Červánky svobody

Libuše Baudyšová

Román z roku 1848

Znění tohoto textu vychází z díla Červánky svobody tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Jos. R. Vilímek v Praze v roce 1932.

Text díla (Libuše Baudyšová: Červánky svobody), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 26. 5. 2025.

Panu dr. Alb. Pražákovi,
profesoru Univerzity Komenského v Bratislavě,
v upřímné úctě a vděčnosti připisuje
autorka

I

Byl vlahý podvečer v druhé polovici března. Stromy byly bezlisté, ale jejich větve, nalité mízou, byly plny pupenců volajících po teplém dešti, aby mohly rozpuknouti, zatím co žitné ozimy zelenaly se svěže vedle pruhů tmavé, nedávno zorané půdy.

Cesta, vedoucí od Hvězdy pod farním kostelem sv. Matěje, jehož prosté, ale výrazné obrysy odrážely se jasně od temněšedé oblohy západu, pestřila se veselou společností, jejíž hlasy úplně přehlušovaly roztoužený zpěv ptactva, vítajícího jaro stejně nadšeně jako mladí lidé vracející se z první jarní vycházky za bránu.

Jenom mladá dvojice, kráčející daleko za ostatními, neúčastnila se obecného veselí. Šli těsně vedle sebe, s očima do sebe pohrouženýma, jako milenci. Ale jejich hovor nebyl milostný, třebaže city mladého muže dávno již překročily meze pouhého přátelství. Jeho společnice byla však ženou jiného a mladý medik znal ji dosud příliš krátce, aby se byl odvážil hovoru o tom, co mu spalovalo srdce, třebaže v jejím hlubokém, záhadném pohledu tušil stejně vášnivé nitro, jako bylo jeho vlastní. Spokojil se zatím výkladem o filozofii berlínského univerzitního profesora Hegela, o jeho učení o nutnosti a dějinném poslání malých národů, jež se teď, na počátku let padesátých, rozletělo Evropou a budilo v uvědomělých příslušnících malých národů novou víru v lepší budoucnost, novou chuť k práci.

„Jsme národ dávné minulosti a naše literatura je zárukou jeho znovuvzkříšení, jeho slavného příští,“ vykládal ohnivě Nebeský, mladík na svůj věk – byla mu dvacet čtyři léta – neobyčejně duševně vyspělý, sám autor nadšených, vlastenecky zanícených veršů, vycházejících v Květech i v České včele.

Mladinká žena, vysoké, ztepilé a nápadně krásné, pravidelné tváře, naslouchala mu se zřejmým rozechvěním. Medikova slova vyvolala jí v paměti vzpomínky na dětská léta, strávená v rozkošném zákoutí ratibořickém v severovýchodních Čechách, na babiččiny pohádky, vypravované dětem za tichých letních večerů, na její napomínání, aby zůstaly věrny svému národu, své rodné řeči.

Ale současně s těmito vzpomínkami rodily se jí v srdci mučivé pochybnosti: byla opravdu Češkou?

Její otec, Pankel, kterého milovala více než přísnou, starostmi usouženou matku, byl Němec, který se nikdy česky nenaučil. Matka ovšem byla původem Češka, ale léta strávená v cizím prostředí vídeňském i v panské službě vévodkyně Zaháňské, zničila v ní vědomí národní příslušnosti a zanechala v duši ustarané ženy pouze touhu, aby se alespoň její děti dostaly do vyšších vrstev. Co na tom, že byly německé?

Jen babička budila v dětech lásku k českému prostředí, z něhož sama vyšla a v němž také děti vyrůstaly. Hubovala na nejstarší vnučku, když viděla její zálibu v německé četbě, kterou si nosila ze zámecké knihovny, ale sama jí za ni náhradu dáti nemohla. Proto tak ráda viděla, když se přihlásil ženich, respicient finanční stráže, člověk drsný a dlouhou vojenskou službou zhrublý, ale vzdělaný, sečtělý a při tom upřímný, nebojácný Čech. Byly to její přímluvy, její vliv na vnučku, které zlomily její počáteční odpor proti muži, jenž tak málo odpovídal jejímu ideálu. Babiččina slova pohnula ji k manželství, jemuž se vůči naléhající matce tak dlouho bránila.

Vzpomínající žena se zachvěla. S jakou bolestí pohřbívala v manželství jednu iluzi za druhou! Jak drsné bylo probuzení z dívčích snů! A kdyby nebylo bývalo dítěte, snad by v něm nebyla vydržela ani rok. Ale děti přicházely jedno za druhým a s nimi nevysýchající pramen radosti a lásky. A přišla konečně i Praha a s ní srdečné, laskavé přijetí v předních rodinách českých, do nichž ji uvedl lékař, k němuž dojížděla již z Polné, lékař i přítel zároveň, ušlechtilý profesor medicínské fakulty dr. Čejka.

Devět měsíců teprve byla mladičká paní Němcová v Praze, ale po celou tuto dobu žila jako v kouzelné pohádce. Připadala si jako na jiném světě, když se tu účastnila ženských dýchánků, pořádaných buď v pohostinném domě advokáta dr. Friče v Pasířské ulici, anebo v domě protějším, kdysi lobkovickém, dnes patřícím tchánovi Palackého, bývalému advokátovi dr. Měchurovi. Zde bydlel Fričův švagr, známý a mnoho vyhledávaný lékař dr. Staněk, stejně upřímný, obětavý Čech jako jeho švagr.

Pojítkem mezi oběma domácnostmi a zároveň vůdčí hlavou ženské společnosti, jež se na obou místech scházela, byla svobodná švegruše obou mužů Antonie Reissová, k níž mladičká venkovanka upřímně přilnula a které se obdivovala již proto, že vzdělaná učitelka měla za sebou také již básnický křest pod přijatým jménem Bohuslava Rajská. Jaké to byly chvíle, které tu prožívala při přednáškách učeného dr. Amerlinga, jehož hlava byla plna smělých plánů, jak by co nejrychleji pozvedl svůj národ k evropské úrovni, zejména jeho ženy, jako vychovatelky příštích generací! Jak odlišné ode všeho, co dosud poznala!

To vše se míhalo mladé ženě hlavou, zatím co její společník stále ještě mluvil o tom, co tvořilo jeho vlastní víru: o dějinném poslání českého národa, o jeho významu v duševním vývoji lidstva, o jeho určení, aby podle své geografické polohy ve středu Evropy byl prostředníkem kulturních styků mezi východem a západem.

Slova Nebeského byla stejně ohnivá jako jeho verše, nad nimiž mladá žena nejednou pocítila prudkou touhu, aby také mohla pracovati podobným způsobem, aby byla spisovatelkou jako slavná Francouzka s mužským pseudonymem – George Sand – jež nedlouho předtím navštívila Čechy, dějiště svých nových románů, o níž jí vypravoval dr. Čejka, průvodce Sandové po Praze. Jak by ji lákalo burcovati ženy z duševního spánku, jak o tom vykládal Amerling, bojovati proti jejich malichernosti, proti jejich zálibě v klepaření, jak ji poznala za svého pobytu v různých malých městech, kam následovala svého muže!

Jí, dítěti samoty, vychované prostou, ale upřímnou a mravně přísnou babičkou, byly cizí tyto obvyklé ženské nectnosti. Nevábily ji jejich pletichy ani naivní milostná dobrodružství, protože hledala v lásce mnohem více než úzkoprsé, malodušné venkovanky, s nimiž se až dosud stýkala. Daleko vábnější zdála se jí práce mužů, zejména od té doby, kdy vlastenecky nadšený kaplan v Polné probudil v ní českými knihami lásku k lidu, z něhož vyšla a k němuž po matce patřila. A teď nadšená slova Nebeského znovu jí připomněla tuto touhu, pečlivě skrývanou.

Ale dokázala by toho? Ona, která teprve zde v Praze doháněla svoje zanedbané vědomosti v mateřském jazyku? Kterou teprve student Pavlas, jehož jí opatřil dr. Čejka, naučil české mluvnici, českému pravopisu? Ona, žena chudého úředníka, jež nemá nic jiného než svoje horké srdce a svoje děti?

Ale právě pro ně, pro tyto svoje poklady, vykoupené ztrátou dívčích iluzí, utrpením těla i duše, chtěla by pracovati. Jim, do jejich vnímavých dušiček chtěla by s prvními slovy vštěpovati lásku k vlastnímu národu, k rodné řeči, podobně jako činila v jejím dětství prostá, venkovská stařenka, dnes už mrtvá.

Zde v Praze uvěřila konečně mladá žena, o čem až dosud pochybovala: že národ, na nějž panské vrstvy pohlížely jenom s útrpným úsměškem, má skutečně nejen slavnou minulost, ale že má před sebou také budoucnost, že není mrtvým, jak tvrdili jeho nepřátelé.

A tak, zatím co večerní stíny rychle halily do tmy celé okolí a Nebeského výklady stávaly se stále vroucnějšími a naléhavějšími, vyvstávalo v duši mladé ženy pevné rozhodnutí: až se vrátí domů a uloží svoje děti k spánku, usedne ku psaní a pokusí se vyjádřiti svoje city básní, výzvou k ženám. A podaří-li se jí tento první pokus, poprosí Nebeského, aby jí zprostředkoval otištění ve Květech, kde za redakce Tylovy vycházely také jeho básně.

Současně ozvala se v ní však nová starost. Jaké jméno má dáti pod tuto práci? Nemůže přece vlastenecké básně podpisovati německým „Betty“, jakým ji volali doma, ani se nemůže vrátiti k dětskému jménu „Barunka“, jaké jí dala babička. Je třeba voliti jméno české, opravdu české, jako učinila její obdivovaná přítelkyně Reissová. Mladá žena si připomněla jméno, které slýchala v rodině dr. Staňka, jenž je dal prvorozené dceři, jméno krásné, chudé dívky z legendy o knížeti Oldřichovi: jméno Božena. Znělo pěkně: Božena… Božena Němcová.

Všechna se zachvěla předtuchou čehosi osudného, velkého a bezděčně přitiskla se k svému společníkovi, jako by u něho hledala ochrany.

„Je vám zima?“ otázal se něžně mladý muž, a shodiv ze sebe prudkým trhnutím ramen tmavomodrý soukenný plášť s trojnásobným límcem, zahalil do něho svou společnici.

Její zelenavé hluboké oči zahořely při tom záhadným plamenem, ale její malá ústa s prokmitajícími bělostnými zuby byla stažena ironickým, nedůvěřivým úsměvem.

Mladý medik vnímal téměř fyzicky zvláštní kouzlo, které sálalo z jejího zjevu, a v srdci ozvala se mu trpká výčitka proti osudu: proč byla tato krásná, výjimečná bytost připoutána k jinému? K muži, jehož obhroublost a drsnost příkře kontrastovala s jejími měkkými, vláčnými způsoby, s jejím srdečným vystupováním?

Při pohledu na její urostlou postavu, na její dokonalá ramena, na její sametovou pleť cítil v sobě Nebeský vystupovati prudkou žádost po jejím těle. Ale jakmile jí pohlédl do očí, věděl, že nikdo, žádný z mužů, ani on sám nebude jejím pánem, že to bude vždy ona sama, jež bude svoje vztahy k muži vytvářeti podle své libosti. Ne, tato žena nebyla z rodu trpných žen-hospodyň, jakých bylo plno mezi mladými dívkami a ženami jeho společnosti. Bylo v ní něco jiného, co by nebyl dovedl určiti, ale co ho vábilo a přitahovalo neodolatelnou silou. Bude snad tato žena jeho osudem?

Ne. Nesmí. Jeho osudem, jeho určením musí býti jen práce, vědecká práce, k níž se připravoval od dob gymnazijních studií. Nesměl se poddati této své lásce, nesměl býti slabší než ona, žena.

Znovu zahovořil o Hegelově filozofii, znovu vykládal, jaké pobouření způsobila v konzervativních vládních kruzích, které v ní vidí ohrožení církve i státu a tím také dynastie, kterou proto usilovně potírají a pronásledují každého, v němž tuší vyznavače nového učení.

Ale jeho společnice ho již neposlouchala. Pohlížela před sebe, do vltavské kotliny, kde se rozkládalo Staré Město s přeskakujícími světly, a zapomněla na všechny touhy po práci na poli národním. Milostné volání kosů, hnízdících v hustých houštinách, jimiž byly porostlé stráně Petřína, vyvolaly v její duši rázem touhu jinou, kterou pociťovala již dávno při pohledu na hvězdnaté nebe: touhu po svobodě, po životě nespoutaném malichernými ohledy a předsudky, touhu po zázračném štěstí, touhu po lásce, jakou nepoznala v manželství s nemilovaným mužem…

Ale hvězdy nahoře byly němé a nedávaly odpověď na její otázku, která ji mučila: Dočká se vyplnění těchto svých tužeb? Dočká se štěstí?

Mladá žena se vytrhla ze svých snů a bolestně povzdechla. Bylo chladno a tma.

II

Na podzim téhož roku tisícího osmistého čtyřicátého třetího odešel Nebeský do Vídně, aby tu dokončil svoje lékařská studia.

Loučení s pohostinnou domácností Němcových, kde mladá žena okouzlovala stejně krásou jako svou vlídností, nebylo mladému medikovi lehké. Ale tvářil se hrdinně a při večeři na rozloučenou dne 3. října neplakal, snad jediný ze společnosti, která se tu sešla a jež si říkala výbojně Mladá Čechie.

Ale také Němcová, třebaže se těžko loučila s druhem, jenž jí byl v literatuře učitelem, nemohla se nadlouho oddati stesku. Nedovolil jí to její vlastní život, den ode dne těžší. Částečně pro vleklou chorobu, kterou trpěla, ale hlavně pro drsnou, nevlídnou povahu mužovu, pro jeho rozmary, a konečně také pro jeho vášnivost, která byla tím nesnesitelnější, že jeho lásku nesdílela a že v jejím srdci nepřestal se vznášeti ideál muže, jakému se Němec ani dost málo nepodobal.

Jenom oddané přátelství ušlechtilého dr. Čejky, stejně jako jeho lékařské umění, pomohly jí přežíti těžkou zimu, kdy se nejednou po probuzení ze mdlob děsila toho, že má žíti dále. S jeho podporou vzpružila se konečně na jaře natolik, že mohla znovu navštěvovati ženské dýchánky u Staňků či u Fričů.

Ale ani zde nenašla tolik osvěžení jako roku minulého. Příčin bylo několik, ale hlavní z nich byla ta, že Antonie Reissová či Bohuslava Rajská prožívala v této době těžkou duševní krizi, jež vrhala svoje stíny na celou společnost, kupící se kolem ní a dr. Amerlinga. Vzdělaná, bystrá dívka složila v létě učitelskou zkoušku a otevřela si po prázdninách dívčí ústav ve Vodičkově ulici, nedaleko Pasířské, který chtěla vésti podle zásad svého učitele a rádce dr. Amerlinga. Učený, všestranně vzdělaný, ale současně podivínský muž jevil velký zájem o tento ústav, první, v němž měla býti dívčí mládež vychovávána úplně česky. Česky nejen slovem, ale i smýšlením. Naléhal dokonce, aby ho Reissová spojila s jeho Budčí, pro niž stavěl třípatrový dům na rohu ulice Žitné a V Tůních.

Ale dívka věděla, že jeho zájem není pouze věcný, že se za ním skrývají hlubší sympatie. Bránila se tomuto poznání, bránila se dlouho, a to nejen proto, že se Amerlingovy lásky bála a že ji obě sestry před fantastickým, do značné míry lehkomyslným mužem varovaly. Bránila se hlavně proto, že její srdce nebylo volné.

O tři léta dříve podnikla se svým švagrem Fričem zajížďku do Vídně, kde si prohlížela některé dívčí ústavy, aby měla vzor pro svůj podnik. Přitom si vyjeli do Prešpurku, aby tu obnovili styky se Štúrem, s nímž se seznámili v Praze při jeho pobytu v Čechách.

Mladou dívku zajímal tento ohnivý, ale přitom zdrženlivý, ušlechtilý Slovák. Zajímal ji pro svůj pevný charakter, pro svoje odhodlání obětovati práci pro národ svoje milostné vzněty. Věděla, že tomuto předsevzetí také skutečně obětoval svou lásku ke krásné Marii Pospíšilové, dceři královéhradeckého knihkupce, kterou již před ním opěvoval Boleslav Jablonský. To vše vzbudilo její zájem, proto se při jízdě do Prešpurku na zajímavého muže těšila.

Ale nebyl to Štúr, který je vítal při výstupu z parníku. Byl to jiný Slovák, mladý profesor Samo Bohdan Hroboň s několika svými přáteli a jeho obraz vryl se hluboko do vznětlivé dívčí duše. O rok později přijeli titíž Slováci do Prahy a tehdy již bylo jasno, že mezi oběma mladými lidmi vznikly vzájemné sympatie. Když pak odjel Hroboň do Německa, aby tu dokončil svá bohoslovecká studia, potvrdily velmi brzy vášnivé listy, které odtud dívce posílal, co tušila již za své návštěvy na Slovensku.

Nicméně nedávala se tím rušiti ve svém předsevzetí, že bude pracovati na poli dívčí výchovy, a odolávala Hroboňovým milostným výlevům se stejnou pevností jako milování Amerlingovu.

Všechny tyto její rozpory prožívala s ní oddaně Božena Němcová, kterou vlastní nešťastné manželství učinilo vnímavou pro družčiny strasti.

Inteligentní dívka netajila vůči vdané přítelkyni, že pociťuje těžce základní rozdíl mezi vlastní povahou, při všem národním zanícení věcnou a střízlivou, počítající vždycky s danými poměry, a mezi výbušnou, neustálenou povahou svého mladého snoubence, jehož hlava byla ustavičně plna mlhavých, neuskutečnitelných plánů do budoucna. Vadil jí také rozdíl ve víře, třebaže byla katoličkou osvícenou a liberální. Ale Hroboň byl nastávajícím evangelickým duchovním a prozíravá dívka tušila, že by nebyla ráda viděna v jeho vrstvách. Byl tu i rozdíl věku, neboť byla o tři léta starší než její snoubenec. Ale hlavním důvodem k obavám před neshodami, které by nepřipustily skutečný soulad v manželství, byl rozkol, který právě začínal mezi oběma větvemi jednoho národa.

Štúrovo a Hurbanovo úsilí o samostatnou spisovnou slovenštinu mělo nejvíce přívrženců mezi mládeží, mezi Štúrovými žáky, k nimž patřil také Hroboň. Ale pražští národovci a literáti stavěli se vesměs velmi ostře proti těmto pokusům, v nichž viděli nebezpečné ohrožení dosavadní jednoty, oslabení národního života právě ve chvíli, kdy se tak slibně začal rozvíjeti.

Toho všeho se Reissová bála a mladá žena dávala jí za pravdu, třebaže nepohlížela na snahy Slováků o spisovnou řeč tak černě jako ostatní a tušila za nimi jen a jen snahu o zachránění lidu před pomaďarštěním. Celou zimu strávily tak obě důvěrné přítelkyně ve starostech, jak se utváří budoucnost.

Na jaře příštího roku přibyla k dosavadním ještě jedna, stejně vážná jako ostatní. V dubnu zemřela choť básníka Františka Ladislava Čelakovského, jenž byl v té době profesorem na univerzitě vratislavské. Reissová byla s ní osobně známa, dopisovaly si spolu, a její smrt způsobila mladé dívce upřímný zármutek. Bylo jí líto muže, žijícího v německém prostředí jako ve vyhnanství, a bylo jí ještě více líto čtyř osiřelých dětí. Ale když o něco později vyřizoval jí švagr dr. Staněk prosbu ovdovělého muže, aby se stala jeho chotí a nahradila jeho dětem matku, octla se mladá dívka na vrcholu svých rozporů.

Měla v úctě básníka, ke kterému vzhlížel celý národ s obdivem a láskou, věděla, že má za sebou život těžký, život usilovné práce. Ale byl o osmnáct let starší, bylo mu 45 let, a tohoto rozdílu se dívka lekala. Cítila také tíži odpovědnosti za výchovu čtyř dětí, hocha a tří děvčátek, které by se musela podjati. Ale hlavně: obraz nepřítomného Slováka byl v její duši dosud příliš živý, příliš vábivý přes všechny vady, které na něm viděla.

Co měla počíti? Jak se zachovati?

Po poradě s Němcovou napsala Hroboňovi pravdu. O několik dnů později byl mladý muž v Praze. Jak se Reissová zaradovala, když spatřila jeho pěkný, urostlý zjev, jeho výraznou tvář s hlubokýma, vášnivýma očima! Vážný, usedlý zjev Čelakovského, jeho klidné vystupování, které na ni jinak působily příznivým dojmem, pozbyly zase rázem všeho půvabu pro mladou dívku.

Ale její radost netrvala dlouho. Mladý Slovák byl dotčen jejím listem, urážela ho představa, že by jeho vyvolená mohla dáti přednost jinému. Byl mnohem chladnější než jeho listy, a zdálo se, že vůbec změnil svoje dosavadní smýšlení o Češích. Alespoň nijak netajil, že schvaluje Štúrovo úsilí o odluku a že mu dává za pravdu v náhledech nepříznivých československé jednotě. Připouštěl také, co dosud v dopisech popíral, že by dívčino katolické náboženství bylo na závadu jeho příštímu povolání evangelického duchovního.

Mladá dívka jen s námahou utajila svoje rozčarování před rodinou Staňkovou, u níž žila. Ale když druhého dne před polednem přišla k ní na návštěvu její věrná družka, která se chystala k odjezdu do Ratibořic, krásou a novou svěžestí zářící Božena Němcová, povolilo její napětí, a dívka rozplývající se v slzách vrhla se jí do náruče. Několika slovy vylíčila jí celý stav svého pobouřeného, znepokojeného srdce.

Mladá žena, zkušenější životem, třebaže mladší léty, konejšila ji něžnými slovy a laskavými, měkkými doteky, které jí po nějaké chvíli vrátily obvyklý klid a rozvahu. Když o půl hodiny později opouštěla její pokoj, nebylo dosud nic rozhodnuto o budoucnosti dívčině, ale její nálada vrátila se do svých obvyklých kolejí a slzy vyschly.

Zato duše mladé ženy zůstala hluboce dotčena družčiným postavením.

Po celý den nemohla se zbaviti starosti, jak by nejlépe Reissové poradila. Vmýšlela se do její situace a zdálo se jí, že by navzdory všemu volila jen lásku, že by šla za hlasem srdce. Ale což nebyl-li Hroboň této lásky hoden? Byly-li rozdíly mezi jejich povahami skutečně nepřeklenutelné? Čekalo-li by družku ve spojení s ním jenom zklamání?

Mladá žena chápala její prvotní nadšení pro Slováky, třebaže jich neznala z vlastního názoru. Zdáli se jí podle jejího vypravování zachovalejší, svěžejší než Češi, ryzejší a neporušenější než vlastní krajané. Vábilo ji Slovensko a umiňovala si, že je musí poznati. Ale na druhé straně plně uznávala oprávněnost družčiných obav, jejího strachu před neznámým prostředím, nedůvěry k muži tak málo odpovídajícímu její věcné povaze.

Naproti tomu připadal jí Čelakovský, přes značný věkový rozdíl, mužem mnohem vhodnějším pro bystrou, inteligentní učitelku. Věděla, že jí imponoval stejně svým vzděláním, jako básnickým nadáním, a cítila, že je Reissové bližší i svou povahou, věcnou a vážnou, jako byla její vlastní. Byl zkrátka Čechem jako ona, a Němcové se zdálo, že by ona sama nikdy nemohla voliti jiného než zase Čecha. Jestli ji co smiřovalo s jejím vlastním drsným a prudkým mužem, bylo to jeho upřímné, nesmlouvavé češství. Takovým byl i Čelakovský, básník, k němuž všichni uvědomělí Češi vzhlíželi s láskou a obdivem. A byl vdovcem, otcem čtyř dětí. Mohlo by družčino měkké ženské srdce zůstati nepřístupno soucitu s malými sirotky? Mladá žena představila si svoje vlastní děti a zachvěla se při představě, že by mohla podobně předčasně odejíti jako choť Čelakovského. Jak by jim bylo? Co by z nich vyrostlo?

Myšlenka na děti slavného básníka nabyla konečně převahy. Bylo jisté, že by osiřelé děti nemohly dostati lepší náhrady za ztracenou matku a jejich otec lepší ženu, než jakou byla Reissová.

Němcová usedla ke stolu a dala se do psaní. Vždycky ráda psala, ráda se sdílela o svoje dojmy se svými přáteli. Ale dnes pohlížela na svůj dopis jako na svatou povinnost. Připomínala si vlastní pochybené manželství, vlastní neukojenou touhu po lásce, po štěstí. A přece nemohla, nesměla své přítelkyni raditi, aby šla slepě za hlasem srdce.

„Je-li to opravdová láska, ta vášeň, pro kterou člověk na vše, co se v cestu klade, zapomene, jemuž předmět milený jediným cílem, blahostí jest, je-li to taková láska, již pro Hroboně cítíte, tedy jsou moje slova marná.

Ale je-li to láska, kterou chcete pro vlast, pro naši věc obětovat, uchylte se k druhé straně, kde slávu celého českého národa udržíte, otce rodině a rodinu k radosti otce a pro svatou naši věc…“

Slovo za slovem přibývalo na papír, že sotva ruka myšlenkám stačila. Mladá žena celé své srdce vložila do tohoto dopisu.

Když dopsala, donesla sama list k Staňkům. Neměla k nim daleko z Poříče, kde v té době bydlela. Ale Reissová nebyla doma, odešla odpoledne za sestrou do Panenské vinice za Strahovskou branou, kde trávívala léto v domě, jenž patřil jejich strýci Bachofenovi z Echtu. Služka slíbila, že dopis slečně odevzdá, jakmile se před večeří vrátí, a Němcová spokojeně odcházela domů.

Teprve teď mohla mysliti na sebe, na svůj zítřejší odjezd do Ratibořic, na nějž se od jara těšila. Znovu si v mysli vyvolávala všechny vzpomínky z dětských let a s rozechvěným srdcem kouzlila si v paměti krásné obrazy idylického zákoutí, v němž vyrostla. Připomněla si svoje docházky do skalické školy, s rákosovou mošinkou, ozdobenou barevnými klůcky, na ruce, letní večery, kdy s babičkou a ostatními sourozenci sedala pod mohutnou lipou, ranní modlitbu na Velký pátek u struhy, kde se umyli a modlíce se za čistotu těla čekali na východ slunce, třesouce se ranním chladem, ale s hrudí plnou jásavé radosti z probouzejícího se jara. Připomněla si také starý obraz Krista a Samaritánky, jenž visel doma ve velké světnici, před nímž dovedla dlouho klečeti, protože její živá fantazie viděla před sebou Krista živého, laskavého a dobrotivého, k němuž bylo sladko obraceti se o přímluvu. Tak jeden výjev za druhým vyvstával jí v paměti a činil ji nedočkavou, aby již všechna ta krásná místa opětně spatřila. Mimo to měla slib některých svých pražských známých, že ji během léta navštíví, a na ty návštěvy těšila se stejně jako na svůj domov. Jen družčin osud ji znepokojoval, obava, jestli svým dopisem, který právě odevzdala, nezasahuje příliš svémocně do jejího osudu.

III

Hroboň nepobyl dlouho v Praze. Jakmile zvěděl, že jeho vyvolená dala přednost Čelakovskému, vrátil se domů, aby tu v práci pro národ přehlušil svou bolest.

Na Slovensku začínalo býti živo, nejvíce ovšem kolem Štúra a Hurbana.

