pozorovatele. Zdánlivě lhostejně se začal procházet po výběžku, až se jakoby náhodou octl poblíž břehu. Třemi skoky prorazil houštinou, ale jak se dalo čekat, kánoe už tu nebyla. Pozorovatelé se nyní zřejmě velice bavili jeho pošetilým počínáním.

Uvědomil si, jaká je jeho situace. Je uvězněn na úzkém výběžku, bezpochyby hlídán, a jediná cesta ke svobodě je zlatě se lesknoucí hladina jezera. Jenomže jakýkoli pokus doplavat ke hradu je předem odsouzen k nezdaru. Na kánoi by ho Huróni snadno dostihli. Vtom narazil na kopici chvojí, a když ji rozhrnul, zjistil, že pod větvemi leží mrtvola Pantera. Indiáni ho zde ukryli před skalpovacími noži nepřítele, než bude čas ho pohřbít. Toužebně hleděl Jelenobijce přes hladinu jezera k povědomému srubu na pilotách, který se na tu dálku jevil tichý a opuštěný. A tu poprvé přepadl Jelenobijce pocit osamělosti a bezútěšné tesknoty.

„Ať se děje vůle boží,“ povzdechl si, „ale nečekal jsem, že moje dny budou tak brzy sečteny. Nu co,“ pohodil hlavou, „o pár zim dřív nebo později, na tom mnoho nesejde. Zákon přírody se jednoho dne naplnit musí. To jenom mladí a silní si vždycky myslí, že smrt neexistuje, a pak jsou z toho celí pryč, když se jim z ničeho nic zašklebí do tváře.“

Při této pochmurné samomluvě se Jelenobijce opět vracel vzhůru po výběžku a najednou před sebou na palouku spatřil stát osamocenou Hetty. Bibli měla v podpaždí a čekala na něho.

„Milá Hetty,“ zaradoval se, „seběhlo se toho tolik, že jsem na vás málem zapomněl.“

„Pročpak jste zabil toho Huróna?“ řekla mu dívka přísně a vyčítavě. „Copak nevíte, že se v bibli říká: ‚Nezabiješ!‘ Prý jste té ženě zabil muže i bratra.“

„Je to tak, děvče, to musím přiznat. Ale nezapomínejte, že ve válce je přípustné i to, co by se v míru stát nesmělo. Toho prvního muže jsem zabil v otevřeném boji. Alespoň pokud jde o mne, protože on byl schovaný ažaž. A druhý si přivodil smrt sám tím, že hodil tomahavkem po neozbrojeném zajatci. Vy jste to neviděla?“

„Právě že viděla. A moc mě mrzelo, co se stalo. Doufala jsem, že nebudete odpovídat na ránu ranou, ale na zlo dobrem.“

„Milá Hetty, takhle se můžou chovat misionáři, ale člověk, který žije v lesích, by se s takovouhle politikou mnoha dní nedožil.“

„Jelenobijce,“ pokračovala Hetty, „vezmete si Škumpu, abyste jí nahradil muže a bratra a uživil její děti?“

„Copak takhle si vy představujete svazek manželský, Hetty? Měl by si mladý běloch vzít za ženu starou indiánku? To je proti rozumu i proti přírodě, a jestli o tom budete sama chvíli přemýšlet, uznáte to taky.“

„Maminka vždycky říkala, že lidé by se měli brát, až když se mají radši než bratr a sestra,“ řekla Hetty s odvráceným pohledem. „Asi máte na mysli právě tohle.“

„Jen si, Hetty, představte, že byste vy byla provdaná za nějakého mladého muže – dejme tomu Hurá Harryho – a nějaký jiný muž, běloch nebo indián, ho zabil. Padla byste do náručí muži, který vám zabil Harryho, i kdyby se o vás dokázal sebelíp postarat?“

„Ne, to nikdy, nikdy,“ vyděsila se dívka a celá se rozechvěla. „Já vím, že si mě Harry nikdy za ženu nevezme, ale kdyby se tak stalo a on zemřel, v životě už bych se podruhé nevdala.“

„Samozřejmě že bych si ji mohl vzít jen naoko a při nejbližší příležitosti uprchnout. Ale to se neslučuje s mou bělošskou ctí. Ne, radši smrt než takové manželství,“ pronesl rozhodně Jelenobijce.

„Myslím si, že kdyby měl Harry volit mezi smrtí a manželstvím se mnou, nejspíš by si mě vzal, i když jsem slabomyslná.“

„Pro Harryho by to byla výhra, mít takovou ženu, jako jste vy, a nejen kdyby se tím musel vykoupit před smrtí. Ale neříkejte mu to, je to přece jenom obyčejný hraničář.“

„Ani za nic na světě bych mu něco takového neřekla,“ vykřikla dívka a celá rudá se polekaně rozhlédla kolem sebe, jestli ji někdo neuslyšel. „Maminka nás vždycky nabádala, že mladé dívky by se měly držet zpátky a nekoukat po mládencích, dokud je někdo nepožádá o ruku. Všecko, co říkala maminka, si já tuze dobře pamatuju. Škoda že je Harry tak hezký. Kdyby nebyl tak hezký, nechtěla by ho každá, a on by si dokázal lehčeji rozmyslet, která je pro něho ta pravá. A že je to Hetty Hutterová.“

„Děvče nešťastné, buďte radši zticha a neprozrazujte všecko na sebe. Spíš mi řekněte, kam se poděli všichni ti Huróni a proč se tady takhle sama potulujete.“

„Potuluju se tu sama, protože jsem svobodná a nikdo mě nehlídá. Vy tu chodíte taky sám, ale hlídají vás, to jsem viděla. Huróni jsou o kus dál nahoře a domlouvají se, co s vámi provedou. Někteří z nich pohřbívají tu zastřelenou dívku. Ale já jim neřekla, kde je hrob naší maminky a našeho tatínka. Ať si ji pohřbí jinde.“

„Je to strašná představa, být jednu chvíli živý a přemýšlet, smát se nebo se zlobit, a najednou je z vás mrtvola, zahrabou vás do jámy a prostě nejste.“

Vtom se ozval šustot listí a praskot větviček a upozornil Jelenobijce, že indiáni přicházejí. Palouk obstoupila neprostupná hradba těl, takže na útěk už nebylo vůbec pomyšlení. Nedávný pokus Jelenobijce přesvědčil, že proti takové přesile pronásledovatelů je jakákoli jeho snaha marná. Teď spíš soustřeďoval všechny síly na to, aby dokázal hrdě nést svůj konec.

Kruh se rozestoupil, dovnitř vešel Puklý dub a usedl na staré místo na kmeni padlého stromu. Ostatní náčelníci zůstali stát opodál. Nyní, když byl Panter po smrti, nebylo pochyb o tom, kdo je skutečným vůdcem tlupy. Autorita a vůdcovská svrchovanost některých indiánských pohlavárů bývala taková, že sami bílí osadníci jim na důkaz uznání a cti udělovali tituly králů či knížat. Puklý dub si ale nezískal své výsostné postavení z nějakého dědičného nároku, ale čistě jen svou moudrostí, vůdcovským nadáním a schopností použít pravého slova v pravou chvíli a na pravém místě.

Když se kruh kolem zajatce opět uzavřel, rozhostilo se nad paloukem hluboké mlčení, které působilo obzvlášť hrozivě.

Jelenobijce si všiml, jak některé ženy s dětmi odštipují z borovicového kořenu ostré smolnaté třísky, a věděl, že tyto štěpiny mu budou bodat do masa a pak zapalovat. Skupina výrostků zatím chystala lýkové řemeny, kterými bude upoután k mučednickému kůlu. Z nedalekého ohně k němu zavanul kouř, na kterém už jiní připravovali oharky, kterými ho budou pálit. Tu a tam někdo přejel prstem po ostří tomahavku či povytáhl nůž z pochvy. Zkrátka všichni pracovali k tomu, aby co nejdřív mohlo začít krvavé a nemilosrdné dílo.

„Bijce jelenů,“ přerušil konečně ticho Puklý dub, a v jeho řeči už nebyla ani stopa po vlídnosti, i když hovořil klidně a důstojně. „Nadešel čas, aby můj lid rozhodl, co bude dál. Slunce již unavilo stát Hurónům nad hlavou a čekat, co podniknou, a vydalo se k borovicím na západě. Tam na té straně je i naše zem. Pohání nás domů. I toulavý vlk má své doupě, kam čas od času přichází potěšit se svými mláďaty. Irokézové nejsou horší než vlci. Mají své vesnice, vigvamy, svá kukuřičná pole. Dobří duchové již musí být znaveni dlouhým hlídáním. Můj lid se musí vrátit a sám dohlédnout na své záležitosti. Jaká radost nastane ve vigvamech, až naši blízcí zaslechnou náš pokřik z pralesa. Bude to smutný pokřik, protože poneseme pouze jeden skalp. Tělo Ondatry skončilo mezi rybami, ale jeho vlasy patří nám. Jelenobijce nám teď musí říct, zda neponeseme na tyči ještě jeden skalp. Dva vigvamy jsou prázdné, u každého z nich je třeba jednoho skalpu, ať bojovníka živého, či mrtvého.“

„Tak si vezmi můj mrtvý skalp, Mingo,“ řekl pevně, ale bez jakékoli zpupnosti Jelenobijce. „Moje hodina, jak se zdá, brzy udeří. Jsem přesvědčen, že se mi ji podaří oddálit co nejvíc, i když nikdo neví, kolik bolesti sám snese, dokud to nezkusí na vlastní kůži.“

„To bílé psisko už stahuje ocas mezi nohy, a přitom se ještě nic neděje,“ vykřikl posměšně mladý prostořeký Hurón, kterému přiléhavě říkali Ukřičená vrána. „Není to žádný bojovník. Rysa zastřelil se zavřenýma očima, protože se lekl zášlehů z vlastní pušky. Už teď chrochtá jako vepř. Až ho začnou hurónské ženy mučit, bude řvát jako pominutý. Je to delawarská baba oblečená do kůže Yankeeho.“

„Jen se vypovídej, mladíku, jen se vypovídej,“ odpověděl Jelenobijce, kterého ty urážky nechávaly klidným. „Nic lepšího neumíš a mně to nevadí. Tlachání může popudit ženské, ale nůž jím nenabrousíš, oheň nerozžhavíš a střelný prach nezapálíš.“

Mezitím skupina mladíků Jelenobijce svázala lýkovými provazy, spíš proto, aby zajatce pokořili pocitem bezmocnosti, než z obavy, že by jim mohl uprchnout. Jelenobijce se nebránil. Dobrovolně, ne-li přímo s radostí nastavil ruce a nohy lýkovým poutům. Pak ho, od hlavy k patě spoutaného, přenesli o pár metrů dál a přivázali ke kmeni středně vzrostlého stromu tak pevně, že vypadal takřka vrostlý do kůry. Nakonec mu ještě sundali čapku a nechali ho zpola stojícího, zpola bezvládně visícího v provazech, aby čelil nastávajícím událostem, jak nejlépe to svede.

Dřív než se přistoupilo k mučení, chtěl Puklý dub naposledy vyzkoušet bělochovu neústupnost a ještě jednou mu dát šanci na záchranu. To mohla učinit pouze sama Škumpa, jako nejvíce postižená. Náčelník v tom viděl poslední možnost, jak získat nejvyhlášenějšího lovce v kraji a jak zaopatřit ženu, která se může stát pro kmen velkou zátěží. I jiné ženy naléhaly na Škumpu, ať za mladíkem zajde; že mu bude jistě milejší vstoupit do jejího vigvamu než do světa duchů, odkud není návratu.

Škumpa se nenechávala dlouho přemlouvat. Vzala za ruce své děti a vstoupila do kruhu před Jelenobijce.

