Útěk

John Galsworthy

Přeložil Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Útěk tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Ladislav Kuncíř v Praze v roce 1927.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (John Galsworthy: Útěk), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 16. 5. 2025.

OSOBY

MATT DENANT

DĚVČE Z ULICE

STRÁŽNÍK V OBČANSKÉM ODĚVU

DVA STRÁŽNÍCI VE STEJNOKROJI

SPOLUVĚZEŇ

DVA DOZORCI

DÁMA S KRÁTKÝMI VLASY

POKOJSKÁ

STARÝ PÁN

ČTYŘI VÝLETNÍCI

MUŽ V KRÁTKÝCH KALHOTECH

JEHO ŽENA

VESNICKÝ STRÁŽNÍK

DVA NÁDENÍCI

SEDLÁK

DĚVČÁTKO

DVĚ STARÉ PANNY

FARÁŘ

ZVONÍK

PRONÁSLEDOVATELÉ

SCÉNY

PROLOG

Hyde Park v noci. Uplyne rok.

ČÁST I.

Epizoda I. Dartmoor v mlze (za dne). Uplyne šest hodin.

Epizoda II. Dartmoor v mlze (za noci). Uplyne dvaatřicet hodin.

Epizoda III. Ložnice v hostinci. Uplyne sedm hodin.

ČÁST II.

Epizoda IV. Volné místo u řeky. Uplyne hodina.

Epizoda V. Volné prostranství na vřesovisku. Uplyne půl hodiny.

Epizoda VI. Jiné prostranství na vřesovisku. Uplyne hodina.

Epizoda VII. Štěrkoviště na vřesovisku. Uplyne několik minut.

Epizoda VIII. Obývací pokoj v měšťanském domě. Bezprostředně potom.

Epizoda IX. Sakristie venkovského kostela.

PROLOG

Hyde Park pozdě navečer. Léto. Cesta se železným zábradlím a chodníkem pro pěší, lavičkami, stromy a keři v pozadí.

ŽENA nebo DĚVČE (těžko říci) sedí tu sama v kalném světle lamp, které nezřeny svítí zprava i zleva. Nalíčená maska její tváře není nepřitažlivá a v tom, jak sedí, jeví se ochablost a nepokoj. STRÁŽNÍK V OBČANSKÉM ODĚVU přechází odprava vlevo, změří pohledem její zvoucí vzezření a zrychlí krok. Podle výrazu na její tváři, jak se přibližuje a zas zachází, není mu těžké uhodnout, co je ona. Dva lidé přejdou, aniž by se na ni vůbec podívali – mluví o tom, co „on mi řekl“ a „já mu zas povídám“. Pak nejde nikdo a ona pudruje si nos, jako by se chystala hnout se dál, když tu zleva přijde, cáraje se, MATT DENANT. Je to mladý muž, vyšší postavy a atletický, a je oblečen, jako by byl na závodech za horkého počasí; má dostihové kukátko a kouří doutník. Jak se blíží, DĚVČE na sedátku pohne se vpřed. MATT už přechází, když tu ona znenadání pohlédne vzhůru a řekne tiše „Dobrý večer!“ MATT se zarazí, podívá se na ni, pokrčí trochu rameny, zvedne ruku ke klobouku a odpovídaje „Dobrý večer!“ jde dál, když tu ona promluví znovu.

DĚVČE: Nemáte sirku? (Drží v ruce cigaretu.)

MATT se zastaví a podá jí zapalovač.

DĚVČE (otevírajíc zapalovač): To je zlato?

MATT: Měď.

DĚVČE: Nechcete cigaretu? (Nabízí mu své pouzdro s cigaretami.)

MATT: Děkuju. Kouřím. (Ukáže jí doutník. Opírá se nohou o lavičku a potřásá dostihovými rukavicemi.)

DĚVČE: Z dostihů?

MATT: Z Goodwoodu.

DĚVČE: Já byla letos na Výročních.

MATT: A na co ste sázela?

DĚVČE: Na všecky, co prohráli. Nestojí to za nic, když člověk nesází na vítěze.

MATT: Nemáte ráda koně?

DĚVČE: Vypadají hezky.

MATT: Nejhezčí věci na světě.

DĚVČE: Hezké jako ženy.

MATT: Vás vyjímaje.

DĚVČE: Mluvíte vážně?

MATT: Také se někdy stane, že potkáte ženu, která ví, jak držet hlavu.

DĚVČE: Vy nemáte rád ženy – to je jasné.

MATT: Ne příliš.

DĚVČE (usmívajíc se): Mluvíte alespoň, co si myslíte.

MATT: Mají takovou spoustu neřestí u srovnání s koňmi, chcete-li vědět.

DĚVČE: A kdo je přivádí k neřesti?

MATT: Já vím – vy všecky říkáte, že muži, ale věříte tomu?

DĚVČE (se smíchem): No, já nevím. A což neučí muži koně nectnostem?

MATT (zasazen): No, ano! (Usedne.) Ale ať je to jak chce, není nic divočejšího než divoký kůň – viděl jsem je na Západě.

DĚVČE: Nic není divočejšího než divoká žena.

Chvilku ticho, oba hledí jeden na druhého.

MATT: Pro ženy neplatí ta omluva jako pro koně – jsou zkroceny už od té doby, co Eva vařila Adamovi snídani.

DĚVČE: Ehm! Rajská zahrada. To muselo být něco jako Hyde Park – rozhodně tam byl taky policajt.

MATT: Chodíte sem často?

DĚVČE (přikyvujíc): Co jiného člověk může dělat? Dávají teď takový pozor.

MATT: Zdá se, že vás teď pořádně prohánějí.

DĚVČE: Co, vy ste – voják?

MATT: Byl jsem jednou.

DĚVČE: Co teď?

MATT: Přemýšlím o tom stát se farářem.

DĚVČE (smějíc se): To musíte tedy mít dost peněz.

MATT: Trochu.

DĚVČE (vzdychne): Kdybych já měla vlastní svoje peníze, víte, co bych udělala?

MATT: Zbavila se jich.

DĚVČE: To je právě to, co bych neudělala. Kdybych se zas někdy pak stala na vás mužích závislá (velmi chmurně), zabila bych se.

MATT: Tak vy nejste jako ta dáma, co jí dali chloroform.

DĚVČE: Copak s ní bylo?

MATT: Pořád křičela: „Nechci být svobodná, neodvislá, hospodářsky soběstačná! Chci být milována!“

DĚVČE: Neměla pravdu. – Ne, pane! Dostat mě podruhé do klepet? To sotva! Ale my nemůžeme šetřit – nevyděláme dost. Tady to máte! Říkají, že je to o hodně horší, než to bývalo –

MATT: Myslíte jako, že teď obyčejná děvčata vůbec jsou volnější a přístupnější, že?

DĚVČE (chmurně): Obyčejná děvčata?

MATT: No, vy si přeci neříkáte obyčejná, či ano?

DĚVČE sedí docela tiše a neodpovídá.

MATT: Odpusťte! Nechtěl jsem vás urazit.

DĚVČE: Kdyby někdo přišel a chtěl mě urazit, to by mi ani z polovice tak neublížilo. Ale máte pravdu. (Hořce.) Dnes se to naše nedá příliš omlouvat.

MATT: Začínáme mluvit trochu slavnostně, nezdá se vám?

DĚVČE: Na holku, ne? Říká se, že si člověk zvykne na všecko: ale já vám povídám – člověk si nikdy nezvykne hrát si na kanára, když se jím necítí.

MATT: A! Měl jsem vždycky rád kanáry – Čeká se, že budou zpívat a jsou tak neustále žlutí.

DĚVČE: Bylo to od vás hezké, že jste si sed a hovořil. (Jemným pohybem postrčí k němu ruku s navštívenkou.) Tu je má adresa; mohl byste se na mě přijít občas podívat.

MATT (otáčeje navštívenku v prstech – pobaven a zmaten): On verra!

DĚVČE: Co je to?

MATT: To je výraz naděje.

DĚVČE (otevře ústa): Ó! A což teď?

MATT: Děkuju – bojím se, že ne – musím být někde v deset.

DĚVČE: S jinou?

MATT: Ne.

DĚVČE: Vím, že se vám nelíbím.

MATT (s pokrčením ramen): Ó! To neříkejte. Jste původní.

DĚVČE: Původní hřích.

MATT: Řek bych, že jsou na světě horší věci.

DĚVČE: To víte, že jsou! Takoví, co předstírají, že za jejich skromností je bůhví co. Jestli to není horší. Ne, že by ten můj život za něco stál. Je to právě taková bída, jak jen to může být.

MATT: Jak jste se k tomu dostala?

DĚVČE: A dejte s tím pokoj. Na to se vy všichni vyptáváte, a to mi můžete věřit, že se nikdy nedozvíte pravdu. No! Patřím k nejstaršímu zaměstnání na světě. Ale ani to není pravda – je jedno ještě starší.

MATT: Ale to snad ne.

DĚVČE: Jsou to policajti. Nebýt jich, tak to moje by se nikdy nestalo zaměstnáním.

MATT: To máte dobré!

DĚVČE: Není to pro mě dobré. Jděte se podívat tak v pondělí ráno na hlavní policejní komisařství!

MATT: Abych viděl, co dělají s těmi, co se nemohou bránit? – Ne, děkuju. Zákon nemiluje zrovna zábavy. A myslím, že taky nemůže, má-li udržet dráhu volnou.

DĚVČE: Mohli by počkat, dokud člověk není opravdu na obtíž.

MATT: Už vás někdy chytli?

DĚVČE (podívá se na něho – s rozhodností): Hm! Ještě ne! (Znenadání.) Co můžeme dělat? Kdo nás může poznat, když to samy nedáme znát?

MATT: To je rozkošné.

DĚVČE: Čisté ulice! – To je heslo. Čistí muži! To by bylo lepší!

MATT: A kde vy pak byste byla?

DĚVČE (vášnivě): Tady ne.

MATT (když se byl na ni upřeně podíval): Hm! Teď za osmnáct a potom bez dvou za dvacet. A co! Nechci vůbec nic jiného než koně a psy.

DĚVČE: Mám kočku.

MATT: Perskou?

DĚVČE (kývajíc): Opravdovou krasavici. – (Znenadání.) Nechtěl byste se přijít na ni podívat?

MATT zavrtí hlavou, vstane, vezme kukátko a podá jí ruku. DĚVČE se chystá ji uchopit – ale pak prudce trhne svou ruku zpět a zamračeně kouše se do rtů. MATT pokrčí rameny, zvedne klobouk a odchází. DĚVČE chce ho chytit za rukáv, ale nepodaří se jí to: sedí vteřinu, pak vstane a jde za ním. Vlevo, DĚVČETEM nepozorován, objeví se znovu STRÁŽNÍK V OBČANSKÉM ODĚVU. Jde rychle a uchopí ji za paži, právě když ona mizí vpravo. Táhne ji zpět k lavičce, při čemž DĚVČE vyjekne a brání se.

DĚVČE: Kdo vy ste?

MUŽ V OBČANSKÉM: Civilní strážník. (A poněvadž DĚVČE se stále brání, pokusí se ji utišit lehkým zakroucením paže.)

DĚVČE: Vy surovče – vy surovče!

MUŽ V OBČANSKÉM: No tak – dejte si říc! – a nikdo vám neublíží.

DĚVČE: Já sem nic neudělala.

MUŽ V OBČANSKÉM: Ó! Ne, ovšemže ne.

DĚVČE (hledíc za MATTEM): Neudělala, povídám vám; a ten vám to taky může říc!

MATT se opětně objeví napravo.

No řekněte, že jste na mě začal sám mluvit?

MATT: Ano. A kdo vy můžete být?

MUŽ V OBČANSKÉM (ukazuje legitimaci): Ta žena vás oslovila. Pozoroval jsem ji dobře a ne dnes poprvně.

MATT: No tak to jste se zatrapeně zmýlil. Popovídali jsme si trochu, a to je všecko.

MUŽ V OBČANSKÉM: Viděl jsem ji, jak vás oslovila. Viděl jsem, jak se pokoušela vás zadržet – a viděl jsem ji to dělat už předtím.

MATT: Po tom mi nic není, co jste viděl už předtím – pro tohle ji zatknout nemůžete. Tentokrát jste to neviděl.

MUŽ V OBČANSKÉM (nepřestávaje DĚVČE držet a hledě pevně na MATTA): Vy víte docela dobře, že vás ta žena oslovila – a tak uděláte nejlíp, když se do toho nebudete plést.

MATT: Tak nechte to děvče jít. Děláte víc, než je vaše povinnost.

MUŽ V OBČANSKÉM: Co vy víte o mojí povinnosti? Moje povinnost je udržovat park čistý – ať běží o muže, nebo o ženy. No tak půjdete svou cestou?

MATT: Ne, já tady zůstanu.

MUŽ V OBČANSKÉM: No tak dobrá, můžete jít s námi na komisařství.

MATT: Jako kdyby si dva lidé nesměli pohovořit! Já jsem si přec nestěžoval.

MUŽ V OBČANSKÉM: Povídám vám, že tu ženu znám. Nepleťte se do toho, co já dělám, anebo vás seberu taky.

MATT: Můžete mě sebrat, když to děvče pustíte.

MUŽ V OBČANSKÉM: Tak koukejte, už to trpím dost dlouho. Ale jestli nepřestanete mě rušit, když konám povinnost, zavolám pomoc a pak půjdete oba na komisařství.

MATT: Tak se nerozčilujte – dávám vám své slovo, že tato dáma mě ani v nejmenším neobtěžovala. Naopak –

MUŽ V OBČANSKÉM: Provozovala tady svou živnost, jako už dělala dřív; já jsem tady proto, abych tomu zabránil, a proto ona bude zatčena. To je už dnes třetí noc, co ji pozoruju.

DĚVČE: Jakživa jsem vás neviděla.

MUŽ V OBČANSKÉM: Ne, ale já jsem viděl vás. Měla jste dost času a možností. Teď už je toho dost – (Strčí do úst píšťalku.)

MATT: Je to strašlivá hanba! Pusťte ruku toho děvčete! (Položí svou ruku na paži civilního STRÁŽNÍKA. Ten zahvízdne na píšťalu, pustí ruku děvčete a uchopí MATTA.)

MATT (vytrhne se mu; k DĚVČETI): Utíkejte!

DĚVČE: Ó! Ne – neperte se! Máte policii za to stejně na krku. Já půjdu s ním.

MATT (se zaťatými pěstmi udržuje STRÁŽNÍKA na délku paže od těla): Říkám vám, utíkejte! Ten bude mít se mnou teď co dělat.

MUŽ V OBČANSKÉM oděvu je však mrštnější, než MATT čekal, rozběhne se a uchopí ho kolem těla.

DĚVČE: Ó! Ó!

MATT: Ne, však vy mě pustíte!

V divokém zápase STRÁŽNÍKOVI spadne z hlavy jeho tvrdý klobouk. MATT stojí opětně od něho na délku paže, chystaje se s ním zúčtovat.

MATT: No tak pojďte, jestli to chcete dostat!

MUŽ V OBČANSKÉM učiní výpad. Dostane MATTOVOU pravicí rovnou od ramene přímo do čelisti, zřítí se nazpět a klesne jako kláda.

DĚVČE: Ó! Ó!

MATT: Běžte, vy husičko, běžte!

DĚVČE (zděšeno): Ó! Udeřil hlavou – do zábradlí! Slyšela jsem, jak to prasklo. Podívejte se, on se nehýbá!

MATT: No ovšem, že ne. Omráčil jsem ho. (Pokročí blíže, hledě na zem.) O zábradlí – že by se byl –?

DĚVČE (klekajíc a sahajíc STRÁŽNÍKOVI na hlavu): Sáhněte!

MATT: Bože! To byl náraz! No, pane!

DĚVČE: Říkala jsem vám, neperte se. Proč jste se chtěl prát?

MATT (rozevře STRÁŽNÍKŮV kabát a hledá mu srdce): Necítím nic. Hrome! Teď ho tak nemůžeme nechat. (Sahaje na srdce.) Pane bože!

DĚVČE (shýbajíc se a chytajíc ho za paži): Rychle! Dřív než někdo přijde. Tamhle přes ten trávník. Kdo by se co dověděl?

MATT (naslouchaje): Nemohu ho tu chudáka takhle nechat. (Rozhlížeje se.) Vezměte jeho klobouk; jděte a přineste v něm trochu vody z jezírka.

DĚVČE zvedne klobouk a stojí nerozhodnuto.

DĚVČE (ve smrtelných úzkostech): Ne, ne! Běžte pryč! Je to hrozné! Což kdyby – což kdyby byl mrtev! (Táhne ho pryč.)

MATT (setřese ji): Nebuďte blázínek! Běžte pro trochu vody! Tak běžte!

DĚVČE zalomí rukama a odběhne s kloboukem v ruce vlevo. MATT klečí dál, tře STRÁŽNÍKOVI spánky, ohmatává mu pulz a naslouchá, zda mu srdce tluče.