Štúr, po studiích v Německu profesor na prešpurském lyceu, kde zastupoval stárnoucího Palkoviče až do 1. ledna 1844, kdy byl náhle a bezdůvodné sesazen, dovedl kolem sebe shromážditi nejen evangelickou mládež slovenskou, ale také Srby, kteří sem hojně přicházeli na studie. Mladý, sotva třicetiletý muž vysoké, urostlé postavy a ušlechtilé, výrazné tváře, působil na ně nejen svým nadšeným zápalem pro národ, ale i svým uhlazeným vystupováním, svou aristokratickou zdrženlivostí, kterou se velmi prospěšně lišil od svého druha Hurbana, jen o dvě léta mladšího, ale temperamentní, výbušné povahy. Mladým mužům, kteří zaníceně naslouchali jeho přednáškám a výkladům nejen v hodinách školních, ale hlavně mimo ně, dovedl Štúr vštípiti svůj vlastní zápal pro svatou věc národní do té míry, že ochotně skládali do jeho rukou slib, že podobně jako on sám obětují práci pro vlast i svoje city milostné, že zůstanou svobodni, aby celou svou osobnost, všechny svoje snahy i zájmy hmotné mohli podříditi práci pro národ.

Jen Hurban odepřel. Příliš hluboko zapadla mu do srdce Anna, líbezná dcera sobotištského notáře Jurkoviče, která ho poznala již jako „pomocníka“ na faře brezovské, jeho prvním působišti. Umínil si, že Štúrovi dokáže, že v mužově srdci je dosti místa pro lásku k národu i pro lásku k ženě. Proto také nepřestal pracovati po jeho boku ani tehdy, když se stal farářem v Hlubokém a chystal se ke svatbě. Zde, u něho to bylo, kde společně s milovaným Ludevítem, s Hodžou a Kuzmánym, jinými svými důvěrnými přáteli, smluvil rozhodný krok, k němuž se připravovali již delší dobu: k povýšení slovenštiny na jazyk spisovný místo dosavadní češtiny, v níž byly tištěny modlitební knihy, evangelické i katolické a jíž lid mylně říkal „staroslovenština“.

Rozhodnutí k tomuto kroku nebylo lehké zejména Štúrovi a Hurbanovi, protože oba poznali Čechy z vlastního názoru. Štúr se tu dokonce při návratu ze studií v Německu zdržel značně dlouho, a byl všude velmi vlídně přijat. Ba, potřeboval pak delší doby a vší své pevné vůle, aby zapomněl na krásnou dceru královéhradeckého knihkupce Pospíšila, s níž se důvěrně sblížil. Také Hurban při svém prázdninovém zájezdu na Moravu a do Čech setkal se všude s upřímnou láskou a srdečností z české strany.

Přitom si s bolestí uvědomili, oč výše stojí Češi, a to nejen kulturně, nýbrž také pokud se týče národního uvědomění, které bylo zejména na venkově velmi značné.

A ještě v jednom lišily se české poměry od slovenských nadobro:

Češi, až na několik vzácných výjimek, neměli národní šlechty. Neměli zejména oné drobné šlechty, „zemanů“, kteří byli roztroušeni po celém Slovensku či „Horní zemi“ a měli namnoze jména čistě slovenská. Jejich řečí mateřskou také skutečně byla slovenština. Jí hovořili doma mezi sebou, s dětmi a s čeledí, zatímco při svých schůzích, při svých sněmech užívali jako jednacího jazyka latiny, kterou hovořil i nejposlednější, nejchudší zeman, takový, jenž mimo dluhy neměl ničeho.

Latina byla jazykem státním v celých Uhrách až do císaře Josefa, jenž také zde, jako v Čechách a na Moravě, zaváděl všude němčinu, které se bránila šlechta maďarská, stejně jako slovenští zemané. Tito byli vesměs přísně věrni státní myšlence uherské a nechtěli míti nic společného s dosavadním úsilím Slováků o československou jednotu, protože na Čechy pohlíželi jako na Rakušany, a tudíž cizince. Se stejnou rozhodností stavěli se však také proti národním snahám mladých Maďarů, kteří se Széchenyim a později Košutem v čele usilovali o zavedení maďarštiny jako státního jazyka do všech škol i úřadů. Na tomto jejich odporu proti maďarštině založili mladí národovci kolem Štúra svůj plán: získati tuto početnou, finančně nezávislou a většinou vzdělanou vrstvu pro národní snahy, když nebylo možno počítati s prostým lidem, existenčně závislým na maďarské aristokracii, a proto rychle podléhající nebezpečně se šířící maďarizaci.

Opatrně zkoumali půdu mezi známými zemany, a když viděli, že jsou ochotni podporovati jejich snahy o zavedení slovenštiny jako spisovné řeči, rozhodl se Hurban, že vytiskne slovensky svůj almanach Nitru, jehož první svazek o rok dříve vyšel ještě česky. Současně s ním vyšla i první kniha slovenských básní, mladého tajemníka Štúrova Jana Francisciho-Rimavského s názvem „Mojim vrstevnikom“.

Odvážní národovci věděli, že jejich pokus narazí na odpor v Čechách, a byli připraveni k boji. Ale bouře, jaká se rozpoutala po objevení obou prvních věcí, převýšila všechno jejich očekávání. Nejvíce je bolelo, že jejich snahu odsoudili i sami Slováci rodem či odchováním, jakými byli Kollár, velebený pěvec slovanské vzájemnosti, či učenci Šafařík a Palacký, kteří se velmi ostře postavili na obranu dosavadní jednoty spisovného jazyka, a s nimi snad všichni čeští literáti s pražským Musejním sborem v čele.

Ostatně také na Slovensku samém ukázaly se velmi brzy tři hlavní proudy, z nichž jenom osady kolem hlubocké fary a jejich duchovní vůdci, na něž mohl Hurban působiti svým osobním vlivem, stavěli se bez výhrady za spisovnou slovenštinu. Byla to hlavně Brezová se Šutkem, Vrbovce s Bóríkem, Kostolné s Trokanem a Prietrž s Paulinym, na něž mohli smělí vůdci odboje počítati.

Druhý proud, vedený maďarským Teszákem ze Senice a Klszákem ze Sobotiště s osadami od Bílé Hory, Holiče pres Starou Turou až ke Skalici, odmítl novotu z hlediska příkře nepřátelského národnímu snažení vůbec. Při tom jim ovšem pomáhala místní poloha nedaleko hranic, a tím i blízkost nářečí k češtině, která činila spisovnou slovenštinu zbytečnou.

Konečně třetí proud, národní směr československý, byl rozhořčen odlukou z obavy před národním oslabením. Byli to hlavně myjavský evangelický farář Šulc a bzinecký farář Deván, také rodák z Myjavy, kteří s bolestí sledovali první kroky nebezpečné rozluky.

Ale ani původci smělého kroku nebyli prosti obav. Byli si vědomi jeho dosahu, a přece nemohli jinak. Jejich láska k rodnému lidu, k rodné řeči ukazovala jim jasně, jaké nebezpečí hrozí všemu slovenskému, a to i na půdě církevní.

Štúrův někdejší dobrodinec hr. Karel Zay z Uhrovců ve stolici trenčínské, generální církevní dozorce augsburského vyznání, nepřestával od roku čtyřicátého usilovati o sloučení církví luteránských s kalvínskými, jež byly vesměs maďarské. Cíl byl průhledný: zničiti samosprávu církví slovenských, dostati je pod správu maďarskou. Ovládnouti je, a tím i ovládnouti slovenské školy, které byly vesměs vydržovány církvemi. Ve svých německých brožurách netajil se Zay přesvědčením, že „Uhry budou teprve tehdy velké a šťastné, až budou ryze maďarské“.

Mohli Slováci k této provokaci mlčeti? A mohli doufati, že zvítězí jenom s podporou neuvědomělého, na Maďarech závislého lidu? Bez pomoci zemanů, kteří však byli věrni „hungarismu“, státní myšlence uherské, a kteří následkem toho viděli v Češích cizince, nemající práva vměšovati se do domácích otázek uherských?

Ne. Čím více se bouřila celá česká veřejnost proti spisovné slovenštině, tím houževnatěji museli při ní Slováci trvati. Jenom v ní měli zbraň proti bezohledné maďarizaci, kterou si položili maďarští vlastenci za úkol. Jenom ona mohla býti pojítkem mezi zemanskou šlechtou a prostým lidem, mezi církví evangelickou a církví katolickou, která již na sklonku století osmnáctého usilovala zásluhou učeného děkana novozámeckého Bernoláka o spisovnou slovenštinu na podkladě nářečí češtině nejbližšího. Jenom slovenštinou, svou sladkou mateřštinou, mohli přemoci všechny své nepřátele…

Tato víra dodávala jim chuti k další práci a shromažďovala pod svůj prapor všechny mladé „roduverné“ Slováky. Také Hroboň dal se horlivě do práce se svými vrstevníky, třebaže z jeho srdce nikdy nadobro nezmizelo poranění, jež v něm zanechala láska k Češce, která jím pohrdla.

IV

Léto, které Němcová prožila u své rodiny v Ratibořicích, bylo pro ni opravdu čarovné. Z dopisu své družky zvěděla velmi brzy, že její rozhodnutí pro ovdovělého Čelakovského způsobilo v rodinách obou jejích sester velkou radost. Těžký kámen odpovědnosti spadl tím mladé ženě ze srdce. Tím radostněji prožívala teď svoje dny vzácné svobody. Toulala se po známých drahých místech, zašla si do školy i do skalického kostela, zajela si i do vzdálenějších Chvalkovic, ale nejraději sedala v riesenburském altánu nebo se procházela v parku, kam měla volný přístup. Všude ji provázely vzpomínky na dětská léta, na doby dívčího dospívání, ale hlavně na zesnulou babičku, jejíž mravní hodnotu teprve teď plně chápala.

Dočkala se také slíbených návštěv z Prahy. Nejmilejší z nich, návštěvy dr. Čejky, dostalo se jí až počátkem září. Ve společnosti s ním navštívila také slavnost jiřinek v České Skalici, spojenou s výstavou těchto květů, které sama vášnivě pěstovala. Při obědě, jehož se zúčastnili s ostatními návštěvníky, vedeny byly nadšené řeči o radostných výsledcích vlastenecké práce kněží buditelů po celém kraji, a duše mladé ženy zahořela také znovu vlasteneckým vznětem. Když se v polovici měsíce vracel Čejka do Prahy, odvážel si Boženin slib, že napíše do Včely místní pověsti – o silném Ctiborovi, o desíti křížích, i jiné, které mu při procházkách vyprávěla a jež vzbudily jeho upřímný obdiv krásnou stylizací, kterou jim mladá žena dovedla dáti.

Teprve poslední dny v říjnu vrátila se Němcová do Prahy, zotavena tělesně, ale s duší plnou bolesti z rozloučení s krásnými místy, které měli její rodiče zanedlouho opustiti, aby se s vévodkyní Zaháňskou přestěhovali do Německa.

Útěchu ve svém zármutku hledala ve psaní pohádek, které nejlépe hověly její vznětlivé fantazii. Měla pro ně vděčné posluchače ve svých třech větších dětech: šestiletém Hynkovi, pětiletém Karlovi a tříleté Dorince. Také služka s malým Jarouškem na ruce ráda poslouchala. Sedaly kolem ní ve vytopeném pokoji, jehož kamna vrhala rudou zář na bílou podlahu, s očima úžasem do široka otevřenýma, sotva dýšíce napětím.

Nejednou přidružil se k nim i dr. Čejka, jenž přicházíval k večeru, po odbytých návštěvách u nemocných. K Němcové také docházel jako lékař, ale když ji zastihl při vypravování pohádek, usedl ihned k ostatním a naslouchal ženině vypravování stejně pozorně jako děti. Při odchodu prosíval ji usilovně, aby vytrvala ve psaní. Uváděl jí stále jako skvělý vzor Sandovou, na jejíž návštěvu nepřestal vzpomínati.

Mladá žena toužila z celého srdce, aby mohla kráčeti její cestou, ale cítila instinktivně, že její nadání tíhne jinam. Alespoň pro začátek byla odhodlána zůstati u pohádek a chystala se, že je vydá souborně.

Zimu však trávila v nerozlučné společnosti Reissové, jejíž svatba byla určena na začátek dubna. Pomáhala jí v úpravě národního huculského kroje, v němž se šla na maškarní merendu rozloučiti se svou svobodou, a společně s ní kula plány do budoucna.

Horlivá dívka ani v přípravách ke svatbě nezapomínala na práci národní. Na její podnět došlo ke schůzce dívek, které tvořily ženskou družinu, scházející se u Staňků, kdež bylo na její naléhání usneseno, že příštího roku vydají almanach, psaný výhradně ženami, jehož redaktorkou měla býti Němcová, ač se tomu ze všech sil bránila.

V těchto přípravách uběhla jim zima velmi rychle. Poslední zima, kterou spolu trávily! Nejednou zamžily se oči mladé paní, když pohlédla na svou družku, chystající si horlivě výbavu. Bude šťastnější v manželství, než byla ona sama, či čeká ji podobné zklamání, jaké bylo její údělem? Ale Reissová, plně zaměstnána starostmi o svou příští domácnost i o svůj mladý ústav, k jehož převzetí hledala vhodnou sílu, neměla nejmenší potuchy o těchto jejích pochybách. Jakmile se pro Čelakovského rozhodla, měla k němu plnou důvěru, zesilovanou jeho krásnými, srdečnými listy, které jí z Vratislavi pravidelně zasílal.

Druhého dubna roku 1845 byla konečně svatba v kostele Panny Marie Sněžné na Novém Městě. Požehnal jí druh Čelakovského, Vinařický, děkan z Kováně, kněz dobrý a ušlechtilý. Němcová se jí ovšem také zúčastnila.

Horoucně objímala svou družku, ze srdce upřímného přála jí všeho štěstí do dalšího života. Ale modliti se za ni vroucně, jako se modlívala v dětství, již nedovedla. V její duši nastával přerod. S mladistvými iluzemi mizela také dětská víra, rostly pochybnosti o správnosti toho, več až dosud věřila. Čím větší, čím širší stával se její duševní obzor, tím více rostla její náboženská skepse. Ale když za deštivých jarních dnů choulila se churavá žena zimomřivě do teplého šátku, cítila nejednou, že ztracená víra zanechala v její duši prázdno, které nebylo ničím vyplněno. Cítila chlad v trpícím těle, cítila ho ještě silněji v duši. Jen při psaní pohádek, při němž mohla plně povoliti uzdu své bohaté fantazii, zapomínala na svoje bolesti.

Psala pilně, a tak již prvního července spatřila za výkladem Pospíšilova knihkupectví první svazeček svých pohádek. Pocítila silnou pýchu – vždyť to byla první knížka s jejím jménem. Až dosud měla za sebou pouze několik básní a drobných pověstí, roztroušených po časopisech, které jí sice vynesly uznání jejích oddaných přátel, ale nestačily její umělecké ctižádosti.

Její radost však netrvala dlouho. „Dobré“ přítelkyně, žárlící stejně na její krásu, jako na její úspěchy společenské, neostýchaly se povídati jí o pochybnostech, slyšených zdánlivě od jiných: je-li skutečně Němcová sama autorkou pohádek, nemá-li na jejich konečné úpravě podíl dr. Čejka, sám obratný překladatel z několika jazyků.

Mladá žena nesla velmi těžce tato podezření, dotýkající se její umělecké cti. Jen malou útěchou jí byla pochvalná kritika Tylova ve Včele. Němcová věděla, že je to jen vděčnost za její bezohledné odsouzení sžíravé kritiky mladého Havlíčka, kterou rok předtím napsal o Tylově nejnovějším románu „Poslední Čech“.

Smutně chodila po Praze, vzpomínajíc se zármutkem na drahou přítelkyni i na uplynulé léto. Obojí bylo teď stejně vzdáleno, obojí ztraceno.

A znovu hledala posilu ve psaní. Jakmile usedla ke svému prostému psacímu stolu, zapomněla na všechno kolem sebe. Často ji musely děti dvakrát volati ke stolu, tak byla zabrána do svých pohádek, které jí dávaly zapomínati na všechny nedostatky skutečného života.

Nejednou se v ní také znovu ozvala dávná touha po lásce, po štěstí v mužově objetí. Ale jen na několik prchavých okamžiků. Myšlenka na děti vždycky ji vzpamatovala. Ani výzva Nebeského, který se z Vídně přihlásil novou básní ve Včele s nadpisem „Třetí říjen“, nedovedla v ní znovu vyvolati přemoženou lásku. Zato plně sdílela jeho vlastenecké nadšení. Bezpočtukráte si opakovala poslední verše jeho básně: „Býti tedy vlastencem je něco krásného: v bolesti se jím staneš, v plesu největším jím budeš.“

Ano, bylo tomu tak. Cítila sama, jak její duše roste vlasteneckým zanícením, jak se jím zbavuje rmutu všednosti a malichernosti.

Čím bylo její zklamání v manželství, její choroba i stísněné poměry proti radosti, kterou cítila, když viděla, jak se češství šíří, jak mizí národní lhostejnost a vlažnost, jak roste národní umění i literatura! A jakou pýchu pociťovala při vědomí, že ona sama, s pomocí oddaných přátel stala se spisovatelkou, a mohla takto býti účastna práce buditelské, té práce ze všech nejvznešenější a nejplodnější!

S takovými myšlenkami pracovala pilně na druhém svazku svých pohádek. Ale dříve ještě, než ke konci srpna vyšly, dříve než se mohla potěšiti lichotivými posudky Havlíčkovými ve Včele a neznámého autora v německém Ost und West, přišla zpráva, která ji rázem vytrhla ze všech plánů na další práci.

Dekretem z 21. srpna 1845 jmenován byl její muž komisařem finanční stráže, ale současně byl přeložen na druhý konec Čech, do Domažlic.

Nicméně její styky s oběma seškvagřenými rodinami, Staňkovou a Fričovou, nebyly nadobro přetrženy ani jejím odchodem z Prahy, naopak, vzájemnými dopisy byla mladá literátka ustavičně zpravována o osudech rodin, k nimž pro jejich vlídnost a srdečnost upřímně přilnula.

* * *

V létě r. 1846 prožila s rodinou dr. Friče veliký zármutek, který jim způsobil jejich nejstarší syn Josef, nadaný, bystrý, ale příliš vznětlivý a přepjatě blouznivý hoch. Týž, jenž se zúčastnil svatby své tety Antonie Reissové či Bohuslavy Rajské a na nějž Němcová vzpomínala s úsměvem pro jeho milostné zanícení k její vlastní, krásné, ale rozmarné sestře Marii, když ji měla několik měsíců v Praze u sebe.

Sedmnáctiletý mladík, jemuž se nelíbila ani kázeň domova, ani učení ve škole, zaslal rodičům list z výletu do severních Čech, kterým se s nimi loučil, jako by dobrovolně odcházel ze světa. A když náhodou právě v tutéž dobu přinesla Bohemie zprávu o nalezení mrtvoly neznámého mladého muže kdesi v Českosaském Švýcarsku, byli nešťastní rodiče utvrzeni ve víře v jeho smrt. Ubohá matka, i tak zeslabená častými porody a starostmi o devět dětí, byla v první chvíli blízka zoufalství. Dala se dovézti na hrad, do Chrámu sv. Víta, ke hrobům českých králů, které romantický hoch rád navštěvoval, a zde, v modlitbách za ztraceného syna, kouzlíc si v paměti ustavičně jeho podobu, strávila několik těžkých hodin. Také otec, přísný, ale dobrý muž, pociťoval silné výčitky svědomí, že snad jeho nepovolnost a vůle, aby blouznivý hoch dříve vystudoval, než přistoupí k provádění svých velkorysých plánů, dohnala nerozumného syna k sebevraždě.

Jejich hoře a zármutek proměnily se však po několika dnech v oprávněný hněv, když pátráním po domněle mrtvém zjistili, že jeho sebevražda byla pouze předstírána, aby jí zakryl stopy svého útěku do ciziny. Útěku z chorobné ctižádosti a touhy po slávě a úspěchu, ale také z odporu proti malosti a šosáctví, jež všude kolem sebe viděl a jimiž ve své přepjaté citlivosti trpěl. Čím vším chtěl býti tento štíhlý hoch s bujnými vlasy a jiskrnýma, bystrýma očima pod vysokým čelem! Básníkem z boží milosti, jakým byl miláček současné mládeže anglické, lord Byron, anebo jeho vlastní krajan, nešťastný, rozervaný autor „Máje“ Mácha; dramatickým spisovatelem jako Shakespeare, či proslaveným hercem jako geniální Němec Devrient; vůdcem národa jako neohrožený Irčan O’Connell, pověstný svým bojem za odluku Irska od Anglie, anebo velitelem vojska bojujícího za svobodu zdeptané vlasti jako slavný Polák Kościuszko… Kolik nedostižných vzorů tanulo tu na mysli blouznivému mladíkovi, zatímco jeho tělo bylo odsouzeno k vysedávání v odporných školních škamnách! Žádný z jeho učitelů nechtěl pochopiti, kolik talentů dříme v jeho horké hlavě. Ba, posmívali se mu i jeho spolužáci, a jediným jeho důvěrníkem byl Jan, syn dějepisce Palackého, jemuž se zase ostatní hoši pro jeho podivínství vyhýbali. Jemu jedinému prozradil Frič tajemství svého útěku do ciziny, když ho byl dříve zavázal k přísnému mlčení.

Deset měsíců vydržel horkokrevný mladík v cizině. Poznal za tu dobu řadu měst, žil v Drážďanech, v Hamburku, v Londýně i v Paříži, živě se tu herectvím, onde ruční prací anebo vojenskou přípravou ke vstupu do polského povstaleckého vojska. Konečně 23. května 1847 octl se znovu v Praze.

Našel ji jen nepatrně změněnou. Znovu ho popouzela úzkoprsá uzavřenost inteligentů vůči prostředí, z něhož vyšli, povýšené stanovisko literární aristokracie k populárním literátům, jakými byli Tyl, Rubeš nebo Chocholoušek, a její naprosté opovrhování těmi, kdo jako Sabina, Vávra-Haštalský, P. Krolmus či Kalina nebáli se bezprostředního styku s lidovými vrstvami, s dělnickým proletariátem. Nelíbil se mu ani nový redaktor vládních Pražských novin Karel Havlíček. I on zdál se mladému demokratovi příliš povýšeně střízlivý, třebaže hned jeho první články, končící kacířským krédem: „S hrdostí národní vždy řeknu: Já jsem Čech! Ale nikdy: Jsem Slovan“, vzbudily nesmírné pohoršení u těch, kdo po vzoru Kollárovy „Slávy dcery“ blouznili o slovanské vzájemnosti anebo společně s Hankou věřili ve vyřešení slovanské otázky všemocným carem-baťuškou z daleké mlhavé Rusi, jemuž se Havlíček tak bezostyšně vysmíval.

Mladičký student vrhl se s novou chutí do buditelské práce. Aby měl větší volnost, vymohl si s matčinou přímluvou u přísného otce svolení k samostatnému bydlení. Scházel se pak nejen s Čechy smýšlení stejně radikálního, jako byl sám, nýbrž i s některými německými spisovateli, Čechům nakloněnými, jako byl Alfred Meissner, Moric Hartmann, ale hlavně Uffo Horn, jenž rád ve společnosti deklamoval úryvky ze svého „Ottokara“, o němž doufal, že bude provozován na divadle v Drážďanech. Ale nejvolněji bylo mu přece jen mezi českými literáty-bohémy, jejichž hlavy byly vždy horké a kapsy prázdné. Skutečnou bolest způsobila mu smrt nejnadanějšího z nich Josefa Jaroslava Kaliny, jenž zemřel proletářskou nemocí, souchotinami, ve věku třiceti let.

Byla to první veřejná manifestace, které se Frič zúčastnil po svém návratu do Prahy, a byla to manifestace vpravdě lidová. Na tři tisíce osob bylo v průvodu, ale ani jedna ze špiček literárního světa. Chudičká rakev, téměř žádné věnce, zato tím více skutečného bolu ve tvářích účastníků. Když pohřební průvod došel k Novoměstské radnici, jež byla zároveň vězením, vyhlížel z jednoho zamřížovaného, napolo zabedněného okna uvězněný Emanuel Arnold, druh zesnulého, známý svou agitací stejně proti reakci politické jako církevní, proti jejíž jezuitské vládě bojoval posměšným pamfletem, který mu vynesl vězení. Jakmile ho jeho druzi z průvodu poznali, začali jeden za druhým uctivě smekati. Ba i kněz, vedoucí kondukt, nazvedl svůj kvadrátek k pozdravu, snad proto, že bratr uvězněného byl také knězem a dobrým vlastencem k tomu.

Vzpomínka na tuto spontánní manifestaci, z níž bylo znáti pravé smýšlení lidu, dlouho hřála mladého Friče v duši. Ale pak nastala pro něho trapná doba učení a zkoušek, aby mohl vstoupiti na univerzitu, jak na tom stál otec. Celé prázdniny tak strávil, těžko zvykaje jhu, z něhož na chvíli vyvázl. Začátkem října, po odbytých zkouškách, vstoupil jako mimořádný posluchač na filozofickou fakultu, nicméně přes všechny sliby rodičům i sobě samému nedovedl se opravdu zabrati do studia. Příliš silné byly hlasy v jeho duši, které ho vábily a říkaly mu, že je nedaleko doba, kdy ho čeká jiná úloha než naslouchati nudným přednáškám na fakultě.

Zdálo se opravdu, že je cosi ve vzduchu. Zejména česká společnost vedla si čím dále tím sebevědoměji. Její národní uvědomění projevilo se nejsilněji na slavnosti, pořádané krátce po Novém roce v Ehrenbergově zahradě za Újezdskou branou, na počest moravského žurnalisty Ohérala, jenž v té době společně s Helceletem založil v Olomouci Týdeník, jediný český politický časopis na Moravě. Na pódiu objevily se po prvé odznaky Čech i Moravy, a po ohnivých řečech a provolávání slávy českému králi vyzvedli rozjaření účastníci, mezi nimiž ovšem nescházel ani Frič, Ohérala na ramena a nesli ho sálem, objímajíce a líbajíce ho, div že ho neudusili.

Zato hospodářské poměry v Čechách a zejména v Praze byly čím dále tím neutěšenější. Zima toho roku byla velice tuhá a kruté mrazy potrvaly až do konce února. Pro chudé vrstvy pražského obyvatelstva byly tím citelnější, že v předcházejícím roce byla neobyčejná neúroda, takže ceny všech plodin, a tím i ostatních potřeb ustavičně stoupaly. Již v létě odehrávaly se před potravinářskými krámy hlučné výjevy spojené s výbuchy nespokojenosti, která byla ještě stupňována rostoucí nezaměstnaností dělnictva, obzvláště textilního, až konečně vedla k srocení lidu před Příbramovou kartounkou na Smíchově.

Ale na tom nebylo dosti. Téměř současně zrodily se pověsti, že stát stojí před opětným úpadkem jako v r. 1811, kdy cena bankovek snížena císařským patentem na pětinu jmenovité hodnoty, což mělo za následek zchudnutí všeho obyvatelstva. I teď šířily se zprávy, že stát bude zabavovati vklady v peněžních ústavech. Pobouřené občanstvo, nedbajíc uklidňujících vyhlášek, vybíralo o překot svoje úspory a proměňovalo bankovky za stříbro, jež zakrátko úplně zmizelo z oběhu.

Nebyly to však jen pohnutky finančního rázu, které působily vření v lidu. Ještě silnější byla touha a volání po politické a národní svobodě, po konstituci, o niž bojovaly všechny okolní státy. Zejména zprávy z Itálie dodávaly nespokojencům odvahy. Reformy, které zavedl pokrokový papež Pius IX. ve správě církevního státu, učinily ho rázem populárním, a vzbudily touhu po následování hlavně v těch zemích, kde vládl železnou pěstí nenáviděný kancléř Metternich.

Sám Havlíček, třebaže jako redaktor Pražských novin musil zachovávati určitou opatrnost, upozorňoval na význam těchto oprav a důležitost národní otázky v Itálii, přičemž zakrytě, ale s velkou obratností porovnával tamní poměry s českými.

Ale i ty vrstvy, které nečtly noviny a nestaraly se o politiku, toužily po převratu, od něhož si slibovaly zlepšení svých bídných hmotných poměrů. Všude bylo znáti nezvyklé rozechvění a neklid, jenž se v hostincích projevoval hlučnými debatami o současných poměrech.