„Tady mě máš, krutá bledá tváři,“ začala ta žena svůj proslov. „Tvůj duch ti jistě říká, proč jsem tady. Tebe jsem našla, ale Rysa ani Pantera najít nemůžu. Hledala jsem je po jezeře, v lesích i v oblacích. Nevím, kam odešli.“

„To neví nikdo, milá Škumpo, bohužel,“ přerušil ji lovec. „Když duch opustí tělo, odebere se tam, kam nikdo živý dosud nenahlédl. Nejmoudřejší je věřit, že je to tam lepší než tady. Ale kdo ví. A proto věř, že oba tví bojovníci odešli do šťastných lovišť, kde je začas sama uhlídáš. Žena a sestra opravdových mužů musí být připravena na to, že dříve nebo později zůstane na tomto světě sama.“

„Ty bezcitný bělochu, co ti ti dva udělali, že jsi je zabil? Byli to nejlepší lovci a nejodvážnější mladí bojovníci v celém kmeni. Velký duch zamýšlel, aby žili dlouho a padli jako uschlá jedle až vlastní vahou.“

„Milá Škumpo, to se mýlíš,“ odporoval Jelenobijce, který neměl rád nepravdu a přehánění. „Kdyby Velký duch zamýšlel, aby žili dlouho, nechal by je žít dlouho, a tak mladí, jak říkáš, už taky nebyli, alespoň Rys. A sama víš, že jsem je zabil jen proto, že oni chtěli zabít mě.“

„Dobrá,“ souhlasila Škumpa. „Škumpa má jenom jeden jazyk a bude mluvit pravdu. Bledá tvář zabila Huróny, aby Huróni nezabili bledou tvář. Huróni jsou spravedlivý národ a zapomenou na to. Náčelníci zavřou oči a budou se tvářit, že nic neviděli. Mladí muži si budou myslet, že Rys a Panter odešli do vzdálených lovišť. A Škumpa vezme za ruce své děti, vstoupí do vigvamu bledé tváře a řekne: ‚Hleď, toto jsou mé děti – a jsou i tvé. Nakrm nás a my budeme s tebou žít.‘“

„Podmínky jsou nepřijatelné, Škumpo, a i když mě mrzí, jaká ztráta tě postihla, nemůžu na tvůj návrh přistoupit. Kdyby se to dalo spravit jenom tím, že ti nalovím zvěře třeba na celou zimu, pak milerád, ale stát se tvým manželem a otcem tvých dětí, k tomu, nezlob se, nemám tu nejmenší chuť.“

„Kdo naučí tohoto chlapce skalpovat a lovit jeleny?“ zeptala se a ukázala na svého nejstaršího syna a Jelenobijce se opět střetl s pohledem vražednějším, než byl ten nepodařený výstřel, který na něho chlapec vyslal. „Který mladý muž přijde pro tuto dívku do stanu, v němž chybí hlava rodiny? A v Kanadě zůstaly další mé děti, další hladové krky, a ty je třeba taky nakrmit. A pak jsem tu já, kdo mě skryje pod ochranné křídlo?“

„S tímhle já nechci nic mít,“ otřásl se Jelenobijce při představě, kterou mu ta žena tak malebně vykreslila. „Ať se o ně i o tebe postarají muži z vašeho kmene. Já chci žít sám. Mně zatím žádný potomek neschází a ženu taky nepotřebuju. A tebe si v žádném případě vzít nechci.“

Účinek, jaký toto přímé odmítnutí jejích návrhů na Škumpu mělo, se vymyká všemu popisu. Pokud jí ještě zůstávala trocha ženské něhy v hrudi – a žádná žena jí není zcela prosta –, rázem se vytratila. Zuřivost, vztek, uražená pýcha a čiročiré zoufalství propukly v jediném výbuchu, jako když vyrazí ze sopky proud lávy, a ze ženy jako mávnutím kouzelného proutku učinily běsnícího šílence. Nezmohla se na souvislou větu, ale klenba pralesa se rozezněla jejími hrozivými skřeky, pak se vrhla na zajatce, a než tomu mohl kdokoli zabránit, začala mu zuřivě rvát z hlavy celé chomáče vlasů. Chvíli trvalo, než se několika mladým mužům podařilo odtrhnout ji od zajatce, který se jejímu útoku nemohl nijak bránit.

Nejen Škumpa se však cítila dotčena, nýbrž i celá tlupa, která vzala Jelenobijcova slova jako přímou urážku kmene Hurónů. O Škumpu jim ani tak nešlo. Nikdy neměli příliš rádi ženskou, která byla stejně zakyslá jako plody keře, podle kterého dostala své jméno. A teď, když přišla o své dva mužské ochránce, se už nikdo nerozpakoval dávat jí najevo svou nelibost. Hlavně jim však vadilo, že si tu někdo – a navíc běloch – troufl pohrdnout hurónskou ženou a raději zvolit smrt, než aby zbavil kmen starostí o vdovu s dětmi. Takové zneuctění bylo třeba potrestat a všichni už začali nepokrytě naléhat, aby se začalo s mučením. Puklý dub zpozoroval, jaká je situace, a protože ani starší náčelníci nic nenamítali, nezbývalo mu než dát pokyn, aby to ďábelské dílo započalo.

Kapitola XXIX

Zde strašný medvěd řetězu se nebál,
nezažil, jak mu psisko trhá maso,
jelen se klidně v houšti povaloval
a kanec před lovcem se chutě pásl,
vše slulo prvotní divokou krásou.
                                    — Lord Dorset

Důležitou součástí mučení bylo podrobit oběť co nejstrašlivějším zkouškám nervů. Oběť zas považovala za věc své cti nedat na sobě znát ani strach, ani bolest, a často mučený indián provokoval naopak posměšky a urážkami své nepřátele k násilnostem, které by co nejrychleji zkrátily jeho život a ukončily muka, která už neměl více sil snášet. K této lsti se Jelenobijce nehodlal uchýlit a umínil si vydržet vše, aby jako běloch před indiány obstál.

Jakmile bylo jasné, že aréna je volná, pár těch nejkurážnějších a nejnetrpělivějších mladíků vyběhlo na palouk s tomahavkem v ruce. Jejich úkolem bylo vrhat tuto nebezpečnou zbraň po zajatci s cílem zaseknout ji co nejblíže zajatcovy hlavy a přitom mu ani v nejmenším neublížit. Většinou se této fáze mučení mohli zúčastňovat jen ti, kteří byli skuteční mistři ve vrhání, protože zde hrozilo nebezpečí, že jediná špatně mířená rána může překazit očekávanou kratochvíli. Ale i nejzkušenější ruka se často smekla a mnohdy ukončila předčasně a neúmyslně život zkoušeného. V daném případě navíc hrozilo nebezpečí, že leckterý horkokrevný mladík dostane chuť odpravit bledou tvář stejným způsobem, jakým on před jejich očima nedávno poslal do věčných lovišť Pantera. Přesto však se zdálo, že těm, kteří nyní vstupovali na kolbiště, šlo především o to, předvést svoji šikovnost, a ne mstít se za smrt svého druha.

První mladík, který předstoupil před Jelenobijce, se jmenoval Havran. Zatím neměl příležitost vysloužit si v boji hrdinštější přízvisko a po pravdě řečeno tuto příležitost ani příliš nevyhledával. Dával přednost odvážným slovům před odvážnými skutky a mnozí, kteří ho teď spatřili, jak se před zajatcem naparuje a důležitě napřahuje tomahavk, předpokládali, že buď netrefí vůbec, nebo bledou tvář zabije. Do arény ho pustili jen proto, že jeho otec byl význačný náčelník a měl v tlupě velké slovo. Jelenobijce vycítil, jaké ho čeká nebezpečí, a modlil se, aby jeho utrpení učinila konec už první nejistá ruka. Konečně mladík hodil. S rychlými otáčkami proletěla zbraň Jelenobijci na dobrý metr kolem hlavy a zabodla se do mohutného kmene dubu, který stál opodál. Nepodařenou ránu doprovodil pohrdavý smích přihlížejících.

Druhý nastoupil Rychlý los, zkušený bojovník, který byl právě ve vrhání tomahavkem vyhlášeným mistrem, a proto si diváci od jeho výkonu mnoho slibovali. Ten by nejradši využil své dovednosti k tomu, aby lovce hned odpravil, protože bělochy nenáviděl, ale na druhé straně touha prokázat před tolika druhy své umění ho od toho zrazovala. Poklidně a se sebevědomým výrazem v tváři zaujal pozici, potěžkal krátce tomahavk, jednou nohou vykročil prudce vpřed a hodil. Jelenobijce viděl, jak se ostrý nástroj otáčí ve vzduchu a míří přímo na něj. To je konec, pomyslil si a vtom pocítil, jak ho sekyrka přibila za chomáč vlasů ke stromu. Mohutný jásot odměnil indiána za jeho výkon a ozvaly se i hlasy uznání na adresu Jelenobijce, který přestože neměl přivázanou hlavu, byl dostatečně srdnatý, že ani neucukl, ani ve strachu nezavřel oči.

Po Rychlém losovi přišel na řadu Hopkavý kluk, který přiskákal na palouk jako skotačivé kůzle. Byl to jeden z těch pružných mladíků, jejichž svalstvo je v neustálém napětí, takže se nedokážou pohybovat jinak, ani kdyby chtěli. Bojovník to ale byl udatný a obratný a dávno by si už byl vysloužil svými odvážnými kousky na válečné stezce a svou šikovností při lovu lepší jméno, kdyby se nerozhodl ponechat si své Le Garçon qui Bondi, kterým ho pokřtil jistý vysoce postavený Francouz.

Hopkavý kluk vskutku poskakoval před Jelenobijcem jako janek, hned dopředu, hned dozadu, potřásal tomahavkem nad hlavou v domnění, že mu tím nažene strach. Po chvíli to šaškování Jelenobijce dopálilo a on poprvé od okamžiku, kdy začalo jít do tuhého, promluvil.

„Tak házej, Huróne!“ zakřičel. „Než zapomeneš, proč jsi přišel. Přestaň tady poskakovat jako kolouch, který ukazuje matce lani, jak vysoko vyskočí, a pusť se do práce, než se ti hurónská děvčata vysmějou.“

Jelenobijce ani netušil, jak velice jeho slova indiánského bojovníka rozzuří. Stejná nervózní vznětlivost, která mu cukala svalstvem, ovládala i jeho psychiku a mladík nedokázal ztlumit svá citová vzplanutí. Ještě ani Jelenobijce nedomluvil, a už proti němu letěl tomahavk, tentokrát však s úmyslem zabít. Kdyby se indián býval jen trochu zklidnil, měl by ruku jistější. Takhle se sekyrka mihla těsně kolem zajatcovy tváře a při otočce ho pouze sekla do ramene. Indiána odvedli z arény a důrazně napomenuli. Jeho zavilá horkokrevnost málem zhatila tlupě napínavou podívanou.

Po Hopkavém klukovi přicházeli další a další bojovníci a vedle tomahavků přišly ke slovu i ostré nože. Za malou chvíli jimi měl Jelenobijce obkrouženou celou hlavu. Dva tři ho přitom lehce škrábly, a jeden mu dokonce přibil ke stromu ušní boltec. Jelenobijce však navenek nedával znát žádné rozrušení ani strach, třebaže při každém hodu prožíval hrozná duševní muka. Naopak bojovníky povzbuzoval k dalším a dalším pokusům a jejich výkony provázel ironickým vtipkováním.

Nakonec byla tato fáze mučení ukončena. Puklý dub slavnostně ohlásil, že zajatec ve zkoušce tomahavkem a nožem obstál se ctí a dosvědčil všem, že je muž, ze kterého se ani u bídného kmene Delawarů nestala baba. Pak se všech otázal, zda si přejí, aby se v mučení pokračovalo. Přestože v celé tlupě snad kromě Škumpy a Hopkavého kluka nebyl nikdo, na koho by Jelenobijcova chladnokrevnost neučinila dojem, dosavadním průběhem byli tak strženi, že žádný z nich – ba ani ty nejmírnější ženy – by si za nic na světě nenechal ujít další vzrušující podívanou. Proto všichni jedním hlasem žádali, aby se přistoupilo k další fázi mučení.

Puklý dub proto k sobě přivolal pět nebo šest nejzdatnějších střelců a vyzval je, aby podrobili zajatcovu odvahu zkoušce puškou. Nabádal je, aby mířili přesně a nepokazili si svou dobrou pověst nějakou zbytečnou nehodou, která by zpochybnila jejich střeleckou dovednost.

Když Jelenobijce viděl, jak bojovníci vstupují do kruhu s puškami připravenými ke střelbě, pocítil asi takovou úlevu jako těžce nemocný, na kterého po dlouhých hodinách agónie přichází osvobozující konec. Sebemenší nepozornost střelce, třas ruky či odklon zbraně odchýlí dráhu střely o centimetr či dva a kulka, místo aby se zaryla co nejblíže zajatcovy hlavy, najde svůj cíl v ní. Jelenobijce znal dobře zkazky, které se o tomto indiánském způsobu mučení mezi osadníky a hraničáři vyprávěly za dlouhých zimních večerů. Jen výjimečně se podařilo, aby tuto fázi mučení kdokoli přežil. Představa, že zahyne milovanou zbraní, přinášela Jelenobijci jakési melancholické zadostiučinění.

První střelec vstoupil do kruhu a zvolna zvedl k líci zbraň. Najednou se ale vedle něho objevila dívčí postava a hlaveň pušky mu strhla dolů. Byla to Hetty, kterou průběh mučení tak vyděsil, že až do této chvíle zcela ochromena stála mezi indiány, usedavě plakala a v hlavě si pokoušela srovnat, co se to vlastně děje. Teprve pohled na namířenou pušku v ní vyburcoval všechny síly a vzdor její plachosti a mírumilovnosti donutil ji k takovému odvážnému a rozhodnému zákroku.