MATT: Nechápu, jak je to možné! (Se zoufalým pohybem pokračuje v úsilí přivésti tělo k životu. Znenadání vzhlédne.)

Dva STRÁŽNÍCI přišli zprava.

STRÁŽNÍK: Co je to?

MATT: Nevím, bojím se jaksi, že –

STRÁŽNÍK: Co? Kdo je to? (Podívá se na tvář na zemi.) To je náš člověk. (Shýbne se a pak klekne a položí hořejšek ruky k ústům.) Nedýchá! Jak se to stalo?

MATT (ukazuje na zábradlí): Udeřil o to hlavou.

STRÁŽNÍK: Kde má klobouk?

MATT: Spad mu z hlavy. Šlo s ním pro vodu.

STRÁŽNÍK: Kdo?

MATT: Jedno děvče –

STRÁŽNÍK: Pískal o pomoc. To vy ste ho udeřil?

MATT: Hádali jsme se. On mě chytil. Uhodil jsem ho do čelisti. Pad nazpátek a udeřil hlavou o zábradlí.

STRÁŽNÍK: Proč jste se hádali?

MATT (vztahuje ruce k hlavě): Ó! Pámbu ví, proč! Původní hřích.

STRÁŽNÍK (k druhému STRÁŽNÍKOVI): Zůstaň tady u něj, kamaráde. Zavolám záchrannou stanici. (K MATTOVI.) A vy – pojďte se mnou!

Opona.

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ EPIZODA

Uplynul více než rok. Na trestaneckém statku v Dartmooru, v husté mlze. V pozadí (inscenace) běží kamenná zeď, ohraničující pole a spojuje se se stejnou zdí, jež běží vlevo. MATT DENANT se SPOLUVĚZNĚM sbírají brambory, které byli před tím vykopali. Rýsují se v mlze velmi nejasně, házejí brambory vpravo i vlevo do dvou košíků, jež stojí mezi nimi. Mluví šeptem.

MATT: Chudák chlap byl mrtev a já dostal za zabití pět let.

SPOLUVĚZEŇ: Kruci! Policajt! Měl ste štěstí, že vás nepověsili, kamaráde.

MATT: To děvče mě hájilo jako skála. Kdyby se bývala nebyla sama přihlásila –

SPOLUVĚZEŇ: To bylo taky štěstí. Většina z nich by to neudělala. Ty mívají smrtelně nahnáno. Kolik vám eště zbejvá sedět?

MATT: Budu-li se chovat jako sádrový světec, tak tři roky. (Zastaví se a narovná se.)

SPOLUVĚZEŇ: Já mám eště čtyry. Vy ste přece lepší člověk, že jo?

MATT: Lepší člověk? (Se smíchem.) Oxfordská výslovnost a stejně tak námitky proti tomu, aby se na mě mluvilo jako na psa.

SPOLUVĚZEŇ: Pst! (Ukazuje palcem napravo ke zdi.) Můžou slyšet, i když je mlha, hrom je zab!

MATT: Přišla tak docela znenadání. Myslíte, že vydrží?

SPOLUVĚZEŇ: Takhle po dešti – zvlášť v tenhle čas, když nejsou větry – to jistě. Uvidíte, že za chvilku nás budou shánět dohromady – a pěkně domů do basy. V tý mlze si nejsou jistý. To je čas, kdy se vocať utíká.

MATT: Říká se, že tady odtud ještě nikdo neutek.

SPOLUVĚZEŇ: No ale přesto nebylo málo těch, co se vo to pokusili.

MATT: Hrome! Rád bych to také jednou zkusil.

SPOLUVĚZEŇ: Poslechněte, kamaráde, nedělejte to. Musel byste mít šaty, musel byste mít peníze, musel byste mít vůz, a kdybyste měl to všecko, tak eště je to moc malá naděje. No a pak vás chytnou. Tyhle draha tady sou zatracený místo. Povídám, že ste ale musel tomu policajtovi dát pořádnou ránu!

MATT: Byla to jen docela obyčejná rána do čelisti. To nebylo to. Nabral zadkem hlavy do zábradlí na cestě. (Dá se zas do sbírání brambor.) Chudák chlap! Štěstí ještě, že nebyl ženat.

SPOLUVĚZEŇ: Štěstí? No, vo tom člověk nikdy nemá jistotu. Ale nedělejte si z toho svědomí, kamaráde – já bych si z toho čerta dělal – stejně jako sem si nic nedělal z toho Němčoura, co sem vodpravil ve válce. Tohle je ale moc pěknej brambor. (Drží jeden vzhůru.)

Je vidět nejasně postavu DOZORCE, jak přichází zprava pod zdí. Zastaví se.

DOZORCE: Nechte tam toho mluvení. Až doděláte tuhle brázdu, seberte další zas zpátky a pak počkejte, abyste se mohli zařadit.

Vězňové mlčí.

Slyšíte mě? Copak nemůžete odpovědět?

SPOLUVĚZEŇ: Dobrá, pane!

Je vidět DOZORCOVU postavu, jak se vrací.

Příjemnej člověk, co? Co sem vám povídal? Pudeme dřív domu k čaji.

MATT (velmi tiše): Jako pes! Ještě tři roky jako pes!

SPOLUVĚZEŇ: Von dělá vopravdu docela dobře. Je to ta mlha. Mlha je rozčiluje a já sem si vším, že když je člověk rozčilenej, že mluví vždycky takhle.

MATT: Ano; no, já si na to zvyknout nemohu.

SPOLUVĚZEŇ: Vy ste moc choulostivý, vy lepší lidi – měli ste se na světě moc dobře, když ste byli malí.

MATT (ostře a tiše): Vy znáte tady ta vřesoviska – kde je to U Dvou mostů?

SPOLUVĚZEŇ: Támhle – není to ani půl hodiny.

MATT: A Tavistock?

SPOLUVĚZEŇ (ukazuje vpravo dozadu): Asi tři hodiny. Mladý pane – nedělejte to. Dyť tu není ani miliontina naděje. Dostanete v tom smradlavym vlhku zápal plic a voni vás stejně chytnou, to je jistý jako jedna fiala – no a pak samovazba vo chlebu a vo vodě a to všecko vostatní.

MATT: Já se dostal z Německa.

SPOLUVĚZEŇ: Z Německa? Kruci! To nebylo zrovna tak špatný.

MATT: Psy tady přece nemají, že ne?

SPOLUVĚZEŇ: Nebojte se, nemají. Ale, mladý pane, celej kraj je tady proti vám. Nemají tu vězně rádi. To je legrační, že jo?

Došli až na konec brázdy nalevo a zastaví se, sehnuti s hlavami těsně u sebe.

MATT: Nakreslete mi plán touhle hůlkou.

SPOLUVĚZEŇ (čárá do země): Tady je hlavní silnice do Tavistocku. Tadyhle je hospoda U Dvouch mostů, a tadydle je Poštovní most. Támhle je křižovatka na Včelím vrchu asi tři hodiny nebo dvě a půl. Tu je Chagford a tadydle je Moreton Hampstead.

MATT: Co je u Dvou mostů vedle hlavní silnice?

SPOLUVĚZEŇ: Vřesoviště. A tady slušnej kousek lesa, a pak Hambledon; pak jste už ve videcombskejch polích; a tady dál zase vřesoviště až k Heytoru a Bovey. V Bovey je dráha, stejně v Lustleigh, v Moretonu nebo v Tavistocku, ale budou vám všecky houby platný, dyž každej bude koukat vás zblejsknout, jako dybyste byl waleskej princ! Tudy zas dál máte močál pod Liščím vrchem – to je hlubokej močál s červeným bahnem.

Chvilka ticha, kdy MATT si prohlíží nakreslený plán.

HLAS DOZORCŮ (zvenčí): Pospěšte si s tou poslední brázdou – vy dva tam.

Mlha houstne.

MATT (rozmazává plán botou): Zhoustlo teď, jak se patří. Hrome! Pustím se do toho!

Jdou zpátky napravo, načínajíce poslední brázdu.

SPOLUVĚZEŇ (ukazuje palcem vlevo): Tamdle je druhej čumil na zdi, asi pětadvacet metrů vocuď. Ten bude střílet.

MATT: Vím. Půjdu támhle přes tu zeď v rohu a pak na druhé straně zrovna jemu pod nosem. Vsadil bych jednu proti deseti, že bude koukat na druhou stranu, když je taková mlha. Jestli mě tamhle ten (ukazuje hlavou napravo) nezblejskne, tak jsem venku.

SPOLUVĚZEŇ: Vy ste se zbláznil, mladý pane. Jak vás uviděj, tak střelej. A estli vás neuviděj – já musím tady dodělat za deset minut tu brázdu, no a pak už budou vědět, že ste pryč. Já myslím, že na vyváznutí není ani pomyšlení.

MATT: Dobrá, příteli, nemějte starosti! Kulka by byla pro mě docela hezká změna. A jestli mě nestřelí – nechám je, aby se jak se patří proběhli.

SPOLUVĚZEŇ: No, když to musí bejt, kamaráde. – Dejte se tady na hlavní silnici a utíkejte tamhle tudy (ukazuje). V tejhle mlze musej nás dopravit zpátky dřív, než se vodvážej pustit se za vámi. A tam za řekou na levý straně přijdete na kousek lesa. Tak rovnou do něj a přikrejte se listama a zůstaňte tak, dokud nebude úplná tma. No a pak budete pořád blízko cesty a můžete si vlézt do ňáký kopky nebo někam. Kdybyste se tlouk celou noc v tej mlze po vřesovisku, nedostanete se nikam a do rána budete mrazem celej ztuhlej.

MATT: Děkuju. Teď čím dřív, tím líp. – Člověk se nesmí zarazit, když vidí překážku. Za chvilku už to poženu plnou parou. (Dá si pár brambor do kapsy.) Pommes crussauce Dartmoor. Může je člověk jíst syrové? Já jed tuřín v Německu.

SPOLUVĚZEŇ: Jakživ jsem to nezkusil, mladý pane. Vemte si todle. (Podá mu krajíc chleba.)

MATT: Moc vám děkuju. Jste hodný chlap.

SPOLUVĚZEŇ: Přeju vám štěstí. Přál bych si, abych šel taky, ale já nemám k tomu vodvahu a to je jistý.

MATT: A teď! Obraťte hlavu na druhou stranu a nechte ji tak. Pozdravujte ode mne basu. Sbohem! (Učiní tři kroky od svého SPOLUVĚZNĚ, zastaví se na pár vteřin, a pak znenadání běží hluboce sehnut ke zdi nalevo a přeleze ji jako kočka. Ve chvíli ticha, jež následuje, je viděti SPOLUVĚZNĚ, jak naslouchá.)

SPOLUVĚZEŇ (počítaje pro sebe vteřiny až do dvaceti, vzrušen, zamumlá): Bože! Tak tomu čumilovi utekl. (Naslouchá zas.) Bože! Už je venku! (Když si dokonale uvědomí útěk druhův, dostane chuť zkusit to sám.) Mám se do toho pustit taky? Mám? Bože, musím!

Obrátí se, aby se odplížil, když tu zrovna se ozve zprava HLAS DOZORCŮV.

DOZORCE: Hej, vy tam, kde je ten druhej?

SPOLUVĚZEŇ: Musel vodejít, pane. (Stojí tiše.)

HLAS DOZORCŮV (blíží se): Co to má znamenat?

SPOLUVĚZEŇ: Vodešel tamhle k tej zdi, pane.

DOZORCE (objeví se): Tam nikdo není. No tak! Kde je?

SPOLUVĚZEŇ: Nemá smysl se ptát mě. Já nevím, kde je.

DOZORCE: Pojďte se mnou. (Jde rychle podle zdi dozadu nalevo.) Vězni! Pojďte ven! Odpovězte! Stráž! Vy, Williamsi? Nešel kolem vás nikdo? Tady se ztratil jeden muž.

HLAS DRUHÉHO: Tady nešel nikdo.

PRVNÍ DOZORCE: Tak, rychle! Jeden už prch.

DRUHÝ DOZORCE se objeví nahoře na zdi.

DRUHÝ DOZORCE: Zatracená mlha! Vystřelte na poplach. Ne, nestřílejte, nebo se ti druzí rozběhnou taky. Sebereme je a domů s nima ohlásit to – to je to jediný, co se dá dělat. (K VĚZNI.) A vy tady! Koukejte mlčet. Sázím se, že o tom dobře víte.

SPOLUVĚZEŇ: Já ne, pane. Von povídal, že musí vodejít na čaj k jedný vévodkyni, no a já jsem sbíral dál brambory, poněvadž jsem věděl, že vy s tím pospícháte.

PRVNÍ DOZORCE: Zavřete zobák. Pojďme, Williamsi. A vy, pochod!

Odcházejí vojenským krokem, zatímco opona padá.

DRUHÁ EPIZODA

Uplynulo sedm hodin. Na vřesovisku v temnu a v mlze, těsně u hlavní silnice. Není ničeho vidět.

HLAS PRVNÍHO DOZORCE: To je čerta platný hlídat tuto zpropadenou cestu – vždyť není vůbec nic vidět!

HLAS DRUHÉHO DOZORCE: Pamatuju dva, co utekli, jak si to hnali zrovna tady. V noci, jako je ta dnešní, je to už v lidský povaze, držet se hezky podle cesty.

PRVNÍ DOZORCE: Ten ale může být všude jinde.

DRUHÝ DOZORCE: Jestli vůbec de, tak de po silnici. V takovýhle hustý mlze se nedá po vřesovisku jít.

PRVNÍ DOZORCE: Von moh mít namíříno do Cornworthy.

DRUHÝ DOZORCE: Ty jakživo tamtudy nejdou – mají příliš velkej strach z močálu pod Liščím vrchem.

PRVNÍ DOZORCE: A co Taviscok?

DRUHÝ DOZORCE: No, tamta cesta je dobře hlídaná.

PRVNÍ DOZORCE: Kdyby bylo po mým, tak by za každý útěk byl vejprask. Voni si jakživi nepomyslej, že my musíme bejt venku v takovýhle psovský noci. Nestojí to za nic, abyste věděl. Nemáte sebou kapku pro zahřátí?

DRUHÝ DOZORCE: Tady máte. Musíte to strčit do úst po čichu.

PRVNÍ DOZORCE: Esli já toho klacka chytnu, tak to se podívá. Je to docela přirozený, že jeden má chuť takovýho chlapa voddělat, kvůli kterýmu musí civět v takový svinský noci! (Pije.)

DRUHÝ DOZORCE: Nevypijte to všecko, kamaráde. (Šeptem.) Co to bylo? Pozor! (Naslouchají.)

PRVNÍ DOZORCE: Já nic neslyším. (Chystá se napít podruhé.)

DRUHÝ DOZORCE: Já sem slyšel něco praskat. Mám posvítit?

PRVNÍ DOZORCE: Rači ne! (Naslouchají.)

DRUHÝ DOZORCE: Voni se tady kolem pasou koně.

PRVNÍ DOZORCE: Von to byl vzdělanej člověk.

DRUHÝ DOZORCE: Hm! Byl ve válce kapitánem.

PRVNÍ DOZORCE: To je ten, co zabil tajnýho v Hyde Parku. Je to vodvážnej chlap. S ním není legrace, když se do něčeho pustí. Takoví sou ty nejhorší, když přijde na útěk – běží, dokud nepadne.

DRUHÝ DOZORCE: Člověk, kerej má vzdělání – taky moh mít lepší rozum a neutíkat. Dyť musí vědět, že se z toho nedostane.

PRVNÍ DOZORCE: V některejch lidech z těch lepších tříd je takovej duch, kerej se nedá zlomit. Znáte toho právníka v levým křídle – toho s tou zpronevěrou? Ten chlap mi de na nervy. Ten má sebevědomí, jako bůh ví kdo.

DRUHÝ DOZORCE: Je mi některejch těch mládenců tam líto, ale ať do mě hrom, esli někdy lituju vzdělanýho člověka. Ti si měli dát pozor, aby se sem nedostali. A jak ste povídal, ty sou po čertech drzý.

PRVNÍ DOZORCE: Přece ale – dostat se až nahoru a slítnout – musí je to víc bolet než ty vostatní.

DRUHÝ DOZORCE (zívaje): To bych byl rád v posteli! (Znepokojivě.) Teď to bylo zas! (Naslouchají.) To bude asi nějakej pony. Tenhle dozorcovskej život, no to už přestává všecko. Kdybych se neohlížel na starou, tak bych radši zametal ulice.

PRVNÍ DOZORCE: Já sem si na to musel zvyknout, ovšem kromě takovýchhle cirkusů. Na ty by si ani čert nezvyk. To je dobrý tak pro biograf.