V polovici února, čtyři dny po vyhlášení ústavy na Sicílii a v Neapoli, objevily se v Praze na několika nárožích německé lístky, obsahující pobuřující výzvu: „Ať žijí Siciliáni! Češi! Vezměte si z nich příklad, co národ zmůže, když chce.“

Policie sice během dopoledne strhla nebezpečné vyhlášky a zostřila cenzuru novin, ale bylo již pozdě. Ti, kdo si je v ranních hodinách přečtli, neváhali o nich mluviti. Zpráva o nich rozšířila se po Praze jako požár. Přes všechno pátrání nepodařilo se však vypátrati původce smělých vyhlášek. Naopak. O týden později objevily se nové vyhlášky, ještě ostřejší, hovořící o konstituci, jež se blíží od jihu. Ani tentokráte nebyl zjištěn původce. Všechno pátrání policie zůstávalo bezvýsledným.

Dvacátého devátého února – byl právě přestupný rok – odbývala se ve Stavovském divadle maškarní reduta, kterou pořádala Concordie, spolek umělců obou národností. Oblíbená zábava byla jako vždy četně navštívena, hádalo se, že je přítomno na půl třetího tisíce osob, Čechů i Němců. Největší pozornost budili ovšem sami umělci, oblečení vesměs v historické kroje.

Krátce před půlnocí bylo pojednou mezi tancujícími pozorovati zvláštní rozruch. Od osoby k osobě šířila se zvěst o revoluci, jež ve dnech právě minulých vypukla v Paříži, a měla za následek králův útěk z Francie. Nebylo pochyby, že bude následovati zhroucení monarchie, že bude obnovena republika, jak po ní po celou zimu volaly jak měšťanské, tak dělnické vrstvy.

Tato zpráva, přinesená kterýmsi šlechticem uprchlým z Paříže, rozšířila se bleskem po veselé společnosti, budíc u jedněch přemrštěný strach a hrůzu, u druhých radost a přesvědčení, že nyní nadejde doba převratu také pro Rakousko. Druhý den věděla o francouzské revoluci celá Praha.

Rozechvění v lidu tím jen stouplo. Znovu se objevily letáky odsuzující postup rakouské vlády proti Italům, bojujícím za svoje osvobození, a vyzývající k odporu proti verbování vojska, jímž chtělo Rakousko zlomiti italský boj o svobodu a národní sjednocení. Jeden z těchto letáků končil dokonce ohlášením všeobecného povstání na den 20. března.

V zámožných vrstvách, zejména v německých a židovských, nastalo zděšení. Šperky a cenné papíry se stříbrem, za něž byly proměněny vklady, vyzdvižené z peněžních ústavů, byly horečně ukládány do tajných skrýší v komorách či ve sklepích, leckde také jenom do kamen, v nichž se netopilo.

Zato se uvědomělý český střední stav rozhodl, že právě nyní vystoupí k rozhodnému boji za národní i politickou svobodu. Svoje středisko měl za jedno v Měšťanské besedě, za druhé v Průmyslové jednotě, kde tajemníkem české sekce byl obratný a čilý právník Pravoslav Antonín Trojan. Živnostníci, jakož i česky cítící měšťané scházeli se hlavně v hostinci U Zlaté husy na Koňském trhu, patřícím rozvážnému, energickému Fastrovi, zatímco mladší, radikálně smýšlející živly měly svoje sídlo v hostinci U Zlaté váhy na Zeleném trhu. Hlavní slovo vedli zde známí žurnalisté: Sabina, Vávra, Knedlhans-Liblinský, kteří si přezdili „repealistů“, podle irského sdružení Repeal-Association, založeného k boji za odvolání unie Irska s Anglií, podvodně provedené. Havlíček o něm nejednou psal v Pražských novinách, využívaje „repealu“ k tomu, aby pod jeho zástěrkou mohl srovnávati stejné poměry Irů s Čechy.

Policie pohlížela nedůvěřivě na všechny podobné společnosti a kroužky, aniž však zatím měla důvod k zakročení. Ale také střízlivější české kruhy obávaly se těchto radikálů, u nichž otázka národní ustupovala do pozadí před požadavky sociálního rázu, z nichž nejhlavnější byla „organizace práce a mzdy“, jak ji žádal vůdce francouzských socialistů Louis Blanc.

Nicméně uvědomělí měšťané cítili, že by se neobešli bez podpory těchto vrstev, měl-li jejich boj o konstituci býti opravdu účinný, proto přemohli svůj odpor, a výsledkem vzájemných dohod mezi oběma tábory bylo rozhodnutí, že bude svolána schůze lidu, na níž bude předložen návrh petice, která měla býti odevzdána přímo císaři.

Na oznámeních, vylepených o tři dny dříve, byli občané vyzváni, aby se dostavili ke všeobecné poradě dne 11. března do Svatováclavských lázní, nedaleko Dobytčího trhu, v nichž byl velký sál. Svolavatelé spoléhali na četnou účast, zejména také ze strany dělnictva, kvůli němuž byla porada svolána na sobotu večer, kdy měli dělníci volno.

Policie sice zapověděla jakékoliv zvaní a vybízení k této schůzi, ale byla si vědoma, že její zákaz bude málo platný. Všechny známky nasvědčovaly tomu, že jde o akci dobře připravenou. Jedinou naději skládal policejní ředitel v pomoc vojska, jemuž byla nařízena pohotovost a jež mělo před kasárnami stát, děla připravená k výstřelu.

Zdálo se však, jako by příroda sama chtěla překaziti konání obávaného shromáždění. Již odpoledne stahovaly se mraky a k večeru, ve chvíli, kdy již proudily davy lidu ze všech stran k lázním, spustil se prudký dešť se silným vichrem, jenž činil pobyt venku krajně nepříjemným.

Nicméně dveře do sálu zůstávaly zavřeny, teprve o půl šesté otevřeny byly vchody do sálu, když se Faster, hostinský od Zlaté husy z Koňského trhu, jako hlavní pořadatel, celým svým majetkem zaručil za případnou škodu, kterou by mohl nájemce lázní utrpěti.

V několika minutách byl sál, do něhož se vešlo přes 800 osob, do posledního místečka naplněn.

O půl sedmé začalo jednání. Na pódiu pro orchestr usedl Faster s krejčím Bansetem a pokrývačem Šulcem, aby zahájili poradu. Na jeho vyzvání ujal se pak slova Trojan, mladý, osmadvacetiletý právník, praktikant král. komorní prokuratury, oblíbený pro své hájení práv češtiny v Průmyslové jednotě, aby podle sjednané dohody vylíčil účel schůze a společně s Fastrem přednesl dvanáct bodů petice, jak je sestavil pražský advokát dr. Brauner, dobře známý svými pracemi v otázce zrušení roboty. Na prvém místě byl požadavek spojení zemí Koruny české s každoročním společným sněmem. Když byly aklamací jednotlivé články schváleny, ustaven byl zvláštní výbor, který měl pečovati o konečnou úpravu petice, aby mohla býti na radnici vyložena všem občanům k podpisu. Výsledek voleb provázen byl všeobecným jásotem, mezi české výkřiky: sláva a vivat mísilo se německé Hoch, neboť také mnoho Němců bylo přítomno. Velké nadšení i smích zároveň vzbudilo zvolání jednoho z nich, sotva ovládajícího češtinu: „Tschech und Nemec jedno telo.“

Schůzi zakončil Sabina, který si proklestil cestu na pódium a zvolal odtud rozechvělým hlasem: „Dnešním dnem smazal ze sebe náš český národ hanbu, jež na něm lpěla od neblahé Bílé hory!“

Mnozí byli těmito slovy dojati až k slzám, jiní se objímali a tiskli si navzájem ruce.

Po deváté hodině byla schůze, znamenající první krok k boji za konstituci, v klidu skončena. Ale v ulicích čekaly nepřehledné davy, zvědavé na výsledek, a v hostincích bylo živo daleko přes půlnoc. A jako jindy i teď byly znatelny dva proudy: jeden uvědomělý národní, projevující radost z prvního úspěchu, druhý zpátečnický, úzkoprsý, děsící se prvního zavanutí politické svobody.

V

Také na Slovensku zavanul s nastávajícím jarem svěží, čerstvý vzduch. Nejvíce tam, kde blízkost moravských hranic umožňovala styk s probudilejšími českými krajany.

Večer 18. března r. 1848 bylo na hlubocké faře v nitranské stolici živo. Tři z pěti oken hledících do ulice v dlouhé přízemní budově byla jasně osvětlena četnými svícemi, hořícími v starodávných, dvouramenných svícnech na bíle pokrytém stolu.

Byl slavný den – předvečer jmenin Josefa Miloslava Hurbana, jenž už čtvrtý rok byl farářem v nevelké osadě. Hostitel, sotva překročivší třicátý rok, sám obsluhoval svoje hosty, a jeho pěkná, výrazná tvář s hustými vlasy, sčesanými po módě k jedné straně, stejně jako jiskrné oči mluvily zřejmě o štěstí a radosti.

Ostatně měl mladý farář všechny důvody k spokojenosti. Byl milován a ctěn po celém kraji, a byl již třetí rok ženat s hezkou dcerou sobotištského notáře Jurkoviče. Jeho štěstí bylo před půl druhým rokem dovršeno příchodem statného hošíka Svetozara, jenž celou faru naplňoval svým veselím a smíchem.

Teď už ovšem dávno odpočíval v dřevěné kolébce, jež byla dědičná v rodě Hurbanových. U stolu seděli pouze muži, přátelé dvojctihodného pána z blízkého i vzdálenějšího okolí. Byli to vesměs dobří národovci a jejich srdce hořela láskou k rodné řeči, jež o čtyři léta dříve učinila první nesmělé kroky do světa jako spisovná řeč.

Nejeden z hostů, sedících kolem dlouhého stolu, připomínal si, že právě zde, v tomto pokoji bylo smluveno mezi Štúrem, Hurbanem a jejich přáteli, že přestanou psáti ve „staroslovenštině“, jak lid říkal češtině. Málokdo však z přítomných věděl, že jednou z pohnutek, které tehdy mladé muže vedly, byla také snaha překlenouti rozdíl mezi oběma hlavními vyznáními slovenského lidu: katolíky, užívajícími bernolákovštiny, a luterány, držícími se češtiny. Spisovná slovenština měla býti poutem mezi oběma, tak aby byli Slováci sjednoceni proti všem svým nepřátelům.

Proto také dnes seděli tu hosté obojího vyznání.

Byli tu dvojctihodní páni Šulek z Brezové a Danko Kollény z Bukovce, ale také katolický kaplan P. Viktorin z pomaďarštělé Senice, kde sám jediný odbíral Slovenské národní noviny. Byli tu učitelé ze škol evangelických, byli i katoličtí z blízkého i dalekého okolí. Také z Prešpurka či Břetislavy nad Dunajem, jak mu říkala slovenská studující mládež, došli hosté, kteří tam pomáhali při redakci novin: Bohuš Nosák a Petr Záboj Hostinský.

Byli tu všichni, a přece hlavní z nich scházel. Ludevit Štúr, zbožňovaný vůdce mladého Slovenska, nepřijel, ač byl ohlášen. Čekali ho toužebně, ale marně.

Nejtíže nesl jeho nepřítomnost sám hostitel. Vždyť oslava jmenin byla mu pouhou záminkou ke schůzce, při níž se chtěl se svými přáteli uraditi, jak by se měli zachovati vzhledem k „nástupu nového věku“, jak se na současnou dobu dívali.

Však byla opravdu pohnutá doba! Jako by se závanem jarních větrů, které se opíraly do oken a lomcovaly šindelovou střechou přízemního stavení, přicházelo jaro také v životě politickém, jenž byl v Rakousku tak dlouho rdoušen železnou rukou všemocného kancléře Metternicha.

Jaký div, že se řeč u stolu točila výhradně kolem nejnovějších událostí, jak se o nich na venkově dovídali z novin i ze soukromých dopisů. A bylo o čem hovořiti: únorová revoluce v Paříži, vzbouření ve Vídni a následující po něm Metternichův pád, změna vládního systému v Předlitavsku, ale hlavně smělé vystupování maďarského poslance Lájoše Košuta, zejména řeč, kterou pronesl 3. března na sněmu v Prešpurku, řeč, kterou žádal utvoření odpovědného ministerstva pro Uhry a konstituci pro Rakousko – jaká to nevyčerpatelná studnice hovoru!

Na horním konci stolu, kde v čele seděl nejstarší z přítomných, šedovlasý Hurbanův tchán Jurkovič, jenž byl široko daleko znám svým úsilím o povznesení prostého lidu, hádali se právě o něho, o Košuta, jehož někteří z hostů obdivovali stejnou měrou, jakou ho druzí nenáviděli. Hovořili o jeho návrhu na zrušení poddanství, jenž tolik pobouřil vyšší šlechtu i zemany, ale byl s nadšením uvítán všemi ostatními vrstvami.

„Není prvním,“ ozval se vtom energicky hostitel, jenž přecházel od jednoho konce stolu ke druhému. „Štúr učinil stejný návrh již dříve.“

„Však ho za to páni zemané mají také v malé lásce,“ zasmál se hlučně P. Viktorin, hledící si pilně ohnivého vína, jež mu pozorný hostitel nepřestával dolévati.

„Ba právě, jako Košuta,“ přisvědčil Šulek, dvojctihodný pán brezovský, jenž se také nemohl ubrániti obdivu k smělému opozičnímu vůdci, když si jeho řeč přečetl v novinách.

„Eh, přestaňte mi už jednou s Košutem,“ vykřikl vtom Hurban, jehož srdce hořelo nenávistí ke všemu maďarskému, snad proto, že by se byl ve svém patnáctém roce sám stal Maďarem, kdyby nebylo Štúra, který mu ukázal, kde je jeho místo. „Podle mého mínění je všechno jeho počínání vypočteno na efekt. Pouhé velkopanské gesto, jakému se naučil mezi maďarskou šlechtou.“

„Neřekl bych,“ vmísil se teď do řeči farář Kollény. „Myslím, že Košut je opravdu osvícený muž, upřímný liberál a demokrat. Představte si, že tři léta proseděl v pevnosti v Munkači, a že nic nezlomilo jeho odvahu. Sotva vyšel z vězení, vrátil se ke své redaktorské činnosti. Ten se opravdu nebojí nikoho.“

„Nejméně vídeňské vlády,“ zasmál se mladý novinář Hostinský, jenž ve svém nitru také obdivoval neohroženého Maďara, třebaže byl jeho národním odpůrcem.

„Náš dobrotivý král pochybil, že schválil zákon, kterým byla maďarštině dána přednost před ostatními jazyky,“ ozval se rozvážný hlas stařešiny, sobotištského Jurkoviče.

„A ještě víc, když minulého podzimu zahájil prešpurský sněm maďarštinou. To nám neměl udělat,“ horlil vznětlivý P. Viktorin, a jeho oči hořely silným rozhořčením.

„Proč nezůstal při latině, která u nás v Uhrách byla po staletí řečí úřední? Při latině, kterou mluvil i ten nejposlednější zeman?“ ozval se učitel Veštík, jenž také patřil mezi ony Štúrovy žáky v Prešpurku, kteří odtud musili odejíti pro svoje slovenské vlastenectví.

„Anebo proč už nezůstal při němčině, jak ji do naší země zavedl Josef Druhý, blahé paměti?“ namítl jeho druh v povolání Martešík, jenž neměl rád Maďary, a tím méně pomaďarštělé Slováky, jejichž baštou byla odrodilá Senice, kde učil na církevní škole.

„Však teď Maďarům narostl hřebínek,“ řekl Nosák, vzpomínaje nepřátelství, s jakým se v Prešpurku chovali maďarští studenti ke Štúrovi.

„A ještě poroste!“ dodal Jurkovič kývaje vážně šedivou hlavou.

„A my?“ vykřikl hněvivě hostitel a z jeho očí vyšlehly zlostné blesky. „Co my? Budeme stále jen mlčet? Nevidíte, jak se ostatní národové zvedají? Co Chorvati? Nemáme si z nich vzít příklad?“

„Ale jak? Co můžeme sami počít? Vždyť je nás trocha,“ namítl sklíčeně Martešík, jenž dobře znal smýšlení odrodilé Senice a hádal, že ani jinde nebude lépe. „Ke komu se obrátit?“

„Ke králi. Deputaci ke králi,“ rázně odtušil Hurban, a z jeho očí pod tmavým obočím vyšlehl plamen nezlomné energie. „Musíme mluvit přímo s ním, jemu předneseme naše požadavky.“

„Těch by byla, myslím, hezká řádka,“ ozval se silný hlas P. Viktorina, jehož tvář, jindy bledá, všechna zbrunátněla vnitřním vzrušením. „Nevím, jestli byste si s nimi věděl rady. Co byste položil na prvé místo?“ obrátil se k hostiteli a židle zastenala pod jeho tělem, zatím co na jeho rtech objevil se nedůvěřivý pošklebek.

Ale Hurbana jím nezmátl.

„Právo mateřské řeči v obcích, při soudě i v církvích,“ odtušil bez váhání. Dávno již přemýšlel o těchto otázkách, byl na ně dobře připraven.

„Národní volby do župy i sněmu,“ přidal vážně jeho šedovlasý tchán.

„Nezapomeňte na spolky střídmosti!“ vykřikl pohyblivý, vznětlivý učitel Sucháč, vzpomínaje, jak společně s Hurbanem, tehdy ještě svobodným „pomocníkem“, založili v Brezové první nedělní školu s knihovnou, jež dala vznik spolkům střídmosti, které tak účinně potíraly kořaleční mor v lidu.

„Ani na spolky gazdovské!“ připomenul zase Jurkovič, původce prvního takového sdružení v Sobotišti, které vedlo svoje členy ke spořivosti.

„A což svoboda tisku?“ ozval se teď svěžím, jasným hlasem prešpurský Nosák, jenž měl právě za sebou první knihu básní pod pseudonymem Bohuš Nezabudov.

„Ano, tu také,“ přisvědčil Hurban, který ani při živém hovoru nezanedbával svoje povinnosti hostitelské. Tu přistrkoval svým hostům mísy s jídlem, tu doléval vyprázdněné sklenice domácím lahodným vínem. „Ale hlavně a především: úplnou rovnoprávnost s Maďary, to je základ všeho.“

„Tak jest! Tu na prvém místě!“ křičeli teď všichni jeden přes druhého. Jejich oči jiskřily a tváře planuly, stejně vnitřním zanícením, jež se každého zmocnilo, jako žárem, jímž sálala mohutná okrouhlá kamna, v nichž vesele praskala silná polena.

Dlouho, dlouho ještě seděli hosté v nízké, ale prostranné jídelně pohostinné fary v živém hovoru. Blížilo se k půlnoci, když se začínali rozcházeti. Zapínali se do dlouhých kabátů a vyhrnovali kožišinové límce až přes uši, neboť venku fičel ostrý vítr, pronikající až na tělo. Někteří usedali do starodávných bryček, jiní, kteří měli blíže, šli pěšky. Všechny hřálo uvnitř teplo ze slov, jež právě slyšeli.

I sám hostitel nemohl nijak utišiti rozbouřené srdce. Doprovodil ještě svého tchána a oba prešpurské hosty do hostinské jizby, přesvědčil se, je-li tu dosti teplo, ale pak vešel do ložnice, kde spala jeho žena s malým Svetušem.

Otevřel nehlučně a opatrně našlapoval na špičky, aby je nevzbudil. Ale sotvaže odložil černý soukenný kabát dlouhých šosů, který navlékal při slavnostních příležitostech, nadzvedla se mladá žena na loži a s očima ještě zavřenýma zeptala se rozespalým hlasem:

„Tos ty, Jožko?“

„Já, má duše drahá. Spi jen, je pozdě.“

Ale mladou ženu přešel již spánek. Její sluch okamžitě vycítil z hlasu milovaného muže, že je vzrušen, a starost o něj zahnala jí spánek z rozespalých očí.

„Co je ti, Joženko?“ zeptala se něžně a její hlava, obtížená těžkými pletenci, zvedla se nadobro z bílých podušek. „Stalo se snad něco?“

Hurban neodolal. Usedl k mladé ženě na pelest a hladě ji po kulaté, pěkné tváři řekl vážně:

„Půjdeme proti Maďarům. Už toho máme dost. Všichni se hlásí o svoje práva, je čas, abychom také dali o sobě vědět.“

V Annině duši mihlo se letmo znepokojení.

„Co hodláte počít?“ ozvala se znovu a její hlas zněl teď stejně opravdově jako mužův.

„Podáme adresu našemu nejmilostivějšímu králi, po případě půjdeme k němu osobně,“ odtušil Hurban.

„Ty také?“

Mladá žena uchopila muže prudce za ruku a její vysoká hruď se znepokojeně zvedla.

„Zajisté,“ přisvědčil bez váhání. „Štúr a já v první řadě.“

V jeho hlase zazvučela hrdost, jak si při tom uvědomil svůj význam v širém okolí.

„A… nepomůže-li to?“ zeptala se tichounce Anna, snažíc se nadarmo, aby pronikla tmou do mužovy tváře.

Hurban chvíli mlčel, jako by váhal s odpovědí. Ale pak se rázem rozhodl.

„Revoluce. Povstání,“ řekl temně, ale určitě.

Revoluce! Mladé ženě mihly se vzpomínkou výjevy z pařížského únorového vzbouření, jak o něm přinesly zprávu německé i slovenské noviny. Revoluce, o jejíchž hrůzách na sklonku osmnáctého století slýchávala zkazky už jako dítě, z úst svého dědečka. Její muž – vůdcem povstání? Vůdcem revoluce?

Oh ano. Mladá žena věřila, že by vznětlivý, svůj národ vášnivě milující muž ani vteřinu neváhal, kdyby došlo k boji za práva ujařmeného, utlačeného lidu. Vždyť i tak… Anna si hluboce povzdechla při vzpomínce, kolik času i peněz věnoval její muž práci pro vlast. Také její otec, třebaže byl sám horlivým vlastencem, nejednou zavyčítal, že by měl zeť více pamatovati na vlastní rodinu.

Hlubocká fara nebyla bohatá, byla založená teprve ke konci osmnáctého století a její příjmy nebyly valné, zatímco pohostinnost mladého faráře neznala mezí. Také jeho časté cesty do Vídně i Prešpurku byly spojeny se značným vydáním.

A přece jich mladá žena svému muži nezazlívala, a to nejen proto, že byla sama horlivou, uvědomělou vlastenkou. Milovala svého muže hluboce a opravdově. Milovala ho již tehdy, kdy byl ještě pouhým pomocníkem na faře brezovské, kde jeho kázání vzbudilo v jejím srdci lásku, která již nikdy neuhasla. Ani tehdy, když se Hurban, příliš vznětlivý a popudlivý, nedovedl někdy vyhnouti nerozvážným, vyčítavým slovům, jakých mladá žena nezasloužila. Poplakala si po straně, ale nikdy si nestěžovala. Naopak, její láska příchodem Svetuše ještě zvroucněla.

A teď, kdy nosila pod srdcem druhé dítě, o jehož existenci neměl dosud Hurban potuchy, dostupovala její oddanost svého vrcholu. Proto se zachvěla, když si uvědomila nebezpečí, které by mohlo jejího muže ohroziti, a děsivá předtucha položila se ledovou rukou na její horké srdce.

„Jožko,“ zašeptala a z očí jí přes všechno přemáhání vyhrkly slzy. „Nezapomeň pro vlast na svoje děti!“ dodala sotva slyšitelně.

Ale mladý muž pochopil.

„Opravdu, Aničko? Opravdu?“

Uchopil ji do náruče a vášnivě ji zlíbal.

„A kdy? Kdy?“ zeptal se jedním dechem.

„Myslím, že v září nebo v říjnu,“ odpověděla mu žena, usmívajíc se šťastně skrze slzy.

„Do té doby musí být Slovensko volné,“ řekl Hurban energicky a povstal, jak rozčilením nemohl vydržeti na jednom místě. „Naše řeč musí mít stejná práva s maďarskou, náš lid musí být svobodný jako jejich.“

Ještě dlouho přecházel rozohněný muž po pokoji, vykládaje pozorně naslouchající ženě o všech krocích, jak se na nich při večeři se svými druhy usjednotil. Teprve když do ložnice zalehl hlas kohouta z farského dvora, vítajícího blížící se jitro, ulehl konečně Hurban vedle své ženy, která zanedlouho klidně usnula.

Ale Hurban sám byl ještě příliš rozčilen, proto ani teď neusnul. Tušil, že stojí na prahu nové doby, a vědomí, že v něm přátelé vidí svého vůdce, lahodilo jeho pýše, zesílené zprávou, že bude po druhé otcem.

Se shovívavým úsměvem na rtech vzpomenul přitom na Štúrovo varování před ženitbou, před láskou vůbec. Ne, Ludevít se mýlí. Dokáže mu, že také muž manželstvím spoutaný dovede se obětovati pro vlast, že také jemu, byť měl ženu a děti, je vlastní národ, rodná země a mateřská řeč nejpřednější!

S tímto vědomím konečně Hurban usnul.

VI

Zatím v Čechách po shromáždění v lázních Svatováclavských následovaly události v horečném tempu. Vyložená petice byla pokryta v málo dnech několika tisíci podpisů, svatováclavský výbor s hrabětem Deymem v čele, jehož sídlo bylo v svatohavelském klášteře na Starém Městě, rozvíjel horlivou činnost.

Příkladu vrstev měšťanských následovalo o několik dnů později také vysokoškolské studentstvo. Patnáctého března odpoledne sešli se posluchači všech fakult i techniky v Karolinu, aby se tu, podobně jako studentstvo vídeňské, dožadovali nejen podání zvláštní petice s požadavky týkajícími se studentstva, ale také zřízení samostatné ozbrojené studentské legie.

Velký sál v prvním patře, vyzdobený obrazy českých králů a univerzitních rektorů, s vyvýšeným kancléřským křeslem pod baldachýnem uprostřed a se studentskými, namnoze rozstřílenými prapory z bojů proti Švédům i proti Napoleonovi, naplnil se zakrátko několika sty univerzitních i technických posluchačů. O nějakou chvíli později dostavil se do schůze i sám děkan univerzity dr. Fischer, doprovázený německým spisovatelem Uffo Hornem, jenž jako rodák z Trutnova vystudoval na malostranském gymnáziu i pražské univerzitě, odkud odešel do Vídně a později do Německa. Teď se vracel, aby se jako bývalý příslušník „almae matris“ postavil po bok studentům, bojujícím společně s ostatními za konstituční svobodu. Ohnivou řečí vyzval posluchače, aby utvořili zvláštní ozbrojený sbor k hájení svých požadavků, ale současně napomínal ke klidu a shodě s ostatními vrstvami občanstva. Když svou řeč ukončil poukazem na rozstřílený prapor studentské legie jako doklad studentské zmužilosti, vypuklo shromáždění v nadšený jásot a jednomyslně zvolilo Horna svým vůdcem. Sám purkmistr Müller, ačkoliv přišel, aby studenty přesvědčil o zbytečnosti jejich ozbrojeného sboru i zvláštní petice k císaři, dal se strhnouti všeobecným nadšením, a vložením ruky na starobylý prapor přísahal věrnost studentstvu, do jehož řad také kdysi patřil.

Ale nejen dospělí muži a nejen studenti všeho druhu, také ženy a dívky prožívaly zároveň s muži vzrušení pohnutých dnů. A také ony dělily se na dvě skupiny, z nichž jedna byla nepoměrně menší druhé. Bylo jen málo těch, jež poučeny muži, plně chápaly dosah a význam konstituce, o niž muži bojovali. Ale zato byly ještě ohnivější, ještě vášnivější než oni sami. Tak také teď s dychtivostí očekávaly dívky, hlásící se do vlasteneckého tábora, jak dopadne studentská schůze, o níž od svých nápadníků věděly.

Také Márinka Haklová byla mezi nimi. Dcera státního úředníka – její otec byl sekretářem královského zemského gubernia – nesměla však svoje vlastenectví projevovati příliš nahlas, třebaže otec doma byl upřímným Čechem, jenž se těšil z úspěchů, jakých v poslední době docílila česká národnost, česká řeč. Matka byla Němka, ale kvůli milovanému muži naučila se trochu česky a národní rozpory jí byly úplně lhostejny. Měla jedinou touhu, aby její jediné dítě, Márinka, našla stejně hodného muže, jakým byl její otec. A nejlépe zase státního úředníka pod penzí, jenž může žíti bezstarostně o svoje stáří, i když musí počítati s každým krejcarem.