„Co mu to chcete udělat?“ křičela jako smyslů zbavena. „Vždyť byste se do něho mohli trefit! Copak ho chcete zabít? Jelenobijce je váš přítel. Když se můj tatínek a Hurá Harry chystali jít pro vaše skalpy, vymlouval jim to a nepřidal se k nim. Říkám vám, jestli zabijete Jelenobijce, zabijete svého přítele.“

Huróni poslouchali s pochmurnou vážností, když jim jeden z nich, který rozuměl anglicky, překládal smysl Hettyiných slov. Prostřednictvím stejného tlumočníka pak Puklý dub rozrušené dívce odpověděl:

„Moje bílá dcera hovoří, Huróni ji rádi poslouchají, protože jejími ústy promlouvá Velký duch. Tentokrát ale neměla oči dost otevřené. Kdybych měl tolik rukou jako čtyři mí bojovníci, nebylo by na nich méně prstů, než kolik mužů přišlo se mnou do těchto lovišť. Teď chybí celá ruka. Kde jsou její prsty? Dva z nich odťal ten, o kterém Bledá lilie tvrdí, že je naším přítelem.“

„Ty sám jsi, Huróne, viděl, jak jeden z nich padl. I já to viděla a viděli to všichni. Byla to moc ošklivá krvavá podívaná. Ale Jelenobijce se jenom bránil, když ho tvůj bojovník zákeřně napadl. Já vím, že v bibli stojí, že zlo je třeba oplácet dobrem, a Jelenobijce se neměl mstít – jenomže on neumí číst, zato umí střílet. A jestli chcete vyzkoušet, jak umí střílet, tak mu dejte taky pušku a uvidíte, že nikdo z vás se mu ve střelbě nevyrovná. Umí střílet líp než všichni Huróni dohromady.“

Kdyby se někdo dokázal podívat na tento výjev zcela nezaujatě, užasl by, s jakou vážností indiáni naslouchali podivnému návrhu Hetty a ani ironickou poznámkou či pobaveným úsměvem se ho nepokoušeli zlehčit. Naopak Puklý dub odpověděl s veškerou vážností:

„Má dcera nemluví vždy moudře jako náčelníci u poradního ohně. Zapomíná, že Jelenobijce připravil kmen Hurónů o dva muže. Jejich hrob je příliš malý na to, aby přijal dalšího. Irokézové se neradi tísní ve svých hrobech. Jestli se má ještě jeden duch vydat do toho vzdáleného světa, nesmí to být duch Huróna, ale duch bledé tváře. Jdi, dcero, posaď se vedle Škumpy, která má smutek, a dívej se, jak zruční jsou hurónští bojovníci v zacházení s puškou a jak málo si bledá tvář dělá z jejich zbraní.“

Protože zmatená Hetty nevěděla, jak odpovědět, a protože byla vždy zvyklá podrobovat se příkazům starších, uposlechla i tentokrát a usadila se na kládu vedle Škumpy. Dívat se na další průběh mučení ale neměla sil, pouze skryla obličej do dlaní a usedavě se rozplakala.

Po tomto krátkém přerušení nastoupili opět bojovníci s puškami, aby vyzkoušeli jak svoji pevnou ruku a dobré oko, tak i zajatcovy nervy. Vzdálenost nebyla velká, což do jisté míry skýtalo jistotu zásahu, ale na druhé straně nápor na zajatcovo sebeovládání byl o to větší. Vždyť musel hledět přímo do hlavně smrtící zbraně a očekávat, že každou chvíli z ní vyletí ohnivý posel, který ukončí jeho život. Indiáni právě z toho důvodu mířili co nejdéle doprostřed jeho čela, aby vyprovokovali zajatce k projevům strachu, a teprve na poslední chvíli zbraň odklonili a vypálili těsně vedle hlavy. Rána padala za ranou a dosud žádná z nich zajatce nezasáhla. Jelenobijce zatím nesplnil zbožné přání střelců a ani zbaběle neucukl hlavou, ani se nezachvěl strachy, ba ani mrknutím oka nedal najevo, že má obavy o svůj život. Měl k tomu dva důvody. Jednak se již zcela smířil se svým osudem a smrt zastřelením byla pro něho ze všech možných smrtí tou nejvítanější, jednak se ve vlastnostech pušek dobře vyznal, a proto jediným pohledem do ústí zbraně dokázal na chlup přesně odhadnout, kam střela poletí. Když mu v sérii tří nepodařených střel prolétly kulky kolem ucha ve vzdálenosti aspoň jednoho lokte, nedokázal se udržet a musel vyjádřit pohrdání nad takovým neuměním.

„Tomuhle vy říkáte střílení, Mingové?“ zvolal. „To u nás mezi Delawary jsou squaw, které by to svedly mnohem líp, a některá holandská děvčata z osad jakbysmet. Sundejte mi pouta a půjčte mi tu flintu, a já komukoli z vás přišpendlím čupřinu k jakémukoli stromu, co mi ukážete. A třeba na sto metrů, na dvě stě. Trefím se devatenáctkrát z dvaceti, anebo i udělám dvacet zásahů na dvacet možných, když ta puška bude za něco stát.“

Po tomhle chladném výsměchu se ozvalo temné, hrozivé mručení.

Slyšet takové urážky od člověka, který ani nemrkne, když mu pálí kolem hlavy z takové blízkosti, div mu to obličej nesežehne, to indiány rozlítilo. Puklý dub postřehl, že nastala kritická chvíle.

„Už vím, čím to je,“ prohlásil. „Jsme jako bledé tváře, které ze strachu před rudým mužem zamykají na noc své dveře tak důkladně, že oheň vzplane a oni uhoří dřív, než dveře otevřou. Příliš pevně jsme bledou tvář spoutali. To naše pouta Jelenobijci brání, aby se strachy třásl a zavíral oči. Rozvažte ho, ať vidíme, zač jeho odvaha doopravdy stojí.“

Jelenobijce netušil, jestli Puklý dub myslí svá slova vážně, nebo zda to není nějaká jeho lest, jak uklidnit rozohněné divochy a získat čas pro případnou záchranu toho, jehož loveckou pušku by přece jenom rád uvítal ve svých řadách. Ať už to bylo jakkoli, ve chvíli, kdy indiáni ochotně a s nadšením přivítali nápad, od kterého si mnoho slibovali, a zbavili Jelenobijce pout, pocítil lovec novou touhu do života, s nímž se už vlastně rozžehnal. A jakmile se zbavil své odevzdanosti, která odcházela stejně rychle jako ztuhlost svalů a kloubů, stejnou měrou se začaly hlásit obavy, že by právě teď měl o svůj život přijít. Strach, jenž se dostavil s obnovenou, ale ničím nepodloženou nadějí, v něm podnítil odhodlanost za každou cenu bojovat o záchranu.

Když Jelenobijce zbavili pout, tlupa se ještě v užším kruhu semkla kolem něho. Než se mělo přikročit ke skutečnému tělesnému mučení, bylo třeba co nejvíce nalomit zajatci ducha. V této fázi obřadu přišly nejvíce ke slovu ženy – a to doslova. Účelem bylo nadávkami a spíláním vydráždit zajatce k nepříčetnosti. Pro tento úkol nebyla tlupa špatně vybavena. Především zde byla Škumpa, která po dlouhou dobu držela v tom chóru štěken první hlas a udávala tón. Zdatně jí přizvukovala Medvědice a ještě další dvě tři babizny, které sice k projevům záští nevedl ryze osobní zájem, ale spílaly tak říkajíc z patriotických důvodů. Není třeba zaznamenávat vše, co zloba a nevědomost těmto líbezným domorodkám na jazyk přinesla, neboť se to zas tak příliš neliší od necivilizovaných projevů mnohem civilizovanějších národů. Rozdíl je snad pouze v řečnických přirovnáních a přívlastcích, které hurónské ženy nacházely mezi nejodpudivějšími a nejopovrhovanějšími příslušníky zvířecí havěti.

Jelenobijce byl ale tak zabrán do svých nových úvah a plánů, že ho láteření těch čarodějnic nechávalo zcela klidným, a tím je uváděl do stále většího stavu zuřivosti. Postupně ty fúrie vyčerpaly veškerou zásobu plazů, hlodavců a obojživelníků, kterými les a okolí oplývaly, nadávky a urážky byly čím dál sporadičtější, až ustaly docela. To už bylo vše přichystáno k poslední krvavé fázi mučení, která teprve měla prověřit zajatcovu odolnost. Jelenobijce byl opět přivázán ke stromu a skupina žen se k němu blížila s ostrými třískami a štěpinami, které mu měly zabodávat do masa.

Jenomže než k mučení došlo, od jedné z hlídek dorazil malý, deseti- či dvanáctiletý chlapec, a přinášel zprávu, která mezi indiány způsobila nemalý rozruch. Jelikož tato událost úzce souvisí s rozuzlením našeho vyprávění, pojednáme o ní ve zvláštní kapitole.

Kapitola XXX

Člověk se někdy neubrání,
váhá, co je a co je zdání,
jenomže tuhle seč
nesvedla kosa rolníka,
to tvrdší ruka, uvyklá
vzít bodák, nůž a meč.
                                 — Scott

Jelenobijce si nedokázal vysvětlit, co mohlo způsobit tu neočekávanou přestávku v počínání indiánů a proč se zejména ženy tváří tak vzrušeně, zatímco muži se opírají o své zbraně s výrazem důstojného vyčkávání. Na pokyn Puklého dubu však shromaždiště nikdo neopouštěl, i když se mnozí dychtivě otáčeli jedním směrem. Po chvíli se kruh rozevřel a na palouk vstoupila dáma.

Měla na sobě překrásnou brokátovou róbu a kromě ní ještě řadu dalších doplňků a vylepšení, které dotvářejí úbor vznešených dam z vysoké společnosti. Vypadala jedním slovem úchvatně, protože vše, hlava, nožky, paže, ruce, přiléhavý živůtek a zřasení sukně, k sobě ladilo tím nejrozkošnějším způsobem. Navíc se nesla s opravdovou grácií, což ve spojení s jejími přirozenými půvaby z ní vytvářelo takřka nadpozemský zjev. Byla to Judita a její neočekávaný příchod Jelenobijce překvapil. Vždyť na rozdíl od Hetty, které indiáni vzdávali svou úctu a nikdy by jí neublížili, Judita vydávala všanc svůj holý život.

Judita dobře odhadla, jaký účinek bude mít její příchod na divochy. V okamžiku, kdy se octla uprostřed kruhu, výkřiky obdivu a rozruch, jaký způsobila, ji nepochybně odškodnily za nebezpečí, kterému se vystavila. Staří podmračení bojovníci vyrazili své oblíbené: „Uf!“, zatímco mladší přivítali dívku víceslabičnými projevy úžasu. A dokonce i ženy a dívky dávaly hlasitě najevo, jak se jim ta půvabná dáma líbí. Dosud viděly pouze bělošky z těch nejchudších společenských vrstev a s takovým bohatstvím a s takovou nádherou se setkávaly poprvé. Všichni proto napjatě čekali, až jim návštěvnice vysvětlí důvod svého příchodu.

„Který z těchto bojovníků je hlavní náčelník?“ zeptala se Jelenobijce překvapivě odtažitým velitelským hlasem, když chvíle ticha už přesáhla únosnou míru. „Mám příliš důležité poslání, než abych je mohla svěřit někomu, kdo nemá patřičné postavení. Nejprve vysvětlete Hurónům, co říkám, a pak mi přeložte jejich odpověď.“

Jelenobijce provedl její rozkaz a indiáni uchváceně naslouchali prvním slovům, se kterými se na ně obracelo tohle neobyčejné zjevení. Puklý dub odpověděl, jak náleží – předstoupil před krásnou návštěvnici s výrazem, který nikoho nenechával na pochybách, že toto výsostné postavení patří jemu.

„Věřím ti, Huróne,“ pokračovala Judita tónem blahosklonné laskavosti, jakému se za okolností méně dramatických přiučila u jisté generálské paničky. „Jsi zřejmě pohlavár téhle tlupy. Máš v očích známky jisté inteligence. Dobrá, budu mluvit k tobě.“

„Ať Květina lesů řekne, co ji přivádí,“ pravil starý náčelník obřadně, když všichni vyslechli překlad. „Jsou-li její slova stejně krásná jako její zjev, navěky se mi zahnízdí v uších a budu je slyšet, i když květy v lesích spálí kanadská zima.“

Starcův galantní obdiv Juditu potěšil, a přestože byla rozhodnuta chovat se co nejpříkřeji, nedokázala se ubránit letmému úsměvu.

„Tak tedy poslouchej,“ pokračovala. „Tvé oči ti prozrazují, že nejsem obyčejná žena. Ne, královna nejsem, ta sídlí daleko za Slaným jezerem. Patřím však k nejvýše postaveným lidem v království. Nemá smysl říkat ti, jaký je můj šlechtický titul, tomu bys stejně nerozuměl, moje moc je ale obrovská. Jsem žena, která ti stejnou měrou může prospět jako ti ublížit, a to podle toho, jak se zachováš.“

Bylo to řečeno dobře, s náležitým důrazem i s náležitou autoritou a důrazností, k níž se za daných okolností vypnout muselo být dílem velkého sebeovládání. Jenomže málokdo dokáže odhadnout myšlenkové pochody indiána, a proto Judita napjatě čekala, co náčelník odpoví. Ten se podle indiánského zvyku na kratší dobu odmlčel, aby dal najevo, že jejím slovům přikládá velkou váhu.