DRUHÝ DOZORCE: Máte pravdu. Viděl ste ten film s Fairbanksem? Jak myslíte, že to proved tam s tou střechou? Máme tam pár pořádných lupičů, co sou jako kočky, ale myslím, že by žádnej nedokázal to, co von.

PRVNÍ DOZORCE: No, já vám něco povím. Myslím, že měl podpatky na pérách; a všim sem si, že měl ruce na plátně moc rozmazaný. Myslím, že se držel za provaz a že voni to pak nějakým způsobem dostali pryč.

DRUHÝ DOZORCE: Na to sem jakživ nepomyslel! Ale co, když pak padá a zachytne se za tu římsu?

PRVNÍ DOZORCE: To je optickej klam. Ty filmový kejklíře by vlastně měli zavřít za to, jak podvádějí obecenstvo.

DRUHÝ DOZORCE: Nic se mi v biografu tak nelíbilo jako „Starej Holanďan“. To mě docela chytlo. Vzal sem s sebou ženu, a to vám řeknu, že sme se mohli voba dva ubrečet.

PRVNÍ DOZORCE: Já zas mám rád Chaplina. Cítím se vždycky lepším člověkem, když sem ho viděl. No, jak to přijde?

DRUHÝ DOZORCE: Je v ňom něco moc lidskýho. Ten, pane, musí vydělat peněz.

PRVNÍ DOZORCE: Sem docela promočenej – ukažte, já se eště jednou napiju. (Je slyšet, jak mu to bublá do hrdla.) Esli toho chlapa chytím, tak mě koukejte rychle podržet, nebo ho voddělám nadobro.

DRUHÝ DOZORCE: Se mnou je to stejný! Nejlíp, když budeme losovat, kdo koho má zastavit. Tak si zvolte!

PRVNÍ DOZORCE: Hlava.

DRUHÝ DOZORCE: Co je to? Posviťte trochu.

PRVNÍ DOZORCE rozsvítí elektrickou svítilnu, což jest první světlo od počátku obrazu. Jest viděti tváře obou DOZORCŮ těsně u sebe, jak hledí na minci, stojíce na silnici blízko rampy.

To je znak. Prohrál ste. –

Světlo zmizí.

Tak jak sme tedy na tom? Mám já zastavit vás, nebo vy mě?

PRVNÍ DOZORCE: Vy máte zastavit mě.

DRUHÝ DOZORCE: Ne, já vyhrál. To znamená, že po ňom pudu já. Pane bože, to je noc! Podívejte se, esli ten provaz přes silnici drží.

PRVNÍ DOZORCE: Je napjatej. Ale trochu moc nízko – správně by ho to mělo chytit uprostřed stehen.

DRUHÝ DOZORCE: Ale jen se na mě spolehněte, starej, kdyby ho to chytlo tak vysoko, jak povídáte vy, tak se zastaví a uteče na stranu, nebo se obrátí a pomaže to zpátky. Musí do toho vrazit zrovna pod kolenem. A pak, to se sázím, je dole a my sme na ňom dřív, než bude moc vstát. Nezapomeňte, že poběží vostrým krokem. Najdete mě na jeho hlavě, až mě budete chtít zastavit.

PRVNÍ DOZORCE: Pomyslete, že člověk si nesmí ani zakouřit. Souhlasíte, aby se dával trestancům tabák, Williamsi?

DRUHÝ DOZORCE: Celkem souhlasím. Sou pak hodnější, a to je pro nás lepší. Dovolit jim dvě fajfky za týden, a sebrat jim to, když dělají dozorci obtíže. Já mám jednoho neb dva mládence, který mám docela rád. Přál bych jim, aby si mohli zakouřit každej den. Ticho! (Poslouchají. Šeptem.) Kroky! No jistě.

PRVNÍ DOZORCE: Ano.

DRUHÝ DOZORCE (stále šeptem): Teď pozor, kamaráde! Zrovna, jak přijde před ten provaz, posvítím mu do tváře a pak to rychle zhasnu. Von se rozběhne a pude hlavou napřed. Připravte se! (Naslouchají.)

PRVNÍ DOZORCE: Už je tu! Což jestli to ale není von?

DRUHÝ DOZORCE: Musíme to zkusit. Rozsvítím, jak sem řek.

Chvilka úplného napětí ve tmě, v níž je slyšeti kroky stále blíže a blíže.

Teď pozor!

Vrhne světlo na MATTOVU postavu, jež se blíží po cestě. Pak světlo zhasne a DOZORCE se vrhne vpřed. Tma a zvuky tahanice.

DRUHÝ DOZORCE: Už ho mám.

HLAS PRVNÍHO (napůl udušen): Ne, vy povedenej blázne – dyť držíte mě!

Opona.

TŘETÍ EPIZODA

Dvaatřicet hodin potom. Ložnice v hostinci na vřesovišti. Tma s pruhy světla od dvou oken se spuštěnými záclonami v pozadí, jež vedou na balkon. Mezi nimi stojící postel vyčnívá do pokoje. Vpravo vpředu toaletní stolek se židlí. Nalevo vzadu umyvadlo. Nalevo vpředu dveře vedoucí na chodbu. U nohou postele židle, přes kterou jsou přehozeny kusy dámského spodního oděvu. Župan přes pelest postele, a nalevo pod postelí přezůvky.

Na loži spí DÁMA S KRÁTKÝMI VLASY. Klepání na dveře vlevo.

DÁMA (ospale): Dál.

Vstoupí POKOJSKÁ s konví teplé vody, kterou postaví vlevo na umyvadlo.

POKOJSKÁ: Půl osmý, milospaní.

DÁMA (zívajíc): Jak je venku?

POKOJSKÁ: Eště pořád mlha. Budete se koupat, milospaní?

DÁMA: Ano. Můj muž se vrátí dnes večer. Já se mám stěhovat zase zpátky do pokoje pro dva.

POKOJSKÁ: Ano, milospaní; já už to slyšela. (Vytáhne záclony nejprve v okně nalevo a pak se obrátí a udělá to v pravém okně.) Toho uprchlýho trestance, milospaní, eště nemají!

DÁMA: Ne? Ale to je úchvatné.

POKOJSKÁ: To dělá ta mlha. Je už to skoro dva dni, co prchnul. Říká se, že to je ten mladík, co zabil detektiva v Hyde Parku, jak to udělalo takový rámus.

DÁMA: Ó? Ten kapitán Denant? Už si vzpomínám. Mohlo to tenkrát dopadnout hůř.

POKOJSKÁ: Rozumí se, že ho chytnou – odtamtud ještě nikdo nikdy nevyváznul.

DÁMA: Že ne?

POKOJSKÁ: Ó ne, milospaní! To se nikdy nemůže stát.

DÁMA: Myslela bych, že v takové mlze jako je teď –

POKOJSKÁ: Musejí jíst a opatřit si šaty, víte. No, a tak je chytnou.

DÁMA (zívajíc): Ta strašlivá mlha! – Člověk nemůže si ani vyjet, ani jít na ryby, dokonce ani chodit se nedá. Mám vstát nebo mám –?

POKOJSKÁ (velmi chladně): Jak je vám libo, milospaní.

DÁMA (se smíchem): No, myslím, že bych radši měla vstát.

POKOJSKÁ: Připravím lázeň.

DÁMA: Děkuju vám.

POKOJSKÁ vyjde a DÁMA v pyžamu vynoří se z lože, nahmatá přezůvky a oblékne župan. Jde k oknu a podívá se ven. Je to francouzské okno, je pootevřené a zahákované.

DÁMA: A! To je den!

Vezme houbu a koupelové utěradlo a odejde. Jakmile se dveře zavřou, tam, kde se lože dotýká stěny, začne se něco prudce hýbat a zpod okenních záclon vynoří se opatrně MATT DENANT, rozhlédne se rychle kolem a pak se narovná. Je zdivočelý, provlhlý a všecek zmuchlaný a drží boty v ruce.

MATT (mumlaje): Dáma! Zatrapeně! Musím odsud.

Jde k oknu a vyhlédne pozorně ven, pak ustoupí zpět a vtahuje dech, až to zasupí. Pak se rozhlédne ještě jednou kolem a přistoupí ke dveřím.

HLAS DÁMY (venku): Já studenou lázeň prostě nesnesu.

MATT se přitiskne ke zdi tak, že by ho dveře kryly, kdyby je někdo otevřel. Což se také najednou stane.

HLAS DÁMY (ve dveřích): Přijďte mi, prosím vás, říci, až bude voda teplá.

HLAS POKOJSKÉ (venku): Ano, milospaní.

DÁMA se vrátí a otevírajíc dveře nejprve levou rukou, zavírá je zas pravou, což je docela obvyklé, a zavře je, aniž by MATTA spatřila, a jde k toaletnímu stolku, sedne si, vezme kartáč a počne si kartáčovati své zastřižené vlasy. MATT přistoupí rychle ke dveřím a položí už ruku na kliku, když tu se jeho obraz objeví v zrcadle. DÁMA pustí kartáč a obrátí se s výkřikem v otevřených ústech.

MATT: Pst! Všecko v pořádku.

DÁMA: Kdo – jak – co to má znamenat, že jste v mém pokoji?

MATT nechá kliku a otočí klíčem v zámku.

MATT (tichým hlasem): Já toho opravdu strašně lituju.

DÁMA najednou pochopí, že má před sebou uprchlého vězně.

DÁMA: Vy jste ten uprchlý – (Trhne sebou, jako by chtěla se rozběhnout k oknu a zavolat o pomoc; zastaví se však, když vidí jeho posuňky.)

MATT: Prosím vás, nemohla byste laskavě mluvit pianissimo?

DÁMA (s napětím): Proč jste sem chodil? Jak jste se sem dostal?

MATT: Byl jsem čtyři hodiny pod postelí. Víte, já jsem to nemohl vědět, že je to dáma.

DÁMA: Narážíte na moje vlasy?

MATT: Ó ne! Ty jsem přece nemohl vidět.

DÁMA: Nechrápala jsem?

MATT: Ne, ale to není žádné zaručené znamení pro rozeznání pohlaví. Já jsem také nechrápal, nebo jinak byste mě byla uslyšela.

DÁMA: Má to snad znamenat, že jste se sem přišel vyspat?

MATT: Bojím se, že ano. Ovšem kdybych byl býval věděl –

DÁMA: No a teď jako vychovaný člověk odejdete.

MATT: Udělal bych to s nadšením. Ale kam?

DÁMA: V tom vám skutečně nemohu poradit.

MATT: Podívejte se na mě. Co mám dělat v tomhle výstroji?

DÁMA: Čekáte snad, že vám půjčím něco jiného?

MATT: To sotva. Ale byl bych vám do smrti vděčen, kdybyste mi dala něco k jídlu.

DÁMA (otevře zásuvku a vytáhne trochu čokolády): Víte, to je velmi krotké jednání. Měla bych zazvonit a dát vás odvést.

MATT: Ano. Ale – na vás je vidět, že rozumíte hře.

DÁMA (jemně polichocena): Já vím, kdo jste vy. Vaše jméno je v novinách. Uvědomte si však, v jakém já jsem postavení?

MATT: Bojím se, že si uvědomuju jen, v jakém já jsem postavení.

DÁMA: Povězte mi, když vás nedám odvést, jak jenom proboha se chcete odsud dostat, aby vás nikdo neviděl?

MATT: Mohl bych si vzít tu čokoládu?

DÁMA (vytahuje ji ze zásuvky toaletního stolku): Ale to je jen místní výrobek.

MATT: To mě neodstraší. Neměl jsem za čtyřicet hodin nic jiného, než kus chleba a dva syrové brambory. (Vezme čokoládu, ukousne kousek a strčí ostatek do kapsy.) Nevadilo by vám to, kdybych vypil trochu vody?

DÁMA: Ovšemže ne.

MATT jde k umývadlu. Když je obrácen zády, tu ona počne rychle jednat, však místo aby šla ke dveřím nebo k oknu, schová rychle pod pokrývku šněrovačku a spodní prádlo, jež bylo pohozené v nohách postele, a pak se vrátí k toaletnímu stolku. MATT pije zhluboka.

MATT (obrátí se): Bylo to dobré. Zkusila jste někdy, co to je, když vás někdo honí? (Ona zavrtí hlavou.) No, taky to nechtějte. Štvaný zajíc není proti tomu nic. Ó! Jsem pěkně prokřehlý.

DÁMA (vzrušena proti své vůli): Víte, že jste jenom hodinu od věznice?

MATT: Vím. První noc k ránu jsem se chtěl dostat do Exeteru, a kde myslíte, že jsem byl? Půl hodiny od místa, odkud jsem vyšel. Motal jsem se dokolečka. To se stává v mlze. Je tohle břitva?

DÁMA (shovívavě): To je mého muže. Proč? (Když ji MATT vezme do ruky.) Ne. Jsou jisté meze, kapitáne Denante. To nejde, abyste měl zbraň.

MATT: Ne, ovšem že ne! Ale vadilo by vám to mnoho, kdybych se oholil? Víte, tohle. (Pohladí si rukou bradu.) Takhle neměl bych naděje na vyváznutí, i kdybych mohl dostati šaty. Nic není tak nápadného, jako tři dny neholená tvář. (Zatímco mluvil, namydlil se, aniž by potřeboval štětky.) Já se umím velmi rychle holit. Jsem za tři minuty. Dokážu to na dvaatřicet a půl tahu.

DÁMA (vydychujíc): No já bych nikdy – já jsem zas – (ruku na krk), totiž to jest – Že už by vás byli málem chytli?

MATT (zatímco mu vržou vousy pod břitvou): Dvakrát jsem byl tak asi dvacet kroků od těch psů, co mne štvali –

DÁMA: Psů!

MATT: Lidských ovšem. Tak tak, že jsem jim vyklouz. (Zaúpí.) Viděla jste někdy něco tak strašného jako takovéhle holení?

DÁMA: No, víte, opravdu –

MATT: Myslím ovšem kromě toho nemoci se ani takhle oholit.

DÁMA: Jak jste se sem dostal?

MATT: Víte, já jsem opravdu tak potřeboval jednu noc v suchu, takže jsem se schoval a čekal jsem, až všecko zhaslo. Zkoušel jsem to dole, dostat se dovnitř, ale nešlo to; a tak jsem sebou pozorně hodil přes roh balkonu a natáh jsem se na záda – neslyšela jste něco jako zemětřesení? Ne? Já ano. No, a když jsem se dostal přes to, zkusil jsem to podruhé po pilíři a tentokráte se to povedlo. Vaše okno jsem si vybral proto, poněvadž bylo otevřené – a pak jsem je zas zahákoval a schoval jsem se rovnou pod postel. Chtěl jsem sebrat nějaké šaty a už před svítáním vyletět, ale vzbudil jsem se, až když přišla panská. (DÁMA ukáže na ručník, MATT jej namočí do vody a otře si tvář.) Dovolíte, abych si obul boty? (Sehne se a obuje si je.)

DÁMA: Tak vy jste opravdu spal tamhle pod tím?

MATT: Bohužel! Ano, opravdu.

DÁMA: No! To už je ale trochu mnoho.

MATT: Teprve bude, jestli vyváznu – to se ještě nikomu nepodařilo.

DÁMA: Řekněte mi, kapitáne Denante, nebyl vy jste v Harchestonu s mým bratrem? On mluvíval o jednom Mattu Denantovi, který byl strašně dobrý běžec.

MATT: To jest zcela možné. Chodil jsem do školy s ohromnou spoustou bratrů. Jak se jmenoval?

DÁMA: Ne. To nejde.

MATT: Máte pravdu. Nikdy neříkejte trestanci něco, co by zas mohl říct jinému.

DÁMA: Opravdu nevím, jak bych vám mohla pomoci.

MATT: A já také nevím, a to je horší.

DÁMA: Sledovala jsem vaši při.

MATT (vstane): A myslíte si ovšem o mně, že jsem ničema. (Hořce.) Víte, jak jsem trávil ve vězení většinu času? Rozmlouval jsem v myšlenkách se slušnými lidmi.

DÁMA (s úsměvem): Slušnými! Myslíte, že nyní tak rozmlouváte ve skutečnosti?

MATT (se smíchem): Já skutečně ne… já… promiňte… víte, co myslím? Ale sázím se, že většina lidí mne pokládá za vyvrhele.

DÁMA: Bylo to všecko pravda, co jste před soudem vypovídal?

MATT: Evangelium.

DÁMA: Myslím, že ta děvčata příliš pronásledují.

MATT: Ano, ale víte, vždyť já jsem se ani nerozčílil. Bylo mi toho ubohého člověka dost líto.

DÁMA: Dobrá, kapitáne Denante, a co teď?

MATT: Byla jste strašně laskava a já vás nechci obtěžovat; ale tak jak jsem, jakživ se odsud nedostanu.

DÁMA: Proč ne?

MATT (ukazuje hlavou k oknu): Dávají moc pozor. Tam venku je hlídka.

DÁMA se obrátí k oknu a vyhlédne ven; pak se obrátí na MATTA a vidí, že se směje.