Proto se bránila, když jí Márinka minulé zimy přišla s prosbou, aby směla jíti na českou besedu. Vždyť byly na některých rozích vylepeny vyhlášky pouze české, jak by se jí mohla zúčastniti dcerka státního úředníka?

Márinka po matčině zamítavém rozhodnutí proplakala celou noc. Její slzy nebyly vyvolány jen lítostí nad ztraceným plesem, bylo v nich mnohem více úzkosti, co tomu řekne Pepa Hodek, černovlasý, jako jedle urostlý mladý právník, jehož rodiče měli obchod se smíšeným zbožím v Konviktské ulici. Sedmnáctiletá dívka se s ním seznámila již v tanečních hodinách, a tomuto seznámení s bystrým, vzdělaným mladíkem vděčila za svoje vlastenecké uvědomění, jež tolik strachu působilo její bojácné matce. Teď mu měla oznámiti, že se českého plesu nezúčastní, ač mu to svatosvatě slíbila. Odtud její slzy v noci, odtud ráno opuchlá, do krvava zardělá víčka.

Milující matce stáhlo se bolestí srdce, když viděla její zmučenou tvář, ale ani teď neodvážila se povoliti. Zato přinesla dceři lístek do divadla, a nosívala jí ho pak častěji, když viděla její zájem zejména o věci vážné a smutné, při nichž si mohla poplakati.

Také v den 15. března vypravila ji večer v průvodu staré Běty do Stavovského divadla na německé představení kteréhosi nového dramatu. Divadlo bylo četně navštíveno, a před zahájením představení i v přestávce mezi prvním a druhým jednáním bylo mezi obecenstvem pozorovati zvláštní vzrušení. Politické události byly napořád předmětem hovoru jak mezi muži, tak mezi poplašenými ženami. Zejména kolem vysokých úředníků v lóžích kupily se hloučky známých, aby od nich zvěděli bližší podrobnosti o vídeňském povstání, jemuž za oběť jako první padl moravský technik Spitzer.

Také Márince Haklové pověděl kterýsi známý student tuto nejnovější zprávu. Ale nadarmo hledala při tom očima svého Pepu, ačkoliv býval častým návštěvníkem divadla. Proto také jen roztržitě sledovala děj dramatu, jehož druhé jednání právě započalo.

Vtom se otevřela tapetová dvířka vedoucí do lóže nejvyššího purkrabího, a v několika vteřinách nato vyklonil se nad zábradlím, zdobeným přehozeným kobercem s vyšitým říšským dvouhlavým orlem, sám purkrabí hrabě Rudolf Stadion.

Rozechvělým hlasem, nedbaje hry na jevišti, oznámil užaslému obecenstvu zprávu, která ho právě z Vídně došla: že Jeho Veličenstvo císař a král Ferdinand přislíbil všem svým národům konstituci, a současně povolil svobodu tisku i zřízení ozbrojených měšťanských gard. „Bůh opatruj nejvyšší císařský dům a naši drahou českou vlast!“ zvolal purkrabí, když skončil svou ohromující zprávu.

Na okamžik všecko strnulo, přílišné pohnutí sevřelo přítomným hrdlo. Ve vteřině nato nastal chaos. Herci přestali hráti a společně s obecenstvem začali provolávati: „Vivat císař Ferdinand! Vivat!“ Ženy a dívky povstaly ze svých sedadel a jaly se radostně mávati šátky. Také Márinka Haklová vytáhla svůj, jenž měl v rohu uměle vyšitý věneček s dívčiným monogramem. Ale dříve než jím mohla zamávati, vyběhly jí horké slzy a skutálely se rychle po měkkých tvářičkách růžové pleti.

V několika minutách bylo v ulicích jako o polednách. Návštěvníci divadla vyhrnuli se s jásotem ven, naplňujíce přilehlé části města živelnou radostí a nadšením.

„Osvítit!“ ozval se vtom čísi mohutný hlas.

„Iluminaci! Iluminaci!“ ozvalo se vzápětí ze všech stran.

Za malou chvíli zaplanula okna v hlavních i přilehlých ulicích, a na Staroměstském náměstí začal se řaditi široký průvod, v jehož čele neseny byly rozžaté smolné pochodně. O deset minut později valil se již kolem kláštera svatohavelského, kde měl sídlo občanský výbor, jak se ustavil po schůzi v lázních Svatováclavských. Na okamžik se průvod zastavil, aby mu provolali slávu. Totéž se opakovalo i později na různých místech, nejdříve na Koňském trhu u Zlaté husy, jejíž průčelí zářilo všemi svými osvětlenými okny. Také zde zazněly nadšené výkřiky provolávající „vivat“ neohroženému Fastrovi. Ovace dostoupily svého vrcholu před hlavní strážnicí, o něco výše položené, kde sídlil zástupce vrchního vojenského velitele, arcikníže Karel Ferdinand, pro svoje smýšlení, příznivé českému národu, velmi oblíbený.

Také Márinka se starou Bětou octly se nevolky v průvodu, třebaže se strachem slyšely odbíjeti jednu čtvrť za druhou, vzpomínajíce při tom na nepokoj doma čekající paní. Ale když před vysokým domem, někdy Vunšvicovým, z jehož balkonu kynul arcivévoda rozjařeným zástupům, octl se pojednou po Márinčině boku vysoký, urostlý Hodek, jehož až dosud marně hledala, zmizela její úzkost jedním rázem. Jejich ruce se našly v horkém stisknutí a vzrušená srdce zabušila společným rytmem.

Došli pak všichni s průvodem do Vodičkovy ulice před byt dr. Friče, zastavili se s ním ještě v příční ulici Pasířské před domem Měchurovým, kde bydlel jeho zeť, dějepisec Království českého Palacký, ale pak již ustrašená Márinčina průvodkyně nedovolila dívce účast na dalším pochodu Prahou. Příliš silně cítila svou odpovědnost vůči doma čekající paní.

Odvrátila se šetrně, aby se mladí lidé mohli v přítmí postranní uličky políbiti, ale potom již spěchala se vzrušenou dívkou domů.

V ulicích však trval čilý ruch téměř až do rána.

VII

O dvanáct dnů později vracela se z Vídně deputace, složená ze členů svatováclavského výboru i zástupců studentstva, jež doručila císaři petici, kterou vypracoval výbor, i zvláštní petici s požadavky studentskými.

Telegrafické zprávy sdělily pražskému občanstvu již dříve příznivý výsledek občanské žádosti, jež měla býti vyřízena zvláštním kabinetním listem, dotýkajícím se podrobně všech požadavků v žádosti přednesených.

Rozechvění, jež tato radostná zpráva ve všech vrstvách vyvolala, bylo ještě vystupňováno dvěma událostmi následujícími rychle za sebou. Bylo to odstoupení dosavadního purkmistra ryt. Müllera a vypsání volby starosty i obecních starších, již až dosud byli vládou pro svůj úřad jmenováni, nikoliv občanstvem voleni.

První konstituční purkmistr! První svobodné volby!

Jaký div, že se mladším živlům točila opojením hlava, zatímco vrstvy konzervativní s hrůzou v očích vrtěly nad volebními vyhláškami nespokojeně hlavou. Však ani šlechta neubránila se všeobecné nákaze. Také v jejím lůně vznikla opozice, jež nechtěla zůstati pozadu za měšťanskými vrstvami, a vymohla na většině, aby bylo vysláno do Vídně poselství, vedené hr. Thunem, jež odevzdalo šlechtickou petici žádající zrušení roboty. Ba i samo vojenské velitelství, s arciknížetem Karlem Ferdinandem v čele, přizpůsobilo se závanu nové doby, ozbrojivši národní gardu i měšťanské sbory, jež společně s vojskem měly pečovati o udržení bezpečnosti a pořádku v městě.

Dvacátého sedmého března, v den návratu vídeňské deputace, bylo v Praze již o polednách nesmírně živo, ačkoliv vlak měl přijeti teprve po druhé hodině. Všechny ulice, vedoucí k nádraží v Hybernské ulici, byly přeplněny zvědavým občanstvem i jednotlivými korporacemi, které se ubíraly na vykázaná místa. Z oken i střech vlály četné červenobílé prapory, na mnohých domech byly i balkony vyzdobeny draperiemi národních barev.

Márinka Haklová s věrnou svou společnicí Bětou stála již od dopoledních hodin v blízkosti nádraží, aby jí nic neušlo ze slavných chvil, jejichž význam jí v minulých dnech právník Hodek poznovu vyložil. Nepřestávala radostně vykřikovati a vykládati Betě, jak která korporace přicházela. Tu kráčely sbory národní gardy – Bratrstvo svatováclavské, jejichž mužstvo bylo ozbrojeno kopím a jejichž odznakem byl stříbrný lev v červeném poli na prsou a červený křížek v bílém poli na pravém rameni. Onde se řadily studentské legie s přilehavými kabáty a vysokými klobouky s péry, s šavlemi v rukou a červenobílými šerpami s černo-žlutými třásněmi kolem pasu, s rozstřílenými starobylými prapory nad hlavou.

Ale i každá fakulta měla čapky jiné barvy, medikové s farmaceuty černé, filozofové zelené, technikové modré. V Márinčiných očích však ze všech nejkrásnější byly čapky červené, čapky právníků, jakou měl její milovaný Pepa. Společným odznakem studentů všech byl bílý hedvábný kříž na pravém rameni.

Vedle studentských čapek viděti bylo na hlavách mužů hojně poděbradek, soukenných či hedvábných, lemovaných tu beránkem, tu vydří kožišinou, nebo široké klobouky, kalabrésy, po italské módě, ale s červenobílou kokardou. Tuto měly i dívky a ženy, aby daly výraz svému vlasteneckému smýšlení.

Jak tu Márinka stála, necítíc únavy a nepřestávajíc vykládati pozorně naslouchající služce, ucítila pojednou jemný dotek na svém rameni. Prudce se ohlédla a hle: před ní stál Pepa, na něhož po celou dobu toužebně vzpomínala.

„Chcete se podívat dovnitř?“ zeptal se spěšně, a nevyčkávaje ani odpovědi, začal oběma ženám raziti cestu mezi hustými zástupy. Mohl si to jako pořadatel dovoliti, každý mu ochotně ustoupil z cesty.

V Márince se až dech zatajil radostným překvapením nad pěkným obrázkem, který se jí zjevil. Na stupních u hlavního vchodu čekalo dvanáct dívek v bílých šatech z lesklého atlasu, s červenými šerpami a kokardami ve vlasech, v bílých závojích a se zelenými věnci v rukou. Kolem nich jako čestná stráž právníci s tasenými šavlemi, duchovní všech církví ve svých ornátech, univerzitní rektor a děkan s profesory i čtyřmi pedely v historických krojích, členové svatováclavského výboru se svými ženami a dcerami, jež přinesly květy poselstvu na uvítanou.

V nádražní dvoraně měla stráž národní garda, vedle ní ostrostřelecký sbor, kohorta filozofů, před ní dlouhá řada železničních zřízenců s maličkými kovovými lokomotivkami jako odznaky. Měšťanská pěchota, sbor granátníků, nově utvořený sbor hasičský s červenobílou kokardou na klobouku, umělci sdružení ve spolku Concordie – všichni tu stáli, aby přivítali muže, kteří přiváželi vytouženou konstituci, vytouženou svobodu.

A nejen dospělí, i děti byly přítomny. Maličké bílé družičky s šerpami a drobní hoši s praporečky kvítím zdobenými byli první, kdo přivítali vracející se poselstvo.

Márinka napětím sotva dýchala, aby jí ani jediné slůvko z pronesených řečí neušlo. Slzy pohnutí stékaly jí přitom nevědomky z očí.

Krok za krokem ubíral se nepřehledný slavnostní průvod, s členy deputace uprostřed, od nádraží na Koňský trh k soše sv. Václava, kde očekával arcibiskup Schrenk s celou metropolitní kapitolou. Po jeho slavnostním uvítání vystoupil na připravenou tribunu vůdce deputace, hostinský od Zlaté husy Petr Faster, aby česky přečetl kabinetní list, jenž měl býti základem slíbené konstituce. Všichni přítomní smekli a se zbožnými tvářemi naslouchali přivezenému poselství. Pak je vyslechli ještě jednou od druhého vůdce deputace Trojana, který důležitou listinu přečetl německy. Sotva skončil, ozvalo se slavnostní Te Deum laudamus z úst arcibiskupa Schrenka i členů kapitoly, zakončené požehnáním klečícímu lidu. Také Márinka klečela tu vedle Běty a její růžové rty pronášely vroucně modlitbu na poděkování za šťastný výsledek deputace.

Ale sotvaže zároveň s ostatními povstala, rozlehlo se kolem ní zvláštní, jakoby nespokojené mručení, jehož původ a příčinu si nedovedla vysvětliti. Znepokojeně rozhlížela se kolem, aby se někoho známého vyptala na příčinu. Silně se zaradovala, když nedaleko od sebe zahlédla vysokou postavu mladého muže s červenou čapkou.

„Pepo! Co se stalo?“ vykřikla přidušeně, sotva se k němu protlačila.

Hochova tvář byla zamračená a oči zlověstně blýskaly.

„Podvod! Vždyť je to podvod!“ vyhrkl prudce a jeho ruka spočinula na šavli, jako by ji chtěl vzápětí vytrhnouti k obraně.

„Jaký podvod?“ nechápala ustrašená dívka.

„Což je to nějaká odpověď na naše požadavky?“ vybuchl mladý muž pozbyv sebevlády. „Vždyť jsme žádali spojení Čech, Moravy a Slezska v jeden svazek, žádali jsme společný sněm k jeho utužení. A kabinetní list? Však jsi slyšela. ‚Povolení společného sněmu odporovalo by zřízení zemskému obou říší.‘ Z celého listu vůbec je vidět, že vídeňská vláda nepřestává pohlížet na Čechy jako na pouhou provincii. A to si máme dát líbit? A což naše studentské požadavky? Vždyť o nich není v listě ani zmínky. Proti tomu musíme protestovati. Ještě teď odpoledne sejdeme se v Karolinu.“

Márince vstoupily slzy do očí. Tolik se těšila, takovou radost měla! A vždyť přece sám arcibiskup děkoval Bohu za šťastný výsledek a poselstvu za jeho práci?

„A což večer?“ vzpomněla si pojednou. „Uvidíme se při iluminaci?“

Srdce se jí zachvělo radostnou předtuchou, že by zase mohlo dojíti k horkému políbení v diskrétním přítmí některé uličky.

„Nebude žádné iluminace,“ odmítl tvrdě Hodek. „Nebude, nesmí. Copak jsme baby? Budeme iluminací oslavovat vlastní porážku? Ne, my studenti sami se postaráme, aby nedošlo k osvětlení. Za to ti ručím svou hlavou.“

Ve vteřině nato zmizel ustrašené dívce mezi zástupy. Co zbývalo než návrat domů? Bylo viděti, že Hodek mluvil pravdu, vždyť průvod, který měl jíti na Staroměstské náměstí, aby tu ještě jednou vyslechl obsah kabinetního listu, začal pojednou mizeti jako sníh v jarním slunci. Nespokojené výkřiky bylo slyšeti ze všech stran. „Pojďme k Havlu! Pojďme k Huse či k Zlaté váze,“ domlouvali se muži mezi sebou podle toho, jak kde byli zvyklí se scházeti. „Do Karolina,“ křičeli na sebe studenti.

Ještě než se setmělo, procházely již ulicemi zástupy zabraňující osvětlení a přikazující, aby prapory byly ihned sejmuty. I sám purkrabí, obávaje se srocení lidu, dal odstraniti prapory z úředních budov.

Také Márinka s matkou odklidily připravené svíce. Paní tomu byla povděčna, nenáviděla v hloubi srdce všechny tyto projevy, pokud se netýkaly církevních slavností. Ale když viděla dceřin smutek, neodvážila se dáti svou spokojenost najevo.

Smutně uléhala zamilovaná dívka na lůžko. Měla strach, aby se temperamentní právník nedal strhnouti k nepředloženému činu. A měla strach o svou lásku.

Následujícího dne rozechvění ještě stouplo. Po ulicích tvořily se hloučky mužů, v jejichž tvářích bylo možno čísti nespokojenost a z jejichž úst vycházelo hlasité reptání. Sem tam zavírali opatrní obchodníci, zejména Židé, bázlivě těžké dveře krámů, ba ustrašená Běta přinesla z nákupu zprávu, že se lid chystá dobýti zbrojnice na Malé Straně, pročež nejvyšší velitel dal již příkaz, aby v případě takového pokusu bylo stříleno na město z děl umístěných na Petříně.

Márinku pojala znovu úzkost o milovaného hocha. Ale když se začala strojiti, aby se vypravila ven, bylo jí v tom matkou energicky zabráněno.

„Nikam nepůjdeš, pamatuj, že ‚fatrle‘ je ve státní službě,“ řekla neobvykle přísným hlasem. „Ostatně se pro pořádnou dívku nesluší, aby byla v takové chvíli na ulici.“

Plačící Márince nezbylo, než aby zůstala doma, třebaže se jí srdce úzkostí svíralo.

Ve městě bylo skutečně od časného rána jako v úle. U Zlaté váhy usnesli se repealisté ještě večer na nové schůzi ve Svatováclavských lázních. Na schůzi, při níž měla býti odmítnuta císařská odpověď jako naprosto nedostatečná a nevyhovující.

Ale také mírnější živly seskupené v svatováclavském výboru učinily podobné usnesení. Jen místo schůze určily jiné. Barvířský či Žofínský ostrov.

Teprve ráno došlo k vzájemné dohodě o obou schůzích, při nichž byly znovu stanoveny jednotlivé body petice. Požadavek spojení Čech, Moravy i Slezska v jediný celek se společným sněmem, jenž by vypracoval slíbenou konstituci, byl mezi nimi na prvním místě. Novou petici měli do Vídně dovézti jiní zástupci než po prvé. Ale vření v lidu neustalo ani pak. O dva dny později došlo k opětné schůzi, jež měla vynutiti bezodkladný odjezd deputace do Vídně. Mezi řečníky objevil se po prvé také známý redaktor Pražských novin Karel Havlíček. Urostlý mladý muž výrazné tváře a tmavých jiskrných očí nebyl pražským rodákem, a přece ho česká Praha dobře znala, třebaže teprve od 1. ledna 1846 byl redaktorem vládních Pražských novin, jediného českého politického listu. Vědělo se o něm, že ho sám Palacký navrhl nakladateli Medauovi k řízení novin přesto, že o rok dříve vyvolal svým ostrým odsouzením Tylova vlasteneckého románu v české veřejnosti bouři odporu a hněvu. Nicméně za jeho redakce přibývalo novinám ustavičně předplatitelů. Stouplo tím značně nejen sebevědomí mladého muže, nýbrž i jeho příjmy, takže si mohl založiti domácnost.

Mezi posluchači v Svatováclavských lázních bylo dosti těch, kdo věděli o jeho nedávné svatbě s bledou, štíhlou Julií Sýkorovou, brunetou tmavých vlasů a modrých očí, i těch, kdo znali jeho pohodlný byt v Královských lázních u Staroměstské mostecké věže.

Bouřlivá schůze měla úspěch. Ještě týž den o šesté hodině večer vyjela nová deputace do Vídně. Ale tentokráte tiše. Bez průvodu a takřka nepozorovaně.

V rozechvění posledních březnových dnů téměř zanikly dvě události, jejichž dosah byl dalekosáhlý.

Byl to předně patent o zrušení roboty, v němž jako poslední den platnosti ponižujícího jha určen byl 31. březen r. 1849. Měšťanské vrstvy pražské ovšem nedovedly doceniti jeho významu pro celý život hospodářský, ale na venkově byl přijat s jásotem, a také mnozí šlechtici, jako Deymové, Nostitzové, Buquoy i Schwarzenberg nečekali na vypršení lhůty a umožnili svým poddaným výkup ještě dříve.

Více pozornosti vzbuzovalo v Praze svolání stavovského sněmu na den 30. března. Po prvé mělo býti jeho jednání veřejné, po prvé mohlo se ho účastniti obecenstvo, které by si včas opatřilo vstupenky. A po prvé jako příznak nové doby byla tu novinářům vyhrazena zvláštní místa.

Dvě petice měly mu býti předloženy k vyřízení. V jedné z nich žádala většina členů, aby starý sněm, složený toliko ze zástupců šlechty a čtyř měst – Prahy, Plzně, Kutné Hory a Budějovic –, učinil místo zastupitelství novému, v němž by byla zastoupena všechna královská města poslanci svobodně volenými. Druhá petice, podaná šlechtici sídlícími ve Vídni, jako byli Schwarzenbergové, Lobkovicové, Černínové, Harrach, Lützow a jiní, žádala důrazně rovné právo české i německé národnosti a úplné zastoupení městského i rolnického stavu na sněmě.

Všechny tyto události ustupovaly však co do významu před prvními obecními volbami, jež byly konány ve dnech 29. a 30. března. Nicméně účast při nich nebyla největší. Byli to zejména muži starší, konzervativní, jimž lid podle dlouhých kabátů přezděl „šosáků“, kteří nedůvěřovali nové vymoženosti a volbám se vyhnuli.

Tak nadcházelo jaro, jež hrozilo býti bouřlivé nejen v Čechách a Rakousku, ale i v zemích okolních, hlavně v Itálii, Francii a Německu.

Nejčernější mraky však se stahovaly v druhé polovici říše, v Maďarsku.

VIII

Při schůzce v noci svatojosefské bylo Hurbanovi uloženo, aby se co nejdříve vypravil do Prešpurka, kde bylo ohnisko maďarského hnutí za samostatnost politickou a kde Košut – „velký Lájoš“, jak mu říkali – svými ohnivými řečmi, plnými útoků na vídeňskou zpátečnickou vládu, ovládal celou sněmovnu.

Hurban jel rád. Doufal, že se tu sejde se Štúrem, jenž byl poslancem za město Zvolen a jehož marně očekávali při oslavném večeru v Hlubokém.

Ale i v Prešpurku čekalo na něho zklamání. Štúr společně s několika jinými krajany opustil před několika dny město, kde již nebyl jist před útoky zfanatizované maďarské mládeže.

Hurban byl mrzut. Nenadál se, že se mu jeho úmysl zhatí. Mrzutě kráčel ulicí, míře k stavovskému domu, sídlu sněmů, dříve zemských, od minulého roku sněmu říšského. Na rohu ulice vedoucí k náměstí narazil na mladého evangelického bohoslovce Noska, s nímž se znal z Vídně.

Sotvaže se pozdravili a vyměnili několik obvyklých frází o zdraví na obou stranách, zeptal se ho mladý Čech:

„Chtěl byste se s někým zajímavým seznámit? Ale je to můj krajan,“ dodával vzápětí, jakoby na omluvu. Znal Hurbanovu nechuť k Čechům, kteří tak ostře odmítli jeho a Štúrovo dílo – jazykovou odluku.

Hurbanova pohyblivá tvář se opravdu zasmušila.

„Co je na něm zajímavého?“ ušklíbl se nedůvěřivě. „A vůbec – kdo je to?“

„Student z Prahy, ohnivý vlastenec, syn pražského advokáta dr. Friče.“

„Josef?“ otázal se Hurban, jehož tvář neopouštěl nedůvěřivý úsměšek. „Slyšel jsem o něm od Štúra, byl tuším jejich hostem, když se přes Prahu vracel z Německa.“

„Ano, tentýž. Ujišťuji vás, že je to hoch velmi milý. Pravda, fantasta, už pro ten svůj romantický útěk do ciziny, ale přitom hoch planoucí nadšením pro věc svobody. Opravdový demokrat.“

Hurban se nezdržel, aby se neusmál zaníceným slovům mladého bohoslovce.

„A co tu dělá?“ otázal se ještě, když už svoje kroky přizpůsobil Noskovým a poddal se jeho vedení.

„Přijel z Vídně, kde mešká s pražskou deputací jako zástupce studenstva. Sem přijel za Štúrem, chtěl ho požádat, aby co nejdříve zajel do Prahy. Rádi by ho měli vůdcem české omladiny.“

„A kde ho najdeme?“

„U jednoho z našich krajanů, který je ve službách knížete Esterházyho. Pojďte, dovedu vás tam.“

O čtvrt hodiny později seděli již v útulném pokoji bývalého knížecího komorníka, jenž byl teď správcem rozsáhlých vinných sklepů esterházyovských. Radost mladého Friče neznala mezí, když mu krajan Nosek představil Hurbana, jehož dosud osobně neznal, ale jehož jméno bylo v Čechách stejně pověstné jako jméno Štúrovo.

Hurban a Štúr! Oba dva duchovní vůdci mladého Slovenska, budící svůj lid z olověného spánku, do něhož ho uvedlo poddanství uherským magnátům. Oba dva původci jazykové odluky, která tolik bouře rozpoutala v českých národních i literárních kruzích.

Což divu, že si mladý pražský filozof s netajeným zájmem prohlížel Hurbanův statný zjev. Nemohl si zapříti, že jeho zevnějšek a zejména jeho prudká, temperamentní řeč působila strhujícím dojmem. Ale současně si uvědomoval rozdíl mezi tváří Hurbanovou a Štúrovou, jak ho choval v paměti z doby jeho pobytu v Praze. Rozdíl, jenž se patrně shodoval s jejich vnitřním založením. Nemohl se ubrániti myšlence, že Štúrova tvář, stejně jako jeho uhlazené způsoby, jeho zdrželivost a sebeovládání svědčí o duševní převaze nad mladším krajanem.

Při ohnivém tokajském rozproudil se brzy velmi živý hovor, točící se přirozeně kolem současných událostí. Hostitel, obstarožný muž, upřímný Čech přes mnohaletý pobyt v cizím prostředí, nenáviděl Maďary snad ještě silněji než Hurban sám.

Když si připíjel se svými společníky na zdraví, praskl mu v rukou pohár, knížecí majetek, s vyrytým znakem Uherska.

Mladý Frič, o jehož sklenici se pohár roztříštil, zbledl leknutím. Ale šedovlasý správec se radostně zasmál.

„To je znamení,“ zajásal. „Uvidíte, že Uhersko podlehne. Neklamné znamení, že podlehne zdravému, nevyčerpanému slovanství!“

Také Hurbanovy oči zaplály horoucím nadšením. Ale oba mladí Češi, Nosek i Frič, na vteřinu umlkli. Jim, demokratům, kteří nenáviděli vše, co neslo pečeť povýšeného aristokratství, nebyly nesympatické snahy Maďarů po skutečné svobodě, po demokratické konstituci, a Košut sám se svými návrhy na zrušení poddanství a zdanění veškeré šlechty budil obdiv ve všech mladých českých duších.

Frič se nepřemohl, aby svoje city nedal najevo. Pověděl, jak mile ho v Prešpurku překvapila popularita „velkého Lájoše“.

„Víte, že jsem jeho obraz viděl i na kapesních šátcích v kterémsi obchodě?“

„Můžete ho vidět také na balíčkách se šňupavým tabákem,“ ušklíbl se posměšně Hurban, jehož se nepříjemně dotkly Fričovy sympatie k maďarskému hrdinovi.

Ale mladý Pražák se nedal.

„Řekněte mi, proč byste se s ním vy, Slováci, nemohli dorozumět? Povídá se u nás, že je snad sám také původem Slovák.“

„Ovšemže, pochází z Komoku ve stolici zemplinské a jeho strýc, turčanský zeman Ďord Košut, je upřímným národovcem, jenž má zásluhu o naše slovenské noviny. Ale než bych kdy hledal spojenectví s Lájošem Košutem, raději se spojím s čertem, to mi věřte,“ dodal Hurban energicky a v jeho vášnivé tváři objevil se takový rys nenávisti, že se Frič již neodvážil mluviti o svých sympatiích s demokratickým Maďarem.