„Má dcera je krásnější než šípková růže na březích Ontaria,“ pravil pak obezřetný a chytrý náčelník, který se jako jediný z tlupy nedal zmámit oslnivým zjevem té ženy, třebaže se mu velmi obdivoval. „Kolibřík není o mnoho větší než včela, a přece jsou jeho křídla pestrá jako paví chvost. Velký duch často ozdobí nádherným rouchem i ta nejnepatrnější stvoření, a přitom velkému losu dal pouze hrubou srst. Proč je to tak, tomu rudý muž nerozumí. Ten chápe pouze to, co vidí. Má sestra nepochybně žije v nějakém velkém vigvamu poblíž jezera, kam Huróni dosud nezavítali. Je to tak?“

„Řekla jsem ti, náčelníku, že o tom, kde sídlím a co jsem zač, mluvit nebudu. Jestli indiáni chápou to, co vidí, pak musí vidět i to, že tyto šaty nejsou z obyčejné látky a nepatří obyčejné ženě. A teď poslouchej, co ti řeknu. Yankeeové mají mnoho bojovníků stejně jako Huróni, to snad víš.“

„Yankeeové mají víc bojovníků, než kolik je listů na stromě. To už poznal a pocítil každý Hurón.“

„Já vím. Avšak kdybych s sebou byla přivedla své bojovníky, mohlo by dojít k neštěstí. Mým vojákům by se nelíbilo, kdyby zahlédli svého bratra přivázaného ke stromu a připraveného k mučení. Je to velký lovec a ve všech posádkách široko daleko ho všichni ctí. Vojáci by se mstili za jeho smrt a stezka Irokézů zpět do Kanady by byla nasáklá irokézskou krví.“

„Už nyní je na ní tolik krve, že nám to oči oslepuje,“ pronesl chmurně Puklý dub. „Neboť všechna ta krev je krví Hurónů.“

„A bylo by jí prolito ještě víc, kdybych s sebou přivedla bílé vojáky. Slyšela jsem, jak moudrý náčelník je Puklý dub, a přišla jsem ho varovat, aby odvedl své bojovníky a své ženy s dětmi pryč z tohoto kraje dřív, než bude pozdě. Pak ať se třeba vrátí, bude-li chtít vybojovat skalpy. Vím, že se mu líbí zvířata ze slonové kosti a malé pušky, tady jsem mu něco přinesla. Ať si je přibalí ke svým věcem. Ukáže je svým spolubojovníkům v Kanadě, aby viděli, jakou kořist můžou v této končině získat, když nyní naši dva velcí bílí otcové za Slaným jezerem vykopali válečnou sekyru. Tohoto lovce si ale odvedu, aby zásoboval můj dům zvěřinou.“

Judita se dobře vyznala v indiánském způsobu řeči a Jelenobijce její slova věrně tlumočil, zvlášť když se s ohledem na něj a jeho pravdomluvnost neuchýlila k žádné otevřené lži; proto měla její řeč mezi Huróny až nad očekávání působivý ohlas. Jásotem uvítali i figurku slona, poslední ze čtveřice šachových věží, a pistole, z nichž jedna dík známé nehodě byla vskutku v žalostném stavu. Pouze Puklý dub přijal její slova i dary chladně, i navzdory tomu, že se ještě nedávno nad existencí tvora se dvěma ocasy tak radoval. Krátce řečeno tohoto bystrého a chladnokrevného divocha nešlo tak lehce napálit jako jeho důvěřivější druhy. S hrdostí, kterou by polovina civilizovaného lidstva považovala za přemrštěné hnidopišství, odmítl nabízené dary, neboť nehodlal vyhovět požadavkům krásné návštěvnice.

„Jen ať si má dcera ponechá toho dvouocasého vepře, když se jí nedostává jídla,“ řekl suše. „I tu flintičku s děravou hlavní. Huróni si uloví jelena, budou-li mít hlad, svými dlouhými puškami. Tento lovec nemůže opustit mé bojovníky, protože jsou zvědaví, jestli je opravdu tak srdnatý, jak se chvástal.“

„Lžeš, Mingo,“ zvolal rozhořčeně Jelenobijce. „O mně nemůže nikdo tvrdit, že jsem se někdy vychloubal svou srdnatostí. I kdybyste mi zaživa dřeli kůži z těla a pak mi škvařili maso, žádné chvástání ode mě nikdy nikdo neuslyší.“

„Bledá tvář se chvástá, že se nechvástá,“ opáčil prohnaný náčelník, „takže mu musíme věřit. Slyšel jsem zpěv podivného ptáčka s pestrým peřím. Žádný Hurón neviděl předtím takové peří. Byla by hanba vrátit se do vesnice a říct, že jsme propustili zajatce a připravili se o skalp kvůli zpěvu ptáčka, jehož jméno nikdo z nás nezná.“

„Můžeš se zeptat svého zajatce, jak se jmenuji. Mé jméno je Judita. Jméno Judita se vyskytuje v nejvzácnější knize bledých tváří, která se jmenuje bible, a proto je to vzácné jméno.“

„Ne,“ odpověděl Puklý dub náhle anglicky a dal tak najevo, že celá ta hra s tlumočením byla jeho prohnaným trikem. „Puklý dub nezeptá Jelenobijce. On unavený. On musí odpočinout. Puklý dub zeptá dcery s chabým rozumem. Ona mluvit pravdu. Pojď, dcero, a řekni. Tvé jméno? Hetty?“

„Ano, tak mi říkají,“ odpověděla dívka, „i když v bibli se to píše jako Ester.“

„I tohle jméno v bibli? Všechna jména v bibli. Nevadí. – A její jméno?“ A Puklý dub ukázal na návštěvnici.

„Jmenuje se Judita. I když náš tatínek jí někdy říkával Judy. Tatínek se jmenoval Tom Hutter, a ne Ondatra, jak vy mu říkáte.“

Na indiánově vrásčité tváři zazářil vítězoslavný úsměv. Zato Judita už ve chvíli, kdy se Puklý dub obrátil na její sestru, pochopila, že je vše ztraceno. Žádnými posunky ani prosbami by nedokázala pohnout Hetty, aby zalhala. A tak jen odevzdaně a nešťastně pohlédla na Jelenobijce.

„Dalo se čekat, že to nevyjde, Judito,“ řekl mladík. „I když přiznávám, že to byl od vás náramně odvážný kousek. Jenže tenhle Mingo…,“ a ukázal bradou na náčelníka, který se mezitím vzdálil k hloučku mladíků zjistit, zda je vše přichystáno k mučení, „to není žádný obyčejný indián. Ten se jen tak obalamutit nedá.“

„Snad vás alespoň přede mnou nebudou mučit.“

„A proč by ne? Myslíte si, že na bílou ženu budou brát větší ohledy než na své vlastní squaw? Mně jste svým příchodem nijak neprospěla, a naopak jste se sama vystavila velkému nebezpečí. Mučit vás jako ženu asi nebudou, ale váš život a krásný skalp jsou v nebezpečí.“

„Aspoň budu sdílet s vámi váš osud,“ zvolala vášnivě dívka. „Dokud budu stát při vás, nic vám neudělají. A kromě toho…“

„Jak byste je mohla odvrátit od jejich ďábelských úmyslů, děvče? Co sama svedete proti nim všem? Jaké máte prostředky?“

„Žádné. Ale dokážu vám umřít po boku, jestli se mezitím něco nestane.“

„Co by se mělo stát? Co jste chtěla říct tím ‚kromě toho‘?“

„Nevím, jestli je bezpečné tady o tom mluvit,“ řekla spěšně dívka. Pak naoko lhostejně přešla těsně kolem něho a na půl úst utrousila: „Každá minuta zdržení je dobrá. Žádný z našich přátel v tuto chvíli nezahálí.“

Jelenobijce jí stačil odpovědět jen vděčným úsměvem. Vzápětí totiž začal shon. Indiáni přinášeli suché klestí a nastavěli nedaleko od Jelenobijce vysokou hranici. A to už se blížili dva mladíci od ohně s pochodněmi, jimiž hranici zažehli.

Huróni zřejmě nehodlali Jelenobijce upéct rovnou zaživa. Chtěli ho zpočátku jen vystavit těžkým tělesným a duševním mukám, které by konečně zlomily jeho ducha a učinily z něho naříkajícího ubožáka. Žár z hranice měl být sice nesnesitelný, ale nikoli nebezpečný. Jak se však často při podobných příležitostech stává, možná jen špatně odhadli vzdálenost či sílu větru, v každém případě jazyky plamenů začaly lovci šlehat přímo do tváře, až mu sežehly obočí i část vlasů a brzy hrozily pohltit ho docela. Vtom se ale z kruhu přihlížejících vrhla vpřed ženská postava ozbrojená klackem, přiskočila k hranici a rozmetala ji na všecky strany.

„Děkuji ti, sestřičko, za tvou odvahu a pohotovost,“ dokázala jen špitnout Judita své sestře, neboť ona byla tím odvážlivcem. Události se seběhly tak rychle a neočekávaně, že Judita sama jen strnula hrůzou a nezmohla se na nic.

„Myslela to dobře, Judito,“ zasípal Jelenobijce, „a stihla to právě včas. I když by možná bývalo milosrdnější dovolit ohni, ať si dělá, co svede. Stačilo ještě jednou se nadýchnout toho žáru, a měl bych vystaráno.“

Hetty zatím stála neohroženě s klackem v ruce proti indiánům, z nichž někteří jako by zapomněli na své rodové zvyklosti a chystali se ji potrestat.

„Vy krutí, bezcitní Huróni,“ křičelo děvče, zatímco se na ni začínaly sápat první ruce. „Spálili byste člověka, jako by to byl jen kus dřeva!“

Jenomže dřív než byla dívka nešetrně umlčena, zasáhl Puklý dub a útočníky odehnal. Pak nakázal, aby rozmetané oharky opět sebrali na hromadu, a nechal přinést další dřevo. Dokonce i ženy a děti snášely suché klacíky na novou hranici. Když ji však z jedné strany opět podpálili, prodrala se kruhem jakási indiánka a nohou odkopla hořící klestí dřív, než se hranice stačila vznítit plamenem. Ze všech stran se ozval rozezlený křik zklamaných Hurónů, kteří byli už podruhé připraveni o svou podívanou. Když se ale indiánka obrátila od ohně k nim, zahalasili úžasem a radostným překvapením. Byla to Wah-ta!-Wah.

V tu chvíli na Jelenobijce všichni zapomněli. Mladí, staří, muži i ženy se seběhli kolem indiánské dívky a vyptávali se jí, co ji přivádí nazpět. Co jiného si mohli myslet, než že dívka uposlechla výzvy, kterou jí poslali po Jelenobijci, a vrací se k Irokézům jako členka jejich kmene. V tom zmatku se Tišce podařilo vtisknout Juditě do dlaně jakýsi malý předmět a pak se obrátila k irokézským děvčatům, které ji jásavě vítaly. Judita nemeškala, a jak mohla nejrychleji, prosmýkla se mezi indiány ke své sestře a nenápadně jí předala malý ostrý nožík, který před chvílí dostala od Tišky. Věřila, že Hetty se spíš než jí podaří předat nástroj Jelenobijci. Slabomyslná dívka nebyla totiž tak bedlivě střežena. Hetty ale naděje obou dívek zklamala. Místo aby přeťala lovci pouta na rukou a nůž mu nepozorovaně ukryla někam do šatů, aby ho mohl v příhodné chvíli použít, ve své bezelstnosti prostě jen přistoupila k zajatci a začala zcela nezakrytě rozřezávat řemínky, kterými měl připoutánu hlavu. Samo sebou že dřív než zajatci uvolnila horní polovinu těla, neuniklo její počínání pozornosti indiánů a nůž jí sebrali.

Nastalo vyšetřování a jako hlavní podezřelá byla vzápětí označena Tiška. K velkému Juditinu překvapení Tišku ani nenapadlo zapírat, jaký podíl na celé té věci měla.

„Proč bych neměla pomáhat Jelenobijci?“ ptala se s odhodlaným výrazem ve tváři. „Patří k Delawarům jako já anebo jako k nim patříval tamhle Trn, který si teď pomaloval obličej irokézskými barvami a byl by radši sežral mrtvoly svých bratrů, jen aby nezůstal o hladu. Jen vylez, ty vráno, a neschovávej se přede mnou a před hurónskými bojovníky, kteří poznají zrádce, i když je pomalovaný jako Mingo.“

Ta troufalá řeč, kterou Wah-ta!-Wah pronesla v jejich dialektu, vyvolala mezi Huróny hotové pozdvižení. Kdo zradí jednou, může zradit i podruhé, a pozornost všech se teď obrátila na nešťastného Trna. Touha získat Wah-ta!-Wah přivedla kdysi mladíka do tábora nepřítele, a přestože se snažil Hurónům ve všem zavděčit, jejich sympatie nikdy nezískal. Naopak se našli další soci, kteří mu nárok na delawarskou dívku upřeli, a Trn se od té doby v táboře pohyboval jako trpěný vetřelec, kterého sice nikdo nevyhání, ale taky mu nikdo nevěří.

Když byl takto přímo vyzván, nezbývalo mu než vystoupit do popředí a konečně se tak ukázat i Jelenobijci, který až dosud o jeho existenci v hurónském táboře neměl ani ponětí a jemuž chvíli trvalo, než ho pod pestrými hurónskými barvami vůbec poznal.

Nicméně mladík se tvářil sveřepě a pohrdavě se zeptal, jestli snad proti němu někdo něco má.

„Odpověz si sám,“ pokračovala Wah-ta!-Wah ve svém promyšleném útoku, při kterém hrála o čas. „Srdce ti poví, jaká jsi sketa. Podívej se do studánky a uvidíš, že ti nepatří ani tvoje tvář. Vyprávěj Hurónům, jak jsi utekl od svého vlastního kmene, aby ses mohl přikrýt francouzskou houní. Můžeš se malovat pestrými barvami jako kolibřík, a stejně přitom zůstaneš černý jako vrána.“

Mezi Huróny bývala vždy Wah-ta!-Wah mírná a tichá, a tak nyní s úžasem zírali na její proměnu. Zato Trna její slova ťala do živého.