MATT: Ó! Ne, já jsem neměl strach. Člověk ví, že ho ten druhý jen tak hned nevydá.

DÁMA: To nevím. Jděte a zkuste to v některém jiném pokoji. Zkuste to s tou dvojicí tady vedle.

Klepe na dveře. Oba stojí na stráži.

DÁMA: Ano?

HLAS POKOJSKÉ (venku): Voda v koupelně už je teď horká, milospaní.

DÁMA: Dobrá, děkuju vám. (S prstem na ústech.) Myslíte, že nás mohla slyšet?

MATT: Doufám, že ne. (Přistoupí k ní těsně.) Strašně vám děkuju. Ani nevíte, jak to bylo hezké, když si člověk mohl po roce promluvit s dámou. Nebojte se, nezanechám tu žádných stop.

DÁMA: Co chcete dělat?

MATT: Počkám, až se tam ten venku obrátí na druhou stranu, protáhnu se balkonem a tam na konci skočím a pak zase znovu do toho.

DÁMA: Umíte ještě stále tak běhat?

MATT: Docela slušně, jen kdybych nebyl tak prokřehlý.

DÁMA (když se byla na něho dlouze podívala): Ne! Podívejte se! Až půjdu do koupelny, přesvědčím se, jestli tu nikdo není. Když se nevrátím, seběhněte ze schodů, jsou tu skoro naproti. A dole v síni má můj muž viset plášť do deště a rybářské náčiní, prut a klobouk; dlouhý hnědý plášť do deště, umazaný, a v klobouku jsou díry. Hoďte to na sebe a potom vyjděte hlavními dveřmi; řeka je dole vlevo. Umíte chytat ryby? (MATT přikývne.) Bude nejlíp, když to budete dělat. Koupelna je na druhé straně a tak já vás neuvidím. Ale – zapískejte „Jen klidně, moje milá“, jestli to znáte.

MATT: Jak by ne! Je to jediná písnička, která se dostala do věznice. No, poděkovat vám nemohu. Vy jste jako skála, o kterou se člověk opře. (Podá jí ruku.)

DÁMA (stiskne ji): Mnoho štěstí! (Jde s ním ke dveřím.) Počkejte chvilku. (Vytáhne ze zásuvky cestovní lahvici.) Tu máte. Až uvidíte, že se na vás někdo dívá – napijte se! Ničím si člověk nezíská větší důvěry jako tím, když ho druzí vidí pít.

MATT: Výborně! Co řeknete svému muži?

DÁMA: Hm! Ano! Má přijet dnes večer. Bude to muset spolknout, ať se mu to líbí nebo ne. Ó! A tady jsou dvě libry. Jsou to všecky peníze, co tu mám. (Vytáhne dvě libry z kabelky, která leží na stole.)

MATT (pohnut): Propánakrále! Jste opravdu skvělá.

DÁMA: O tom opravdu pochybuju.

MATT: Jestli mě chytí, řeknu ovšem, že jsem to všecko sebral; a jestli vyváznu, tak –

DÁMA: Ó! S tím se netrapte! A teď si stoupněte za dveře.

MATT si stoupne za dveře, DÁMA je otevře a vyjde. Za okamžik se vrátí.

DÁMA: Čistý vzduch!

Pak zavírajíc dveře za sebou, odejde. MATT rozhlédne se po pokoji, aby se přesvědčil, že nezanechal žádných stop a tiše jde ke dveřím. Má už ruku na klice, když v tom POKOJSKÁ otevře dveře; MATT má právě čas, aby se za ně skrčil, zatímco POKOJSKÁ stojí, zvědavě se rozhlížejíc po pokoji, jako by někoho nebo něco hledala.

HLAS DÁMY (zvenčí): Heleno! Nedošla byste mi, prosím vás, pro ty šaty, co jsem poslala včera večer usušit?

POKOJSKÁ (trhne sebou): Ano, milospaní.

Odejde, zavřevši dveře za sebou. MATT měl právě čas, aby si oddechl, když se dveře otevřou znovu a DÁMA se vrátí.

DÁMA (vidouc ho bez dechu): Je to trochu divoké. (Šeptem.) Teď! Rychle!

MATT se vyřítí kolem ní. DÁMA postojí vteřinu a pak vytáhne zpod pokrývek prádlo, jež tam schovala, pak opatrně zavře dveře, jde k oknu, otevře je trochu víc, stojí a naslouchá. Za půl minuty je slabě slyšet hvízdání. „Jen klidně, moje milá.“

DÁMA (mávajíc punčochou jako kloboukem, zdušeně): Prošel!

Hvízdajíc „Jen klidně, moje milá“, jde vesele ke dveřím, kde se setká s POKOJSKOU, jež přináší uschlé šaty. Pohvizdujíc si dál, přejde kolem ní a změří si ji očima; POKOJSKÁ neví, na čem je, zatímco opona padá.

ČÁST DRUHÁ

ČTVRTÁ EPIZODA

Uplynulo sedm hodin. Dartmeet. Otevřené místo nad řekou, kde roste kapradí a tráva a kde nejsou výletníci.

MATT, který se propracovával od rána podle řeky, sedí na bobku a vedle něj leží jeho úlovek – asi osm menších pstruhů. Pojídá poslední kousek čokolády a pije pilně z dávno už prázdné lahve. A to tím víc, čím víc se k němu přibližuje STARÝ PÁN, oblečený v lovatských vlněných šatech. MATT počne skládati svůj rybářský prut.

STARÝ PÁN (přicházeje zleva): Dobré odpoledne! Myslím, že je tu už příliš pusto pro vás.

MATT: Ano, je to tu poněkud prázdné.

STARÝ PÁN: Tyhlety malé hnědé rybičky jsou to nejlepší jídlo na světě. To snad jen modří tyrolští pstruzi jsou lepší. „Blaue Forellen“ s máslem a brambory a láhev vöslauerského Goldecku, což?

MATT: Můj bože, ano! (Hledí se zuřivou hladovostí na své pstruhy.)

STARÝ PÁN (hledí na něho úkosem): Pořádná mlha dnes ráno. Tyhle mlhy, to je na tomhle vřesovisku to nejhorší. Je to dobré tak pro trestance, což?

MATT (potlačí trhnutí): Myslíte, jako že utíkají? Myslím však, že se odsud jakživi nedostanou.

STARÝ PÁN: Ne, slyšel jsem, že ne; ale pokoušejí se o to, víte – pokoušejí. Často už jsem si pomyslel, co bych tak asi udělal, kdybych náhodou přišel na uprchlého vězně.

MATT: Ano, pane; to je otázka.

STARÝ PÁN (usedne na svůj svrchník): Je tu zákon a jsou tu v člověku ušlechtilé instinkty – rád bych věděl, je-li to vhodné pro slušného člověka, zahrávat si se zločincem.

MATT (ohřívá se u tohoto námětu): Člověk, který se pokouší prchnout, musí býti v každém případě sportovec. Je to podnik, který už něco vyžaduje.

STARÝ PÁN: Ano. V téhle krajině není takovému člověku co závidět, my tady jsme docela zákona dbalí lidé. Vzpomínám si, že mě velmi překvapilo loni v Americe, jaký je to rozdíl – je to taková životná rasa – sami se na zákon vůbec neohlížejí a při tom mají silný smysl pro mravní opomenutí u druhých. Byl jste v Americe?

MATT: Měl jsem na Západě ovčí farmu zrovna, když vypukla válka.

STARÝ PÁN: Opravdu! Podle filmů soudíc zdá se, že je tam vyhýbání se spravedlnosti stále v módě. Já zas dávám přednost zemi usazenější.

MATT: Já osobně mám k tomu velké sklony. Uprchl jsem za války z Německa.

STARÝ PÁN: Skutečně? To je velmi zajímavé.

MATT: Když chce člověk zhubnout. Je to ta nejradikálnější odtučňovací kúra. Útěk není žádný výlet pro zábavu.

STARÝ PÁN: Mám opravdu dojem, že ne. Kde jste přešel hranice?

MATT: Na holandské straně, když jsem byl tři dny a tři noci jen o řípě a tuřínu. Víte, co to je syrový tuřín, pane? Moc dobrá věc, to jen řípa je lepší. Promiňte, pane, to mi jen tak vyklouzlo. Mimochodem, předevčírem uprchl jeden trestanec.

STARÝ PÁN: Ano, o tom vím – nějaký kapitán Matt Donant. Sledoval jsem svého času jeho při se zájmem. Co vy jste tomu říkal?

MATT (na stráži): Myslím, že si na to už nevzpomínám.

STARÝ PÁN: Jakže? Ten slavný případ z Hyde Parku?

MATT: Ó! A! Ano. Bylo v tom děvče. V takových případech by mohli počkat, až si člověk sám začne stěžovat.

STARÝ PÁN: Ten detektiv tenkrát konal bezesporně svou povinnost. No a při tom je tu otázka. – Velmi nebezpečná věc, doporučovat policii rozvahu ve věcech mravních. Policie je nám velmi podobna; a – a – většina z nás je bez rozvahy a ostatek bez mravů. Myslím, že ten mladík si nestěžoval. Nevzpomínáte si?

MATT (s nejistým pohledem): Pokud si vzpomínám, povídal, že ona byla intelektuálka.

STARÝ PÁN vytáhne pouzdro na doutníky a nabízí mu je.

STARÝ PÁN: Kouříte?

MATT: Děkuju pěkně. Navykl jsem si vycházet bez tabáku.

Ukousnou u doutníků špičku a zapálí si.

STARÝ PÁN: Řekl bych, že se tady člověk s tím uprchlým vězněm může každou chvíli setkat. Bylo by to jako přijít na zmiji. To ubohé zvíře také nechce nic jiného, než aby bylo od člověka co možná nejdál. A při tom, když tomu nepřerazíte hřbet, tak se můžete vsadit, že vám to pokouše psa. Mně pošli dva psi od hadího kousnutí. Tak snad je to naše povinnost – co vy tomu říkáte?

MATT: Možná, ale já vždycky svou povinnost nekonal.

STARÝ PÁN: Ó! Opravdu ne? To jsem opravdu rád. Já ji totiž taky nekonám.

MATT: Znáte tam to vězení? Je to velmi špatný sloh.

STARÝ PÁN: Ne. To je totiž tak. Měl jsem svého času to neštěstí, že jsem poslal hezkou řadu lidí do vězení. A tenkrát mi na tom záleželo, abych se tu a tam podíval do vězení. Vzpomínám si, že jsem členům poroty dovoloval, aby se šli podívat, kam to vlastně poslali své bližní. Jednou jsem se přesvědčil, jestli se tam šli opravdu podívat a ze všech členů tří porot – ne, byli to čtyři – kolik myslíte, že jich bylo na to zvědavo?

MATT: Žádný.

STARÝ PÁN: Jestlipak to není trochu cynické (se svým postranním ptačím pohledem). Ne. Byl to jeden. Ha!

MATT: Na kom byste chtěl, aby se chodil dívat do vězení? Stejně rád bych se já šel dívat do márnice. Ta těla tam alespoň nejsou živá.

STARÝ PÁN: Slyšel jsem, že je to nyní ve vězeních mnohem lepší. Zavedli tam lidské cítění.

MATT: Opravdu? Skvělé! Jak je tomu dlouho?

STARÝ PÁN (se zbystřeným pohledem): Alespoň se už neužívá šípů. A myslím, že už jim nyní neholí hlavy. Znáte nějakého vězně?

MATT (vyhýbavě): Já? Ne, jenom jednoho.

STARÝ PÁN: Opravdu. A je zajímavý?

MATT: Nejzajímavější chlapík, kterého znám.

STARÝ PÁN: Ha! A což kdyby se ten uprchlý trestanec objevil tady? (Ukazuje palcem na MATTA.) Co byste dělal?

MATT: Upaloval bych jako zajíc.

STARÝ PÁN: Božíčku, ano. Myslím, že by taky záleželo na tom, jestli by byl někdo nablízku. Lidská povaha je velmi – e – citlivá. Co říkáte podnebí, zdá se vám posilující? Dartmoor má svou pověst.

MATT: Myslím, že je přehnaná.

STARÝ PÁN: Znáte to tady dobře?

MATT: Ne; je to moje první návštěva.

STARÝ PÁN: A zdržíte se dlouho?

MATT: Doufám, že ne.

STARÝ PÁN: Krásný kout – tenhle Dartmoor.

MATT: Líbí se mi více U Dvou Mostů. (Vytáhne prut a hvízdá si „Jen klidně, moje milá“.)

STARÝ PÁN: Ah! A na co jste to chytal?

MATT: Ale co se mi hodilo.

STARÝ PÁN: Já už jsem nerybařil léta. (Když MATT náhle si přejede rukou obočí pod kloboukem.) Je vám něco?

MATT: Bojím se, že budu muset zanechat vašeho výtečného doutníku. Moc mi chutnal, kouřím však na příliš prázdný žaludek. (Podívá se žalostně na nevykouřený kus doutníku a odhodí jej.)

STARÝ PÁN: Božínku! Ano. Vzpomínám si, jak na mě přišel jednou stejný pocit na banketě Královské Akademie – zrovna před tím, když jsem měl řečnit. (Podívá se na něj opětně jedním ze svých ptačích pohledů.) Vždycky jsem si myslel, že být ve vězení bez tabáku, to musí být veliká újma. Nezdálo se vám to taky tak v Německu?

MATT (oddychuje poněkud rychle a dokončuje skládání prutu): Ó! My jsme tu a tam tabák měli.

STARÝ PÁN: Bojím se, že taky prázdné žaludky.

MATT: Ano.

STARÝ PÁN: Člověk nikdy nepřestane být vděčný těm lidem, kteří takové věci vytrpěli. (Nabízeje mu své pouzdro na doutníky.) Nezkusil byste ještě jeden po čaji? Po tom čaji se smetanou a zavařeninami, které lze dostati tady na vřesovisku.

MATT (vezme si doutník): Dobrá, děkuju vám, pane, příště jej už dokouřím.

MATT už je nyní připraven k odchodu, neboť bylo mu s tím STARÝM PÁNEM stále víc a víc nevolno. Vezme svůj rybářský košík a dá do něj ryby.

STARÝ PÁN: No (vstane), já už musím jít taky. Bylo to velmi příjemné. Moc se mi ta naše krátká rozmluva líbila. V mém věku člověk tak snadno nemívá nových vzrušení.

MATT (ohromen): Bože můj, pane! Což jsem vám způsobil nějaké?

STARÝ PÁN: No, nevzpomínám si, že bych byl mluvil někdy předtím s vězněm, který uprchl – z Německa.

MATT: Sbohem, pane.

STARÝ PÁN: Sbohem, kapitáne Denante –

MATT sebou trhne.

– doufám, že budete mít příjemnou cestu, zvláště když se zdá, že si nikdo nevšiml naší malé rozmluvy.

MATT (hledě na něho upřeně): Neřekl byste mi, prosím vás, jak jste mne poznal?

STARÝ PÁN: Ale ano. Především, jak jste se díval na ty své pstruhy – abych tak řekl – e – jako vlk. A pak – promiňte – vaše nohy.

MATT (povytáhne svůj plášť do deště a pozoruje svoje nohy): Ano. Doufal jsem, že budete myslit, že začínám novou módu.

STARÝ PÁN: A pak tu byla ještě jedna věc – váš zřejmý soucit se sebou samým.

MATT: To je zvyk z vězení, pane. Není nám dovoleno, abyste měl soucit s druhými ze strachu, abyste je nepošpinil. Nevzpomínám si, že bych se byl někdy litoval před tím, než jsem se dostal do basy. Ale pochybuji, že teď někdy budu litovat někoho jiného.

STARÝ PÁN: To je přirozené. No, bylo to zajímavé, poněvadž, víte, já už teď vím, co bych měl udělat. –

MATT (napjatě): Je to snad nevhodné, když se zeptám co, pane?

STARÝ PÁN: No, kapitáne Denante, tentokráte – pravím tentokráte – zamhouřím oko. Buďte sbohem!

MATT: Sbohem, pane. Je to ohromně hezké od vás. Cítím se na okamžik zas jako člověk.

STARÝ PÁN: Víte, zrovna tak to působilo na mne. Myslím, že to je vliv původního hříchu. Sbohem.

Odchází, pozoruje kouř svého doutníku a slabě se sám pro sebe usmívá. MATT, dojatý laskavostí, stojí, mezitímco opona padá.

PÁTÁ EPIZODA

Hodinu potom na vřesovisku; vyvýšené místo. Čtyři výletníci, dva muži a dvě ženy, kteří vystoupili z fordky, svačí. První z mužů, asi padesátiletý, v modrých šatech, vypadá jako od Obchodní námořní služby a má harmoniku, druhý muž vypadá jako obchodník a je asi pětapadesátiletý. Jeho žena jest statná čtyřicátnice kyprého vzhledu. Druhá žena je obchodníkova sestra, vyschlá a staropanenská. Jsou slušně oblečeni – ženy s nějakými pery. Všichni horlivě jedí.