Začal vypravovati o pražských událostech, o náladě, jaká ovládla občanstvo i studenstvo, o tom, jak se i svobodomyslní Němci přidali k národnímu hnutí, a vykládal zejména nadšeně o německém studentovi Uffo Hornovi, kterého si posluchači filozofie zvolili svým vůdcem.

Hurban naslouchal pouze jedním uchem. Jeho mysl vracela se stále a stále k slovům českého studenta, jež ho tolik zamrzela. Mladý Frič nebyl první, z jehož úst je slyšel. Sám Štúr nedovedl zakrýti sympatie, které v něm vzbuzovalo Košutovo smělé volání po konstituční svobodě, po vyproštění lidu z nedůstojného poddanství. Nezatajil Hurbanovi, že k němu Košut na prešpurském sněmu přišel a že mu děkoval za řeč, kterou se Štúr již před ním dovolával zrušení roboty.

Hurban věděl, že sami zemani, a to i ti, kteří před třemi léty podepsali jeho žádost o povolení k vydávání slovenských novin, tedy Slováci, nakloněni jsou myšlence úplné samostatnosti uherského království. Ale cítil zároveň zcela bezpečně, že tato politická samostatnost bude znamenati hrob Slovače, konec její národní individuality, její samobytnosti.

„Ne a tisíckrát ne!“ říkal si Hurban vždy znovu při této představě. Proto nezbývalo, než aby se Slováci přimkli k rakouské polovici říše, k jejím slovanským národům, aby hledali pomoci u dynastie. Její osud byl osudem Slovenska, v jejích rukou byla jediná záchrana před maďarskou záplavou, která hrozila zničiti slovanskou větev pod Tatrami, s jejím čistým, duševně i tělesně zachovalým lidem, s jeho svéráznou kulturou, písněmi a zvyky. Mohli Slováci býti na pochybách se svými sympatiemi? Mohli býti zajedno s Čechy, kteří neznali pravé poměry v Uhrách?

Hurban si umínil, že použije první příležitosti k jízdě do Prahy, aby se s Čechy domluvil, aby jim vyložil pravý stav věcí. Netajil si, že bude mezi nimi míti těžkou pozici, on, jenž první vydal svůj almanach Nitru v slovenštině, na niž Češi pohlíželi jako na pouhé nářečí. A jako mnohdy i teď ozvala se v něm sžíravá pochybnost: dopustili se opravdu se Štúrem chyby, když se rozhodli pro jazykovou odluku? Když vynaložili všechno úsilí, aby přemohli odpor, jaký jejich krok vzbudil nejen v Čechách, nýbrž také u mnohých Slováků?

V Hurbanově mysli vynořila se zlá slova, jakými je zasypal Kollár z Pešti, zbožňovaný pěvec „Slávy dcery“. Připomněl si i výstrahy Palackého a jeho druhů z Musejního sboru. Měli pravdu?

Mladý muž rozčileně shledával v hlavě všechny důvody, které jeho i Štúra dovedly k tomu, aby noviny a knihy vydávali po Slovensku, v středoslovenském nářečí, které se jim zdálo nejčistší. Byl si vědom toho, že usilovali hlavně překlenouti propast mezi táborem katolickým a evangelickým a že chtěli slovenčinou získati zemany, kteří se cítili Uhry a milovali svou uherskou vlast, přičemž jim byly lhostejny nadšené sny o všeslovanském panství, o všeslovanské říši, jaké plnily horké hlavy slovenské. A přece byli mezi nimi muži vzdělaní, učení a pro svůj národ obětaví. Hurbanovou myslí mihla se jména oravského Čaploviče, turčanského Dordě Košuta či Lehockého, nebo Fejerpatakyho. Mohla národu, sotva se probouzejícímu z duševního spánku, býti lhostejna ztráta tolika dobrých mužů, tolika četných rodin?

Ostatně, vždyť při svém kroku nepomýšleli na úplnou odluku od Čechů, vždyť i pak chtěli čerpati z vyspělejší kultury české. Bylo opravdu jenom jejich vinou, že tento krok, který učinili pro záchranu svého lidu, měl následky, na něž nemysleli? S nimiž nepočítali?

Hurban se trpce usmál a přejel si rukou čelo, aby zahnal nepříjemné chmury. Slyšel veselý smích svých rozjařených společníků a s bolestí v srdci si uvědomil, že není s nimi zajedno, že jeho naděje nesou se jiným směrem než naděje Čechů. Byli opravdu jedním národem, jak tvrdili Kollár a Palacký? Či byli skutečně Uhry, jak hlásali Maďaři, kteří chtěli, aby se Slováci společně s nimi opřeli vídeňské vládě?

Devět století od rozvratu velkomoravské říše dělilo obě větve. Každá z nich měla svoje vlastní osudy, svoje radosti, svoje hoře. Řeč každé z nich vyvíjela se samostatně, i když základní kmen byl jeden. Mohlo se ještě mluviti o jednom národu?

S trpkostí v srdci vzpomenul Hurban na svoje putování po Moravě a Čechách v roce 1839, jak je popsal ve své „Cestě Slováka ku bratrům slavenským“. Zda i dnes by byl stejně pohostinně přijat na půdě české i moravské?

Vtom si připomněl, že Frič mluvil o touze pražského studentstva, aby byl Štúr jeho vůdcem, že jen kvůli tomu přijel za ním do Prešpurka. Snad tedy alespoň česká mládež jinak smýšlí, nevidí ve Slovácích zrádce jako jejich otcové? Snad alespoň ona bude míti porozumění pro odlišné potřeby Slováků?

Hurban si hluboce povzdechl. Kéž by tomu bylo tak!

IX

V druhém poselství, jedoucím do Vídně, byli poznovu hlavně zástupci živnostnictva jako vrstvy, jež nejvíce usilovala o dobytí konstituce. Ale byli v něm vedle Trojana, jenž byl účasten již prvního poselství, také další právníci, a to spravedlivý, Čechům upřímně nakloněný Němec dr. Kliebert a místo ochuravěvšího dr. Braunera Čech dr. Gabriel. Jako zástupce studentstva odjížděl s nimi mladý filozof Frič. Zaskočil za dosavadního mluvčího studentů Uffo Horna, jenž v poslední chvíli odřekl.

Odjeli tiše, téměř bez průvodu v městě samém, zato na hradbách stály zástupy, provázející odjíždějící deputaci nadšenými výkřiky. Také na některých stanicích sešli se lidé, aby je pozdravili. Nejpohnutější zastávka byla v Pečkách, kam se sešly tisíce lidí z okolních osad. Pozornost budili zejména Poděbradští pod svým starým praporem z bílého hedvábí, na němž byl olejovými barvami proveden z jedné strany městský erb, z druhé rakouský dvouhlavý orel. Nesl ho vysoký, úplně bělovlasý kmet, tkadlec Siegel, jenž ho se slzami v očích podával členům deputace k políbení.

Do Vídně dojeli bez nehody, ale také bez jakéhokoliv uvítání. Teprve druhý den byla jim vyslána čestná stráž a deputace studenstva do hostince U Města Prahy v Leopoldově, kde se poselstvo ubytovalo.

Zdálo se, jako by si byly ve Vídni daly dostaveníčko všechny slovanské národnosti, kolik jich jen v Rakousku bylo. Nejen z jeho předlitavské polovice, vždyť tu byli také Slováci s ušlechtilým Štúrem v čele, byli tu Chorvaté s ohnivým Gajem, vůdcem illyrského hnutí, jež usilovalo o spojení všech tří větví jihoslovanských v jedno, byli i Srbové s Vukem Karadžičem, vesměs příslušníci uherské polovice říše. Také Poláci z Haliče, jejichž mluvčím byl vzdělaný aristokrat kn. Lubomirski, meškali ve Vídni, a pobýval tu i Kovalskij, zástupce utlačených Rusínů, kteří se také začínali hlásiti o svoje práva.

Všichni se scházeli ve velkém sále u Sperla, kde byly pronášeny ohnivé řeči, kde zněly národní písně i nadšené verše ve všech slovanských jazycích. Mladý Frič si při tom s bolestí v duši uvědomoval rozdíl mezi sebevědomým vystupováním a řečnickou pohotovostí ostatních Slovanů a příliš skromným chováním vlastních krajanů s jejich prostými, střízlivými řečmi, jež nebudily žádnou pozornost.

A ještě něco působilo v ty dny bolest nejen Fričovi, ale i druhým členům poselstva – nedostatek krojů. Cítili přímo stud za svoje střízlivé občanské kabáty, za svoje vysoké cylindry, jimiž se tolik podobali Němcům. Jak jinak vypadali Poláci ve svých nádherných starobylých krojích či Chorvaté, jichž přijelo na čtyři sta a kteří si dovezli i vlastní hudbu, aby jim hrála při pochodu z nádraží! Ti se věru mohli vyrovnati Maďarům, o jejichž malebné deputaci v bohatých krojích hovořila s nadšením celá Vídeň.

Po poradě s malířem Hellichem, jenž v tu dobu pobýval ve Vídni a byl znám jako znalec historických krojů, dal si Faster, jako vůdce výpravy, podle jeho návrhu ušíti oblek, jímž se měl vyrovnati druhým slovanským bratřím. Ale když ho po prvé ostatní členové poselství ve fantastickém ústroji spatřili, žádný z nich neměl odvahy, aby ho následoval. Tak po návratu do Prahy kráčel Faster samojediný v průvodu ostatních z nádraží ve svém bohatém, zlatými portami i šňůrami pošitém obleku. A jako blesk roznesl se Prahou nejnovější vtip o „vévodovi z Koňského trhu“, zatímco ustrašení šosáci šeptali mezi sebou o Fastrovi jako o „příštím českém králi“.

Poselstvo vracelo se radostně, vždyť vcelku dobře pořídilo, ba vídeňská vláda ani nebránila, aby si Češi sami vypracovali návrh odpovědi na svou petici. Vydatně jim byl při tom nápomocen krajan, o němž netušili, že se s ním ve Vídni sejdou. Byl to mladý doktor práv Rieger, syn mlynáře ze Semil, jehož promoce, odbývaná o rok dříve, vzbudila v Praze senzaci svou smělou disertací, pojednávající o svobodě tisku a právu sebeurčení, a to řečí českou, jež tak po prvé při podobné příležitosti zazněla ve velké aule staroslavného vysokého učení Karlova. Byl však i jinak znám svým úsilím o české divadlo, o české plesy, stejně jako svou houževnatostí při zavádění české řeči v týdenních jednáních Jednoty ku povzbuzení průmyslu v Čechách.

Také teď ve Vídni, při návratu z Itálie, kde léčil choré plíce – jeho otec zemřel souchotinami, on sám byl několikráte postižen chrlením krve –, ochotně pomáhal krajanům při vypracování českého znění kabinetního listu, jenž měl býti odpovědí na druhou českou petici.

A ještě jednou prací získal si třicetiletý Rieger v době svého pobytu ve Vídni vděčnosti svých krajanů. Den před jejich návratem do Prahy, dne 9. dubna, vyšel z jeho pera vzletný projev „Slovo k Moravanům“, jehož horoucí slova nabádala ke svornosti mezi syny jedné matky a vyzývala moravské bratry k nejužšímu spojení na požadovaném společném sněmu.

Podpisy, kterými byl projev provázen, dodávaly mu ještě větší váhy, vždyť tu byl vedle podpisů poselstva a podpisů Slováků Šafaříka i Štúra také podpis jednoho z nejvýznamnějších moravských pracovníků, dr. Dvořáčka z Tišňova, dvorního advokáta ve Vídni, jenž ze všech nejvěrněji stál na straně bratří z Čech.

Bylo skutečně zapotřebí této výzvy, neboť Morava se svými zněmčenými městy zůstávala ve svém celku až dosud stranou společného úsilí, takže byla obava, aby tu nepřevládly separatistické živly, úsilovně podporované vládou. Bylo jí zapotřebí tím více, že se ve Vídni současně ustavil Spolek Němců z Čech, Moravy a Slezska za tím cílem, aby mařil české úsilí o obnovené spojení bývalých zemí Koruny české a pracoval o těsné spojení Rakouska s Německem, jak si přála idea velkoněmecká.

Spokojeně odjížděli zástupci českého národa domů. A přece, co znamenaly vymoženosti, jež přiváželi domů, proti tomu, co o několik málo dnů později bylo dáno Uhrám? Císař a král Ferdinand, obklopen arciknížaty, uzavřel dne 11. dubna slavnostně poslední sněm prešpurský, maďarskou řečí potvrdil všechny zákony, na nichž se sněm usnesl a které znamenaly úplnou samostatnost uherské polovice říše. Vůdce a miláček maďarského lidu Košut zvítězil na celé čáře.

X

Od schůzky v předvečer svého svátku zdvojnásobil Hurban svou činnost. Poučoval a povzbuzoval lid nejen při kázání, ale všude, kde se dalo. Nevynechal jediné příležitosti, kde mohl veřejně promluviti, bez ohledu na nepřátelství, které tím vyvolával nejen u Maďarů, ale také u mnohých z vlastních krajanů.

Jeho žena, po druhé těhotná, nejednou si po straně zaplakala. Zdálo se jí, že ji muž již nemiluje, když ji tak často opouští, ačkoliv ví, že ji poznovu čeká těžká chvíle. Ale pokaždé, když se Hurban vrátil domů, nejednou krajně vyčerpaný a unavený, ale vždy hořící nadšením a vírou v úspěch, uvítala ho s otevřenou náručí. Ani slůvko výčitky nepřešlo jí přes rty.

Ve chvíli osamělosti a slabosti připomněla si pokaždé Štúrův dopis, na nějž namátkou v mužově stolku přišla: list, jímž Hurbanovi odpovídal na jeho oznámení o nastávající ženitbě. Vryla se jí do paměti slova, kterými Štúr mladšímu druhovi vytýkal, že chce zraditi ideál, který vštěpoval jemu i ostatním mladým mužům v době svého působení v Prešpurku, ideál věčné čistoty, aby tím více mohli sloužiti svému národu.

„Ne,“ říkala si Anna, vzpomínajíc na tato slova. „Nesmíme mu být na překážku, ani já, ani děti. Ať může dostát úkolům, k nimž ho vlast volá. Ať jeho duch není spoután závažím, jakým jsme my ženy se svými věčnými starostmi o tělesné potřeby. Vždyť je vyvolený mezi všemi, můj Jožko, moje láska, moje všecko!“

V takových chvílích bylo mladé ženě posvátně v duši a její mysl byla klidna. Ale když v bouřlivých nocích vichry táhly dědinou a ona uléhala sama v prostranné světnici vedle kolébky s malým Svetkem, bývalo jí přece jen smutno a teskno. Tehdy s bezděčnou závistí vzpomínala na starší sestru, jež byla také „dvojctihodnou paní“ na rusavské faře za moravskými hranicemi, ale jejíž muž Daniel Sloboda, Slovák tělem i duší, dával přednost tichému životu a vědeckým studiím před politickou prací. Nebyla Julie šťastnější, když ji muž nikdy neopouštěl? Když se o něho nemusela báti?

Nicméně i při takovýchto občasných záchvatech stesku utíkal mladé ženě čas velice rychle, tím rychleji, že častí hosté nedovolili, aby se na trvalo oddávala zármutku.

Také v prvých dnech májových meškali v pohostinné faře hosté, Hurbanovi obzvláště milí, Petr Hostinský, redaktor Slovenských novin z Prešpurku, a student Branko Abaffy, jenž byl dobrovolně tajemníkem mnoho zaměstnaného Hurbana. Mladý hoch budil v Hlubokém všeobecný podiv zvláštním oděvem, zejména pak svým širokým kloboukem, na němž bylo upevněno červenobílé péro, jaké nosili vlastenečtí studenti v Praze i Prešpurku. Dráždil jím Maďary i ty, kdo nepřáli národnímu hnutí, ale student nedbal. Dostatečnou náhradou byl mu obdiv slovenských dívek, jejichž pohledy s láskou sledovaly odvážného hocha. Ostatně v Hlubokém neměl se čeho báti. Hurbanův vliv byl zde tak silný, že by se byl nikdo neodvážil vystoupiti proti jeho hostu.

Ale když se jednoho dne společně s paní Annou chystal do nedaleké pomaďarštělé Senice, aby tam vyprovodili družky dvojctihodné paní, sestry Kollénych, jež po několik dnů vypomáhaly na faře při obvyklém jarním přešívání, prosily ho ženy, aby si nebral klobouk s dráždivým národním odznakem, aby ho nechal doma.

Abaffy se rozesmál na celé kolo.

„Snad bych se nebál senických maďaronů?“ řekl opovržlivě a tím byla celá věc vyřízena.

Vydali se tedy na cestu. Byl krásný den a jasně modravá obloha se zářícím sluncem dodávala celé krajině veselého rázu. Také Abaffy s mladými ženami byli veselí. Litovali toliko, že s nimi není Hurban, kterého v poslední chvíli zadržel kdosi na faře.

V živém hovoru došli do Senice, kde strávili celé odpoledne na svačině v rodině obou sester i různými nákupy. Slunce stálo ještě vysoko nad obzorem, když se paní Anna s Abaffym konečně vracela domů. Měli plné ruce balíčků, ale to jim nevadilo, smáli se vesele jako dvě děti.

Vtom se proti nim objevila skupina osmi gardistů, jimž velel baron Schmerzing, majitel nedalekého kaštielu.

Paní Anna sebou škubla. Dotěrný šlechtic pronásledoval ji svými pohledy, třebaže nikdy ani jediným mrknutím mu nevěnovala pozornost. Vyhýbala se mu už jako svobodná, tím více ovšem jako vdaná paní.

Vznětlivý důstojník vzplanul, když spatřil ženu, která se mu líbila, po boku mladého studenta, jenž se nebál nositi veřejně odznak své národní příslušnosti. Ztrativ sebevládu, přiskočil k nic netušící dvojici, strhl Abaffymu klobouk z hlavy a jedním škubnutím oderval z něho červenobílé péro. Ve vteřině nato válelo se na zemi.

Paní Anna zbledla a z promodralých rtů vydral se jí zděšený výkřik.

Také student zůstal na vteřinu jako přimražen. Ale vzápětí vzplanul a chtěl se vrhnouti na drzého smělce. V poslední vteřině se však vzpamatoval. Zavěsil si chvějící se ruku mladé ženy do své paže, a obrátiv se k zpupnému šlechtici zády, řekl jí tiše:

„Ne, nedáme se k ničemu strhnout. Však já si už zjednám zadostiučinění.“

Abaffy věděl, co činí. Neušlo mu, že se lidé začínali zvědavě kupiti, a bál se, aby nedošlo k něčemu horšímu. Vždyť Senice byla baštou pomaďarštělých Slováků, vedených úhlavním nepřítelem Hurbanovým, seniorem Teszákem, jenž všude vystupoval příkře nejen proti hlubockému faráři, nýbrž i proti Štúrovi pro jeho jazykovou odluku. Proto mladý student spěchal, aby měli raději Senici za sebou.

Bylo navečer, když došli domů. Paní Anna, kterou její stav činil vznětlivější a dráždivější, než byla jindy, nedovedla před domácími lidmi utajiti svoje rozechvění.

Zpráva o tom, co je potkalo v Senici, rozletěla se bleskem od stavení ke stavení, vzbuzujíc všude pobouření. O nějakou chvíli později začali se lidé kupiti před farou. Všichni byli rozčileni zvěstí o neslýchaném pohanění, jakého se dopustil maďarský aristokrat na slovenském národním odznaku.

Tlumený šepot, jako vzdálená bouře, začal se ozývati ze všech stran a tvrdé, upracované ruce zvedaly se nad hlavami s vášnivým posunkem.

„A co,“ ozval se pojednou mohutný hlas ze zástupu. „Pojďme si na kaštiel pro ně. Ať je Šmercink vrátí. Vždyť je to drzost. Pohanět naše barvy! Hodit národní péro na zem.“

„Na něj!“ vykřikl jiný, mávaje nad hlavou hráběmi, s nimiž se vracel z práce.

„Na něj!“ ozvaly se za ním ječivé hlasy žen a rozčilený zástup řítil se přes rozlehlý farský dvůr.

Vtom se v přízemních dveřích, na kamenném stupni, který k nim vedl, objevil sám Hurban. Jeho výrazná tvář, vroubená hustým, měkkým plnovousem, stejně jako vážný výraz jeho očí činily ho podobným starozákonnímu proroku.

„Vzpamatujte se, lidé!“ zakřikl mocným hlasem valící se zástup, vztáhnuv proti nim ruce. „Je večer. Co chcete počít?“

„Táhnout na kaštiel.“

„Ať Šmercink vrátí panu Abaffymu péro!“

„Jak se mohl opovážit mu je strhnout?“

„Ať ho odprosí!“

Jeden křičel přes druhého, že bylo sotva rozuměti.

„A pojďme už!“ ozval se vtom znovu mohutný hlas muže, jenž prvý vyzýval zástup k tažení na kaštiel. „Darmo maříme čas!“

„Počkejte, lidé!“ zakřičel znovu Hurban a v jeho hlase bylo tolik energie, že všichni bezděčně umlkli. „Vzpamatujte se! Chcete, aby Šmercink mohl o vás říci, že jste rebelanti? Aby vás mohl udat, že jste ho ohrožovali? Že jste mu vyhrožovali násilím? A kdo z vás mi za to ručí, že se opravdu nedáte strhnout k nerozvážnému činu? Což máte zaručeno, že bude ochoten vás vyslechnout? Že s vámi bude chtít mluvit?“

Mezi shromážděným lidem bylo slyšeti nespokojené mručení. Ale nikdo se neodvážil, aby se zjevně postavil na odpor svému duchovnímu pastýři.

„Já sám mu dopíšu,“ ozval se Hurban a jeho hlas měl již zase svůj obvyklý lahodný zvuk. „Požádám ho dopisem, aby panu Abaffymu zneuctěné péro vrátil. Předpokládám, že se přitom slušně omluví. Tím bude dostatečně potrestán. Teď jděte v klidu domů a nedejte se k ničemu strhnout. Ať mi neuděláte hanbu.“

Trvalo ještě drahnou chvíli, než se pobouřený lid rozešel. Ale Hurban ani pak nevrátil se do domu. Zůstal státi na kamenném zápraží, a pohlížeje přes nízkou ohradní zeď ven do polí, na zapadající slunce, uvažoval o výjevu, jenž právě minul. Chápal rozhořčení lidu a obdivoval chladnokrevnost Abaffyho, že se nedal potupným chováním strhnouti k odvetě. Nebyl si jist, že by on sám v podobném případě zachoval klid.

Ale rychlost, s jakou se zpráva o něm rozšířila po celé dědině, a hněv, jaký smělý čin Schmerzingův v lidu vyvolal, ukázala mu zřetelně, že půda v něm je zkypřena, že jeho slova nepadala na skálu. Obával se však, nevzplane-li připravované povstání předčasně, podaří-li se mu udržeti je tak dlouho v hrázích, až bude opravdu na čase, aby lid zasáhl. Ale pak…

Hurbanova vznětlivá fantazie viděla již celé Slovensko volné, podřízené pouze vládě ve Vídni, a nikoliv nenáviděným Maďarům, viděla, jak osvobozený lid mohutní a roste, jak jeho kultura stoupá, kořaleční mor mizí, a jak krásná, lahodná slovenština, řeč ze všech slovanských nejčistší a nejryzejší, zaznívá ve všech kostelích, ve všech úřadech, ve všech školách. Vzrušený muž sepjal bezděčně ruce jako k modlitbě, v paměti se mu vynořila slova písně, kterou tak rád slýchal už v dětství, když zaznívala postní dobou v chrámu:

„Ač jest mé srdce smutné pro mé nepravosti, však prosíme poníženě, ó Bože z výsosti: račiž mně spomoci, neb ve dne i v noci k Tobě volám svým lkáním, srdečným vzdycháním…“

Ano, boží pomoci bylo třeba k velkému dílu, jež tak horlivě připravovali. Jenom s Jeho pomocí mohli zvítěziti…

XI

Praha nevycházela ze vzrušení. Hned první dny v dubnu překvapena byla novým politickým deníkem. Byly to Národní noviny Karla Havlíčka, jenž se vzdal redaktorství vládních novin, protože cítil, že by se mohl octnouti v rozporu se svým svědomím. Noviny měly v záhlaví stručný program, v němž byly zahrnuty všechny hlavní požadavky, jak je formuloval svatováclavský výbor, a do vínku položil jim jejich redaktor heslo: „Směle kupředu!“. Byly vypraveny pěkně i po stránce technické, nebylo třeba při úpravě šetřiti, protože hrabě Deym, předseda svatováclavského výboru, jehož orgánem měl nový list býti, zaručil se uhraditi ze svých soukromých prostředků případný schodek. Ale brzo bylo viděti, že toho nebude třeba. Národní noviny získaly si obliby takřka naráz a předčily zanedlouho nejen německé listy pražské, ale i vídeňské. Ba vytlačily na mnohých místech také nejlepší politický deník, jímž byla Augsburger Allgemeine Zeitung, či jak jí lid krátce nazýval „Augšpurkyně“.

Devátého dubna vyšel z voleb první český starosta pražský, dr. Antonín Strobach. Pocházel ze staré mlynářské rodiny a byl všeobecně oblíben, stejně pro pevný charakter, jako pro vzácný klid a rozvahu.

Znovu tonula Praha v radostné náladě, zvyšované neobyčejně krásnou pohodou, znovu byla účastna nejrůznějších slavností. Tu studentské, na počest pětistého výročí založení univerzity, hned nato konstituční slavnosti v Královské oboře, spojené s pochodňovým průvodem na počest purkmistrovu, vzápětí za ní slavnostní mše na Hradčanech na oslavu šťastného návratu druhého poselství.

Márinka Haklová nevycházela z nadšení. Jaký vzrušující rok, jaký rozdíl proti době právě minulé! Vždyť také ženy a dívky směly se zúčastniti veřejných projevů, jakým byla adresa paní a dívek českých k mocnáři za udělení amnestie politickým vězňům, zejména Polákům. Sedm set podpisů bylo na ni sebráno v několika dnech, mezi jinými také hraběnky Eleonory Kounicové a Elišky Šlikové. I Márinka ji na přímluvu Hodkovu podepsala, ovšem tajně, bez vědomí matčina.

Byly však vrstvy, které nemohly bráti podíl na obecné radosti. Byli to dělníci, mezi nimiž následkem nezaměstnanosti byla již dlouho hrozná bída. Pokusili se sice již o tři léta dříve, aby své postavení zlepšili, ale nadarmo. Ba dokonce na ně vojsko střílelo z Poříčské brány, aby jim zabránilo v průvodu do města. Oni to byli, tito ubozí proletáři, před nimiž měla největší strach nejen vláda, ale také občanstvo samo, zejména jeho konzervativní vrstvy.

Když se ustavil svatováclavský výbor, obrátili se k němu tiskaři, jež nově zavedené stroje připravily o práci, se zoufalou prosbou o pomoc. Výbor se o ně staral, zřídil zvláštní komitét pro opatřování práce a ustavil pomocný výbor paní a dívek, aby odpomohl nejhorší bídě, ale pronikavé nápravy docíliti nemohl. Nicméně tiskaři i při své tísni bránili se v novinách nařčení, jako by chtěli rušiti veřejný klid, naopak byli hotovi v zájmu pokoje udržeti bratrskou svornost s ostatním občanstvem.

Jediným rušivým živlem, nedotčeným všeobecnou náladou ke svornosti, zůstávalo vojsko. Příliš okázalé vystupování důstojníků i stráží, příliš vyzývavé nabíjení děl, umístěných v ulicích, před očima lidu v dobách, kdy byly odbývány schůze, to vše působilo rušivě na dobrou shodu mezi občanstvem a vojskem, jak o ni usiloval stejně svatováclavský výbor, jako hr. Stadion, prezident zemského gubernia.

Nezřídka došlo i k slovním potyčkám mezi studentstvem a vojskem, a sami členové výboru žádali, aby strážní služba byla ponechána pouze národní gardě, což zase vyvolávalo silný odpor ve vojenských kruzích. Jen pevná ruka zástupce vrchního velitele, arciknížete Karla Ferdinanda, jenž byl upřímně nakloněn požadavkům nové doby, udržovala jakž tak nutnou shodu.