„Postavím se každému, kdo proti mně něco má,“ soptil vzteky. „Jestli je tahle bledá tvář unavená životem a jestli se bojí mučení, jen poruč, Puklý dube, a já ho pošlu za těmi, o které připravil náš kmen.“

„Jelenobijce se ničeho a nikoho nebojí,“ skočila mu prudce do řeči Wah-ta!-Wah, „a nejmíň ze všeho nějaké vrány. Rozvaž mu pouta, Puklý dube, a postav ho tváří v tvář tomuhle krákoravému ptáku, ať vidíme, kdo je unavený životem.“

A už se hrnula k mladíkovi, aby si od něho vzala nůž a sama učinila to, co navrhuje.

Puklý dub po celou tu dobu Wah-ta!-Wah pozorně sledoval a neušlo mu, že v její rozhodnosti a odhodlanosti je mnoho násilného. Zkrátka pochopil, že ta dívka hraje jakousi komedii, ačkoli její smysl mu nebyl zcela jasný. Rázným pokynem zatrhl její počínání a dal příkaz, aby se už urychleně začalo s mučením, protože čas velice pokročil a k ničemu to nevedlo.

„Počkej, Huróne, počkejte, náčelníci,“ zvolala zoufale Judita, která neměla žádný jasný plán a křičela jen proto, aby získala ještě trochu času. „Pro milosrdenství boží, počkejte aspoň ještě minutu…“

Vtom se ale stalo něco tak podivného a neočekávaného, že nikdo nestačil zareagovat. Řadami Hurónů se prosmýkl mladý indián, vskočil do středu kruhu, dvěma třemi skoky se octl u Jelenobijce a rychle a obratně mu přeťal pouta. Puklý dub se zprvu domníval, že se to blíží jeden ze strážných, kteří byli rozestavení po obvodu výběžku. Indián byl totiž tak spoře oblečen, že svou nahotou připomínal antickou sochu. Teprve když byl zajatec volný a mohl opět pohybovat končetinami, obrátil se mladý indián k užaslým Hurónům a ukázal jim ušlechtilou tvář, ztepilou postavu a orlí oko mladého bojovníka v barvách a v plné výzbroji Delawarů. V každé ruce držel pušku a na pažbě jedné z nich se houpal váček a růžek na prach. Byla to zvěrobijka. Mladý bojovník vrhl kolem sebe bojovně vyzývavý pohled a podal pušku jejímu pravému majiteli. Přítomnost dvou ozbrojených mužů v samém jejich středu Huróny vyděsila. Jejich pušky byly v tu chvíli porůznu opřené o stromy a jediné zbraně, které měli po ruce, byly tomahavky a nože. Přesto však strach najevo nedali. Dalo se totiž těžko předpokládat, že by si ti dva troufli zaútočit proti tak velké přesile. Všichni napjatě očekávali, co se bude dít a jestli má cizinec nějaký návrh.

„Huróni,“ řekl indián po chvíli vzrušeného ticha. „Tato země je široká. Za Velkými jezery je dost místa pro Huróny, před nimi je dost místa pro Delawary. Jsem Čingačgúk, syn Unkasův, potomek Tamenundův. Zde tato dívka je moje nevěsta, zde tato bledá tvář je můj přítel. Mé srdce je těžké, když ho nevidí. Šel jsem za ním do vašeho tábora, abych zjistil, zda je živ a zdráv. Všechny delawarské dívky čekají na Wah a diví se, kde je tak dlouho. Rozejděme se každý po své stezce a řekněme si sbohem.“

„Huróni, tohle je váš největší nepřítel Velký had!“ vzkřikl Trn. „Jestli vám uteče, bude stezka až do Kanady nasáklá krví. Já patřím k vám.“

Při posledních slovech vytrhl mladík od pasu nůž a hodil ho proti nahé hrudi Delawara. V poslední chvíli mu ale ruku srazila Wah-ta!-Wah, která stála poblíž, nůž se odchýlil ze směru a prudce se zabodl do nedaleké borovice. V ruce Čingačgúka se zaleskla stejná zbraň a zlomek sekundy nato zakmitala v zrádcově srdci.

Od chvíle, kdy Čingačgúk tak nečekaně vskočil do kruhu, do okamžiku, kdy se Trn skácel jako špalek mrtev k zemi, neuplynula ani minuta, a tak Huróni ani nestačili na rychlý vývoj událostí pořádně zareagovat. Nyní však už neváhali. Celá tlupa spustila hrozitánský křik a dala se do pohybu. Náhle se ale z hloubi lesa ozval nezvyklý zvuk, při kterém se každý indián, muž i žena, překvapeně zarazil a s ušima nastraženýma tím směrem a s tváří napjatou očekáváním pozorně naslouchal. Ten zvuk byl těžký a pravidelný, jako by do země bušily palice, a celá země se pod ním otřásala. Brzy se mezi stromy cosi pohnulo a to už bylo vidět, jak se z dálky k výběžku pravidelným, neodvratným pochodem blíží oddíl vojáků. Červeň stejnokrojů zasvítila mezi jasnou zelení stromů a vpředu se zaleskly bodáky.

Výjev, který následoval, se vzpírá popisu. Divoký zmatek, zoufalství a šílené pokusy o záchranu na jedné straně a na druhé jednota a uspořádanost bojové akce. Zděšené výkřiky obklíčených Hurónů byly vystřídány radostnými povely Angličanů. A přitom dosud nepadl jediný výstřel, jenom byl slyšet pravidelný dusot těžkých bot pochodujících stále vpřed a v záři zapadajícího slunce se leskly bajonety asi šedesáti mužů v řadě prvního sledu. Huróni byli zaskočeni v hrozivě nevýhodném postavení. Ze tří stran byla voda a čtvrtou jim odřízl dobře vycvičený a po zuby ozbrojený nepřítel. Bojovníci se rozběhli ke zbraním a pak se všichni, muži, ženy i děti zoufale rozhlíželi, kde by se na řídce porostlém výběžku mohli skrýt. Jelenobijce však i při tomto výjevu plném zděšení a paniky zachoval klidnou hlavu. Nejprve ukryl Juditu a Tišku za stromy a hned poté se začal shánět po Hetty, ale nenašel ji. Uprchla kamsi s hurónskými ženami. Když zařídil, co mohl, udeřil z boku na ustupující Huróny, kteří se hnali k jižnímu břehu výběžku a chtěli se spasit úprkem po vodě. Zvěrobijka jako první prolomila hrůzostrašné ticho a jedinou dobře mířenou ranou srazila hned dva z Jelenobijcových nedávných mučitelů. To vyvolalo odvetnou palbu hurónských pušek a ozvala se i flinta Čingačgúkova a jeho válečný pokřik. Přesto vojáci nevypálili zatím ani ránu. Z jejich strany zaznívalo jen zběsilé hulákání Harryho provázené výstřely z jeho pušky a pak už nic než pravidelné a těžké kroky mašírujícího vojska. Náhle se však rozlehlo ječení a sténání, svědčící o tom, že ke slovu přišly bodáky. Tato strašlivá smrtící zbraň dokonala dílo zkázy, a jak bývalo v bojích proti divochům zvykem, smetla bez rozdílů věku či pohlaví všechny, kdo se ocitli pod jejím nelítostným hrotem.

Kapitola XXXI

Květ, co se dneska směje,
už zítra zvadne,
z věcí, jež milujeme,
nezbudou žádné.
Co je to světská radost?
Blesk noci na zlost.
Záblesk a dost.
                         — Shelley

Snad není třeba, abychom čtenářům dopodrobna popisovali obraz, jaký nabízel ten kousek vyčnívající pevniny, jejž si nešťastní Huróni vybrali za své poslední tábořiště. Naštěstí pro ty útlocitnější kmeny stromů, listoví a pak i hustý kouř zakryly mnohé z toho, co se v těch místech odehrálo, a zakrátko i noc zatáhla nad tou jezerní krajinou svou černou oponu.

Přenesme se raději do příštího jitra, kdy se opět vrátilo na zem světlo, tak jasné a úsměvné, jako by se bylo nic mimořádného nestalo. V zářivém ranním slunci vypadala jezerní kotlina již pokojně a mírumilovně. Ptáci brázdili netečnou hladinu jezera nebo se vysoko na nebi vznášeli a číhali, až se budou moci, vedeni přirozeným instinktem, střemhlav vrhnout na vyhlédnutou kořist. Krátce řečeno, nic se nezměnilo, jen v okolí hradu vládl jakýsi ruch a shon, kterého by si povšimlo i oko sebemíň bdělé. Po plošině přecházel odměřeným krokem strážný v uniformě královského pluku lehké pěchoty a asi dvacet mužů ze stejného oddílu lelkovalo po srubu a arše. Pušky měli postaveny do pyramid pod dozorem strážného. Opodál stáli dva důstojníci a lodním dalekohledem, o kterém zde již byla několikrát řeč, si prohlíželi protější břeh. Nejvíce pozornosti věnovali tomu osudnému výběžku, kde se mezi stromy míhaly červené uniformy a kde zvětšovací schopnost přístroje odhalila i lopaty při práci, neboť dosud se ještě nepodařilo pohřbít všechny mrtvé. Někteří z prostých vojáků nesli na svých tělech stopy toho, že indiáni nebyli přemoženi zcela bez odporu, a rovněž mladší z obou důstojníků měl ruku na pásce. Jeho společník, který velel oddílu, vyvázl s větším štěstím a právě on tiskl nyní k oku dalekohled.

„Craig nás asi proklíná,“ prohodil starší, asi pětatřicetiletý důstojník k mladšímu a na jeho ruměné tváři s ostře řezanými rysy se objevil úšklebek. Pak sklapl dalekohled a podal ho seržantovi, který mezitím přispěchal s hlášením. „Je určitě lepší být k službám půvabné Juditě Hutterové než se mořit s pohřbíváním indiánů. Tak co, Wrighte, jak to vypadá s Davisem?“

„Právě zemřel, kapitáne,“ odpověděl seržant, jemuž otázka platila. „Věděl jsem, že to tak dopadne. S dírou v žaludku nikdo moc dlouho nevydrží.“

„Samozřejmě,“ zívl hlasitě kapitán Warley, „když tou dírou vypadne všecka menáž. Nespat dvě noci za sebou, to dá člověku pořádně do těla, Arture. Cítím se, jako by mě praštili palicí. Co je, chlapče? Bolí tě ta ruka?“

„Jenom se musím trošku šklebit, jak vidíte, pane, ale jinak to ujde,“ odpověděl s úsměvem poněkud pokřiveným bolestí mladík. „Doufám, že si na mě Graham najde trochu času a podívá se mi na to.“

„Viděl jsi ji v těch brokátových šatech? Namouduši že jí to ale slušelo,“ pokračoval kapitán Warley na téma, které ho v tu chvíli zajímalo víc než zraněná ruka praporečníka. O vztahu tohoto šaramantního oficíra a vyhlášené krásky z lesů panovaly po vojenských posádkách v okolí všelijaké zvěsti. „Všecko je tady jiné. Otec a matka jsou po smrti, sestra umírá, jestli už neumřela. Z celé rodiny zůstala jenom ta krasavice. A tak bych řekl, že to nakonec byla docela šťastná výprava, i přes tu hromadu mrtvol.“

„Má to snad znamenat, pane, že máte v úmyslu zběhnout od našeho bataliónu starých mládenců a završit tohle tažení manželstvím?“ zavtipkoval praporečník a na čele mu vyvstal pot.

„Seržante! Skočte honem na archu a řekněte doktoru Grahamovi, ať se podívá na ruku panu Thorntonovi, až bude hotov s tou roztříštěnou nohou. Kdepak, příteli. Tom Warley a novomanžel? To asi neznáš náš pluk. Takové ženy, které by byly hodny stát se manželkou kapitána pěchoty, nežijí v lese ani na Mohawku. Jednou mi sice můj strýc, generál, našel jistou dámu z yorského hrabství – ale ta byla ošklivá. A já bych si nevzal ani princeznu, kdyby nebyla hezká.“

„A chudou, ale krásnou byste si vzal?“

„Člověče, co to máš za nápady. Láska v chaloupce – chudí, ale šťastní – to jsou žvásty, omleté povídačky, na kterých není ani zbla pravdy. A především: Dvacátníci se nežení. My nejsme pluk na ženění, chlapečku. Vem si takového sira Edwina, našeho plukovníka, ten nikdy na ženění ani nepomyslel. Jakmile to člověk dotáhne na nějakou pořádnou šarži, je po nebezpečí. Náš major si sice vyzkoušel manželské štěstíčko, ale naštěstí už je vdovec a teď patří k nejspolehlivějším z nás. Z deseti kapitánů lapily baby jen jednoho. Však ho tady na velitelství ukazují jako memento mori mladým rekrutům. A z mladších šarží si netroufne ani jeden říct, že by si chtěl k pluku přivést ženskou. – Ale vidím, že tě ta ruka zatraceně bolí. Pojďme za tím Grahamem raději hned, než nám tady ještě omdlíš.“

Lékař, který doprovázel oddíl, byl ale zaměstnán zcela jinak, než si kapitán myslel. Našli ho v kabině archy, jak právě s pochmurným výrazem na neštovicemi poďobané tváři odchází od pryčny, na které ležela Hetty. Přinesli ji s ostatními zraněnými, kteří ten masakr přežili, ale každému mohlo být na první pohled jasné, že rána je smrtelná. Vybrala si ji nějaká zbloudilá kulka, jak se při podobných příležitostech stává, protože sotva by se dalo předpokládat, že ji někdo postřelil úmyslně. Škumpa, Medvědice, staré i mladé ženy s dětmi zůstaly pod bodáky, jakož i většina mužů. Jen málokdo unikl a pouze dva padli do zajetí zcela nezraněni. Mezi zajatými byl i Puklý dub. Seděl na přídi pramice s obvázanou hlavou, a když kolem něho oba důstojníci procházeli, zůstal stejně nehybný a důstojný jako předtím.