ŽENA: Kapitáne, vy jste opravdu prorok – když si člověk pomyslí, jak bylo, když jsme opustili Ashburton. Tomu já říkám rozkošné počasí. (Jí.)

KAPITÁN: To už musí být nějaké počasí, aby to znepokojilo námořníka, milostpaní. (Pije.)

ŽENA: „Jen se spolehni na kapitána,“ povídala jsem dneska ráno Pinkemovi, viď že, tati? Já to věděla, víte. (Čtverácky.) Poněvadž mne nepálila kuří oka.

SESTRA: To není moc hezké, Fanny.

ŽENA: Proč ne? Ráda bych viděla někoho, kdo nemá kuří oka, má-li už přijít pravda ven. Vezmi si ještě jeden skrojek, Dolly, a přeci se rozvesel. Tati, toto máslo už nejez – máš žluté oči.

OBCHODNÍK: Když jsem poprvé přišel do Devonshire, tak jsem zpracoval čtvrt kila másla na posezení.

ŽENA: A taky ti to zkazilo povahu na celý život.

OBCHODNÍK: Mám já nepříjemnou povahu, Dolly?

SESTRA: Tak, tak, Jakube.

OBCHODNÍK: Co říkáte vy, kapitáne?

KAPITÁN: Jen si to nechte pro svou ženu, hochu. Mimo kruh rodiny jste dokonalý anděl.

ŽENA: Kapitáne, vy jste beznadějný starý světák.

KAPITÁN: Rozený starý mládenec, milostpaní.

ŽENA: Který má ženu v každém přístavě, co?

SESTRA: Ó! To opravdu není hezké, Fanny; a je to taky staromódní.

KAPITÁN: Je to tak, milostpaní?

ŽENA: No, kapitáne, nesmíte přivádět Dolly do rozpaků. Ó! Tady mi leze po sukni nějaký hmyz! Jakživa jsem takový neviděla.

OBCHODNÍK: Tak ho zab.

ŽENA: Proč?

OBCHODNÍK: Když něco neznáš, tak to vždycky zab.

ŽENA (odhazujíc hmyz): Je to jenom brouček – chudáček! Zahrajte něco, kapitáne.

KAPITÁN stiskne harmoniku a ozve se dlouhý tón.

Haló! Kdopak je to?

MATT v plášti do deště s prutem a košíkem se objeví vlevo a zastaví se, zvedaje klobouk.

MATT: Dobré odpoledne! Mohli byste mi laskavě ukázat cestu k Bovey?

OBCHODNÍK: Bovey! To je pěkný kousek cesty – řekl bych, že aspoň čtyři hodiny.

MATT: Panebože! Snad ne doopravdy?

OBCHODNÍK: Tak to pudete tady z kopce skrz Poneworthy do Widecombe a pak zas nahoru do kopce, potom se obraťte vlevo a tam se zase zeptáte.

MATT: Aha, už vím. Bude tam někdo, koho bych se mohl zeptat?

OBCHODNÍK: O tom bych pochyboval.

KAPITÁN: Chytil jste něco, pane?

MATT (otevře košík): Osm maličkých.

ŽENA: Ale! Jestlipak nejsou hezké! A taky znamenité k jídlu.

MATT: Chtěla byste je, milostpaní?

ŽENA (se zdůrazněným nezájmem): To je od vás opravdu velmi hezké.

KAPITÁN: Nenechte si utéci tuhle příležitost, paní Pinkemová; nic není nad pstruha z vřesoviskového kraje, zvláště když máte chuť k jídlu, jaká je jen na vřesoviskách.

SESTRA (odměřeně): To je opravdu velmi hezké – od cizince.

ŽENA (znenadání): No, já nevím, no, ale když jste tak laskav. Podej mi noviny, tati. Já je zabalím; a moc vám děkuju. Jsem tomu velmi ráda.

MATT: To je skvělé! (Podá jí je.) Dopadlo to docela hezky, že? Račte být z daleka?

OBCHODNÍK: Z Ashburtonu – tři a půl hodiny.

MATT: Neslyšeli jste tu nic o tom uprchlém trestanci?

OBCHODNÍK: Co to má být? Já už aspoň dva dny neviděl noviny.

ŽENA: Zas útěk? Ó, bože!

MATT: No však! Uprchl v mlze předevčírem večer.

SESTRA: Odjakživa jsem se děsila, když jsem si pomyslela, že by někdo z těch hrozných lidí se mohl osvobodit. Člověk nemůže v posteli ani zavřít oka.

KAPITÁN: Jen se přespříliš nerozčilujte, milostpaní.

ŽENA (prohlížejíc noviny): Jak? To je ten člověk, co zabil toho ubohého detektiva v Hyde Parku. Ten ničema. Tady stojí, že už ho skoro měli – dvakrát.

MATT, který je upřeně pozoruje – pozoruje ještě upřeněji krajíc chleba a pokouší se dostati se do takového postavení, aby se ho zmocnil.

OBCHODNÍK: Doufám, že každý pomáhá ho chytat. Musí to být skutečný zoufalec. To byl zlý případ. Jakživ jsem nevěřil tomu děvčeti.

SESTRA: No, to bych taky myslela!

OBCHODNÍK: A tomu mladému muži taky ne. Ti tam nedělali nic dobrého. Slyšel jsem, že ty londýnské parky jsou v pěkném pořádku.

KAPITÁN: No, to se ví, že to tam není jako v neděli na kázání.

ŽENA: Fuj, kapitáne! (Kysele.) Myslím, že s ním někteří lidé měli docela soucit. Jen si to představte!

MATT: No, jestli se vám to nebude zdát příliš výstřední, já jsem jeden z nich.

OBCHODNÍK: Vy! – A proč?

MATT: Myslím, že měl zpropadenou smůlu.

OBCHODNÍK: A. O takových soudech se toho vždycky napovídá. Když teď nějaká ženská zabije vlastního muže, tak její pověšení se neobejde bez spousty hysterického žvanění. Jen si vzpomeňte na ten případ tuhle – kolik to přišlo žádostí o milost.

KAPITÁN: Aha, už vím. Ten chlapík, to byl sklepmistr. Ale na ten případ v Hyde Parku se již nepamatuji.

ŽENA: Jak! Ten detektiv zatkl jednu z těch žen, se kterými tam ten mladík seděl – a on to byl vzdělaný člověk. No, a kdyby ho byl aspoň neudeřil a nerozbil mu hlavu a nezabil ho, chudáka!

KAPITÁN: No, a proč ho nepověsili?

MATT: Porota shledala, že to byla hádka a ne snad pokus vyhnouti se trestu. A kromě toho ten detektiv, jak padal, tak narazil hlavou na železné zábradlí, které tam stálo u cesty, a lékaři shledali, že zemřel otřesením mozku.

OBCHODNÍK: Pro to ho jen tak pouštět neměli. On toho člověka udeřil, jinak by on nebyl býval upad.

MATT: Docela tak! To je znamenité! Ale kdyby ten detektiv na něj byl nesahal, tak on by ho byl neudeřil.

OBCHODNÍK: No! Já bych ho byl za to pověsil.

ŽENA: Ale, tati, nebuď tak krvežíznivý.

OBCHODNÍK: No, já bych to udělal. Udeřit strážníka, když koná povinnost. A potom, sedět v parku se ženštinou. Toho spasila jen jeho rodina.

MATT: Nemyslíte, že tohle je pověra?

OBCHODNÍK se na něho upřeně podívá, shledá však, že je to lepší člověk a že má proto předsudky, a spokojí se tím, že slabě zafuní.

SESTRA: Potrestali tu ženskou?

MATT: A za co, milostpaní?

SESTRA: Já bych je držela pod zámkem. Pak by alespoň nepokoušeli mladé lidi – ty harpyje.

MATT (neočekávaně): Ó! Bože!

Všichni na něho hledí. Pak OBCHODNÍK bezmocně přeruší ticho.

OBCHODNÍK: Já nemůžu říct, že by mne někdy nějaká ženská pokoušela.

MATT: No, vidím, že máte fordku. Slouží dobře v takovéhle krajině?

OBCHODNÍK (odměřeně): Ano, pane.

MATT: Bere dobře tyhle vršky?

OBCHODNÍK: No to bych řek. Pustil bych se se svým vozem do stíhání kteréhokoli vězně.

MATT: To že byste udělal? (Má nápad.) – Skvělé!

ŽENA: No, myslím, že je čas chystat se zas domů. Podejte mi samovar, kapitáne. Tak, Dolly! Nechte ty kusy koláče a chleba. Už nejsou k ničemu. Necháme tu ty zbytky. Ráda bych byla doma dřív, než se setmí, když ten trestanec tak uprchl. Mohl by přijít sem, když tak slídí a hledá kde co.

MATT potajmu nacpe do kapsy něco zbytků.

MATT: Sbohem! Doufám, že vám ti pstruzi budou chutnat. (Odchází ze scény.)

ŽENA a KAPITÁN: Sbohem – sbohem, pane.

MATT pozdraví a zmizí vpravo.

SESTRA: Hleď, Fanny! Viděla jsi, jak strčil ty zbytky do kapsy?

ŽENA: Ne! A proč taky? Vždyť je to přeci lepší člověk – copak sis nevšimla, jak pohrdlivě mluví?

SESTRA: Viděla jsem ho těmahle vlastníma očima – dva kousky koláče a dort.

Je slyšeti, jak někdo spouští stroj v automobilu.

OBCHODNÍK: Povídám! (Vyskočí.) Co děláte s tou fordkou?

KAPITÁN: Hej, vy tam! Vy, pane!

OBCHODNÍK: Už v ní sedí. Hej!

SESTRA: Ničema jeden!

VŠICHNI: Hej! Hej! Hej!

Zvuky vzdalujícího se automobilu a zvolání „Sbohem!“. Oba muži vyběhnou ze scény.

ŽENA: No já –

SESTRA: Ty! A vezmeš od něj ty ryby jen tak! To jsi mohla vědět, že je to zloděj. Proč – proč – no ovšem! Je to ten – ó!

ŽENA: Buď zticha, Dolly! Jak se jen dostanem domů?

Oba muži se vrátí bez dechu.

OBCHODNÍK: No, ale je to ničema nestydatá!

KAPITÁN: No to jsem blázen! (Usedne s rukama na kolenou a vybuchne v sípavý smích.)

SESTRA: Jak se jen můžete smát? Jak se jen můžete smát, kapitáne? A my o něm tady po celý čas mluvili!

KAPITÁN (přestane): Co! O něm!

SESTRA: O tom uprchlém vězni. Tenhle přeci nebyl obut jako slušný člověk.

KAPITÁN: Jak! Podívala jste se mu vy na nohy, milostpaní?

ŽENA: Za to všechno můžeš, ty, Pinkeme; ty a Dolly – že jste mu nadávali. Kdybyste mu nebyli nadávali, tak by byl ten vůz neukrad – pořád jste povídali, že byste ho pověsili. Viděla jsem dobře, jak to v něm chytalo.

OBCHODNÍK: Ale vždyť ty sama jsi o něm řekla, že je zločinec. No – Bovey – aspoň víme, kde ho máme hledat.

KAPITÁN: To je stará chytačka.

OBCHODNÍK: Povídám, že tam jede.

KAPITÁN: Já zas říkám, že ne.

OBCHODNÍK: Povídám, že on ví, že my budeme myslet, že tam nepojede, a proto nás bude chtít dvojnásobně splést a zrovna tam pojede.

KAPITÁN: No a já zas říkám, že on ví, že budeme myslet, že nás chce tak dvojnásobně splést a že tam přeci pojede, a proto tam zrovna nepojede.

ŽENA: Ó, moje kuří oka.

SESTRA: To je ale nestydatost, ještě nám dát ryby.

KAPITÁN: No, nezbývá nám nic jiného, než sebrat všecky krámy a pěkně šlapat, dokud nás někdo nesveze.

ŽENA: Ó! Mě ta kuří oka pálí! Já nemohu jít.

KAPITÁN: No, vzmužte se, milostpaní! Buďte přeci Angličanka.

OBCHODNÍK: Angličanka! Tvůj vůz to není.

KAPITÁN: Jen si tím nelam hlavu, starý kamaráde. Však on ho nechá v prvním příkopu, do kterého vletí.

OBCHODNÍK: V prvním příkopu, to ano – ale někde až na konci světa.

KAPITÁN: Pojďte, milostpaní. Jen si s těmi kuřími oky pořádně vyšlápněte. Já vám něco zahraju.

Seberou všecky věci a odcházejí, vlekouce se, vpravo, zanechavše po sobě jen rozházené papíry.

ŽENA: Ó! Podívejte se! Zapomněli jsme ty ryby.

SESTRA: Ryby! To je pod naší důstojnost. (Zafuní.)

ŽENA: A nesmysl, Dolly. Pár takovýhle pstruhů by stálo v Ashburtonu aspoň pět šilinků. Aspoň se nám tím zaplatí benzin, který spotřebuje. Jen je seber, tati.

OBCHODNÍK se vrátí, zabalí pstruhy do novin, potom to zvedne k nosu, shledá, že to dobře voní a jde za ostatními, zatímco KAPITÁN spustí na harmoniku a opona padá.

ŠESTÁ EPIZODA

Uplynulo půl hodiny. Otevřené místo, nad nímž se zvedá vřesovisko. MUŽ V KRÁTKÝCH KALHOTECH a JEHO ŽENA se vracejí z procházky.

ŽENA se zastaví a pohybuje neklidně nohou.

ŽENA: Mám něco ve střevíci, Filipe.

MUŽ: Jak?

ŽENA: Mám něco ve střevíci.

MUŽ (vpředu, zastaví se rovněž): Tak si jej zuj. (Vrátí se k ní.) Opři se o mne.

ŽENA (zuje střevíc a vytřepe jej): To není ve střevíci – je to uvnitř v punčoše.

MUŽ: Tady si nemůžeš sednout; země je ještě mokrá.

ŽENA: Tuhle – sahni si!

MUŽ: Ano, cítím to.

ŽENA (stojíc na jedné noze): No! Podrž mne. (Podpírá ji a ona zuje punčochu, když tu je slyšeti přibližující se auto.)

MUŽ: Pozor! Jede auto!

ŽENA (spustí sukni a stojí na jedné noze): – Zpropadeně.

Je slyšet, jak se auto zastaví.

MUŽ: Hleďme! Jde si s námi promluvit.

ŽENA se sehne a obuje si rychle střevíc, její šaty jsou však krátké. Punčochu drží za zády.

MATT (objevuje se): Promiňte, pane, mohl byste mi ukázat cestu do Bovey?

MUŽ: Bojím se, že se tu nevyznáme. Škoda, že jste se nezeptal, když jste jel skrz Widecombe.

MATT: No, ale je to přeci v každém případě tady na vrchu, že?

MUŽ: Myslím, že ano. Je to cesta do heytorských skal.

MATT: Ó! Je možno vidět tu zaslíbenou zemi už odsud?

ŽENA: Ano. Pojedete tady nahoru, pak se obrátíte vpravo, a pak zase vlevo, jsou tam taková vrata.

MATT: Pak se zas budu muset zeptat. (Chystaje se odejít.) Moc vám děkuju.

MUŽ: Krásné místo tohle vřesovisko, pane. Skvělý vzduch.

MATT (suše): Ó! Skvělý. Tak suchý a jasný.

ŽENA (zachechtne se): Ano. Ta mlha předevčírem byla hrozná.

MUŽ: Slyšel jsem, že Bovey je hezké místo.

MATT: Ano. Mám tam nějaké tety. Dobré místo pro tety.

ŽENA (směje se): Čím to je, že některé místo je dobré pro tety?

MATT: Ó! Není to tam nijak vzrušující. Asi se tam bude dobře háčkovat.

MUŽ: Ha! To je dobré! Ha!

MATT: Musím si pospíšit, nebo bych přijel pozdě k čaji. Tak to mám tady natřít kolem heytorských skal?

ŽENA: Ano. A přijedete zrovna ke kostelu.

MATT: Moc vám děkuju. Vím, že tety bydlí právě vedle. Sbohem.

Smekne slušně klobouk a odejde vpravo.

MUŽ a ŽENA hledí za ním upřeně.

ŽENA: To je hezký mladík!

MUŽ: To o těch tetách se povedlo. Ha!

Je slyšeti, jak se automobil vzdaluje.

No, a teď tu punčochu!

ŽENA (shýbajíc se a zouvajíc střevíc): Řekla bych, že je to nějaký šlechtic, nemyslíš?

MUŽ (podpíraje ji zezadu): Hm! Jenomže lepší člověk by nejel v takovémhle ohavném voze.

ŽENA: Viděl, že jsem zuta, a díval se jinam. To bylo přeci od něj moc hezké.

MUŽ: To byl soucit; poněvadž sám byl špatně obut.