Mračna se však stahovala i jinde. Dosavadní dobrý poměr mezi Čechy a Němci začal se rychle kaliti, třebaže v svatováclavském výboru byly zastoupeny obě národnosti. Jestliže v březnu nosili červenobílou kokardu Češi i Němci společně, začaly se počátkem dubna v Praze objevovati kokardy velkoněmecké, a to nejen u cizinců ze zahraničí, ale i na prsou domácích, zejména studentů.

Tyto kokardy byly příčinou mnoha mrzutostí na české straně, a sami rozvážnější Němci, sdružení ve zvláštním výboru, vyzývali svoje soukmenovce veřejnou vyhláškou, aby přestali nositi pobuřující odznaky.

Hlavní příčinou, proč se pojednou objevilo smýšlení, jež až do té doby bylo pražským Němcům cizí, bylo hnutí za sjednocení Německa, jež žádalo, aby místo dosavadního spolku knížat vznikl svaz německých států, německého národa. Měly v něm býti také všechny země rakouské polovice říše mimo Halič, tudíž i Čechy, Morava a Slezsko. Přípravy k tomuto sjednocení měl říditi výbor padesáti mužů na sněmu ve Frankfurtu, kde hnutí vzniklo.

Za Čechy byl do něho pozván dějepisec Království českého Palacký, náhodou právě ve výroční den, kdy před čtvrt stoletím jako dvacetipětiletý mladík přišel do Prahy. Učený muž nebyl ani na chvíli na vahách. Hned nazítří zaslal do Frankfurtu obšírný zamítavý dopis:

„Já nejsem Němec, jsem Čech rodu slovanského a se vším tím nemnohým, co mám i co mohu, oddal jsem se zcela a navždy ve službu svému národu. Tento národ malý sice jest, ale odjakživa zvláštní a sám o sobě stávající.“

Tak odůvodňoval Palacký svoje odmítnutí a jeho slova způsobila rozruch nejen doma, nýbrž i za hranicemi, jakmile vešla ve známost.

Vzápětí nato rozpoutal se v Čechách krutý boj o obeslání frankfurtského sněmu. Havlíčkovy Národní noviny se mu vysmály posměšnou písničkou o Šuselkovi, která se rázem ujala a vykonala svůj úkol: pro obeslání hlasovali z Prahy toliko čtyři voličové.

Tento ruch, vzbuzený nebezpečím hrozícím z Německa, měl za následek vzrůst vědomí o slovanské příslušnosti a vyvolal v život dva nové spolky: studentskou Slavii, jež otevřela čítárnu se slovanskými časopisy, a občanskou Slovanskou lípu, jejímž účelem bylo chránění konstituce a pěstování slovanské vzájemnosti.

Zahajovací schůze zúčastnil se také ohnivou řečí Ludevít Štúr a stal se naráz miláčkem české Prahy. A mezi účastníky schůze hovořilo se již živě o nutnosti slovanského sjezdu, jak ho právě navrhl chorvatský básník Kukuljevič a jak se za něj ve svých novinách přimlouval také Karel Havlíček.

XII

Zvěst o národním ruchu, který se vlivem Hurbanovým a Štúrovým začal šířiti na Slovensku, hlavně po evangelických farách a školách, vnikla pomalu i na Oravu, odloučenou od středního Slovenska Vysokou Magurou. Ne snad mezi lid. Ten tu byl ještě zaostalejší než v úrodnějších, a tím bohatších krajích středoslovenských, také jeho poddanství bylo ještě tužší, ještě tíživější. Šibenice, trlice a pranýře nescházely ani na vsích, připomínajíce lidu ustavičně jeho porobu. Pověry ovládaly úplně jejich mysli, kterých se nedotklo žádné školní vzdělání. Ba, mezi katolíky bylo dosti těch, kteří věřili, že luteráni pojídají k snídani katolické děti.

Zato mezi zemany šířila se od dvora ke dvoru zvěst, že Slováci chystají deputaci do Vídně ke králi, aby mu přednesli svoje požadavky, a že agitují mezi nimi, zemany, pokud byli slovenského původu, aby se zúčastnili této akce, která měla Slovákům zabezpečiti stejná práva jako Maďarům.

Šiřitelé těchto zpráv dodávali, že za těmito buřičskými snahami obou hlavních slovenských vůdců stojí dokonce muži tak rozvážní, jako byl kubínský Čaplovič, muž učený a vzdělaný, který se již dříve německou brožurou postavil proti šíření maďarizace. Naproti tomu připomínali si ti, kdo byli luteránského vyznání, známý výrok svého generálního církevního dozorce hr. Zaye, muže, který v té době ovládal veřejné mínění na Slovensku, že „Uhry budou teprve tehdy velké a šťastné, až budou ryze maďarské“.

Komu měli uvěřiti? Vždyť všichni – evangelíci jako katolíci – měli rádi svou uherskou vlast, všichni byli dobrými Uhry. Na čí straně byla tedy pravda?

Také v rodině urozeného pana Jazveckého, majitele pěkného kaštielu v oravské stolici, vedly se podobné hovory u stolu, když u nich meškal návštěvou dobrý přítel domácího pána, starý mládenec a bohatý muž, pan Zánkay z Prešpurka. Mimo ně a drobnou, uvadlou paní domu, něžnou blondýnku popelavých vlasů a vybledlých modrých očí, seděla u dlouhého stolu celá četná rodina Jazveckého. Byli tu oba synové, z nichž starší, tváří podobný matce, vytáhlý dvacetiletý Ján měl po otci převzíti rodný dvůr, zatímco mladší, Juraj, tmavovlasý a statný jako otec, byl určen pro dráhu právnickou. Šestnáctiletý hoch, veselé, živé povahy, stál ještě pod dozorem svého vychovatele Pavla Szalatnaye, mladého muže maďarského jména, ale Slováka rodem, jenž podle rodinné tradice měl býti duchovním jako jeho předkové, kteří dědili jeden po druhém chudou horskou faru v zapadlé dědině oravské Magury. Pavel však zatím nespěchal s dokončením bohosloveckých studií, poněvadž se mu nechtělo od Jazveckých, kde se mu žilo nejen bezstarostně, ale opravdu dobře. A to nejen hmotně.

Hned vedle něho, ale již na dolním konci stolu, vyhrazeném dětem, seděla Marika, jediná dcerka Jazveckých, patnáctileté děvčátko, ještě v krátkých šatech, pohublé snědé tváře, ale neobyčejně velkých, jiskrných očí, vroubených zlatohnědými, hedvábnými brvami. Veselá, nebojácná dívka byla spojujícím článkem mezi oběma polovicemi stolu. Nebála se promluviti hlasitě, i když byli dospělí zabráni vážným hovorem. Věděla, že jí otec, jehož byla miláčkem, všechno promine.

Vedle ní seděli ještě její tři malí bratři ve stáří od šesti do desíti let se svou německou vychovatelkou, která byla v domě řadu let a počítala se k rodině.

Jídelna v starobylém domě Jazveckých, výstavném, ale se šindelovou střechou jako všechna stavení na Oravě, byla prostranná, a dveřmi dokořán otevřenými vanula dovnitř lahodná vůně květin, jichž byl pan Jazvecký velkým milovníkem.

Při jídle, které rozděloval velmi zručně sám pán domu, bylo ticho, jen občas přerušované šuškáním na dolním konci stolu mezi dětmi, na něž stará vychovatelka vrhala ustavičně polo přísné, polo ustrašené pohledy. Teprve tehdy, když přišla na stůl černá káva a cukrovinky, na něž se děti po celý oběd těšily, začal pan Jazvecký se svým hostem rozmlouvati o současných událostech, hlavně ovšem o jarním zasedání sněmu, o neohroženém vystupování Košutově, o jeho ohnivých řečech, jimž nemohli odepříti uznání ani jeho odpůrci, o jeho smělých návrzích na odstranění břemen selského stavu, návrzích, které čelily proti šlechtickým privilejím, jež jim dala Marie Terezie. A také o agitaci obou slovenských vůdců hovořili.

Mírný, opatrný pan Jazvecký, potřásaje hlavou s mohutnou kšticí, zavrhoval odvážné novotáře:

„Uvidíte, pane bratře, že z toho nic dobrého pro naši vlast nevzejde, jenom rozdvojení mezi námi, občany uherského království.“

Ale temperamentní měšťák byl jiného náhledu.

„Proč rozdvojení?“ namítl energicky. „Či snad proto, že Štúr a Hurban agitují pro vídeňskou vládu, pro pevné spojení s nimi? Představte si: pro stát, který zničil Polsko! A který tak krutě trestal po roce třicátém polské vlastence i dobrovolníky, kteří jim šli na pomoc!“

Jazvecký mlčel. Bylo viděti, že uvažuje o slovech právě slyšených, ale že s nimi nesouhlasí.

Proto se Zánkay ozval znovu:

„Řeknu vám, pane bratře, svoje politické vyznání: především volnost a za druhé hmotný blahobyt jednotlivců a tím zároveň celé vlasti. Proto já stojím při Košutovi a věřím, jestli se mu podaří zvítězit, že se nebude nikoho ptát po národnosti. Vždyť jsme všichni Uhry, protože Uhersko je naše vlast. A Rakousko? Ten zpátečnický stát s Metternichovým absolutismem, který jen teď, na čas, zastrčil růžky, protože se bojí revoluce? Jak by nás ten mohl přitahovat a poutat?“

„Pravda, pravda,“ svědčil Jazvecký, nicméně z jeho tváře nemizela nespokojenost. Bylo viděti, že má ještě jakési pochyby, které nedovede formulovati. Teprve po chvíli ozval se znovu:

„Což dynastie? Co náš král?“

„Hm,“ pokrčil Zánkay rameny. „To je něco jiného. Proti dynastii se já také nestavím, třebaže… mezi námi řečeno… myslím, že náš nynější mocnář nemá těch schopností, jaké by měl mít v nynější neklidné době.“

Pan Zánkay při těchto slovech ztlumil hlas a opatrně se ohlédl po mládeži. Ale ta byla – jak se zdálo – cele zabrána pojídáním znamenitých cukrovinek, uměleckých výrobků kuchařky, jež společně s vychovatelkou patřila k inventáři domu. Starému mládenci při tom nadobro ušlo, že oba mladí muži i dívka jen zdánlivě hovoří s malými hochy, a poslouchají přitom napjatě, o čem staří přátelé rozmlouvají. Proto se znovu naklonil k hostiteli a tlumeným hlasem pokračoval ve svém politickém vyznání:

„Tolik rozumím a věřím, že každý z nás Uhrů musí stát za Košutovým požadavkem úplné samostatnosti Uherska, naší vlasti. V tom musíme být zajedno. A hurbanisté? Jak byste jim, pane bratře, mohl věřit? Vždyť ještě před několika málo léty hlásali jednotu s Čechy, měli plná ústa československé jednoty, a dnes? Podívejte se, jak si leží s Čechy ve vlasech. Vždyť se jich i sám Kollár odřekl, a ten je přece dobrý Slovák.“

Pan Zánkay umlkl a sáhl po sklenici ohnivého tokajského, aby svlažil hrdlo dlouhým mluvením vyschlé.

Jazvecký se také odmlčel. Třebaže vždycky uznával duševní převahu bystrého muže, jenž žil ve městě a každoročně odjížděl na cesty do ciziny, přece jen se mu Zánkayovy náhledy zdály příliš novotářské, právě jako Košutovy. Proto se po chvíli ozval znovu.

„Zdá se mi, pane bratře, že my šlechtici už z tradice, kvůli svému rodu, musíme být v politických náhledech konzervativní.“

Ale pana Zánkaye jako by těmito slovy uštkl:

„Konzervativní?“ vykřikl, zapomínaje úplně na svou opatrnost vůči přítomné mládeži. „Dobře. Také jsem do jisté míry konzervativní, jako každý starší člověk. Mám rád svou postel, svoje víno. Ale v politických náhledech? Vždyť tím ztratíme nadobro spojení s naší mládeží, vy kupř. s vašimi syny. Řekněte sám: mohou oni být konzervativní? A co mají konzervovat? Snad zaostalost a chudobu, do jaké nás králové z milosti boží uvedli? Pohleďte jen na náš lid, na tu jeho úžasnou nevědomost a pověrčivost. Víte, co si vypravují o Hurbanovi? Čemu opravdu věří, jak jsem se přesvědčil? Že nosí na ukazováčku čarovný prsten, a jakmile jím otočí, promění se v zajíce a zmizí každému, kdo by mu chtěl ublížit. Není to k smíchu i k pláči zároveň?“

Staří přátelé hovořili ještě dále při černé kávě a silných doutnících. Ale mládež již nevydržela v pokoji. Vyhrnula se s jásotem ven, kde kamenné lavičky pod košatými stromy vábily k posezení.

Jen oba mladí muži, Ján s Pavlem, kráčeli zvolna širokým stromořadím, vedoucím k hlavnímu východu.

„Slyšel jste pana Zánkaye?“ ozval se Szalatnay, jehož hlas měl v sobě cosi kazatelsky přísného, jak bezděčně již od dětských let napodobil svého otce i děda. „Neříká totéž co já?“

„A přece nevěřím, ne a ne, říkejte si, co chcete,“ vykřikl vášnivě vznětlivý mladík. „Naše místo je pouze vedle Hurbana a Štúra, to je pro mne jasné jako to slunce nad našimi hlavami. Vždyť jak daleko naše památky sahají, rod Jazveckých byl vždy slovenský. I ženy, které se do něho přivdaly, byly jen Slovenky.“

„Košut je také Slovák rodem. Ale přece jsme všichni v první řadě Uhry,“ namítl Pavel.

„Ne, já jsem v prvé řadě Slovák,“ odřekl Ján hrdě a jeho oči pyšně zasvítily.

„Chraňte se někde podobně mluvit,“ napomenul ho vychovatel a jeho hlas zněl ještě přísněji než obyčejně. „Chcete platit za zemězrádce? Chcete rodiče uvalit do neštěstí? Nejste dítě, je vám dvacet let. Doufám, že chápete dosah svých slov?“

Mladý Jazvecký mlčel, ale na výrazu jeho tváře bylo patrno, že není přesvědčen. Použil první záminky, aby se mohl od přísného preceptora odtrhnouti, a vrátil se zpět.

Zatím Szalatnay kráčel dále, až došel k lavičce napolo schované v zatáčce cesty, na niž usedl. V jeho nitru potýkaly se ustavičně dva city stejně silné, třebaže si jsoucnost jednoho z nich nechtěl vůbec přiznati. Byla to láska k rodné řeči, k rodnému lidu, za nějž se však pro jeho úžasnou zaostalost a chudobu styděl, a proto tento cit popíral. A byla to láska k svobodě, k hmotné nezávislosti, po níž horoucně toužil; on chudý vychovatel, syn nemajetného luteránského duchovního, jemuž jeho malé horské osady sotva daly nejnutnější prostředky k životu. Tato touha přivedla ho k lásce ke Košutovi, jenž sliboval povznésti národ k blahobytu, a to nejen jeho vrchní, šlechtické vrstvy, o něž ve vlastním zájmu pečovaly i dřívější vlády, ale také třídy ostatní, jež byly až dosud ponechány jenom samy sobě.

Mladý muž chtěl býti neodvislým, chtěl býti bohatým, aby…

Pavel si hluboce povzdechl a na jeho tváři objevil se bolestný výraz. Hezoučký obrázek Mariky, mladičké dcerky domu, zjevil se mu před očima a jeho srdce zalilo se horkou krví. Jak ji miloval tuto nedostupnou dívku, jedinou dceru bohatého zemana! On, jenž podle rodové tradice měl se státi duchovním na chudičké horské faře v zapadlé dědině. Mohl by doufati, že by tam s ním šla? Že by mu ji rodiče dali?

Proto stále váhal, proto prodlužoval svůj pobyt v zemanské rodině, aby tím oddálil svoje konečné rozhodnutí. Na druhé straně byl však příliš hrdý, aby byl bohaté dívce dal svoje city najevo. Nesnesl by jejího odmítnutí. Raději se odřekne sám každého pokusu, aby ji pro sebe získal, třebaže mu jeho samolibost našeptávala, že jeho statný, urostlý zjev s pravidelnou výraznou tváří pod hustými tmavými vlasy, stejně jako jeho inteligence, jeho vzdělání nemůže zůstati bez účinku na dospívající děvčátko, které mělo již příští rok býti uvedeno do společnosti.

V zamyšlení neslyšel za sebou lehké, spěšné kroky, pod nimiž skřípal písek, jímž byly vysypány cestičky. Teprve když ucítil na svých očích měkké, teplé ručky a nad hlavou se mu ozvalo veselým, strojeně hlubokým hlasem: „Kdo to je?“, pochopil, že je to sama Marika, na niž právě myslel.

Sejmul dívčiny ruce a bezděčně, nevědomky podržel je ve svých. Teprve, když viděl, jak se rudá záplava rozlévá po obnažené šíji mladinké dívky, jak jí barví snědé, broskvově hebké líce, uvědomil si nekorektnost svého pohybu. Zrozpačitěl, pustil její ruce a jeho tvář znovu zpřísněla.

„Přála jste si?“ ozval se zase již svým obvyklým, nepřístupným způsobem.

Ale dívce se nechtělo do vážného tónu. Horký den se svou sluneční záplavou budil v jejím nitru pocit štěstí, které si nechtěla ničím dáti zkaliti. Proto se zasmála svým lahodným hlasem, a sepnuvši proti mladému vychovateli dětským způsobem ruce, zaprosila:

„Ne, ne, pane Pavle. Prosím vás, nebuďte zlý! Dnes ne, když je tak krásně.“

A když viděla, že tvář mladého muže zůstává zachmuřena, dodala šelmovsky, zatvářivši se úplně jako pan Zánkay při stole:

„Pane Szalatnayi, mně se zdá, že patříte také k oněm zkostnatělým konzervativcům, kteří chtějí ztratit spojení s mládeží. Chcete mne ztratit?“ pokračovala se smíchem, napřimujíc se celou výškou, aby si dodala váhy. „Vy víte,“ krčila koketně úzkými ramínky, vyhlížejícími z bílého krajkového šátečku, uvázaného à la Marie Antoinette na lehkých, květovaných šatech, „já nejsem konzervativní ani dost málo, a mým ideálem je také onen smělý pán, o němž se mluvilo dnes při stole.“

Tomuto útoku Szalatnay neodolal. Vyskočil z lavičky, a uchopiv dívku znovu za ruce, pohlížel jí do očí s netajeným obdivem.

„Vy… vy dcera pana Jazveckého, že byste ctila Košuta? Rebelanta, který chce zrušení všech výsad šlechtictví? Jenž usiluje o zrušení roboty, které by znamenalo značné ochuzení šlechty?“

„Co je mi do toho?“ smála se vesele Marika, a přistoupivši ke kvetoucímu keři, utrhla z něho větvičku s květem a zatkla si ji do výstřihu.

„Pravda. Zapomněl jsem, že jste ještě dítě, že nemáte z toho rozum,“ povzdechl si hořce mladý muž.

„Ne, ne tak,“ zavrtěla dívka prudce hlavou. „Vím, co to znamená. Ale já – já nechci být bohata,“ řekla energicky a její tmavé oči zabořily se přímo do Pavlovy tváře.

Mladý muž pocítil jako elektrický úder, jak jím projela předtucha čehosi překrásného, věč si ani netroufal uvěřiti. Proto se zeptal, aby měl jistotu, ale hlas se mu chvěl přes všechno úsilí, aby zněl klidně:

„Proč? Proč nechcete být bohata?“

Marice to neušlo. Zachtělo se jí poškádliti přísného vychovatele, jenž se až dosud úporně vyhýbal každému důvěrnějšímu slovu. Proto neodpověděla přímo, nýbrž otázkou:

„Vy nevíte? Ne? Opravdu nevíte?“

Mladý muž mlčel, obávaje se, aby se mu nevysmála, kdyby prozradil, več si netroufal uvěřiti.

Ale dívka zašla již příliš daleko, aby mohla couvnouti. A pak: jí se chtělo, aby v tento krásný jarní den viděla kolem sebe všude jen šťastné a veselé tváře. A Pavel byl smutný a jeho pěkné rty byly staženy k hořkému úsměšku, jako by nevěřil jejím slovům. Jako by nechápal, nač naráží.

„Pavle,“ řekla vroucně, pohlížejíc mu přímo do očí. „Já vás mám ráda. Ano, nade všecko rá…“

Nedomluvila. Mladý muž ztratil všechnu rozvahu nenadálým štěstím. Schvátil Mariku do náruče a pokryl její tvář horkými polibky. Prvními, kterými se dotkl ženy.

Teprve po několika vteřinách vyvinula se mu dívka z náruče.

„Teď jsme zaslíbeni,“ řekla vážně. „Zaslíbeni pro celý život.“

„Ano,“ přisvědčil Pavel stejně vážně. „Přísahám při Bohu i při památce své matky, že jste jediná v mém srdci a že do něho nikdy žádná jiná nevejde. Ale přísahám zároveň sobě i vám, že nasadím všechno, abych se vás stal hoden, abych si vás zasloužil. Proto nechci být knězem a proto nemohu jít se Štúrem a Hurbanem. Naše vlast musí být samostatná a volná, jak hlásá Košut, teprve pak bude možno povznést lid z jeho chudoby a zaostalosti. A jestliže Ján tvrdí, že je v prvé řadě Slovákem a pak teprve Uhrem, jsem já jenom Uhrem. Uhrem slovensky mluvícím.“

Marika mlčela. Pavlova slova o Jánovi, ke kterému vzhlížela se stejným obdivem jako k mladému vychovateli, dotkla se jí bolestně. Cítila, že se svou láskou k Pavlovi ocítá v jiném táboře, a zalekla se toho. Měla by snad někdy opravdu státi proti bratrovi, jenž jí od dětských let byl ve všem vzorem? Ale což je nutno, aby proti němu stála? Což není možno, aby byli oba v jednom táboře, když mají oba společnou vlast?

Mladá dívka cítila bolest i odpor proti těmto otázkám zároveň. Jak krásně mohla by žíti s Pavlem i s celou svou rodinou, kdyby nebylo těchto nešťastných rozporů! A což dojde-li opravdu k roztržce mezi Slováky, k nimž se hlásil její otec a bratr, a mezi Maďary, s nimiž chtěl jíti Pavel?

Marika cítila, že na jasném nebi její mladé lásky vyvstal temný mrak, a srdce se jí sevřelo bolestnou předtuchou. Ale pak pohodila vzdorně hlavou: ne, nebude se ničím truditi, teď, kdy se konečně dočkala vyplnění své touhy, kdy ví, že ji Pavel má stejně rád jako ona jeho. Pohlédla mladému muži do očí a řekla vroucně:

„Půjdu s vámi třeba kraj světa. Všechno ostatní je mi jedno.“

Pavel radostně uchopil její snědou, hubenou ručku a vtiskl jí na ni polibek. Byla jeho…

Mladý muž cítil, jak tímto vědomím roste jeho odvaha a síla, a v jeho hlavě rýsoval se již plán do budoucna. Bohosloveckých studií nechá nadobro a půjde s Košutem, jenž spravoval od jara finanční odbor v samostatném ministerstvu pro Uhry. Pavel věděl, že dovede dobře mluviti, že jeho slova dovedou strhnouti. Není možno, aby se neuplatnil v maďarském táboře. Po boku Košutově domůže se takového postavení, aby byl jist, že mu dívčiny rodiče neodepřou její ruku. Že se Marika stane jeho ženou.

Ale bude-li třeba hájiti samostatnosti a neodvislosti Uher proti vídeňské zpátečnické vládě?

Pavel cítil, že by neváhal ani okamžik. Nenáviděl Rakousko.

Jenže…

Což půjdou-li opravdu s nenáviděnou vládou Slováci, jeho rodní bratři? Půjde-li s nimi i Jazvecký? Mohl by také proti nim pozvednouti zbraň?

Pavel se zachvěl. Ale jen na okamžik. Byl krásný, slunečný den a vedle sebe měl dívku, kterou miloval. Dívku, která se mu právě zaslíbila.

Ne, také on se nechtěl zatím ničím truditi.

XIII

Zatím co Praha prožívala radostné první dny konstituční svobody, stahovala se nad hlavním městem říše, Vídní, černá mračna, z nichž se konečně v polovině května snesla prudká bouře.

Již delší dobu bylo v novinách i na ulicích sídelního města znáti stupňované rozhořčení a požadavky lidu proti vládě rostly den ze dne. Vybíjení oken nenáviděným osobnostem bylo na denním pořádku a nezastavilo se ani před ministerským předsedou Ficquelmontem, o němž noviny šířily zprávu, že je zakoupen Ruskem za sedm milionů rublů. Když pak nátlakem studentstva donucen byl k odstoupení, vzrostla sebedůvěra mladých lidí do té míry, že utvořili výbor, jenž společně s výbory národních gard převzal zanedlouho všechnu vládu v městě do svých rukou. Jejich moc byla tím větší, že ministr vnitra Pillersdorf netroufal si postaviti se jejich požadavkům na odpor hlavně proto, že vojska bylo ve Vídni velmi málo, poněvadž bylo nutno vysílati vždy nové a nové sbory na pomoc Radeckému v Itálii.

Tak došlo konečně k tomu, že se zástupy lidu zmocnily hradu a vynutily si změnu volebního řádu i odstranění senátu, takže napříště měla býti toliko jedna sněmovna s poslanci vyšlými ze svobodných voleb. Sněmovna, jež dá občanstvu vytouženou ústavu.

Opojení z vítězství bylo nesmírné, ale také překvapení druhého dne nebylo menší: císař Ferdinand s celým dvorem ujel v noci tajně do Tyrol. Necítil se již ve Vídni bezpečným…

Tato okolnost pohnula konečně vládu k odporu proti rozpínavosti studentského výboru, takže požádala o jeho rozejití a vrácení zbraní, jež byly studentským legiím propůjčeny.

Na tento požadavek odpovědělo studentstvo společně s dělnictvem barikádami. Byla jich celá řada a měly různá jména. Při jedné z nich byl činný také právník Náprstek z Prahy, studující ve Vídni. Byla to barikáda „slovanská“ či, jak se jí také říkalo, „barikáda sbratření“, jež bylo znázorněno Němcem s velkoněmeckým praporem na jedné a Čechem s praporem slovanským na druhé straně.

Tak revoluce ve Vídni slavila své vítězství, zatím co její stíny padaly až do Čech, kde začátkem května také nastaly změny. Oblíbený hr. Stadion, prezident zemské vlády, hovořící dobře česky, vzdal se svého místa, na něž nastoupil hrabě Leo Thun, v Děčíně narozený a v Praze na právnické fakultě vystudovavší sedmatřicetiletý muž, do něhož byly skládány velké naděje, poněvadž byl znám jako upřímný přítel všeho českého. Vždyť byl členem Musejního sboru, Průmyslové jednoty i různých jiných spolků. Proto jeho jmenování bylo uvítáno s radostí.

Ale počáteční přátelský poměr byl brzy zkalen zejména volbami do Frankfurtu, nařízenými z Vídně, proti nimž stála celá česká veřejnost do posledního muže, a to nejen z odporu proti německým sjednocovacím snahám, ale také proto, že tím byly země Koruny české snižovány na pouhé provincie, vzhledem k tomu, že Německo podle zásad přípravného výboru mělo tvořiti samostatnou, svrchovanou říši s dědičným německým císařem v čele. Odtud hluboký odpor v českých srdcích proti ponižujícím volbám, odpor, jenž díky neúmorné agitaci zvítězil na celé čáře.

O sv. Janě téhož roku zapestřila se Praha nejen národními kroji venkovanů jako jiná léta, ale také všemožnými uniformami a barevnými čapkami. Největší obdiv budila nová Slavie v národních oblecích a slušivých konfederatkách, ale i druhé studentské spolky: Praga, Bohemie i jiné, jež vznikly v posledních dnech, byly nadšeně pozdravovány. Což teprve když se objevili někde hromadně členové Svornosti ve svých malebných krojích, ozbrojení staročeskými sudlicemi!