„Málokdy se najde v lese takováhle podívaná,“ přivítal doktor oba důstojníky svým výrazným skotským přízvukem. „A k tomu ještě tohle ubohé dítě. Jenže řeknu vám, pánové, až nás tři budou povolávat od Dvacátníků na onen svět, kéž bychom tu degradaci s pozastavením gáže nesli stejně pokojně jako ta pomatená.“

„Takže není naděje, že ji zachráníte?“ zeptal se Warley lhostejně a očima loupl po Juditě, které na tvářích naskočily ruměnce, jakmile vstoupil.

„Ani ta nejmenší. Stačí se podívat. Teď jsem vám k službám, pane Thorntone. Vedle se podívám na tu vaši nešťastnou ruku a můžeme si přitom zameditovat o zákrutách a tajemstvích lidské duše.“

Lékař s praporečníkem odešli a Warley se rozhlédl po kajutě. Na prosté pryčně ležela se zapřenými zády Hetty, a přestože měla ve tváři vepsanou smrt, obestíral ji jakýsi zvláštní jas duchovního prozření. U nohou jí klečela uplakaná Judita a nad ní jako pochmurná stráž číhala mladá indiánka na jakýkoli pokyn, aby mohla ulevit raněné v jejím stavu. V nohách postele stál Jelenobijce a opíral se o pušku a o kus dál vše pozorně sledoval mohutný indián. Skupinku doplňoval Hurá, který v nezvyklých rozpacích poposedával na židli u vchodu, jako by nevěděl, jestli má zůstat, nebo odejít.

„Kdo je to v tom červeném kabátě?“ zeptala se Hetty, jakmile jí kapitán vstoupil do zorného pole. „Pověz, Judito, není to přítel našeho Harryho?“

„Je to velitel oddílu vojáků, kteří nás přišli zachránit před Huróny,“ odpověděla tiše Judita.

„Vás zachránili, sestřičko. Ale mě ne. Všechny zachránili, až na ubohou bezbrannou Hetty. Proč? Kdo mě chtěl zabít?“

„Nikdo tě nechtěl zabít. To byla nešťastná náhoda.“

„Harryho taky nezabili, viď, Judito?“

„Kdepak. Je tady s námi.“

„To bylo štěstí, že vojáci přišli dřív, než upálili Jelenobijce. Oheň moc pálí. Určitě přišli ti vojáci hlavně kvůli tobě, Judito.“

Na chvíli zavládlo ticho, jen Judita s tvářemi ukrytými v dlaních se nedokázala víc přemáhat a rozplakala se.

„Netrap se kvůli mně, sestřičko,“ vyložila si její pláč po svém Hetty. „Mně nevadí, že umřu. Až budu ležet v jezeře vedle maminky a tatínka, uvidíš, že na mě brzy zapomeneš.“

„Nikdy na tebe nezapomenu!“ vykřikla horoucně starší sestra. „Jak ráda bych si s tebou vyměnila místo a umírala teď stejně čistá a nevinná jako ty.“

Když kapitán Warley zaslechl ten výbuch kajícnosti, nedokázal déle zůstat v místnosti a zamyšlené se vzdálil. Dokonce se ani nepodíval za praporečníkem, kterému doktor Graham zatím vedle v místnosti vyndával z rány kulku.

„Kde mám bibli?“ vzpomněla si najednou Hetty a šátrala rukou kolem sebe. „Chtěla bych si v ní číst, ale asi se mi něco stalo s očima. Vidím všecko tak rozmazané, i Hurá Harryho. Maminka vždycky říkala, že rozum mám sice trošku zatemnělý, ale oči mám nejlepší z celé rodiny. Tak proč teď tak špatně vidím?“

Juditou otřásl další nápor žalu a cítila, že by teď dala všecko na světě, jen kdyby mohla svou sestru zachránit. Mezitím se opět vrátil kapitán Warley, který neměl stání, a chvílemi by byl nejraději na míle pryč od tohoto místa, a chvílemi ho to zase neodolatelně táhlo dovnitř. Tentokrát nepostával pouze u dveří, ale přistoupil co nejblíž k Hettyinu lůžku.

„Vy jste ten velitel, kterého přivedl Harry?“ zeptala se Hetty. „Řekl vám Harry, kde nás najdete a v jakém jsme nebezpečí?“

„O tlupě jsme věděli už dřív od kurýra,“ vyprávěl kapitán, „a pana Marche jsme naštěstí potkali už cestou. Dělal nám výtečného průvodce. A taky bylo štěstí, že jsme zaslechli to střílení dneska dopoledne. To nás popohnalo. Jinak bychom to těžko stihli přijít právě včas. Nakonec to všecko celkem šťastně dopadlo.“

„Podivné štěstí, když při tom tolik lidí muselo umřít,“ řekla truchlivě Judita. „Nikdy už nechci vidět žádné vojáky a žádné střílení, žádné muže,“ a blýskla zlostně okem po kapitánovi Warleym. „Nejradši bych už teď ležela na dně jezera.“

„Ne, Judito, to nesmíš,“ konejšila ji umírající. „Nejdřív musí člověk umřít a teprve pak může být pohřben. Ne naopak. Taky jsem to tak chtěla, ale rozmyslela jsem si to.“

„Cože jsi chtěla?“ vyděsila se Judita, která věděla, že sestra vždy mluví pravdu.

„Bylo to, když maminka umřela, a já věděla, že tobě i tatínkovi jsem jen na obtíž. Nebyli jste na mě zlí, ale styděli jste se za mě, že nejsem jako ostatní. A tak jsem chtěla skočit za maminkou do jezera. Tak moc se mi po ní stýskalo.“

„Proboha, Hetty, co to povídáš? Odpusť, Hettičko moje zlatá, odpusť, jestli jsem ti někdy ublížila. Na kolenou tě prosím, nezlob se na mě.“

„Judito, vstaň. Já se na tebe přece nezlobím. Nekleč přede mnou a neplač. Podej mi ruku.“

Judita podala Hetty ruku a ta ji sevřela tak jemně, jako by neměla už vůbec žádnou sílu. Nikdy v životě neměly k sobě tyto dvě dívky tak blízko jako ve chvíli, kdy se jedna z nich měla odebrat na věčnost.

Kapitán Warley mezitím netrpělivě přecházel sem a tam. Vycházel z místnosti a zas se vracel dovnitř, dával různé příkazy vojsku, které nyní, když Craig poslal zprávu, že jsou mrtvoly indiánů pohřbeny, dostalo pokyn pohřbít i své vlastní padlé.

Asi po dvou hodinách, během kterých Judita věrně setrvávala u sestry, vyšel na plošinu doktor Graham a s vážnějším výrazem, než u něho vojáci kdy viděli, oznámil, že kritická chvíle se blíží.

Opět se tedy všichni shromáždili v kajutě.

„Buď klidná, Judito,“ konejšila Hetty svou plačící sestru. „Za chvíli uvidím maminku. To už je noc? Proč je všude kolem tma? Nevidím tě, sestřičko.“

„Jsem tady u tebe, Hetty,“ vzlykala Judita. „Pověz, nechceš ještě někomu něco říct? Rozloučit se.“

„Je tu Tiška?“ zeptala se Hetty. „I Čingačgúk? I Jelenobijce?“ Všichni se kolem ní shromáždili a jeden po druhém ji brali za ochabující ruku. Tu se ve vyhaslých očích objevily slzy.

„Copak je, Hetty? Chceš ještě něco? Chceš se ještě s někým rozloučit?“

I přes mrtvolnou sinalost postřehla Judita na sestřině tváři jemný náznak nachu. Naklonila se až těsně k ní a řekla, aby ji ostatní neslyšeli:

„Je tu i Harry. Mám mu říct, aby přišel a rozloučil se s tebou?“

Místo odpovědi jí dívka opět lehounce stiskla ruku.

Judita šla tedy za Harrym a přivedla ho k lůžku. S největší pravděpodobností se tenhle pohledný, ale drsný zálesák ještě nikdy neoctl v situaci, ve které by si věděl méně rady než nyní. O Hettyiných něžných citech neměl nikdy ani potuchy, a tak příliš nechápal, proč se s ním chce umírající rozloučit. Dovolil Juditě, aby vzala jeho drsnou tlapu a spojila ji s rukou své sestry, ale pak jen trpně a s pocitem jisté trapnosti čekal, co se bude dít dál.

„Tady máš Harryho, miláčku,“ sklonila se Judita nad sestru, aby jen ona zaslechla slova, za které se sama styděla. „Řekni mu něco a pak ať si jde.“

„A co mu mám říct, Judito?“

„To, co ti srdce napoví. Tomu důvěřuj a nemusíš se ničeho bát.“

„Sbohem, Harry,“ zamumlala dívka a lehounce mu stiskla ruku. „A zkuste být hodnější. Zkuste být víc jako Jelenobijce.“

Vyřkla ta slova s námahou, až jí pot vyvstal na čele. Potom pustila Harryho ruku a zvrátila se nazad, jako by už se vším na tomto světě skoncovala.

„Na co myslíš?“ zeptala se jí po chvíli Judita.

„Na maminku. Vidím ji, jak se blíží. Usmívá se. Sbohem, sestřičko.“

Judita se ještě dlouho úzkostlivě nakláněla nad lůžkem, než si uvědomila, že něžná duše její sestry se už rozžehnala s tělem. Tak tedy zemřela Hetty Hutterová, jedna z těch vzácných tajemných bytostí, která oloupena o to nejcennější na tomto pomíjivém světě, ztělesňuje v sobě čistotu a ryzost, jaká snad vládne ve světě věčnosti.

Kapitola XXXII

Oklamat syna šlechtice, to hrozný byl by čin,
bůh chraň, abych se setkat měl s takovým příkořím.
To radši do lesů se sám navěky uchýlím,
abys mi někdy neřekla, že sladkým slůvkem svým
jsem svedl tě. A proto ti, má dívko, radu dám:
Zapomeň. A já odejdu, opuštěný a sám.
                         — Panna z Notbrowne

Ten den měl zůstat truchlivý až do samého večera. Sotva vojáci pohřbili své padlé, začínaly se konat přípravy na pohřeb té nešťastné dívky. Hodina se vlekla za hodinou, až se konečně vypravil průvod kánoí provázený archou na místo, kde pod hladinou spočívala hrobka rodiny Hutterových. Zde uložili i ubohou Hetty a lékař, třebaže nevěřící, učinil zadost zvyklostem obřadu a přečetl pohřební modlitbu. Byli zde všichni. Judita s Tiškou plakaly. I Jelenobijce přihlížel obřadu poněkud zamlženým zrakem a Delawar hleděl raději stranou, aby zakryl své pohnutí. Dokonce i ostřílení vojáci, pro které smrt je denním chlebem, se tvářili soucitně a zjihle.

Pohřbem se završil den a vojáci se podle rozkazu odebrali brzy na kavalce, jelikož hned časně zrána museli vyrazit na zpáteční pochod. Část oddílu vedená Craigem odešla už po poledni s raněnými, zajatci a kořistí a v tuto dobu jistě již tábořila na některém z táhlých a zbrázděných hřebenů klesajících zvolna do údolí Mohawku. S nimi odešel i Hurá Harry. Takhle nalehko je zbytek oddílu do večera příštího dne jistě dožene a do pevnosti se vrátí všichni společně.

Z důstojníků zůstal na jezeře jedině Warley. Bral ohledy na stav osiřelé Judity, která od chvíle, co Hetty zemřela, po dobu, kdy se odebrala na lůžko, s nikým kromě Tišky nepromluvila. Rozumělo se samo sebou, že hrad zůstane opuštěný. Všechny cennější věci včetně starodávné truhly už odnesl předsunutý oddíl. Snad proto nebylo třeba na nic víc se ptát a nic více vysvětlovat. Konečně vyšla nad krajem ta krásná osamělá hvězda, kterou si Tiška vybrala za svou patronku, a vše se ponořilo do konejšivého spánku. Pouze osamělý strážný přeměřoval pravidelným krokem plošinu, která toho v posledních dnech tolik viděla.

Ráno začalo rachotem bubínku, který ohlašoval budíček. Vojáci se nalodili na archu, zatímco naši přátelé zůstali ještě v hradu.