ŽENA (obracejíc punčochu na rub): Podívej se, tady je. Ničemný trojhranný kus štěrku. Je to zvláštní, jak se jen dostane –

MUŽ (znenadání): Pozor! Tady jede strážník na kole.

ŽENA spustí sukni a stojí, opět zachovávajíc rovnováhu, punčochu v ruce. Objeví se velmi zpocený STRÁŽNÍK, jedoucí na kole.

STRÁŽNÍK: Neviděli tady trestance?

MUŽ (užaslý): Trestance? Ne.

STRÁŽNÍK: Neviděli nikoho?

MUŽ: Jenom auto.

STRÁŽNÍK: A jaký pak auto?

MUŽ: Fordku, myslím.

STRÁŽNÍK: Dopak v ní seděl?

MUŽ: Muž.

STRÁŽNÍK: A jakej muž?

MUŽ: Ó – é – nějaký pán.

STRÁŽNÍK: Jak to můžou říc?

MUŽ: No, podle hlasu.

ŽENA: Mluvil s námi.

STRÁŽNÍK: A co povídal?

MUŽ: Ptal se kudy do Bovey.

STRÁŽNÍK: Aha! Co měl na sobě?

MUŽ: Dlouhý kabát do deště a klobouk jako já; byl docela v pořádku.

STRÁŽNÍK (utíraje si tvář): Že byl – a říkaj jako do Bovey?

ŽENA: Ano, má tam nějaké tety –

STRÁŽNÍK (zhluboka): Tety v Bovey. A voni mu ukázali cestu?

ŽENA: Řekli jsme mu, aby jel podle heytorských skal. Bylo to dobře?

STRÁŽNÍK: No, tak to ukázali cestu uprchlýmu trestanci.

MUŽ (pobouřen): To snad ale ne! Ale já vám povídám –

ŽENA: Byl velmi příjemný.

STRÁŽNÍK: Příjemnej? Vo kolik asi je napřed?

MUŽ: Ó! Ani ne pět minut. Já jsem přeci nevěděl – to bych mu byl přeci –

STRÁŽNÍK (mumlaje a utíraje se): Zatracenej vrch!

MUŽ: Nebylo by líp, abyste do Bovey telefonoval?

STRÁŽNÍK (živě): Bovey! Proč myslel, že s nima mluvil? Poněvadž nejede do Bovey a chce, abych já myslel, že tam jede.

ŽENA: A vždyť to byl opravdu slušný pán.

STRÁŽNÍK (suše): Ty lidi, co jim před půlhodinou ukrad ten automobil, si myslej vo ňom něco jinýho. (Otře si tvář.)

ŽENA: Já pořád nemohu uvěřit –

MUŽ: Ty jeho nohy – (k STRÁŽNÍKOVI, jenž nespustil oči z paniny nohy) – všiml jsem si, že vypadaly prašpatně.

STRÁŽNÍK: Tak proč ho nepodrželi?

MUŽ (rozčilen): Já bych to byl ovšem udělal, kdybych měl podezření.

STRÁŽNÍK: Nejprv maj podržet a pak teprve podezřívat.

MUŽ: No, mně je to moc líto. Kdybych –

STRÁŽNÍK: To už je vodbytý. Musím si pospíšit a zatelefonovat. (Obrátí se a odjede na kole na cestu.)

ŽENA (na jedné noze): Já opravdu nevím, čeho bys měl litovat, Filipe? To přece byl slušný člověk.

MUŽ: Trestanec je trestanec; se zákonem se hrát nedá.

ŽENA: No, my jsme si s ním zahráli, to je aspoň útěcha! Ten strážník se mi zas koukal pořád na nohu.

MUŽ: Ty bys byla myslím nejradši, kdybych se s tím policajtem sepral!

ŽENA: Nemluv hlouposti, Filipe! Nemusíš hned mít zlost, když ti něco podráždí nervy. Ne, nedrž mě, já se mohu docela dobře obout sama. (Stojí vrávorajíc na jedné noze a obuje si punčochu.)

MUŽ: Byla to ale drzost od toho chlapíka – mluvit o tetách!

ŽENA: Zdálo se ti to moc k smíchu, když to povídal.

MUŽ: Kdybych jen byl věděl –

ŽENA: Ó! Ano, kdybys byl věděl. – Nemáš v sobě ani za groš původního hříchu. Díkybohu, já zase mám.

MUŽ: Kde? Nikdy jsem –

ŽENA: Ne, pro tebe já to nemám.

MUŽ: Hleďme! On se vrací.

ŽENA: Kdo? Strážník?

MUŽ: Ne – ten chlapík – ten trestanec.

Je slyšet automobil.

ŽENA: Hurá!

MUŽ: Co to má znamenat – hurá? Co mám dělat? Je to zpropadené.

ŽENA (zlomyslně): Běžet a zastavit ho, přirozeně.

MUŽ (přešlapuje): Aby mě přejel. Ti lidé jsou všeho schopni.

ŽENA: No, tak to udělám já a budu ho varovat před strážníkem.

MUŽ: To neuděláš! – Hleďme! On zastavuje. To je horší. Co u čerta mám dělat?

ŽENA se směje. Je slyšeti jak automobil zastavuje. MATT se znovu objeví.

MATT: Je mi strašně líto, ale selhal mi vůz. Je tu jedna cesta nahoru, ne? Skrz Widecombe napravo – viděl jsem tam cestu, ne?

MUŽ: Hm! No – já – e –

ŽENA: Ano, ale já bych vám neradila, abyste tam jel.

MATT: Bojím se, že tam musím. Vůz mi začal couvat z vrchu dolů.

MUŽ: Myslím – e – že bych – e – měl –

ŽENA: Můj muž chce říci, že tam ve Widecombe čeká strážník (ukazuje).

MATT: Ano. (Dívá se zpět, zastíraje si rukou oči.) Vidím ho.

ŽENA: Tak uděláte líp, když pojedete nahoru.

MATT: Tam nahoře jsou dva, víte. Můj vůz je velmi citlivý.

ŽENA: Ó, bože!

MUŽ: Jano! (Rozhodně.) A teď, pane, ten strážník s námi mluvil. Už je po komedii. Já vezmu ten vůz, jestli dovolíte. Říkal, že není váš.

MATT (ustupuje): To je strašlivě pravdivé, víte. Ale pak – váš také není.

MUŽ: No, o tom by se dalo mluvit. Myslím, že jste hotov.

MATT: Za koho mne máte?

MUŽ: No – e – za uprchlého trestance, abyste rozuměl.

MATT: Ó! No – i když je to tak, nejsem ještě u konce se silami. Já ovšem rozumím, jak vy se na to díváte; ale naneštěstí já mám také svůj názor.

MUŽ: Teď po tom s tím strážníkem prostě už se s tím žertovat nedá.

MATT: Hleďte! Mám nápad. Což abychom všichni jeli automobilem do Widecombe?

MUŽ: Ach! Děkuju vám pěkně; věděl jsem, že máte smysl pro hru.

MATT: Víte, když budete se mnou, dostanu se skrz Widecombe docela hladce a potom vás na opačném konci vysadím.

MUŽ: Ale –! Co? Ne – to přece –

MATT: A to je v pořádku. Vezměte mě do Widecombu jako zajatého – no a pak za to nebudete moci, když proletím a vyhodím vás. Chci vám to usnadnit a doufám, že vy mi to taky chcete usnadnit.

MUŽ: Proč bych to měl dělat? Pro uprchlého trestance.

MATT: A co myslíte, že jste vy?

MUŽ: Jak!

MATT: Chcete tím říci, že obyčejný člověk nerozumí hře?

MUŽ: Ale ano. Ale já byl varován. Jsem teď proti tomu.

ŽENA: Já pojedu s vámi. Když budete s ženou, projedete docela hladce.

MATT: Skvělé! Opravdu vám děkuju. Račte dovnitř?

MUŽ: Jano!

MATT: Představte si sebe na mém místě, pane.

MUŽ: Slyšíte! Měl bych vás sraziti k zemi a sednout si vám na hlavu, abyste věděl.

MATT (zaujme obranné postavení): No, jestli si máte se mnou nějakou záležitůstku vyřídit, prosím, udělejte to rychle.

MUŽ: No, já myslím – to je velmi hrubé.

ŽENA: Ale! Ne, Filipe! Ó, ne!

MUŽ: No tak, což kdybyste mne nechal řídit?

MATT: Proč bych to měl dělat? Já ukradl vůz. Tak, milostpaní, pojedeme?

ŽENA (uvazujíc si závoj kolem tváře): Dobrá!

MUŽ: To je ohavné! Poslyšte, pane, zdá se, že vy myslíte –

MATT: Já vám povím, co si myslím (chmurně). Byl jsem příliš dlouho v očistci a chci se z něj dostat ven a vy mi v tom nezabráníte, jestli chcete co vědět.

MUŽ: A to zas ano!

ŽENA: Filipe!

MUŽ: Mne ani nenapadne, abych to dovolil. Jestliže se nevzdáte, donutím vás.

MATT (výhružně): Ó! (Vytáhne z kapsy šroubovák.)

ŽENA (postaví se mezi ně – k MATTOVI): Víte, myslím, že bude lépe, když pojedete dál.

MATT: Taky to myslím. Lituju, že jsem byl hrubý a že jsem vytáhl takovouhle věc. (Poklepe šroubovákem.) Ale já nežertuju, víte. (Vážně.) Život, který žijeme, kazí náš smysl pro humor. Sbohem, paní, jsem vám velmi vděčen. (Obrátí se a zmizí.)

MUŽ: Poslyšte! Takhle neodejdete, ať do mne hrom, jestli ano! Stůjte!

ŽENA: Znamenitě, Filipe, znamenitě! (Je slyšeti rozjíždějící se automobil.) Utíkej! Můj milý! Utíkej! Už je to v pořádku. Přijdeš pozdě.

MUŽ: Ty jsi ale –

Stojí, dívajíce se jeden na druhého, zatímco hluk automobilu slábne, a opona padá.

SEDMÁ EPIZODA

Uplynula hodina.

Kamenitá jáma na okraji vřesoviska, trakař se špičákem a MATT, který leží na tváři, zřejmě spící, v očekávání až se setmí. Zprava objeví se postava NÁDENÍKA. Je to hřmotný, velký chlapík s lopatou. Když uvidí na zemi ležící tělo, zastaví se tiše, upřeně se dívaje. Pak se obrátí a vrátí se, odkud přišel. MATT, jenž si uvědomil jeho přítomnost, sebere se, aby vyskočil a utekl. Ale pak se rozhodne jinak, ulehne znovu ve stejném postavení, jako by spal. NÁDENÍK se vrátí následován DRUHÝM NÁDENÍKEM, stejně velikým, jako je sám. PRVNÍ NÁDENÍK si odkašle.

MATT (usedne s nohama složenýma pod sebe): No, lidičky! Co si přejete?

PRVNÍ NÁDENÍK: Vodpustěj, pane, my hledáme toho uprchlýho trestance. A tak si jako myslíme, že by to mohli bejt voni.

MATT: Opravdu? To je velmi hezké! A teď, když vidíte, že to nejsem já, tak se přec omluvíte?

PRVNÍ NÁDENÍK (opatrně): Se ví, dyby sme věděli, kdo voni sou –

MATT: U koho pracujete?

PRVNÍ NÁDENÍK: U Browningů na statku. Tady ta pastvina patří jim.

MATT: Promluvím si se statkářem Browningem. Je to směšné, ale mně se to vůbec nelíbí, že mne pokládáte za uprchlého trestance.

PRVNÍ NÁDENÍK: Jo, já si taky myslím, že bude jako nejlíp, dyž si pudou promluvit s panem Browningem. Jíro, di, a přiveď pána. Je tamhle v sadě naproti.

DRUHÝ NÁDENÍK odejde vlevo.

PRVNÍ NÁDENÍK: My sme byli upozorněný na toho taškáře, vědí? Zdá se, jako že von někde šloh automobil a my sme ho našli támhle vzadu v příkopě. A von to je taky takovej starej vůz.

MATT: Co propána má ten vůz společného se mnou?

PRVNÍ NÁDENÍK: Já sem vo tom zticha. Pán jim to poví, až příde.

MATT: Půjdu mu naproti. (Chystá se, jako by chtěl vstát.)

PRVNÍ NÁDENÍK: Ne. Jen zůstanou sedět.

MATT: No tak poslyšte, příteli! Copak mluvím jako trestanec?

PRVNÍ NÁDENÍK: To nemůžu říct, já sem jakživo žádnýho neslyšel. Myslím, že sou to nejvíc lidi z města.

MATT: No, já byl vychován na venkově, jako vy. Jaképak tu máte mzdy? (Vytáhne z kapsy láhev, hvízdaje si „Jen klidně, moje milá“.)

PRVNÍ NÁDENÍK: No, esli sou voni ten trestanec, tak to sou pálenej, to jim můžu říct.

MATT: Ale proč, proboha, si pořád myslíte, že já jsem vězeň? Jsem rybář, který se zastavil v Lustleigh. (Učiní doušek z prázdné lahve.) Děláte hlouposti, víte.

PRVNÍ NÁDENÍK (škrábe se na hlavě): Esli je to pravda, co říkají vo sobě, že sou, tak nač se tady skovávaj?

MATT: Schovávám? Já jsem si tady zdříml za větrem, dřív než půjdu domů.

PRVNÍ NÁDENÍK: Ten taškář měl taky sebou rybářskej prut.

MATT: Ten trestanec? Nesmysl!

PRVNÍ NÁDENÍK: Žádnej nesmysl.

MATT: Poslyšte, člověče, už toho mám dost. (Vstane znenadání.)

NÁDENÍK ustoupí a zvedne lopatu. Ale v témže okamžiku SEDLÁK a DRUHÝ NÁDENÍK přijdou zleva, doprovázeni DĚVČÁTKEM asi třináctiletým v jezdeckých šatech.

SEDLÁK: No tak! To stačí, Jime. A vy, co jste tu na mém poli, povězte mi laskavě, jak se jmenujete a co tu děláte. Je tady jeden nevítaný návštěvník s rybářským prutem, docela jako vy.

MATT: Pan Browning?

SEDLÁK: Jo, to je moje jméno.

MATT: Já jsem Matthew. Kapitán Matthew. Jsem teď v hostinci v Lustleigh. Musí to být nějaký nesmyslný omyl. Tenhle dobrý věrný hlídač myslí, že chytil trestance.

SEDLÁK (na kterého MATTŮV přízvuk a vzezření a to, že drží v ruce láhev, učinilo dojem): No, pane, když tyhle trestanci jsou na vřesovisku, tak člověk musí dávat pozor. Slečno Alžběto, běžte domů.

DĚVČÁTKO se ani nehne, ale zůstane jako očarováno.

Přijel z Widecombu strážník se zprávama támhle vo tom voze, a ten člověk, co to sebral, měl dlouhej hnědej kabát a rybářskej prut docela jako vy.

MATT: Jestli ten strážník tady ještě je, bude nejlíp, když mě k němu dovedete.

SEDLÁK: Ne. Já mu radši vzkážu, aby přišel sem. Jíro, utíkej a přiveď toho policajta! Je tam u toho automobilu.

DRUHÝ NÁDENÍK odejde vpravo a PRVNÍ NÁDENÍK ustoupí poněkud vpravo, ponechávaje SEDLÁKA a MATTA o samotě vlevo, při čemž MATT zůstává mezi nimi uprostřed. DĚVČÁTKO stále číhá bez dechu.

MATT: Hleďte, pane Browningu – vzal to čert – ale vy jste přece měl líp vědět, co děláte!

SEDLÁK: Ó! Řek bych, že ste vzdělanej člověk, ale to ten trestanec je taky, jak se zdá. Aspoň je kapitán. Snad byste mi moh říc, jak se menuje majitel tý hospody v Lustleighu, co vy ste zůstal?

MATT: Což on se nějak jmenuje? Nevšiml jsem si.

SEDLÁK: Ne. A na méno tý hospody se taky snad nepamatujete?

MATT: U Červeného lva.

SEDLÁK: Ha!

MATT: No, tak to mělo být.

SEDLÁK: Tak snad byste mi moh ukázat, jaké máte na sobě šaty.

MATT (rozhodne se): No, tak já se vzdávám.

DĚVČÁTKO: Ó!

SEDLÁK: Myslel jsem, že na to dojde.

MATT (ztiší hlas): Rozumějte hře. Poskytněte mi příležitost!

SEDLÁK: No, vy dobře víte, že to nemůžu udělat. Tak nač to chtít?

MATT: No, byl jsem osmačtyřicet hodin na svobodě, a užil jsem jich opravdu, jak se patří. Nemáte cigaretu?

SEDLÁK: Já to nekouřím. Jime, nemáš retku pro pána?