Márinka Haklová byla by nejraději celé dny strávila na ulici. Škoda jen, že jenom málokdy mohla s Hodkem mluviti delší dobu. Ale jakmile někde spatřila jeho urostlou, statnou postavu s červenou právnickou čapkou, zabušilo jí radostně srdce a tmavé, velké oči blouznivě zazářily.

Společně s ostatními přihlížela také vítání poselstva z Vídně, jež v ty dny přijelo, aby Prahu vyzvalo k soudržnosti ve velkém boji o svatou věc svobody, navzdory různým jazykům i národnosti. Byli v něm zástupcové všech vrstev, magistrátu i národní gardy, spolku spisovatelů, kupecké jednoty i měšťanského výboru. Všichni byli oblečeni černě, jen vesty měli bílé a přes rameno široké šerpy bílé barvy, jež byla barvou svobody. Toliko gardy byly ve svých uniformách s bílými chocholy na tmavých čapkách. Uvítací proslovy vídeňské deputace byly v řeči německé i české, na důkaz vůle ke svornosti.

Přijata byla srdečně, ba nadšeně, takže se Vídeňané vlastníma očima přesvědčili o lživosti zpráv některých německých novin, jako by Praha byla místem, kde Němec není jist životem. Na dovršení shody byla týž den večer uchystána slavnost v Měšťanské besedě, při níž usneseno odbývati 25. května velkou slavnost sbratření v Královské oboře.

Do této obecné radosti a doby oslav skanula však pojednou krůpěj hořkosti: návrat vrchního vojenského velitele knížete Windischgrätze do Prahy.

Jeho jméno bylo nerozlučně spjato s nenáviděným jménem Metternichovým, jehož byl věrným následovníkem. Ale jeho postavení bylo ještě pevnější, poněvadž nikdo druhý nebyl tak zasvěcen do poměrů u dvora jako on. Nikdo také nebyl s ním tak spjat.

Teď se vracel do Čech, kde byl stejně nenáviděn občanstvem, jako milován vojskem. Poměr mezi oběma vrstvami, jakž tak udržovaný v příslušných mezích kn. Karlem Ferdinandem, poznovu se přiostřil a hrozil každou chvíli skončiti krvavě.

Zejména ostře stavěly se proti přísnému, bezohlednému muži živly radikální, které získaly vydatného pomocníka v Karlu Sladkovském, mladém právníku, jenž se právě vrátil z Vídně, kde dokončil svá studia. Vynikající řečník, bouřil při velké schůzi ve Svatováclavských lázních proti Windischgrätzovi, žádaje jménem veškerého svobodomyslného občanstva, aby byl donucen k okamžitému odstoupení.

Ale zároveň s touto schůzí odbývána ustavující schůze Spolku pro hájení veřejného pokoje a pořádku, v níž se spojili přívrženci obeslání frankfurtského sněmu se všemi živly reakcionářskými. Hluboká propast mezi oběma skupinami občanstva byla tímto spolkem ještě rozšířena.

Mezitím na české straně konány již horlivě přípravy k Slovanskému sjezdu. V čele přípravného výboru stál hrabě Jos. Mat. Thun, zatím co jednatelem zvolen známý pracovník na poli slovanské vzájemnosti Karel Vladislav Zap, jehož ženou byla Polka z Haliče. Ale také Slovák Ludevít Štúr účastnil se vydatně přípravných schůzí, při nichž ustanoveno, že sjezd bude odbýván příští měsíc. Zahájení samo určeno na den 2. června.

XIV

Zatím co Štúr pobýval v Praze, bylo na Slovensku rušno. Všude odbývána shromáždění četně navštívená, na nichž horleno pro rovnoprávnost národní i svobodu politickou. Na tyto projevy odpovídali Maďaři hromadným zatýkáním slovenských předáků, týráním jich a mučením. Leckterý z nich i ve vězení zahynul.

Nicméně Slováci ve svém odporu neslevili. Když uherská vláda nařídila mobilizaci národní gardy, protože vojsko maďarské bylo částečně v Itálii, částečně rozstrkáno po různých zemích Rakouska, odepřely slovenské obce uposlechnouti vyzvání, odvolávajíce se na to, že příkaz není podepsán králem. Odpovědí na toto odmítnutí byly šibenice, jež dala vláda pro výstrahu postaviti v každé slovenské obci.

Ale nebyli to jen Slováci, kteří Maďarům s Košutem v čele působili starosti. Odpor proti jednotnému Maďarsku ozýval se ze všech zemí patřících k uherské polovici říše. Byli to zejména Chorvati s banem Jelačičem, kteří se domáhali utvoření Trojjediného království s Chorvatskem, Přímořím i Dalmácií, byli to Srbové s metropolitou Rajačičem a Stratimirovičem, usilující o samostatnou Vojvodinu srbskou, jež by se přimkla k Trojjedinému království illyrskému, a byli to i Rumuni, obývající Sedmihradsko, kteří si svolali národní shromáždění a vypravili deputaci do Vídně, aby tam tlumočila národní požadavky rumunské.

V celém Uhersku vřelo jako v přetopeném kotli. Nicméně Košut neustával ve svém úsilí o jednotné Maďarsko a byl připraven zlomiti každý odpor zbraní, aby dopomohl k vítězství a vládě svému národu.

Za těchto okolností pohlížela uherská vláda velmi nedůvěřivě ke svolání slovanského sjezdu do Prahy a snažila se usilovně, aby jeho odbývání znemožnila. Ale nadarmo. Brzy bylo zjevno, že na sjezdu budou skutečně zastoupeny všechny slovanské národnosti žijící v rakousko-uherské říši.

Většina z nich přihlásila se ke sjezdu sama, některé z nich – Poláky, kteří se nehlásili k myšlence slovanské vzájemnosti, nýbrž měli vždycky na zřeteli pouze svůj cíl, obnovení samostatné Polsky – bylo třeba teprve získati.

Tento úkol vzal na sebe Havlíček, jenž se znal s některými předáky polskými a vypravil se počátkem května do Krakova, aby je přiměl k obeslání sjezdu. Počítal ovšem také na pomoc básníka Jablonského, jenž byl od r. 1847 řádovým knězem ve Zwierzyňci u Krakova. Pořídil dobře a vrátil se domů spokojen. Bylo jisto, že sjezd bude skutečně sjezdem všech rakouských Slovanů.

Tak nadešel den 30. května, kdy se do Prahy dostavila většina slovanských hostů. Někteří z nich přijeli sice již dříve a pomáhali pražskému výboru v přípravných pracích; ale hlavní proud dostavil se až předposlední den v květnu vzhledem k tomu, že zahájení bylo určeno na 2. června. Bylo jich hodně, těch vzácných slovanských hostí, jež přivezl vlak po čtvrté hodině z Vídně. Dohromady dobře přes sto padesát osob.

Zase byla přeplněna Hybernská ulice, Kolovratova třída i Nové aleje zástupy lidu, zase vlály prapory v barvách červenobílých i všech pozvaných slovanských národů. Ba i sama lokomotiva vlaku byla ozdobena těmito barvami.

A zase stála Márinka Haklová mezi zástupy, které tvořily špalír po obou stranách ulic až k ostrovu Barvířskému či Žofínskému, v jehož velkém sálu mělo býti první uvítání. Ale tentokráte sama, bez Běty. Paní pochopila, že nemůže Slovanský sjezd býti nic nebezpečného, když v čele výboru stojí muži stavu šlechtického, jakými byli hr. Thun i rytíř Neuberg. Proto také nic nenamítala proti tomu, aby se Márinka zúčastnila Slavjanské besedy, jež měla býti odbývána 6. června, a svolila dokonce i k tomu, aby si přešťastná dívka dala ušíti národní kroj s bílou řasnatou sukní a přiléhavým živůtkem z červeného atlasu. Jen jedno si vymínila: že ona sama zůstane doma, že gardedámou Márinčinou bude teta Vunšová, vdova po lékaři, která již několikráte churavou paní v tomto úkolu zastoupila.

Márinka byla ráda. Od doby, kdy se seznámila s Hodkem, styděla se trochu za špatnou „kuchyňskou“ češtinu své matky. A teta Vunšová byla Češka od Domažlic, dobrá, jadrná Češka. Proto ji teď mučila jen jedna ještě starost: bude-li moci na Slavjanské besedě se svým Pepou tančiti, nebude-li jako pořádající výbor příliš zaneprázdněn.

Ale ve chvíli, kdy se objevil průvod se slovanskými hostmi, zapomněla i na tuto obavu. Byla ráda, že kdosi neznámý vedle ní jmenoval své společnici jména některých z hostí, z nichž ona sama neznala nikoho.

„Hleď, to jsou Srbové, s fezy na hlavách a pistolemi za pasem. Jednonohý šedivý stařec v čele je slavný Vuk Karadžič, spisovatel, jenž sjednotil srbský pravopis. Vedle něho jazykozpytec Daničič, který pracuje podobně jako náš Jungmann. Pravoslavný kněz za ním, v dlouhé říze a širokém sklopeném klobouku, je presbyter Pavel Stomatovič z Nového Sadu, o němž se povídá, že bude sloužit pravoslavnou mši u svatováclavské sochy na Koňském trhu. Ostatní neznám, jen ještě posledního v řadě. To je Stanko Vraz, rodem Slovinec, překladatel Kollárovy ‚Slávy dcery‘ a horlivý sběratel národních písní. Přitom nadšený pěstitel illyrských snah. – Druhá skupina, v červených čapkách, v národním kroji a se šavlemi po boku, jsou Chorvati. První z nich je baron Dragutin Kušljan, politik a buditel národa. Vedle něho básník a dějepisec Kukuljevič, jenž před pěti léty v záhřebském sněmu první začal užívati svého rodného jazyka místo obvyklé latiny. Je to on, který dal popud k slovanskému sjezdu a navrhl Prahu jako nejvhodnější místo pro něj.“

Márinka si povystoupla na špičky, aby dobře viděla zajímavého muže, zatím co kolem ní kráčela zase již jiná skupina. Ty poznala na první pohled podle krojů sama. Byli to Poláci, jichž bylo přes čtyřicet, v historických oblecích, s konfederatkami na hlavách.

„To je kníže Lubomirski,“ upozorňoval neznámý znatel svou ženu. „Politik a spisovatel, jenž vystudoval zde v Praze. Hanka ho tu obrátil na slovanskou víru,“ dodal s úsměvem.

„Vedle něho jde kníže Sapieha, ze starého rodu litevského, jedna z nejbohatších rodin polských. Mladý muž s dlouhými vlasy je malíř Julius Kossak, vedle něho Karel Libelt, vůdce Poláků z Poznaňska. S nimi jde ruský pravoslavný kněz Miloradov v černé mitře. Je vůdcem haličských Rusínů.“

„A což ten tlustý pán, který jde s nimi? Jediný v občanském obleku?“ otázala se zvědavě žena, obracejíc se k muži.

Také Márinka se obrátila, aby jí neušlo ani slůvko z jeho odpovědi.

„To je Michal Bakunin, tajemný Rus, o němž říkají, že je zapřisáhlým revolucionářem. Je z bohaté rodiny a býval dělostřeleckým důstojníkem. Ale nechal toho a odešel do Berlína studovat Heglovu filozofii. Zdá se však, že výše než národnost cení svobodu. Letos v lednu byl vypovězen z Francie na zakročení ruské vlády, která na jeho hlavu vypsala odměnu deseti tisíc stříbrných rublů. Říkají, že sem přišel z Německa, aby tu připravoval revoluci.“

Márince přeběhl mráz po zádech při těchto slovech. Revolucionář? A jeho kulatá tvář vypadala tak dobrácky, jeho černý oblek i vázanka tak elegantně! Jen nepřistřižený plnovous a chladné oči působily méně příznivým dojmem.

Márinka již neměla stání. Zdálo se jí, že musí vyhledati Hodka, aby mu pověděla, co právě vyslechla. Což znamená-li tento tajemný Rus nějaké nebezpečí pro sjezd, či dokonce pro celou Prahu i s rodiči a milovaným Pepou? Má-li s sebou pumu, jakých užívají ruští revolucionáři? Dívčina vznětlivá obraznost viděla již roztrhaná těla s oddělenými končetinami a rozbitými hlavami. Hu! Jak ji zamrazilo přesto, že byl horký den! Nic ji už nebavilo. Ani nezvyklé výkřiky, jimiž odpovídali hosté na pozdravy domácích, všechna „živili i urá“ byla jí pojednou nadobro lhostejna, právě tak jako jejich malebné kroje. Ale nával v ulicích byl takový, že se z něho nemohla dostati. Byla nucena kráčeti s ostatními téměř až k mostu. Teprve pak podařilo se jí uniknouti.

Nepodařilo se jí však toho dne Pepu nalézti, nenašla ho ani druhý den. Hovořil dobře polsky, jako mnozí jeho druhové, byl proto přidělen polským hostům za průvodce, aby jim ukázal pražské pamětihodnosti.

Teprve v den zahájení sjezdu dočkala se ho, když čekala před vchodem do muzejní budovy v Kolovratově třídě. Členové Svornosti a Slavie s vytasenými rapíry stáli tu jako čestná stráž, zesílená studentskými kohortami s jejich různobarevnými čapkami. Rázem osmé hodiny vyhrnul se širokým vchodem na Kolovratovu třídu nepřehledný průvod, zahájený ozbrojeným studentstvem, za nímž následoval sbor techniků, zpívající národní písně. Dva velikáni praporečníci v národních krojích s českým a slovanským praporem v rukou, za nimi skupina Svornosti, a hle, tu již následuje sám přípravný výbor s rytířem Neubergem v čele, za ním pak štíhlá, elegantní postava Palackého, jenž byl v ustavující schůzi výboru jednomyslně zvolen starostou sjezdu. Jemu po boku oba jeho náměstkové, Polák kníže Lubomirski a Slovinec Stanko Vraz. Za nimi pak již jednotlivé skupiny slovanské, jihoslovanská, vedená knězem Stomatovičem v slavnostním rouchu, za nimi polská s poznaňským Libeltem v čele, konečně jako poslední domácí lidé, Československý odbor, vedený bibliotekářem univerzitní knihovny, učencem Šafaříkem. Jemu po boku kráčel náměstek v úřadě předsednickém Moravan dr. Jan Dvořáček, týž, jenž pomáhal české deputaci ve Vídni a jehož jméno bylo na manifestu vyzývajícím Moravany k lásce a soudržnosti s Čechy. Tato skupina byla nejčetnější. Vedle Čechů pražských i venkovských z celých Čech i Moravy byli tu téměř všichni Slováci, kteří pracovali jako buditelé mezi svým ujařmeným lidem. Vedle Ludevíta Štúra, jenž byl všeobecně uznáván za vůdce slovenské větve, byli tu nejznámější z nich: evangeličtí kněží, ohnivý Hurban i tichý, vážný Hodža, Štúrův tajemník Branko Abaffy, týž, jemuž byl v Senici zpupným maďarským šlechticem stržen klobouk s národním pérem, spisovatel Bohuslav Nosák, posluchač malířské akademie Samo Bellany, Daniel Sloboda, evangelický farář z moravské Rusavy, Hurbanův švagr, a mnoho jiných neznámých. Také skupina Moravanů i Slezanů budila pozornost, právě tak jako některé vynikající osobnosti z venkova, na prvním místě královéhradecký knihkupec a horlivý nakladatel českých knih, šedivý Jan Hostivít Pospíšil, jehož krásná dcera Marie byla nejen múzou básníka Jablonského, ale také láskou Štúrovou, který ji ovšem obětoval svému přesvědčení, že muž nemá býti ničím brzděn ve své práci pro vlast, že má zůstati svoboden.

Teprve když tito všichni vyšli, aby se Kolovratovou třídou, Havířskou a Železnou ulicí dostali přes Staroměstské náměstí do chrámu Týnského, kde před sochami sv. Cyrila a Metoděje člen výboru P. Šulc měl konati pobožnost, podařilo se Márince zachytiti uštvaného Pepu, z jehož zarudlé tváře řinul se pot. V rychlosti mu vypověděla, co vyslechla o tajném ruském hostu, a úzkostně zapřísahala mladého muže, aby se mu hleděl vyhnouti, aby se nikdy nestavěl v jeho blízkost, vždyť není jisto, neskrývá-li pod kabátem pumu, aby ji vrhl do shromáždění.

„Ty naivní dítě!“ zasmál se vesele Hodek a mávl bezstarostně rukou. „Bakunin? Ne, z toho nemám strachu. Ostatně může být vyjednávání přítomen pouze jako host, vždyť víš, že řádnými členy s hlasovacím právem jsou pouze příslušníci rakouské říše. Pravda, jsou tu také zástupcové z knížetství srbského, ale i ti jsou pouze hosty, a konečně Zach, jejich zástupce, je náš moravský krajan. Buď bez starosti, všechno se daří znamenitě. Až v úterý při Besedě na Žofíně povím ti všechno dopodrobna. Zatím buď zdráva.“

Políbil dívce dvorně ruku a několika rychlými kroky dohnal vzdalující se průvod. Společně s ním po skončené mši v Týnském kostele vracel se kolem Staroměstské radnice pres Perštýn do Alejí a jimi na Žofín, kde členové Svornosti a Slavie konali stráž a tvořili špalír až ke vchodu do budovy, před jejímž průčelím vztyčeny byly korouhve se znaky všech slovanských národů na sjezdu zúčastněných.

Uvnitř sálu bylo hlučno jako v úle, byl naplněn do posledního místečka. Jihoslovanský sbor zaujal místo po pravici, polskorusínský po levici, československý, nejčetnější, za nimi po celé šíři sálu.

Po úvodním slově rytíře Neuberga, místostarosty přípravného výboru, ujal se slova Palacký, zvolený v předběžné schůzi delegátů předsedou sjezdu. Jeho krásný, ušlechtilý zjev vynucoval si sám sebou pozornost. Za hrobového ticha ujal se slova a po srdečném uvítání nastínil stručně, co dalo popud ke sjezdu. Uvedl, že je to cit svobody, cit bratrské lásky a svornosti, jenž pojí všechny účastníky sjezdu, že již pravěcí Slované byli si před zákonem rovni a nikdy nebažili po panování nad jinými národy. Ke konci připomínal, že hlavní úlohou sjezdu je upamatovati pobouřený svět na kratičkou, ale věkověkou pravdu: „Čeho sobě nechceš, jinému nečiň!“

Když prohlásil sjezd za zahájený, ozval se sálem bouřlivý potlesk. Shromáždění si byli vědomi, že Palacký svými slovy skutečně vystihl pravou podstatu sjezdu.

Po něm vystoupili na řečnickou tribunu i jiní: kníže Lubomirski za Poláky, krásný muž v historickém národním obleku, zdůraznil přesvědčení, že Slované jako třetí velký národ evropský učiní více pro pravou lidskost než národové germánští a románští, protože podle své národní povahy nežádají než rovnosti všech lidí i všech národů.

Za Chorvaty mluvil kněz glagoláš – totiž katolický kněz užívající při mši staroslovanské glagolice, Mate Topalovič, jenž výmluvně líčil, jak zkoušejí Slované v uherské polovici říše, kde Košut zná jen maďarský národ.

Za Srby přihlásil se tajemník srbského patriarchy Srnič, v řeholním rouchu, jenž vzpomínal zašlých slovanských říší, velkomoravské, chorvatské, polské i carství Dušanova; za Slováky evangelický kněz Hodža, dovozující, že jenom na zásadě rovnosti mohou národové vedle sebe žíti tak, aby se mohlo na zemi rozhostiti království boží; za Rusíny Borosykievicz, hovořící o tom, že národ maloruský, třebaže neměl nikdy státní samostatnosti, hlásí se také o svoje práva a žádá, aby byl postaven na roveň ostatním národům.

Také řeči moravského zástupce dr. Dvořáčka i prof. Koubka za Čechy vzbudily souhlas. Největší však dojem ze všech zanechala řeč Šafaříkova, vynikajícího učence z oboru slovanského jazykozpytu, jemuž přílišná skromnost nedovolila, aby přijal nabízené mu předsednictví sjezdu.

Navázal na hnutí, jevící se v současné době u všech národů, kteří usilují, aby sami sobě vládli, stejně Němci, jako Maďaři a jako Italové. Všichni tito národové mají Slovany za neschopné svobody, neschopné vyššího politického života. Na Slovanech bude, aby ukázali, jak se tito národové mýlí.

„Dokažme, že jsme schopni svobody, dokažme, abychom s chloubou mohli říci: ‚Já jsem Slovan,‘ anebo přestaňme Slovany být. Mravní smrt je nejhorší smrt, ale mravní život nejvyšší život.“

O několik minut později končil svou řeč slovy:

„Z otroctví není bez boje cesty k svobodě. Buď vítězství a svobodný národ, buď čestná smrt a po smrti sláva.“

Po celou řeč Šafaříkovu, dýšící mravní opravdovostí a ušlechtilostí, bylo v sále hrobové ticho, ale sotvaže dokončil, propuklo shromáždění v jásot, jenž neměl konce. Vznětliví Jihoslované vytasili šavle k přísaze, Poláci se Slováky se vroucně objímali, Češi stáli mlčky se slzami v očích. Všichni cítili, že pro slovanské národy nastává nová doba, všichni si umiňovali, že neustanou, dokud nedosáhnou vytčeného cíle.

Stejné pohnutí vyvolala o dva dny později slovanská mše, již u sochy sv. Václava na Koňském trhu sloužil pravoslavný srbský kněz Stomatovič v starobylé církevní slovanštině. Zase tu byl průvod se slovanskými prapory a družičkami bíle oděnými jako o Božím těle, členové Svornosti i studentských legií. Pražský pěvecký sbor zazpíval staročeský chorál „Hospodine, pomiluj ny,“ zatímco obřadní zpěvy řídil rusínský kněz Miloradov. Stomatovič ohnivou řečí vzpomněl všech, kdo bojovali a pracovali pro slovanskou svobodu, a zlatým křížem v ruce udělil požehnání všem slovanským národům, prose pokorně Pána osudů, aby je vedl až k dokonání jejich velikého cíle.

Márince Haklové, jež byla také přítomna a klečela po celou dobu pozdvihování, stékaly slzy po tvářích a z jejího srdce zalétala horoucí prosba vzhůru, prosba o vyplnění všeho, več doufali všichni ti dojatí účastníci mše. Ale také prosba, aby Ten, v jehož rukou spočívají životy všech, chránil Pepu před nebezpečím, jehož předtuchy se nemohla zbaviti.

XV

Mezitím, co Praha v ulicích vítala s jásotem slovanské hosty, pracoval národní výbor na přípravách pro ústavodárný sněm, na něm po prvé mělo se dostati zastoupení všem městům a tím ovšem živlu občanskému, jenž byl v dosavadních sněmech stavovských jen nepatrně zastoupen. Tomuto sněmu měl pak býti předložen návrh české ústavy, jak byla slíbena Čechům kabinetním listem ze dne 8. dubna. Ve chvíli však, kdy byl výbor s přípravami k volbám hotov, přišlo pojednou z Vídně netušené překvapení: ministr vnitra Pillersdorf vydal patent o ústavě pro celou říši, jež se naprosto neshodovala s tím, co sliboval kabinetní list. Podle této ústavy, jíž byla vzorem ústava belgická, měly všechny země rakouské polovice tvořiti napříště nedílnou konstituční monarchii a dosavadní sněmy zemské měly býti sníženy na pouhé sněmy provinciální. Tím by ovšem byly zmařeny všechny snahy Čechů usilující o společný sněm pro země bývalé Koruny české, proto také národní výbor a s ním celá veřejnost česká volaly po volbách do zemského sněmu, kde doufaly nalézti oporu pro svoje snahy.

Když konečně v polovici května vydána byla vyhláška ohlašující svolání sněmu na den 7. června, uvítal ji Havlíček ve svých Národních novinách s nadšením. Ale současně napomínal k rozvaze: „Čechové! Na pokojnosti a míru vaší vlasti záleží sláva našeho národu.“

Bylo věru třeba tohoto napomínání. Od Windischgrätzova návratu neminulo takřka dne, aby nedošlo k třenicím mezi občanstvem a vojskem. Ve všem počínání vrchního velitele bylo znáti pevné odhodlání nepustiti vládu z rukou a býti připraven k překonání jakéhokoliv pokusu o převrat. Barikády ve Vídni dávaly tušiti, že by k nim mohlo dojíti i jinde. Proto také v tajné poradě na velitelství bylo usneseno obsaditi vyvýšené části, jako Petřín, Hrad i vyšehradskou citadelu, a vyzbrojiti je silně děly, aby v případě povstání mohly sloužiti k bombardování města a nepadly občanským živlům do rukou.

Skutečně také v prvních dnech června dopravena jedna baterie na hradby na Petřín, jiná pak na hradby vyšehradské. Samozřejmě nezůstala tato opatření bez účinku na občanstvo, které i tak bylo rozjitřeno vojenskými hlídkami, jež od páté hodiny ranní do deváté večer procházely ulicemi v nevelké vzdálenosti za sebou.

Když pak 7. června odbývána byla přehlídka vojska u Invalidovny, při níž došlo k ostentativním projevům oddanosti prostého vojska i důstojníků k vrchnímu veliteli, dostoupilo rozechvění mezi studenty vrcholu. Aby mohli provedeným vojenským opatřením čeliti, vypravili k Windischgrätzovi deputaci se žádostí, aby byly studentské legii vydány nejen další pušky a velké množství nábojů, nýbrž i jedna baterie děl. Nepochodili. A způsob odmítnutí deputace byl bryskní, že pobouřil i rozvážnější živly mezi studentstvem.

„Barikády, barikády!“ ozvalo se v aule, když shromáždění studenti zvěděli Windischgrätzovu odpověď. Případ Vídně, kde vláda couvla před ozbrojenými studentskými sbory, byl příliš vábný, aby mu mladí lidé byli dovedli odolati. Jen s napětím všech sil zadržel je Sladkovský, těšící se mezi nimi velké přízni pro své radikální náhledy, před okamžitým provedením náhlého nápadu.

Taková byla atmosféra, jíž byla Praha naplněna, třebaže jásala při vítání slovanských hostů a slzela pohnutím při slovanské mši u sochy sv. Václava.

Nicméně jednání sjezdu nebylo tím nijak dotčeno. Všechny tři jeho sekce pracovaly na programu již dříve stanoveném, jehož konečným výsledkem byl manifest sjezdu k slovanským národům, jak ho vypracoval Palacký. Na den 14. června byla stanovena závěrečná schůze, jež měla schváliti usnesené návrhy, mezi jinými také ten, aby sjezd byl odbýván každého roku a jeho sídlem aby bylo vždy některé jiné slovanské město.

Ale než k ní došlo, strhla se bouře.

Na svatodušní pondělí toho roku byla překrásná pohoda. Slunce od časného jitra vysílalo žhavé paprsky z bezoblačné oblohy a v pražských ulicích proudily bez ustání davy domácích i cizích.

Živo bylo také v muzejní budově na Kolovratově třídě, patřící dříve hraběti Nostitzovi, od něhož ji stavy v r. 1846 pro muzeum koupily.

Sešli se tu hned po ránu členové Slovanského sjezdu, aby dokončili některá jednání z minulého dne. Na všech tvářích bylo však značné rozechvění. Nebylo divu. Na Boží hod večer dostali všichni slovanští hosté, pokud byli ubytováni ve čtyřech předních hotelích – U Zlatého anděla, U Modré hvězdy, U Černého koně i U Saského dvora – přísný rozkaz, aby ihned opustili Prahu. Byl to snad důsledek včerejších událostí, nepokojů mezi studentstvem pro Windischgrätzovo zamítnutí jejich žádosti o vydání dalších zbraní, munice i děl?

Nicméně v noci byl úplný klid, jen vojenské hlídky procházely liduprázdnými ulicemi. K čemu tedy tento rozkaz, hrubě rušící povinnou pohostinnost a stavící Prahu u slovanských hostů do špatného světla? Trvalo drahnou chvíli, než se předsedovi a ostatním českým členům výboru podařilo uklidniti pobouřené hosty natolik, aby bylo možno pokračovati v jednání.