Warley, který si všiml, že Judita chce až do poslední chvíle zůstat s Tiškou, se držel zpátky. Věděl, že na Mohawk vede jen jediná bezpečná stezka a že se na ní dříve či později stejně setkají. Jelenobijce s Čingačgúkem vyzvedli z vody tři kánoe a uzavřeli je v domě. Pak zavřeli na petlice a závory okna i dveře a padacími dvířky se spustili do kánoe. Zajistili dům známým způsobem, a když vyjížděli z palisád, přesedl si Čingačgúk do kánoe k Wah-ta!-Wah, která zde na něj čekala. Jelenobijce na druhé kánoi objel pozorně celé stavení a pak přirazil k plošině, na které zůstala osamělá a uslzená Judita.

Pluli mlčky, až do chvíle, kdy se přiblížili k místu, kde pod hladinou spočívala již tři těla. Tam Judita poprvé promluvila. Poprosila svého společníka, zda by na chvilku nezastavil.

„Možná, Jelenobijce, to místo už nikdy v životě neuvidím. A leží tu moje maminka a sestra. Jeďte, prosím vás, ještě kousek, to slunce mě oslňuje. Ano, už je vidím. Tady je Hetty, a tady je hrob maminky. Jsou hned vedle sebe.“

„Přesně, jak jste si přála, Judito.“

Asi minutu hleděla dívka smutně do vody. Pak zvedla hlavu a rozhlédla se kolem dokola.

„Brzy bude to jezero úplné opuštěné. A přitom teď tady bude tak bezpečno jako nikdy předtím. Nemyslím, že by po tomhle neštěstí sem ještě někdy chtěli Huróni zavítat.“

„Pochybuju. Do konce téhle války sem nebude mít smysl chodit, protože, jak já to vidím, po takové lekci se téhle trávy nedotkne jediný hurónský mokasín.“

„Nevěděla jsem, Jelenobijce, že tak bažíte po krvi a po válčení. Měla jsem o vás jinší mínění. Myslela jsem, že jste hodný a laskavý člověk, který touží po klidném domácím životě po boku milující ženy, toužící udělat pro vás první a poslední a dát vám zdravé, krásné děti, které budou kráčet ve vašich stopách a stanou se z nich právě tak poctiví a spravedliví lidé, jako jste vy.“

„Propána, slečno, vy ale umíte mluvit. Hezká slova a hezká tvář jdou vždycky ruku v ruce. Taková by do měsíce dokázala pobláznit i toho nejudatnějšího válečníka z kolonie.“

„Copak se opravdu tak pletu? Vážně máte raději válčení než klidný a spokojený život, rodinný krb a lásku ženy a dětí?“

„Já vám rozumím, Judito, moc dobře vám rozumím, jen si nemyslete. Ale bojím se, že vy nerozumíte mně. Teď jsem bojovník, protože jsem bojoval, a taky zvítězil. Nepopírám, že mě tohle povolání láká, protože je chlapské a čestné. Ale po krvi já nebažím. Mládí je mládí a Mingo je Mingo. Kdyby se mladí muži v téhle krajině proti tomu nepostavili, za chvíli by tu byli jen samí Huróni a Francouzi a nám by nezbývalo než se učit francouzsky a vydat jim celou tuhle zem. Já nechci zabíjet z touhy po zabíjení. Já si jenom myslím, že když už se člověk musí vzdát své země, je mnohem čestnější, aby proti tomu i se zbraní v ruce něco podnikl, než aby se o ni nechal připravit bez boje.“

„Žádná žena by přece nechtěla vidět, jak její muž či bratr stojí stranou, když je třeba bojovat proti bezpráví. Jenže vy už jste vykonal dost. Zbavil jste tenhle kraj Hurónů. Byla to především vaše zásluha, že jsme zvítězili. Ale teď mě, prosím vás, vyslechněte a odpovězte mi čestně a upřímně, jak to jenom vy umíte.“

Když měla nyní Judita přesně vyjádřit, čím jí srdce přetékalo, na chvíli se zarazila. Tváře, ještě před chvílí mrtvolně bledé, jí zrůžověly a v očích se objevilo něco z jejich dřívějšího lesku.

„Jelenobijce,“ řekla posléze, „teď není chvíle na to, abychom si něco předstírali nebo abychom se navzájem klamali. Tady nad hrobem své maminky a věrné a poctivé Hetty můžu říkat jen a jen, co si opravdu myslím, a věřím, že to tak budete brát. Víte, mně připadá, že vás neznám jen těch pár dnů, ale že vás znám už celá léta. Za tu krátkou dobu se toho přihodilo tolik, že by to vystačilo i na celý dlouhý život. A lidé, kteří to všecko společně prožili, by si měli být blízcí. Vím, že většina mužů by pochopila špatně to, co vám teď chci říct, ale já jsem přesvědčena, že vy mě ve své ušlechtilosti pochopíte správně. Koneckonců, oba jsme mladí lidé a kolem nás je krásné jezero a lesy, a ne nějaká osada plná závisti a intrik, tak proč bychom se měli navzájem klamat.“

„Jen klidně mluvte, Judito. Vy mluvíte stejně hezky, jak vypadáte.“

„Právě proto, že jste mi už několikrát řekl, jak se vám líbím, tak se vám osmělím říct i to, co bych správně jako žena říkat vůbec neměla.“

„A proč by ne, Judito? Proč byste mi nemohla i jako žena čestně a otevřeně říct, co máte na srdci, když to, jak se zdá, pokládáte za důležité?“

Judita usoudila, že se Jelenobijce při své skromnosti a malé sebedůvěře zdráhá domýšlet, co mu chce navrhnout. A bylo by jí to vzalo odvahu, kdyby se celým svým srdcem neupnula k tomuto zoufalému pokusu, jak se zachránit před budoucností, která ji naplňovala děsem právě proto, že si ji dokázala velice živě představit. A tak, užaslá sama nad sebou, slyšela svá další slova.

„Jelenobijce, vy máte rád lesy a život, jaký vedeme tady v téhle divočině daleko od všech osad a měst, viďte?“

„Takové místo třeba jako tady je pro mě jako stvořené. Jen kdyby ta válka už skončila a nechodili sem všelijací lidi z posádek a osad, hned bych se na podobném místě usadil.“

„Tak tady zůstaňte. Ten dům nemá žádného majitele, alespoň žádného lepšího majitele, než jsem já, a já vám ho mileráda dám. Dala bych vám ho stejně ráda, i kdyby to bylo třeba celé království. Zajděme do pevnosti za knězem a pak se oba vrátíme sem a už odtud nikdy neodejdeme.“

Po těch slovech nastalo dlouhé ticho. Judita s obličejem v dlaních, aby zakryla rozpaky z té odvážné a přímé nabídky, kterou právě učinila, čekala s tlukoucím srdcem na odpověď. Jelenobijce seděl zamyšleně a smutně přemítal, co na to říct. Nakonec promluvil téměř něžně, aby se dívky nijak nedotkl.

„Špatně jste si to uvážila, Judito,“ řekl. „Jste příliš rozjitřená vším tím, co se v posledních dnech událo. Máte pocit, že jste zůstala sama na světě, a rychle hledáte náhradu za ty, které jste ztratila. Neukvapujte se.“

„I kdybych byla obklopena přáteli a příbuznými, řekla bych vám totéž,“ pravila dívka s půvabnou tváří stále ukrytou v dlaních.

„Děkuju vám, z hloubi srdce vám děkuju za tu nabídku, ale já nejsem člověk, který by využíval vaší slabé chvilky. Myslíte si asi, že se celý svět scvrkl na tuhle kánoi a všecko, co je v ní. To bych si nikdy nemohl vzít na svědomí. Ne, k tomu, co mi nabízíte, nesmí nikdy dojít.“

„Ale proč ne?“ řekla Judita a konečně se zpříma na Jelenobijce podívala. „Nikdo z nás by nelitoval. A bylo by to tak jednoduché. Řekli bychom vojákům, aby naše věci nechali na cestě, a až bychom se vraceli zpátky, tak bychom si je vzali. Vy byste mohl v osadě prodat své kůže a nakoupili bychom všecko nezbytné, protože já už bych se tam nikdy nechtěla vrátit. A, Jelenobijce,“ dodala dívka a na tváři se jí udělal tak krásný a spokojený úsměv, že mladík cítil, jak ztrácí půdu pod nohama, „na důkaz toho, že chci být jenom vaše a po ničem jiném netoužím, první oheň, který bychom po návratu zapálili, bych zažehla těmi brokátovými šaty a k nim bych přiložila všecko, o čem si myslíte, že by neměla mít žena, se kterou chcete žít.“

„Bože můj, vy jste kouzelná, Judito, opravdu kouzelná. To už je jednou hotová věc. Krásně se to poslouchá, co říkáte, ale bojím se, že by skutečnost nemusela být tak šťastná, jak se vám teď zdá. A tak na to na všecko, prosím vás, zapomeňte a pojeďme radši za Tiškou a Hadem, jako by se vůbec nic nestalo.“

Judita se cítila hluboce pokořena, ale ještě víc opravdu nešťastná. Z Jelenobijcovy klidné rozhodnosti pochopila, že její naděje byly plané a že poprvé v jejím životě ji její neobyčejná krása zradila a nepomohla jí získat to, co si umínila. Nepatřila však k ženám, které krutě zanevřou na nevděčníky, kteří pohrdnou jejich nabídkou. K Jelenobijci nechovala zášť, jenom se chtěla stůj co stůj přesvědčit, jestli přece jenom nedošlo k nedorozumění.

„Chraň bůh, abychom někdy litovali, že jsme k sobě nebyli dost upřímní,“ řekla. „Doufám aspoň, že si dobře rozumíme. Vy mě tedy, Jelenobijce, nechcete za manželku?“

„Bude lepší, Judito, pro nás pro oba, když nebudu zneužívat vaší opuštěnosti. My dva se k sobě přece nehodíme.“

„Chcete říct, že mě nemilujete. Cožpak ke mně opravdu nic necítíte?“

„Cítím, Judito. Přátelství. Klidně bych za vás z přátelské lásky položil třeba i život. Odvážil bych se toho pro vás tolik co pro Tišku, a to je v současné době asi nejvíc, co dokážu cítit k druhému člověku. Víte, ani k jedné z vás nemám ten vztah, jaký bych asi musel mít, kdybych chtěl pro nějakou ženu opustit matku a otce – kdyby byli oba ještě naživu.“

„To stačí,“ řekla Judita smutně a s náznakem výčitky. „Vím, co chcete říct. Nedokázal byste se oženit bez lásky a lásku ke mně necítíte. Jestli mám pravdu, tak nic neříkejte. Porozumím vašemu mlčení. To samo o sobě bude bolestné až dost.“

Jelenobijce uposlechl a zůstal zticha. Více než minutu probodávala ho dívka svýma jasnýma očima, jako by mu chtěla dohlédnout až na dno duše, a Jelenobijce pod jejím pohledem jen trpně seděl a pohrával si s pádlem jako káraný školáček. Pak se Judita sama chopila pádla a zdráhavě a neochotně začala pádlovat ke břehu. Jelenobijce se k ní mlčky přidal a za chvíli už loďka čeřila vodu tam, kde po brázdě z loďky Čingačgúka a Wah-ta!-Wah nezbývala už ani stopa.

Víc mezi nimi nepadlo ani slovo. Judita seděla odvrácená na přídi a namísto zlosti a uražené ješitnosti pociťovala hluboký, neskonalý smutek.

K výběžku přijeli jako poslední. Z dálky viděli, jak se vojáci vyloďují, a než sami vystoupili na břeh, vojsko už vyrazilo na pochod a zmizelo jim ve stínech lesa. Pramice zůstala opuštěna a proud ji volně unášel od břehu, jak ji vojáci jen tak pustili po vodě bez zájmu o to, co se s ní stane. Judita to viděla, ale nevěnovala tomu pozornost. Zrcadlové jezero už pro ni ztratilo všechno kouzlo. Jakmile vstoupila na břeh, ani se neohlédla a vyrazila po lesní stezce směrem, kudy předtím zmizeli vojáci. V místě, kde se cesta rozdělovala a jedna stezka vedla k delawarským vesnicím a druhá k osadě a pevnosti, čekali na ně Čingačgúk a Tiška. Jenomže Judita kolem nich přešla nevšímavě, až se skromná mladá indiánka upřímně vyděsila, jestli snad Juditě neprovedla něco špatného.

„Počkejte na mě, Hade,“ řekl Jelenobijce, když kolem nich procházel v patách za sklíčenou dívkou. „Jenom doprovodím Juditu k její společnosti a hned budu zpátky.“

Ale asi po sto metrech, když ti před nimi ještě nebyli vidět, a ti za nimi už se ztratili za zákrutami lesní pěšiny, se dívka zastavila a otočila k Jelenobijci.

„To stačí, Jelenobijce,“ řekla smutně. „Jste hodný, že mě doprovázíte, ale víc už to není nutné. Vojáci jsou kousek vpředu a brzy je dohoním. Když se mnou nemůžete jít po cestě životem, půjdu radši i tady dál sama. Jenom mi, než se rozejdeme, řekněte, prosím vás, upřímně jednu věc. Já vím, že žádnou jinou nemilujete, a tak mě napadá jen jediný důvod, proč mě nechcete nebo nemůžete milovat. Řekněte mi, Jelenobijce…,“ vtom se zarazila, jako by sbírala odvahu k tomu, co chce říct, „neovlivnil náhodou váš názor na mě Hurá Harry a neřekl vám o mně něco… něco…,“ dívka však větu nedokončila, jen v nevýslovných rozpacích ukryla opět tvář ve svých dlaních.