PRVNÍ NÁDENÍK vytáhne z kapsy krabičku cigaret a nabídne z ní MATTOVI. MATT si vezme jednu a zapálí si ji od sirky v závětří, utvořeném z mozolných rukou NÁDENÍKOVÝCH, který pak zas opět ustoupí vpravo s lopatou v ruce.

MATT: Moc vám děkuju. (Usedne na trakař.)

Nastane ticho, DĚVČÁTKO se přikrade k MATTOVI.

DĚVČÁTKO (podává mu knížku): Prosím vás, nechtěl byste se mi do toho podepsat?

SEDLÁK: Slečno Alžběto!

DĚVČÁTKO: No, já zrovna začínám – musím přeci říci někomu zvláštnímu.

MATT (vycení zuby): Inkoustem nebo – krví?

DĚVČÁTKO: Ó! To by bylo skvělé!

MATT: Mou, anebo – vaší?

DĚVČÁTKO: Ó! Mám plnicí pero. (Podá je MATTOVI. MATT se podepíše.) Děkuju vám pěkně.

MATT (vraceje jí knížku): Podejme si na to ruce.

Stisknou si s DĚVČÁTKEM ruce.

Až budete stará, budete moci říci, že jste se setkala s vrahem Mattem. – Pane Browningu, tak vy mi nedáte příležitost?

SEDLÁK: Pomáhat a povzbuzovat trestance? Ne, ne, kapitáne.

MATT: Mrcha, co? (Rozhlížeje se.) No, jsem na zemi. Souhlasíte s tím, aby se lišky vykopávaly?

SEDLÁK: To se ví, mrchy!

MATT: A! No, můžete děkovat nebi, že jste nikdy nebyl ve vězení.

SEDLÁK: To ne, a doufám, že jakživo nic neudělám, proč bych se tam dostal.

MATT: Tak si dejte pozor, abyste neměl v něčem smůlu, to je všecko.

SEDLÁK: Smůlu? Já zas myslím, že člověk, který zabil druhýho, může jen mluvit vo štěstí, že proto nevisel.

MATT (zasmušile): Já jsem tomu chudákovi nechtěl ublížit.

DĚVČÁTKO: Vy jste opravdu někoho zabil?

MATT: Dosud ne.

SEDLÁK (vyndá špičák z trakaře): Vy jste ho praštil a von od toho umřel. A co víc, von dělal svou povinnost, pokud si vzpomínám, stejně jako já teď dělám svou. (Hledí upřeně na MATTA, jako by ho varoval, aby se nepokoušel o novou ránu.)

MATT: Nemusíte se bát; je tu dítě. Ale kdyby tu nebylo! Doufám, že se postaráte, aby můj přítel (ukazuje na NÁDENÍKA), dostal odměnu za to, že mne chytil.

SEDLÁK: Může si ji vzít; já nechci žádnou odměnu za to, že konám svou povinnost.

MATT (vážně přikyvuje): To je štěstí! Oceňuju vaše znamenité úmysly, pane Browningu. Těší mne, že jsem vás poznal! Sbohem! (Vyskočí z trakaře a udělá kličku jako hráč kopané, který se vyhýbá srážce, a už je za ním a prchá vlevo.)

DĚVČÁTKO spráskne ruce.

SEDLÁK (užaslý): Mrcha! Hej! Jime! Za ním!

NÁDENÍK vyrazí krátký řev a rozběhne se. SEDLÁK se chystá ho následovat.

DĚVČÁTKO: Ó! Pane Browningu!

SEDLÁK: No?

DĚVČÁTKO: Ó! Nic.

SEDLÁK: Kruci! (Odběhne vlevo.)

STRÁŽNÍK a DRUHÝ NÁDENÍK přispěchají zprava.

STRÁŽNÍK: Je pryč! Kudy utek, s’ečinko?

DĚVČÁTKO (se vzdálenou lhostejností): Já nevím.

STRÁŽNÍK: Tak poďme honem! (Odběhne s NÁDENÍKEM vlevo.)

DĚVČÁTKO: Ó! Doufám, že unikne! Ó!

Zatímco stíhání pokračuje, padá opona.

OSMÁ EPIZODA

Uplynulo několik minut.

V obývacím pokoji v domku, náležejícím tzv. lepším lidem, jsou dvě neprovdané ženy – SLEČNA GRACIE, asi sedmačtyřicetiletá, připravuje čaj vpravo na malém stolku před krbem, a SLEČNA DORA, mnohem mladší, oblečená ještě v loveckém oděvu, stojí v pozadí u otevřených zasklených dveří.

SLEČNA DORA: Tam ti je taková záře na řece, Gracie. Nejrozkošnější červeň. Zastřelili jsme dost a všichni koukali po tom uprchlém trestanci.

SLEČNA GRACIE: A viděli jste ho?

SLEČNA DORA: Ne, díky bohu. Ubohý štvanec.

SLEČNA GRACIE: Myslíš-li, že štvanci jsou ubozí, tak proč chodíš na štvanice?

SLEČNA DORA: Lišky štvou samy, a je přirozeno, že jsou pak i ony štvány.

SLEČNA GRACIE: Stejně je to s trestanci. Pro ně je škoda soucitu. Čaj, Doro.

SLEČNA DORA: To není obyčejný trestanec. To je kapitán Denant, jistě si vzpomínáš –

SLEČNA GRACIE: Ó – já hned tak nezapomenu na tu hádku, kterou jsme měly o tom případě. No! Dobře se mu stalo.

SLEČNA DORA (jde ke stolu a usedne. Zahledí se pevně na sestru): Víš, Gracie, ty jsi na dobrou ženu hrozně necitelná.

SLEČNA GRACIE: Vezmi si koláč. Mám ráda důslednost.

SLEČNA DORA (z hloubi): Myslím, že máš pravdu.

SLEČNA GRACIE (překvapena): Proč?

SLEČNA DORA: Je to hanba, štvát lišky. Mnohem lepší je střílet je.

SLEČNA GRACIE: Brzo nebude žádných lišek. Ten nápad pusť z hlavy. Copak potom králíci a uvázaní psi? Sedláci už mají tak dost svázané ruce. Jen počkej, až pojedeme do lázní. Tam můžeš mít tolik utkvělých myšlenek, kolik ti bude libo.

SLEČNA DORA: Já už nebudu jezdit na štvanice.

SLEČNA GRACIE: A tak to jsi velmi bláhová, nechávat toho, když tě to baví. Půjdeš se mnou dneska do kostela?

SLEČNA DORA: Víš, co bych si přála, abys řekla, Gracie? „Já už do kostela chodit nebudu.“

SLEČNA GRACIE: Přála bych si, Doro, abys zanechala volnomyšlenkářství.

SLEČNA DORA: Přála bych si, Gracie, abys zanechala náboženství.

SLEČNA GRACIE: Jenom tím urážíš vikáře.

SLEČNA DORA (kývajíc hlavou): Je přílišný dobrák, než aby se proto zlobil.

SLEČNA GRACIE: Jsi příliš zvrácená ve všem. Stačí, když já něco řeknu, aby tys chtěla právě opak.

SLEČNA DORA: Moje drahá, to, co já chci, to pro tebe nic neznamená. Já nemám takovou povahu.

SLEČNA GRACIE (chladne): Myslíš tím, že jsem sobecká? Děkuju ti.

SLEČNA DORA: Odpusť, Gracie.

SLEČNA GRACIE: Chceš ještě šálek?

SLEČNA DORA: Prosím tě.

Nastaví šálek a SLEČNA GRACIE jí nalévá z konvice, když skleněnými dveřmi vrazí dovnitř člověk. Oběma slečnám klesnou ruce a obě hledí vyjeveny. MATT, který horečně oddychuje a je znaven, učiní náhlý prosebný, vysvětlující posunek, a schová se pod okenní záclonou. Venku je slyšet pronásledovatele. Obě dámy neustávají se dívat i v divokém překvapení, když tu objeví se u dveří SEDLÁK.

SEDLÁK: Kudy utíkal?

SLEČNA DORA: Kdo?

SEDLÁK: Trestanec. Přeskočil vaši zeď a zahnul tady za roh.

SLEČNA DORA: Ó! Ano. Zdálo se mi, že jsem něco viděla. Tady na trávníku a potom zas přes zeď na druhém konci, pane Browningu. Rychle!

Za jejími zády postava a tvář SLEČNY GRACIE je velmi výmluvná.

SEDLÁK: Dobrý! Hej! Přeskočil zeď. Za ním, hoši! Drapněte ho dřív, než se dostane do roští.

PRONÁSLEDOVATELÉ přeběhnou kolem dveří – jsou to DVA NÁDENÍCI, STRÁŽNÍK a dva mladí turisté. Křik umlkne a nastane ticho – obě dámy stále stojí.

MATT (vynoří se, stále bez dechu a klobouk v ruce. Povšimnuv si DOŘINA jezdeckého úboru, obrátí se k SLEČNĚ GRACII): Děkuju vám, paní.

SLEČNA GRACIE: Mně ne.

MATT (ukloní se SLEČNĚ DOŘE): To bylo veliké od vás, veliké.

SLEČNA DORA: Stůjte vzadu – někdo by se mohl vrátit. (Stáhne záclony a MATT ucouvne.)

SLEČNA GRACIE: Veliké! A takhle lhát! A pro trestance!

MATT (kterému se vrací sebevláda): Dovolíte-li mi, abych to řekl, tím je to větší. Lháti pro arcibiskupa by nedalo žádnou práci.

SLEČNA GRACIE: Prosím, nerouhejte se.

SLEČNA DORA (nalévajíc čaj): Nevypil byste šálek čaje, pane?

SLEČNA GRACIE (tichým hlasem): No, ale Doro!

MATT (upustí klobouk a vezme šálek od SLEČNY DORY): Jste ohromně dobrá. (Vypije šálek rázem a vrátí jí jej.) Je mi strašně líto, že jsem sem takhle vrazil, ale běželo tu o krk, buď sem vrazit, anebo se nechat chytit.

SLEČNA GRACIE: Když si uvědomím postavení, do něhož jste uvrhl mou ubohou sestru, myslím, pane, že jste se měl nechat chytit.

SLEČNA DORA (ostře): Ubohá sestra! Gracie, ty –!

MATT: Když je člověk štván, nemyslí na nic jiného, než co udělá v příští chvíli.

SLEČNA DORA: Myslím, že jste hrozně vyčerpán.

MATT: Děkuju, začínám přicházet k sobě. Je mi, jako bych políbil lem vašeho roucha.

SLEČNA DORA: Já nemám žádné. Nebylo to hrozně bláznivé, tak prchnout?

MATT: Neřek bych. Poznal jsem při tom, jak slušní mohou lidé být.

SLEČNA DORA: Zacházeli s vámi špatně?

MATT: Ó! Ne! To zacházení bylo docela dobré – trošíčku jednotvárné.

SLEČNA DORA: Tiše! (Poslouchají. Je slyšeti vzdálené výkřiky.) Co teď chcete dělat?

MATT: Nemám žádný plán. Taky žádný za nic nestojí. Je to jako v bitvě – člověk jej změní dřív, než jej použije.

SLEČNA DORA: Četla jsem o vás v novinách.

MATT: Ó! Ano! Jsem tam velikými písmeny? Moc vám děkuju. A teď už jsem venku.

SLEČNA DORA: Ne, počkejte! (U záclon.) Vrátím se v minutě. (Vyklouzne ven.)

SLEČNA GRACIE (obrátí se k němu): Předpokládám, že se považujete za slušného člověka.

MATT: Já opravdu nevím. To záleží na tom, s kým právě jsem. Mohlo by se mi něco namítat.

SLEČNA GRACIE: Vidíte, jaká žena je moje sestra. Výbušná a humanitářská. Já – já ji mám velice ráda.

MATT: Přirozeně. Je skvělá.

SLEČNA GRACIE: Nechcete-li jí způsobit –

SLEČNA DORA (objeví se opětně mezi záclonami): Myslím, že vás mohu ukrýt.

SLEČNA GRACIE: Doro!

MATT: Ne, ne! To není dobře. – Nemohu vám dovolit –

SLEČNA DORA (obrátí se na sestru): Udělám to, Gracie. (Obě mluví rychle najednou.)

SLEČNA GRACIE: Ne v tomto domě.

SLEČNA DORA: Je to stejně můj dům jako tvůj. Nemusíš se toho vůbec všímat.

SLEČNA GRACIE (odtahujíc ji od dveří): Alespoň jsi nepřestoupila zákon doposud. A teď to také neuděláš.

SLEČNA DORA: Nesnesu se dívat na to, jak voják a vzdělaný člověk je štván bandou chrapounů.

SLEČNA GRACIE (s pohledem na MATTA): Doro, ty nesmíš! Je to špatné a je to nesmyslné.

SLEČNA DORA (rozpálená): Jdi nahoru do pokoje. Budu-li se muset o tobě zmínit, řeknu, že jsi ničeho neviděla. A totéž můžeš říci ty.

SLEČNA GRACIE (silnějším hlasem): Očekáváš, že já budu lhát!

MATT nepozorován v prudkosti rozhovoru učiní zoufalý posunek a vyklouzne dveřmi ven.

SLEČNA DORA: Povídám ti, že ho skryju. Kapitáne – (Obrátí se znenadání k MATTOVI a shledá, že ho tam není.) Kde je?

Obě sestry stojí zmateně, rozhlížejíce se kolem.

Kterými dveřmi odešel?

SLEČNA GRACIE: Nevím.

SLEČNA DORA: Neviděla jsi ho?

SLEČNA GRACIE: Neviděla. (Odpovídajíc na výraz sestřiny tváře.) Povídám ti, že neviděla.

SLEČNA DORA se podívá za dveřní záclonu, pak vyhlédne opatrně ze dveří a pak ucouvne před STRÁŽNÍKEM, který vstupuje rozpálený a bez dechu, následován SEDLÁKEM a PRVNÍM NÁDENÍKEM, kteří zůstanou stát venku.

STRÁŽNÍK: Vodpustěj, s’ečno, my sme ho ztratili. Ten se, pane, ale umí ztrácet. Možná, že zas zahnul zpátky. My bysme si to tady prohlídli, kdyby von se jako tady někde skovával. Mužem tady projít?

SLEČNA DORA: Tady v domě být nemůže.

SLEČNA GRACIE stojíc, špulí rty.

SEDLÁK: Snad bysme se, slečno, přeci jenom mohli podívat. – To je, panečku, pěkná mrcha.

Aniž by čekali na další dovolení, oba muži projdou pokojem a odejdou vlevo. Obě sestry stojí, hledíc jedna na druhou.

SLEČNA DORA: Já ho chytit nedám. (Jde ke dveřím.)

SLEČNA GRACIE (uchopí ji za sukni): Stůj! Povídám!

SLEČNA DORA: Pusť mne!

SLEČNA GRACIE: Nepustím. Jsi blázen. Co ti na tom záleží?

SLEČNA DORA: Pusť mne, Gracie.

SLEČNA GRACIE: Nemůžeš mu pomoci, leda bys přestoupila zákon.

SLEČNA DORA: Tak pustíš mne, Gracie? Udeřím tě.

SLEČNA GRACIE: Tak dobře. Jen mne udeř!

Obě sestry drží jedna druhou a na okamžik se zdá, jako by z toho měl být fyzický zápas mezi oběma. Je slyšeti, že muži se vracejí.

SLEČNA DORA: Pusť mne.

Pustí se a čekají, až se dveře otevřou. SEDLÁK a STRÁŽNÍK se vrátí.

SEDLÁK: Ne, tady von není; to je teďka jistý.

STRÁŽNÍK (stojí mezi oběma): Sou si docela jistá slečno, že ho viděli přelejzat tamtu zeď?

Okamžik napětí.

SLEČNA DORA: Docela.

SLEČNA GRACIE vtáhne dech, až to zasyčí.

SEDLÁK: A vod tý doby ho neviděli?

SLEČNA DORA: Ne.

SEDLÁK: A vy taky ne, slečno?

SLEČNA DORA hledí upřeně na sestru.

SLEČNA GRACIE (vztyčí hlavu a s tváří jako maska): Ne.

SEDLÁK (zvedne MATTŮV klobouk, který tam zapomněl, když utekl): A co je tohle?

SLEČNA DORA (vzpamatovavši se): To? Starý klobouk mého bratra, který někdy nosím.

SEDLÁK: Ten je zvláště podobnej tomu, co měla ta mrcha na sobě.

SLEČNA DORA: Opravdu? Tyhle rybářské klobouky jsou všechny stejné. (Vezme klobouk.) Hledal už jste v sadě, pane Browningu?

SEDLÁK: A! To musíme zkusit. Ale už začíná bejt hodně šero. Tak poďme hoši, musíme vzít voči do hrsti. Mrcha jedna, ten mi pane dal. Musím už sám koukat, abych se vrátil.

SLEČNA DORA: Zkuste to na děkanství.

STRÁŽNÍK: A! Tam se taky podíváme.

Odejdou.

Sestry v tichu osamějí. SLEČNA GRACIE najednou sedne ke stolu a skryje tvář ve dlani.

SLEČNA DORA: Řeklas to krásně, Gracie. Děkuju ti.

SLEČNA GRACIE (zuřivým pohybem odkryje tvář): Ty mi děkuješ za to, že jsem lhala!

SLEČNA DORA: Je mi líto.

SLEČNA GRACIE: Líto? Přinutila bys mne, abych to udělala zas!

SLEČNA DORA (prostě): To bych udělala. (Hledíc za pronásledovaným.) Ubožák!

Zatímco se dívají jedna na druhou, opona padá.

DEVÁTÁ EPIZODA

Bezprostředně potom v sakristii venkovského kostela, osvětleného olejovou lampou, kde v pozadí visí na kolících komže a kutny, jsou tu dvoje dveře, jedny vpravo, vedoucí na hřbitov, a jedny otevřené vlevo, vedoucí do kostela. Až na jednu nebo dvě židle a stolek u stěny přede dveřmi vlevo, na kterém stojí džbán, není tu nábytku.

Scéna je prázdná, ale téměř ihned vejde z kostela FARÁŘ, přinášející nějaké ozdoby od minulých žní, jež položí na stůl. Je to tenký, šedovlasý, snědý, živý muž ve středních letech s dobrou, vrásčitou, hladce oholenou tváří, oblečený v černé sako; zřejmě svou doktrínou náleží k tzv. vyšší církvi. Vezme džbán a nalije vodu do dvou váz, mumlaje: „Ó – pro křídla – ó pro křídla holubice!“ Pak vezme vázy, každou do jedné ruky, a vrátí se do kostela. Dveře vpravo se otevřou a štvaný MATT, který je bez klobouku, vklouzne dovnitř, zavíraje za sebou dveře. Zastaví se, aby viděl, na čem je, přejde k otevřeným dveřím naproti a pozoruje FARÁŘE, pak ustoupí a skryje se pod kutnu. Vykukuje ven, ale schová se, když se FARÁŘ vrací. Tentokráte skutečně zpívá: „Ó pro křídla – ó pro křídla holubice!“ Svlékne kabát a chystá se jej pověsit na hřebík a vzíti si kutnu, a když jest ve zpěvu právě na nejvyšší notě, zvedne kutnu a odhalí tak MATTA a ucouvne.

FARÁŘ: Hej!

MATT: Azyl, pane!

FARÁŘ: Co tím myslíte? Kdo jste?

MATT rozepne svůj kabát.

Ó! (Toto „Ó“ je výrazem něčeho více než překvapení. Je v tom také něco zděšení, jako by mluvící stál před svou vlastní duší.) Uprchlý vězeň! Sem jste neměl chodit.

MATT: Kam tedy, pane? Za starých časů kostel –

FARÁŘ: Za starých časů kostel byl něco pro sebe; nyní náleží státu.

MATT se hne ke dveřím.

Počkejte okamžik! (Pověsí kabát a oblékne kutnu, jako by chtěl v sobě posílit kněze.) Myslím, že jsem četl, že jste kapitán Denant, který –

MATT: Ano.

FARÁŘ (skoro pro sebe): Ubožáku!

MATT na něho hledí, je ticho.

MATT: Pro nás, kteří jsme byli ve válce, smrt tolik neznamená jako pro vás.

FARÁŘ: Já vím, já tam byl.

MATT: Polním kaplanem?

FARÁŘ (přikývne): Odkud jste přišel?

MATT: Támhle z toho domu těch dvou dam. Utekl jsem, když se pro mě přely. Nesnesl jsem to – nestojím za to.

FARÁŘ (se slabým úsměvem): Ano, slečna Dora vás chtěla schovat a slečna Gracie vás chtěla vyhodit. Hm? A přitom ta slečna Dora do kostela nechodí a slečna Gracie ano. Je tam něco nesprávného, anebo je to něco správného? (Hledí upřeně na MATTA.) Pronásledují vás?

MATT: Jsou mi v patách.

FARÁŘ: Azyl? Kdybych byl římský kněz. Stává se, že si přávám, abych byl.

MATT: Bylo by to logičtější.

FARÁŘ: Silnější. Tohle je postavení, v jakém jsem ještě nebyl, kapitáne Denante.

MATT: No, pane, jsem už skoro se silami u konce. Kdybyste mne tu nechal trochu odpočinout, to je to jediné, oč vás žádám.

FARÁŘ: Příteli milý! Sedněte si! (Přitáhne židli.) Zamknu dveře. (Učiní tak; pak když se MATT podívá vzhůru na okno, které je ve čtvrté zdi.) Ne, sem nemohou vidět. Myslím, že jste také velmi hladov.

MATT (sedaje): Ne, děkuju – to už přešlo. – Sázím se, že znáte ten pocit, že?

FARÁŘ (vrtí hlavou): Bojím se, že my, církevníci, vedeme příliš pravidelný život.

MATT: Ani z fronty ne? Tam přece to bylo docela všední.

FARÁŘ: Ne, stydím se to říct, ale ani tam ne. (Zatímco mluví, je vidět, že uvažuje a že ho to trápí.)

MATT (znenadání): No, velebníčku, jak se na to díváte? Udáte mne?

FARÁŘ (pohnut): Velebníčku! (Učiní pár kroků a pak se prudce zastaví před MATTOVOU židlí.) Jako člověk člověku – kdo jsem já, abych vás udával? Jeden ubožák druhého! (Vrtí hlavou.) Nemohu, odpočiňte si.

MATT (znenadání): Rád bych věděl, co by teď tak Kristus udělal.

FARÁŘ (vážně): To, kapitáne Denante, jest ta nejtěžší otázka na světě. To nikdo nikdy neví. Můžete odpovědět to neb ono, ale jistě to nikdy nikdo neví. Čím více čtete ta Písma, tím více si uvědomujete, že On byl nevypočitatelný. Víte – On byl génius! A proto je to tak těžké pro nás, kteří se snažíme ho následovat. (Hledí upřeně na MATTA, který sedí s lokty na kolenou a hlavou v dlaních.) Jste velmi unaven?

MATT: Bože! Nikdy jsem si nemyslel, že by mohl být člověk tak unaven. Klouby mi stávkují, a já přeci závodil v běhu na pět kilometrů.

FARÁŘ: Opravdu? Chlapík!

MATT: To dělá to napětí tady. (Dotkne se hlavy.) Jestli mne dostanou a já budu muset jít zpátky! Podivné! Když jsem prchal z Německa, tak to nebylo ani z poloviny tak zlé.

FARÁŘ: Viděl vás sem někdo vejít?

MATT: To nemohl – byli by tu za mnou v patách.

FARÁŘ: Kdo vás honí?

MATT: Vesničané a strážník.

FARÁŘ: Moji vesničané – a tady jsem já –

MATT (vstane): U čerta, ano, velebníčku. Je to velmi zlé. Už jsem venku.

FARÁŘ (položí ruku MATTOVI na rameno a zatlačí ho zpět do židle): Ne, ne. Odpočiňte si, dokud to jde. Žádal jste si azylu. Nevím o tom, že bych měl právo vás odtud vyhnat. Nevím – a jisto je, že nemohu, jen si odpočiňte. Mám tady trochu brandy. Stává se, že někdo v kostele omdlí. (Vezme láhev a skleničku z police v rohu.) Vypijte to do dna.

MATT (vypije ji. Vytáhne z kapsy lahvici): Slyšte – Rád bych věděl, jestli byste mohl tohle za mne vrátiti; je to prázdné – na to jméno a adresu. (Vytáhne krejčovskou vinětu z kapsy.) Strhl jsem to z tohohle kabátu. Můžete dodat „s neutuchající vděčností“, ale prosím vás, to jméno neprozrazujte.

FARÁŘ: Ne, ne! Postarám se o to. (Dá ji do kapsy.) Povězte mi, proč jste uprchl?

MATT: Zavřete kocoura do klece a otevřete pak omylem dvířka; uvidíte, co se stane. (Hledě na FARÁŘOVU tvář.) Ó! Ano, já vím, co vy myslíte – já už jsem ale svoji daň splatil dávno.

FARÁŘ: Což jste neměl řádný soud?

MATT: Nemůžete přece soudit nešťastnou náhodu.

FARÁŘ: A byla to všechno nešťastná náhoda?

MATT: No, já jsem ovšem neměl udeřiti. Původní hřích, víte; ale za obyčejné sražení se nedostává více než šest neděl; a já jsem dostal o čtyři léta víc pro to zatracené zábradlí u cesty. Ano, myslím, že jsem měl plné právo prchnout.

FARÁŘ: Jen máte-li sám před sebou klidné svědomí – to je to jediné.

MATT: No, nemusíte mít starost, velebníčku. Chytnou mě stejně.

FARÁŘ (s úsměvem): O to starost nemám. Caesar se může starat sám o sebe, jest na to zvyklý. Co mne znepokojuje, je můj vlastní duševní klid. Nelíbí se mi myšlenky, které tam teď vyvstávají. Vy jste vedl ve válce setninu, a já jsem vedl –

MATT: Své farníky – hm?

FARÁŘ (pokyvuje): Až vy odejdete – bude to správné, že jsem o vás mlčel, když jim neřeknu, že jsem o vás mlčel? Jsem oprávněn nepomáhati zákonu, aniž bych je o tom zpravil? A když jim to povím, budu moci podržet ten malý vliv nad nimi, který nyní mám? A je správno, aby farář setrval tam, kde nemá vlivu? To jsou mé nesnáze, kapitáne Denante.

MATT: Vím. (Trhne sebou.) Někdo se pokouší otevřít dveře.

FARÁŘ přistoupí ke dveřím vpravo. MATT postoupil vpřed.

FARÁŘ (u dveří): Kdo je to?

HLAS ZVONÍKŮV: To já, důstojný pane.

FARÁŘ: Ne, Tomáši. Jsem zaměstnán; až do bohoslužeb nemohu nikoho do kostela vpustit. (Stojí naslouchaje, pak se obrátí do středu.) Náš zvoník.

MATT (tichým hlasem): Pohostinství boží – nezapomenu na ně, velebníčku. Ale nechci, abyste mě měl na svědomí. Vyletím. Ačkoliv bych si přál, abych měl křídla té holubice!

FARÁŘ: Bohoslužba začíná o půl šesté. Myslím, že se sejde tak jeden nebo dva. Dělejte třetího. Můžete si odpočinout během modloslužby. Nikdo sem nepřijde.

MATT: Vy jste skvělý! Ale já raději půjdu a zkusím znovu své štěstí. Už je tma. Nechci se vzdát. Vyrazím a budu chycen na volném vzduchu. Můžete mi požehnat.

FARÁŘ (vrtě hlavou): Nejsem si sám dost jistý – sám dost jistý. K požehnání je potřeba alespoň biskupa.

Velmi hlasitě se klepe na dveře.

MATT: V pasti, u čerta! (Skočí k mešním šatům a zmizí pod nimi.)

FARÁŘ opětně přistoupí ke dveřím.

FARÁŘ (zvlášť ostře): Co je to?

HLAS STRÁŽNÍKŮV: Votevřou dveře, velebný pane, prosím jich!

FARÁŘ: Kdo je to?

HLAS STRÁŽNÍKŮV: Strážník, velebnosti, prosím jich, votevřou.

FARÁŘ s tísnivým posuňkem otevře dveře. Vstoupí STRÁŽNÍK, SEDLÁK, DVA NÁDENÍCI a ZVONÍK.

FARÁŘ: Říkal jsem vám, Tomáši, že nemohu s nikým mluvit, až po bohoslužbách.

ZVONÍK: Ano, velebnosti; ale strážník tady myslel, že byste jako moh vědět, jak to přide, že já jsem viděl před chvílí sem vstupovat člověka.

FARÁŘ: Co to má všechno znamenat, strážníku?

STRÁŽNÍK: To je ten uprchlej trestanec, velebnosti, a my ho honíme. Tady tydle dva lidi ho našli tamhle na starým štěrkovišti. Von jim ale utek a my sme ho honili do toho domu těch dvou dám, no a tam von nám zase zmizel; a Tomáš povídal, že viděl sem vejít člověka, kerej vypadal docela jako ta mrcha! Sou už tady dlouho, velebnosti?

FARÁŘ: Nejmíň hodinu.

STRÁŽNÍK: Hlavní dveře jsou zavřený. A já mám v chodbě lidi. Sou si jistej, že tu v kostele není nikdo?

FARÁŘ (přistupuje ke kostelním dveřím): Nevím, máte-li právo prohledávat svaté místo; no, ale podívejte se. Ale prosím vás, tak tiše, jak jen můžete. (Postaví se ke kostelním dveřím, aby je tam pustil. Ti jdou až na ZVONÍKA, jenž zůstal ve dveřích sakristie. FARÁŘ k němu přistoupí.) Vy můžete jít taky, Tomáši, já tady počkám.

ZVONÍK s nejistými pohledy a pohyby odejde pod tlakem FARÁŘOVA pohledu.

FARÁŘ (sotva pohybuje rty): Teď, rychle! (Ale jak mluví, v kostelních dveřích se znova objeví SEDLÁK. FARÁŘ má právě čas učiniti varovný posunek a MATT tak tak, že se znovu ukryje.)

FARÁŘ: No, Browningu?

SEDLÁK: Tam není. Je to tam prázdné jako má ruka. To je pane vypráskanej chlapík, to je jistý, ale my ho ještě dostanem. (Jeho oči podezřívavě spočinou na FARÁŘOVĚ tváři.)

FARÁŘ (s vynuceným úsměvem): Tak on vám teda utekl, že?

SEDLÁK: Jo! Ten umí běhat a kličkovat jako zajíc. Je to mazanej, všeho schopnej chlap. Co je to tam za těma kutnama?

FARÁŘ (stále s nuceným úsměvem): Já se podívám, Browningu.

Přistoupí k rouchům a v prostředku se za ně podívá, ale jenom vlevo. V tom okamžiku všichni se vrátí z kostela a on se k nim obrátí.

STRÁŽNÍK: Děkuju pěkně, velebnosti; tam von není. Tomáši, zdá se, že sis z nás udělal blázny.

ZVONÍK (zajíkaje se): Viděl jsem, jak sem někdo šel; viděl sem člověka těmadle svejma vlastníma vočima. Vopravdu sem ho viděl.

FARÁŘ (dívaje se na hodinky): Bohoslužby. Tomáši, jděte zvonit. (K STRÁŽNÍKOVI.) Bojím se, že vás musím požádat, abyste laskavě také šli, leda že byste chtěli zůstat na bohoslužbu.

Obličeje všech se zřejmě prodlouží.

STRÁŽNÍK (otvíraje dveře a pokyvuje mužům, aby odešli): Moje povinnost, velebnosti, musej vodpustit.

FARÁŘ: To je v pořádku, strážníku.

SEDLÁK (znenadání): Jen ještě vokamžik, důstojný pane. Vodpustíte, že se ptám, ale ste si vopravdu jistej, že ste neviděl toho taškáře?

FARÁŘ (vzpřímí se): A proč se mne na to ptáte?

SEDLÁK: Ptám se vás, abyste mi na svou čest, jako dobrej křesťan, pověděl, jestli ste viděl toho uprchlýho trestance, anebo ne.

Okamžik napjatého ticha.

FARÁŘ: Já –

MATT (vystoupí bez pláště jen v trestaneckých šatech): Rozhodně ne. Promiňte, pane, byl jsem tu schován. (Vztáhne ruce.) – Vzdávám se, strážníku.

SEDLÁK: Hele! Mrchu! Už ho máme! Dalo to ale práce!

FARÁŘ: Chovejte se tiše na tomhle místě a odejděte – hanobíte Boha.

Užaslí nad tímto výbuchem, všichni se odplíží, zanechávajíce MATTA uprostřed v rukou STRÁŽNÍKOVÝCH. FARÁŘ stojí po jeho levici.

MATT (k FARÁŘI): Odpusťte mi, pane! Neměl jsem sem choditi. Přece to nebyla žádná zábava.

FARÁŘ: Ne, ne! Co jste učinil, to jste učinil.

MATT: Je to vlastní slušné já, kterému člověk nemůže utéci.

FARÁŘ: A! To je to. (Velmi tiše.) Bůh vás živ!

Dívá se, jak STRÁŽNÍK a MATT vycházejí. Zvon se rozezvučí, zatímco opona padá.

John Galsworthy

Útěk

Edice Drama

Překlad Frank Tetauer

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 16. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4585-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4586-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4587-5 (prc)

Table of Contents

OSOBY

SCÉNY

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ EPIZODA

DRUHÁ EPIZODA

TŘETÍ EPIZODA

ČÁST DRUHÁ

ČTVRTÁ EPIZODA

PÁTÁ EPIZODA

ŠESTÁ EPIZODA

SEDMÁ EPIZODA

OSMÁ EPIZODA

DEVÁTÁ EPIZODA