Jelenobijce se neuměl přetvařovat, a přestože nepronesl ani slova, právě jeho mlčení a posléze i výraz tváře byly pro Juditu dostatečnou odpovědí. Se srdcem překypujícím žalem nad tou nespravedlivostí, protože si byla vědoma, že si ničeho takového nezaslouží, smutně mladíkovi pokynula na rozloučenou a zmizela v lese.

Chvíli Jelenobijce nevěděl, co si o tom všem myslet, a váhal, nemá-li se přece jen za dívkou ještě rozběhnout. Nakonec však sevřel pevně v rukou zvěrobijku, odhodlaně se otočil a pospíchal za Delawarem a jeho milou. Ještě té noci tábořili ti tři na horním toku řeky a následujícího dne už dorazili do vesnice, kde je celý kmen nadšeně přivítal jako vítěze. Jelenobijce pak musel vykonat hodně divů statečnosti, než se mu konečně podařilo vymazat ze srdce vzpomínku, která se mu do něho tu a tam zákeřné vkrádala.

Válka, která tehdy vzplála, byla bouřlivá a krvavá. Mladý delawarský náčelník stoupal ve vážnosti u svého lidu a brzy jeho jméno běželo od úst k ústům doprovázeno samou chválou. Zanedlouho se narodil další Unkas, poslední svého rodu, a završil dlouhou řadu bojovníků, kteří nesli to proslavené jméno. Jelenobijce pod přezdívkou Sokolí oko rozšířil svůj věhlas široko daleko a třesk z jeho zvěrobijky zněl uším Mingů stejně zlověstně jako hromobití velkého Manitoua.

Patnáct let uplynulo, než se zas Jelenobijci podařilo navštívit Zrcadlové jezero. Bylo to v krátkém období míru, v předvečer vypuknutí dalších, a mnohem krvavějších bojů. Spěchali tehdy spolu s věrným přítelem Čingačgúkem a jeho synem k pevnosti, aby se připojili ke spojencům. Tiška už několik let spala věčným spánkem pod delawarskými borovicemi a tito tři se zatím stali nerozlučnými druhy. K jezeru dospěli, zrovna když zapadalo slunce. Všechno zde vypadalo jako kdysi. Řeka zurčela listnatým loubím a malá skalka na dolním konci jezera se neznatelně obrušovala pod vytrvalými, tisíce let trvajícími nárazy vln. Hory kolem se dál tyčily ve svém neproniknutelném hávu temných lesů a hladina jezera se blyštila jako drahokam.

Druhého dne zrána objevil chlapec jednu kánoi zahnanou na břeh. Byla už zpola shnilá, ale po chvíli úsilí se ji přece jenom podařilo uvést do použitelného stavu. Všichni tři do ní nasedli a rozjeli se na obhlídku jezera. Obepluli všechny výběžky a Čingačgúk ukázal synovi místo, kde se Huróni poprvé utábořili, a pak i výběžek, odkud unesl jeho maminku. Nakonec připluli k dějišti bitvy a našli zde její truchlivé pozůstatky. Divá zvěř vyhrabala některé hroby a řada lidských kostí se tu bělala na slunci. Mladý Unkas hleděl na vše soucitně, ale s důstojnou vážností toho, kdo se vbrzku sám stane bojovníkem a mstitelem svého kmene.

Od výběžku zamířila kánoe k mělčině, kde bylo dosud vidět zbytky Ondatřího hradu. Střecha už byla dávno stržená po nějaké zimní bouři, a přestože zámky a závory zůstávaly neporušené, vnitřek propadal rozkladu, jak v něm jedno po druhém řádila všechna roční období, jakoby na posměch všem pokusům znemožnit jim vstup. Palisády i piloty byly ztrouchnivělé a bylo jasné, že stačí už jen několik zim, pár bouří a fujavic, a vše bude smeteno beze stop do jezera a stavení navždy zmizí z tváře té vznešené samoty. Pouze hroby nenašli. Buď je zahladily živly, nebo čas znemožnil návštěvníkům vzpomenout si přesně, kde bývaly.

Zato archu objevili na východním břehu, kam ji už dávno vyvrhly převládající severozápadní větry. Spočívala na písčité kose asi tři kilometry od výtoku. Dno bylo plné vody, kabina bez střechy a trámy zpuchřelé. Pár větších kusů nábytku zde zůstalo a srdce se Jelenobijci rozbušilo, když na jednom trámu zahlédl barevnou stužku, kterou kdysi nosívala Judita. S rozporuplnými pocity stužku odvázal a připevnil si ji na hlaveň zvěrobijky, pušky, kterou mu ta dívka kdysi věnovala.

O několik kilometrů výše na sever našli další kánoi a dvě zůstaly stále ještě na výběžku, kde se toho posledního dne vylodili. Poslední, pátá kánoe, která musela rovněž propadnout shnilou podlahou hradu, než se jí zmocnily proudy a vítr, zmizela beze stop.

Podle všech známek bylo nanejvýš pravděpodobné, že jezero od jejich odchodu nikdo nenavštívil. Opět se změnilo v čarovný kout nedotčené přírody, obestřené pouze zkazkami a vzpomínkami. Čingačgúk a Sokolí oko, jak ho již v této době musíme nazývat, opouštěli to místo s tesklivými pocity. Zde poprvé vstoupili na válečnou stezku, zde zažili své první pocity triumfu i chvíle smrtelného nebezpečí. Tady se rozhodlo o tom, jakou životní pouť si zvolí. Vraceli se na Mohawk mlčky, každý z nich pohroužen do svých vlastních myšlenek. Po letech se na toto místo opět vrátili a zde také našel indián svůj hrob.

Pokud jde o Juditu, Jelenobijce se velice vyptával na další osudy té krásné lehkovážné dívky, hned jak dorazil do pevnosti na řece Mohawk. Nikdo ji však neznal, nikdo si na ni nepamatoval. Vojáci se tu střídali a Warleyho, Grahama či Craiga nahradili zas jiní. Jen jeden starý seržant, který se přednedávnem vrátil z dovolené v Anglii, se rozpomenul, že sir Robert Warley, který zde kdysi sloužíval, žije dnes na otcových statcích kdesi v jižní Anglii, a tam poblíž v loveckém zámečku bydlí prý žena vyhlášené krásy, která má na něho údajně velký vliv, přestože nenosí jeho jméno. Byla-li to Judita, či nějaká jiná oběť toho vojáka, to se Sokolí oko už nikdy nedozvěděl a ani po tom nepátral.

Svět, ve kterém žijeme, je plný sobectví a chybování a žádný obraz, který nás ukazuje lepšími, nemůže být nikdy zcela pravdivý. A přece se naštěstí pro lidskou povahu tu a tam objeví jiskra toho čistého ducha, k jehož obrazu byl člověk stvořen, a navzdory ústrkům napravuje a zmírňuje vše pokřivené a zločinné.

Doslov

V roce 1833 se James Fenimore Cooper, tou dobou již mezinárodně proslulý spisovatel, vrací po sedmiletém pobytu v Evropě zpět do Ameriky na své rodinné sídlo u jezera Otsego a je zděšen. Nádherné lesy, které z devíti desetin obepínaly jezero, na jehož březích si jako chlapec hrával, jsou zmasakrovány dřevorubci. A podobnou devastaci shledává i v morálním stavu společnosti: rozmáhá se sobectví, poživačnost, okázalost. Obdivované ctnosti prvních osadníků upadají v zapomenutí a v roce 1835 krvavý exodus původního indiánského obyvatelstva směrem na západ překračuje magickou hranici řeky Mississippi. Snad pravě toto je důvod, proč autor opět usedá k psacímu stolu a píše další příběh o Natty Bumppovi, jehož pod jmény Kožená punčocha, Sokolí oko či Stopař znají již čtenáři až za oceánem. Tentokrát ale představuje Nattyho jako mladíčka, který teprve vyráží na válečnou stezku, a Zrcadlové jezero, jak Cooper svůj oblíbený kout v románě překřtil, je dosud místem hluboko ve vnitrozemí neprobádané americké pevniny.

Na jezero Otsego se J. F. Cooper (narozen 1789 v Burlingtonu ve státu New Jersey, zemřel 1851 v Cooperstownu) dostává jako roční batole i se svými jedenácti sourozenci. Jeho otec, soudce William Cooper, zakoupil rozlehlý pozemek s jezerem ve střední oblasti státu New York, založil zde městečko Cooperstown a na břehu jezera postavil dům. (Ten tam stojí dodnes a je přeměněn v autorovo muzeum.) Ještě v té době mohl se tu Cooper jako chlapec setkat ojediněle s „rudochem“ (z větší části byli již zahnáni dále na západ) a s napětím poslouchal historky starých traperů. Jeden z nich, nazývaný Shipman (Námořník), mu byl vzorem šikovnosti, odvahy a neokázalé poctivosti.

Základy vzdělání získal Cooper od učených kněží, kteří jeho a jeho bratry připravovali na střední školu. Studium na Yale College ale připadalo romanticky založenému mladíkovi příliš suchopárné, brzy ho stejně vyloučili a on se dal v roce 1806 najmout jako námořník na obchodní loď. Po kratší kariéře kadeta ve vojenském námořnictvu se na jedné z vycházek v přístavu zamiloval do dívky ze zámožné rodiny a v roce 1811 se s ní oženil.

Jednoho památného večera, když jako venkovský statkář předčítal své ženě sedící u kolovrátku jakýsi román, znechuceně ho odhodil se slovy: „To bych napsal lepší!“ „Tak to dokaž!“ vyzvala ho žena a James Cooper, který si pro tu příležitost příliš fádně znějící jméno rozšířil o rodné jméno své matky, napsal Opatrnost (1820), společenský román podle vzoru Angličanky Jane Austenové, a dokonce ho i umístil do anglického prostředí. Dle kritického ohlasu seznal, že lepší zřejmě bude psát o tom, co zná, a jeho druhý román Vyzvědač (1821), stylově zas poněkud poplatný siru Walteru Scottovi, zpracovává již látku ryze americkou: boj za americkou nezávislost v letech 1776–1783. Avšak prvním americkým spisovatelem známým ve světě ho učinily až dvě knihy – román Lodivod (1823), v němž zúročil své námořnické zkušenosti a zahájil tradici „námořních románů“, a ve stejném roce vydaní Pionýři – jeho první „román z pomezí“, první z pětice příběhů o Kožené punčoše. Je-li v tomto románu Natty již starý lovec, v následující knize Poslední Mohykán (1826) je na vrcholu svých sil. Následuje Prérie (1827), v níž Kožená punčocha umírá. Po letech ale autorovou zásluhou Natty opět ožívá jako zralý muž v románu Stopař (1841) a poslední, ale z hlediska životních osudů našeho hrdiny první, je příběh Lovec jelenů (1841), poněkud nostalgický návrat k počátkům amerického osídlování.

Jeho děj se odehrává v několika červnových dnech roku 1744. Tehdy vlála anglická vlajka nad koloniemi od Maine až po Georgii. Nicméně Francouzům patřila Kanada, nově získali Louisianu při Mexickém zálivu a jejich snahou bylo řetězem pevností spojit tyto dvě državy a odříznout tak Angličany od amerického vnitrozemí. O toto území tedy měli Angličané s Francouzi svést v letech 1744–1748 v pořadí již třetí ze čtveřice vzájemných válek na tomto kontinentě. Kmeny Mohykánů i Delawarů patří k širší skupině Algonkinů a pro jejich dlouhou historii jim bylo přezdíváno „kmeny praotců“. Ještě před příchodem „bílé tváře“ jsou však vybíjeni a vytlačováni ze svého území výbojným národem Irokézů. K nim patří Huróni, kmen z okolí jezera Ontario, a Mingové, kmen složený ze zbytků jiných roztroušených národů. Tradiční nepřátelství posiluje skutečnost, že se protivníci připojují k znepřáteleným stranám a tak dotvrzují tragičnost svého údělu. Bratrovražedný boj je dokonán nemilosrdnou genocidou ze strany bělocha.

Cooper byl k osudu indiánů velice vnímavý. Studoval dosti podrobně jejich život a zvyky, obdivoval jejich vztah k přírodě i vrozenou hrdost a ideál bělošského přístupu k původním kmenům nacházel v osobě J. G. E. Heckeweldera, misionáře ze sekty Moravských bratří, který sám mezi Delawary žil.

Z dvaatřiceti románů, které James Fenimore Cooper napsal, zejména pětice příběhů o Kožené punčoše dodnes přitahuje čtenáře. A možná by autora samého překvapilo proč. On totiž své knihy koncipoval hlavně jako křesťanskou osvětu, mravokárné poučení, kritiku současnosti na poněkud romantizovaném obrazu minulosti, ale jeho schopnost poutavě a napínavě vyprávět z něj udělala průkopníka akčních dobrodružných příběhů.

Jiří Josek

James Fenimore Cooper
Lovec jelenů

Překlad, úprava a doslov Jiří Josek

Ilustrace na obálce z volných zdrojů / Gutenberg.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4594-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4595-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4596-7 (prc)