Ale i v jiných vrstvách bylo od předešlého dne pobouření. Spolek pro udržování pořádku a bezpečnosti, v němž se sešly všechny zpátečnické živly, nepřející svobodě, svolal na dopoledne schůzi do zemské jízdárny v Bredovské ulici, aby se uradil o zakročení proti rušitelům míru a starých řádů, jakými byli v jejich očích studenti i dělnické vrstvy. Po delším rokování usnesli se vyslati ihned deputaci k Windischgrätzovi s prosbou, aby neustupoval ze svého místa, jak o to usilovali nenávidění studenti i národní výbor, nýbrž aby vytrval k radosti všech řádných občanů jako bezpečná záruka pořádku a klidu.

Zatím studenti, kteří byli na této schůzi označováni jako nebezpeční rebelanti, sešli se v nádvoří v Klementinu, kde k nim vážně promlouval Sladkovský, jemuž se dobrovolně podřizovali, uznávajíce jeho duševní převahu. Kladl jim na srdce, aby zachovali klid i rozvahu a vystříhali se každého násilí. Mladí muži, dojati, slíbili, že učiní vše, co je v jejich moci, aby udrželi pořádek ve městě, a širokým průvodem, bez zbraní, kráčeli na Koňský trh, aby se tu zúčastnili mše u sv. Václava, při níž mělo dojíti k sbratření všeho občanstva, bez rozdílu národnosti i vyznání.

Také Márinka Haklová se vypravila hned ráno z domova, třebaže ji matka jen nerada pouštěla. Zdálo se jí, že dívka, až doposud veselá a usměvavá, podléhala od několika dnů jakémusi vnitřnímu nepokoji, jehož příčinu starostlivá matka nedovedla vyložiti. Chtěla o tom promluviti s otcem, ale ten mávl bezstarostně rukou.

„Zakoukala se asi do nějakého chlapce,“ usoudil dobromyslně. „Však jich teď je všude plno. A sluší jim to, jen co je pravda. Jen ji nech, však ji to zase přejde.“

Paní, zvyklá podrobovati se ve všem muži, mlčela, ale klidná nebyla. Ovžemže věděla o dceřině lásce, vždyť stará Běta byla stejně důvěrnicí paninou, jako dceřinou, přičemž instinktivně vyciťovala, kam až smí její sdílnost sahati, aby neublížila ani jedné, ani druhé. Paní věděla o mladém právníku, i když o něm s Márinkou nehovořila. Kdyby bylo šlo o některého jiného ze studentů, byla by měla svoje námitky, ale právník! Ti byli výkvětem mládeže, muži s nejlepší budoucností, vždyť jim byla otevřena i státní služba, a to něco znamenalo. Pravda, byla chyba, že se Hodek tak příliš staral o veřejné záležitosti, starostlivá paní byla by mnohem raději viděla, kdyby nápadník její dcery byl se raději držel v ústraní, kdyby více vysedával u knih, aby měl co nejdříve odbyty zkoušky. Ale poroučeti mu nemohla ani ona, ani Márinka. Ostatně děvče bylo patrně s mladým mužem zajedno, pokud se týče vlasteneckého smýšlení. Matčině bystrozraku neušly různé známky nasvědčující, že dívka, až dosud národnostně lhostejná, stala se ohnivou Češkou, již mnohem více zajímaly veřejné události než vyšívání výbavy, na níž společně s matkou pracovala hned od té chvíle, kdy opustila pohostinnou střechu uršulinského kláštera, jehož školu, samozřejmě německou, navštěvovala. Bystrozraká paní lekala se tohoto obratu, této přeměny, jež z jejího stanoviska byla pro dívku dobře vychovanou naprosto nevhodná, ale zabrániti jí nemohla. Řekla si s těžkým povzdechem, že nezbývá než doufati, že její dítě bude stejně šťastno jako ona sama, že najde v manželství s milovaným mužem bezpečný přístav pro celý život.

Také Márinka sama, když se ubírala na Koňský trh ke mši, obírala se v myšlenkách Pepou i svou láskou k němu. Ale na budoucnost nemyslela. Nemohla, všechno se v ní proti takovým myšlenkám vzpíralo. Měla pocit, jako by se dopouštěla hříchu, když se v mysli dotkla svého příštího osudu, jako by vyzývala osud, aby ji potrestal za smělé naděje. Od okamžiku, kdy po prvé zahlédla při příjezdu slovanských hostí zvláštní, šedomodré oči Bakuninovy a kdy z úst neznámého pozorovatele zaslechla slova o jeho revolucionářství, nemohla se zbaviti dojmu o tajemné souvislosti záhadného muže s osudem milovaného hocha.

Také dnes, ačkoliv červnové slunce od rána nemilosrdně pražilo, přebíhal po zádech mladé dívky mráz, jakmile na nebezpečného Rusa vzpomněla. Kéž by již byl konec sjezdovému jednání! Kéž by již hosté odjeli a s nimi i cizinec, jehož magnetizující oči vždy znovu a znovu viděla ve své vzrušené mysli!

Sotva zaujala stanovisko nedaleko sochy sv. Václava, stojící na náměstí poblíž křižovatky mezi ulicí Jindřišskou a Vodičkovou, zaslechla zprávu, která ji rázem vytrhla z pochmurných myšlenek: „Všichni hosté Slovanského sjezdu obdrželi příkaz, aby ihned opustili Prahu.“

Všichni! Tedy i obávaný Rus.

Rozradostněné děvče ulehčeně vydechlo, jako by již tím bylo odstraněno všechno nebezpečí hrozící podle její nevysvětlitelné předtuchy Pepovi. S klidnou myslí očekávala začátek obřadů, jež měl sloužiti kněz na odpočinku, někdejší miletínský farář Arnold, dobře známý ve vlasteneckých kruzích nejen založením Měšťanské besedy, ale také svou lidumilnou činností ve prospěch chudého studentstva.

Prostranné náměstí, uzavřené ve své horní části branou tak zvanou Koňskou, poskytovalo malebný pohled. Studenti různých sborů se svými barevnými čapkami, členové Slavie v konfederatkách, svornostáři v malebných krojích se staročeskými oštěpy, družičky v bílých šatech a s květinami v rukou, ženy a dívky v šatech moderního střihu, ale s červenobílou kokardou na prsou, a proti nim, jako ochranná hradba, dělníci sevření v hustých řadách. A jako výhrůžné memento: ihned za nimi, před hlavní strážnicí, granátníci s puškami, jakoby připraveni vyraziti na první povel k útoku.

Hlasem chvějícím se pohnutím, s očima plnýma slz, odsloužil stříbrovlasý kněz mši, po jejímž ukončení zazněla z tisíců hrdel staročeská píseň „Sv. Václave, vévodo země české, oroduj za nás!“, vyjadřující stejně vroucí prosbu k národnímu světci za jeho ochranu před nepřáteli, jako důvěru ve vítězné přetrvání českého národa.

Hned nato došlo k obřadu sbratření, jež bylo hlavním účelem slavnostní mše. Počátek učinily paní a dívky, provázené členy Svornosti. Se zvednutou pravicí přísahaly si vzájemnou věrnost a vytrvalost.

Také Márinka byla mezi nimi, a když o chvíli později objevila mezi studenty Hodka, vyměnila si i s ním vlasteneckou přísahu. Pohlížejíc zaslzenýma očima do jeho přímé, pěkné tváře, zašeptala pak vroucně:

„Přísahám ti lásku až do hrobu.“

Neblahá předtucha čehosi hrozného, jako černý mrak, zastřela v tu chvíli její radostnou náladu a sáhla ledovou rukou na její horké srdce. Zbledlými rty, vystydlými leknutím, dodala ještě tišeji:

„Přísahám, že budu jen tvoje, že pro mne není života bez tebe.“

Dojatý student silně stiskl podávanou mu ruku, ale pak ji horoucně políbil a řekl pevně, nakažen dívčinou vážnou náladou:

„Ať se stane, co chce, nezapomeň, že jen tebe mám rád. A je-li mi souzeno umřít, umřu s myšlenkou na tebe.“

Ve vteřině nato zmizel rozechvěné dívce v zástupu, jenž se čím dále, tím více tísnil kolem polního oltáře, postaveného pod sochou sv. Václava, zatím co dělníci, provázení mladým Fričem, ubírali se náměstím nahoru, aby se branou, střeženou vojenskou stráží, vrátili za město, do okolních osad, v nichž bydleli.

Pomalu řadili se účastníci mše v průvod, jenž se zvolna šinul náměstím, aby kolem rohu u Špinků zatočil do Kolovratské třídy, kde se rozdělil na dvé. Jeden oddíl kráčel přes Můstek na Staroměstské náměstí, druhý, k němuž se přidružila Márinka, kráčel Kolovratskou třídou k Prašné bráně, podél muzea, kde slovanským hostům, vyhlížejícím z okna, provolali účastníci průvodu hlučné „živili!“.

Sotva však minuli muzeum, nastal v průvodu ruch, z něhož Márinka a jakási neznámá dívka, kráčející vedle ní, vyrozuměly, že kdosi vyzývá k tažení okolo Windischgrätze, majícího sídlo na velitelství, jehož hlavní průčelí bylo obráceno do Celetné ulice. Současně ozval se zpěv: „Hej, Slované!“ Píseň, o níž bylo známo, jak dráždivě působí na Němce.

Když první řady průvodu došly k budově velitelství, vyhrnuli se z ní pojednou členové deputace, kterou poslal Spolek pro hájení veřejného pokoje a pořádku k Windischgrätzovi, aby mu vyslovili svou oddanost a prosbu, aby neopouštěl své místo.

Byli knížetem přijati ve velkém přijímacím sále a byli jím slavnostně ujištěni, že je odhodlán konati svou povinnost do poslední chvíle. Že ví o úkladech, které mu jsou strojeny, ale že má prostředky v moci, jimiž dovede zabrániti anarchii.

Potěšeni opouštěli členové velitelství, provolávajíce „vivat“ a „hoch“ muži, jenž byl stejně nenáviděn českým občanstvem, jako zbožňován vojskem a zpátečnickými živly.

Sotva se však octli na ulici, byli poznáni některými občany z průvodu.

„Pereat!“ ozvalo se vtom ze zástupu mocným hlasem. Platilo to knížeti, či vůdcům deputace neoblíbeného spolku?

Na chvíli nastal rozruch mezi sevřenými řadami průvodu a ustrašená Márinka chytila se křečovitě neznámé společnice.

„Pojďme pryč! Honem, honem!“ šeptala jí úzkostně, vzpomenuvši rázem na matčiny obavy, aby se k něčemu nepřipletla.

Ale bylo již pozdě. Sotvaže první řady minuly velitelství, vyřítili se z něho granátníci a s nasazenými bodáky pustili se mezi lidi, zatím co za jejich zády znělo víření bubnů, vzbuzující hrůzu. Vzápětí nato vyběhl také z králodvorských kasáren oddíl granátníků, vedený důstojníkem s vytasenou šavlí, a vrhl se z druhé strany do zástupu.

Nastal nesmírný zmatek. Ženy a děti křičely, bezbranní muži zatínali pěsti. „Hanba jim! Zrada! Ať zhyne Windischgrätz!“ ozývalo se ze všech stran. Studenti, nápadní svými barevnými čapkami, byli zatýkáni, vojáci jimi cloumali a tloukli do nich pažbami. O chvíli později bylo již také viděti první krev, tu prolitou při útoku bodáky, onde následkem pošlapání na zemi nebo posekání šavlí. Někteří ráznější muži odnášeli tyto raněné do lékárny na Staroměstském náměstí nebo do radnice, aby jim byla poskytnuta první pomoc.

Vyděšená Márinka, držící se své družky, zahlédla ještě, jak kterýsi důstojník vytasenou šavlí uťal ucho mladému muži, podle modré čapky technikovi, potom ztratila vědomí. Jako ve snách dala se vláčeti energickou družkou a přišla k sobě teprve tehdy, když nad sebou uslyšela její jasný hlas:

„Zde jsme mimo nebezpečí.“

Otevřela oči a po chvíli mrákot si uvědomila, že se nachází v zaskleném průchodu, který vedl z Kolovratské třídy na Ovocný trh. Dveře z obou stran byly zavřeny a uvnitř bylo hlučno jako v úlu, protože se sem utekla velká řada lidí, hlavně žen s dětmi. Nicméně i tak bylo slyšeti, že se venku střílí. Také opětovné zvonění na poplach zalehlo sem z blízké Týnské věže a budilo svým chmurným zvukem hrůzu a strach.

Márinka, sotvaže se trochu vzpamatovala, vzpomněla na Hodka. Kde asi byl? Co se s ním děje? Zachránil se jako ona, či snad…? Vyděšené děvče úzkostí div nezešílelo. Bylo téměř jisto, že mladý právník kráčel v průvodu, a při jeho prudké, vznětlivé povaze dalo se čekati, že srážce s vojskem neušel. Temná předtucha, která Márinku mučila od chvíle, kdy zvěděla o příjezdu ruského revolucionáře, ozvala se znovu a jako had vynořil se jí v paměti záhadný, chladný pohled Bakuninových očí.

Trvalo dlouho, než se konečně obě dívky dostaly na ulici, a ještě déle, než se postranními uličkami dostaly domů, kde jejich rodiny byly krajně vzrušeny jejich pozdním návratem.

Zatím Hodek hned při prvním zmatku nastavším v Celetné ulici prchl s mnoha jinými do Karolina na Ovocném trhu. Ale nezdržel se tu dlouho. Jakmile viděl, že se studentstvo chystá k stavění barikády z lavic a různých beden, jež bůhví odkud vytáhli, unikl ven a spěchal, co mu síly stačily, ke Klementinu, tu se schovávaje do domu, jakmile někde spatřil vojsko, tu vybíhaje znovu ven, jakmile nebezpečí minulo.

Jednu chvíli mihla se kolem něho prostovlasá žena, šíleně pádící a bez přestání volající:

„Je zle. Jsme přepadeni. Braňte se. Střílejí do nás. Barikády!“

Bez dechu doběhl mladý právník ke Klementinu, druhému středisku studentstva a současně také nového spolku Slavie. V tutéž chvíli spatřil mladého Friče, na hnědém koni, v kroji slavistů, totiž v bílých kalhotách a krátkém zeleném kabátci a v červené čepici s bílým kožišinovým okolkem. Bylo patrno, že tento vznětlivý mladík je tu vůdcem. Na jeho povel stavěla se již barikáda v Mostecké věži, aby bylo zabráněno spojení vojska s Malou Stranou, Hradčany i Petřínem s jejich děly. Na jeho povel bylo také bez přestání bubnováno a zvoněno na zvony ze salvátorského kostela.

Hodek se rozhodl, že zůstane a podřídí se velení mladého filozofa. Sotva se ho však zeptal, co by měl činiti, ozval se pojednou hluk, směsice rozčilených hlasů, starších i mladších, vzápětí nato rozjel se Frič směrem, odkud hluk přicházel.

Hodek zůstal nerozhodně státi. Na vteřinu se ho zmocnila ochablost a nechuť k tomu, do čeho se studentstvo dostalo. Slíbili si přece při ranní schůzi zde, v Klementinu, že neučiní nic, co by mohlo porušiti pořádek a pokoj.

A teď?

Přitom si zároveň připomněl přísahu, kterou si dali s Márinkou u sochy sv. Václava, a její líbezný zjev s tmavýma, blouznivýma očima vyvstal mu v paměti.

Jak byla milá ve své oddanosti! A jakou vlastenkou se stalo toto úřednické dítě!

Prudká touha po její blízkosti rozlila se jeho srdcem. Ale nebylo kdy, aby se oddával vzpomínkám. Hluk, na chvíli potuchnuvší, vracel se znovu a vtom již Hodek spatřil Friče, který sestoupil z koně a kráčel po boku muže v černém kabátě s cylindrem na hlavě, jenž mu byl nějak povědomý.

„Vždyť je to hrabě Lev Thun, zemský prezident,“ řekl si ohromen, jak nemohl nijak pochopiti souvislost přítomnosti tohoto vysokého pána vedle mladičkého vůdce studentů, jehož vznětlivosti a zbrklosti se rádi po straně vysmívali.

V nejbližší vteřině se mu dostalo vysvětlení. Hrabě Thun, týž, jehož jmenování české občanstvo o dva měsíce dříve uvítalo s jásotem, prohlášen byl vězněm studentstva, rukojmím, jehož hlava měla býti zárukou, že nebude nikomu ublíženo od rozzuřeného vojska. Byl odveden do druhého patra, kde mu byl vykázán zvláštní pokoj, a jako strážce ustanoven mu Fričem jeden ze členů Slavie, technik Nebeský.

Nadarmo snažili se studenti po celé odpoledne, aby hraběte, zachovávajícího úplný klid, přiměli k vykonání toho, co od něho žádali: aby totiž napsal několik řádek Windischgrätzovi s prosbou o zastavení boje a návrat vojska do kasáren. I deputace z radnice, od národního výboru, ho o to žádala. Se stejným výsledkem. Když se přiblížil večer, upravili mu lůžko pomocí peřin přinesených od „paní staré“ od Halánků. Dobrosrdečná paní Náprstková již mezi dnem zaopatřila zajatého jídlem a jeho strážce Nebeský půjčil mu na jeho žádost několik knih, aby mohl zahnati dlouhou chvíli.

Tento jeho klid nesmírně mladým mužům imponoval, nejvíce Hodkovi, jenž se v duchu horšil na Friče pro Thunovo zajetí, tuše, že tato epizoda bude míti nepříjemné dozvuky.

Zatím boj v ulicích pokračoval. Vojsko po příkazu Windischgrätzově dobývalo postupně jedné barikády za druhou a brzo ozvalo se i temné houkání děl. Po barikádě v Kolovratské třídě došlo na barikádu u Špinků, a tak za málo hodin nato, kdy po prostranném náměstí rozléhaly se velebné zvuky svatováclavského chorálu, ozývalo se tu bubnování, rachot pušek i dunění děl, zvonění na poplach, stenání raněných i zoufalé vzdechy umírajících.

U barikády mezi Ovocnou ulicí a Františkánským náměstím pomáhali raněným i členové řádu v hnědých kutnách, udílejíce poslední pomazání umírajícím. Nejprudší boj však sveden o barikádu na Nových alejích, mezi Perštýnem a Spálenou ulicí, k níž obránci použili cihel a dříví ze staveniště Šlikova paláce a jejíž dobytí zaplatil životem major, jenž obléhající četě velel.

Zato barikáda před domem dr. Friče ve Vodičkově ulici, kterou pomáhal budovati také Hurban, jenž byl hostem u Fričů po dobu trvání sjezdu, byla snadno rozmetena a Vodičkova ulice vyklizena, zatímco barikáda na konci Celetné ulice třikráte za odpoledne nadarmo byla obléhána.

Pojednou, na samý večer, roznesla se Prahou poplašná zpráva, jíž ze začátku nikdo nechtěl uvěřiti:

Kněžna Windischgrätzová, dáma pro svou dobročinnost velmi oblíbená, zabita byla u okna v rohovém pokoji velitelství kulkou, jež byla patrně vystřelena z některého protějšího domu.

Oba domy ležící naproti: hotel U Zlatého anděla, patřící k nejlepším pražským hotelům, i dům U Černé Panny Marie, byly prohledány vojskem, v hotelu zajati dva slovanští hosté, Polák kníže Lubomirski i moravský profesor Helcelet, nicméně nenašlo se nic, co by svědčilo o tom, že z jednoho či druhého domu bylo vystřeleno.

Hluboké pohnutí zmocnilo se všeho občanstva. Rána, určená patrně nenáviděnému veliteli, stihla nevinnou. Ženu a matku. Známou dobroditelku chudých.

Jaký to nespravedlivý osud!

Pomalu skláněl se den k západu, pomalu nastávalo ticho. Jen barikáda mezi Celetnou ulicí a Staroměstským náměstím ještě odolávala útokům. Teprve v pozdních hodinách byla také ona dobyta a tím cesta na radnici uvolněna.

Přes pokročilou dobu byl zde starosta dr. Vanka se svými obecními staršími tak dlouho, až bylo uzavřeno příměří mezi vojskem a občanstvem v tom smyslu, že až do sedmé hodiny ranní potrvá klid zbraní.

Několik odvážných mužů vydalo se pak z radnice na obchůzku ztichlými ulicemi, jejichž klid byl rušen pouze vojenskými hlídkami.

Byla krásná, teplá noc a jasný terč v úplňku obléval ulice svým modravým světlem. Všechny, od Josefského náměstí až k řetězovému mostu, byly plny stop po odpoledním boji. Všude trosky rozstřílených barikád, vytrhaná dlažba i vytlučená okna, sem tam zdechliny zašlých koní.

Když došli k Perštýnu, jenž byl také odpoledne uzavřen směrem ke Šlikovu paláci, spatřili na zemi, mezi rozvalinami barikády, mrtvolu muže v studentském kroji, na jehož prostovlasé hlavě, obrácené tváří k zemi, bylo znáti pramínek uschlé krve.

Když ho obrátili, aby mu viděli do tváře, vykřikl jeden z mužů zděšeně:

„Vždyť je to právník Hodek, syn obchodníka z Konviktské ulice!“

XVI

Starosta Vanka strávil s několika úředníky na radnici celou noc beze spánku. Měli zprávy o tom, že na mnohých místech ještě stojí barikády, a lekali se toho, co přinese nový den. Báli se hněvu vrchního velitele, jenž tak náhle ztratil ženu, a měli strach z mladické nerozvážnosti studentů, kteří byli rozjitřeni ztrátami soudruhů.

Sotva se rozednilo, vybubnovávali vojenští bubeníci, že Windischgrätz povoluje lhůtu dvou hodin, do níž musí všechny barikády býti odstraněny. Ale jinak bylo pusto, nikdo se neodvažoval z domu do ulic. Uprostřed nich byla umístěna děla, vedle nich dělostřelci s připravenými doutnáky, u jednotlivých domů, namnoze s rozstřílenými okny i dveřmi, stály stráže, na jejichž tvářích bylo znáti probděnou noc, a také na chodnících tu a tam odpočívali unavení vojáci.

Zatím se na radnici shromažďovali obecní starší i mnoho jiných předních mužů, aby se uradili o krocích, jimiž by se předešlo dalšímu boji. Po delší poradě odešla deputace s Palackým a Šafaříkem v čele k veliteli, aby s ním sjednala dohodu, což se jim po nějaké době podařilo. Čtyři byli podmínky, pod jakými měl býti zachován klid z obou stran. Předně: že hr. Thun bude studenty propuštěn na svobodu, začež ze strany vojska budou vydáni všichni, kdo byli předešlého dne zatčeni. Za druhé: že vojsko nepodnikne nepřátelského kroku, dokud měšťanstvo nepoužije zbraní. Za třetí: že se vojsko vrátí do kasáren, jakmile budou barikády odstraněny, a konečně jako poslední podmínka stanovená deputací, že měšťanské sbory i národní garda podrží zbraně.

Studenti, zejména jejich vůdce mladý Frič, nebyli nadšeni touto dohodou, ale nakonec nezbylo, než aby se podrobili. Hrabě Thun propuštěn na svobodu a v průvodu několika studentů vrátil se domů na Malou Stranu, napomínaje cestou k pořádku a vykládaje o podmínkách Windischgrätzem stanovených.

Zdálo se, že se opravdu vrátil klid a mír do pobouřeného města. Sotva však Thun se svým průvodem přešli přes most, padly pojednou znovu pumy na Křižovnické náměstí i Klementinum. Rázem bylo po dobré shodě. Výčitky hrnuly se na hlavu hraběte, jenž se v první chvíli chtěl vrátiti zpět do Klementina jako rukojmí, když podmínky s velitelem smluvené nejsou dodrženy. Ale ostatní ho z toho zradili.

Nepřátelství mezi občanstvem a vojskem propuklo znovu, o odklizení barikád nebylo již ani řeči. Nicméně den uplynul vcelku klidně.

Také Márinka nevyšla toho dne z domu, ačkoliv byla nanejvýš znepokojena tím, že neměla žádných zpráv o Hodkovi. Nadarmo vyslala starou Bětu, aby se hleděla něčeho dopátrati. Stará služka vyptávala se sice v krámech, v nichž obstarávala nákupy, ale na druhou stranu, přes most, se neodvážila, protože střelba po celý den neustávala. Nezbývalo než čekati, až nastane skutečný klid.

Zatím však ani v noci na 14. červen nebylo úplně ticho. Chvílemi ozývaly se výstřely jednotlivých stráží, tu ze Střeleckého ostrova, tu z malostranského břehu či z Františku, od Křižovníků nebo z nábřeží.

Zato však hned ráno roznesla se zpráva o příchodu dvorské komise, jež byla zvláštním vlakem vyslána z Vídně do Prahy, aby všechny události bouřlivých dnů náležitě vyšetřila. Rozvážné živly vítaly ji s radostí a slibovaly si od ní, že bude učiněn konec řádění vojska.

Nicméně ani teď nebyly odklizeny zbylé barikády, naopak pobořená barikáda v Mostecké věži byla znovu opravena a zesílena pískem, slámou i senem na příkaz mladého Friče, jenž tu zůstával velitelem. Ale také Bakunin společně s jinými pomáhal mladším druhům. Mezi studentstvem v Klementinu, z nichž mnozí tu i přespávali, rozšířila se k večeru radostná zvěst, že dvorní komise z Vídně donutila Windischgrätze k odstoupení a že ráno bude tato zpráva veřejně vyhlášena. V souvislosti s tím mluvilo se také již o tom, že všem padlým, mezi nimi ovšem i Hodkovi, bude vystrojen čestný pohřeb.

Pomalu objevovali se zase lidé v ulicích, zavřené krámy byly znovu otvírány, ba i ženy a dívky opustily svoje dobrovolné vězení a začaly se procházeti, zejména v oněch místech, kde četné stopy – rozbitá okna, kule zavrtané do dveří a vytrhaná dlažba – svědčily o nedávném boji. Šly se i podívati na barikády, pokud ještě stály, a přihlížely se zájmem čilému životu na nich. Studenti i dělníci v úplné shodě vykonávali zde stráž a dobří lidé ze sousedství donášeli jim potraviny. V okolí Klementina byli to hlavně Židé z nedalekého Židovského Města, kteří pečovali vším možným o udatné obránce barikád, začež jim byla slíbena ochrana proti případným výtržnostem, jaké již dříve čas od času byly proti nim pořádány.

Celý den trvaly porady na velitelství, jichž se zúčastnili mimo obou dvorních komisařů a Windischgrätze také starosta města dr. Vanka, dva městští radní i dva členové studentské legie.

Výsledkem těchto porad bylo, že v noci všechno vojsko vrátilo se ze Starého i Nového Města na Malou Stranu a Hradčany. Ústup prováděn byl ve vší tichosti, kola děl i podkovy koní ovázány byly slámou, aby spící občanstvo nebylo na ústup upozorněno.

Současně vyjel druhou stranou města, z Poříčské brány, smutný průvod, odvážející mrtvolu kněžny Windischgrätzové. Ale také hrabě Thun odvážel přitom svou choť v průvodu vojska z města, v němž se již necítil bezpečným. Dojem, jaký tento ústup vojska na levý břeh Vltavy vyvolal v občanstvu Starého i Nového Města, byl smíšený. Jedni ho měli za dobré znamení, usuzujíce, že se vrátí klid do města, jakmile zmizí příčina stálého jitření občanstva, a namnoze viděli v tom již následek Windischgrätzova odstoupení, jež se všeobecně mělo za jisté.

Druzí, zvláště studenti a jejich pomocníci na barikádách, viděli v tom svoje vítězství a byli jím naplněni pýchou a radostí. Tím horlivěji pobývali nyní na barikádách, kde ovšem po ústupu nepřítelově bylo bezpečněji a tím i příjemněji. Ostatně byla Praha plna pověstí, že venkovské gardy, jež mělo téměř každé město, táhnou ozbrojeny městu na pomoc a že nedovolí, aby mu bylo ublíženo.

Tímto duchem bylo naplněno také „Poselství studentstva“, jež sepsal Sabina, v němž byly vzdávány díky občanstvu a nabádáno k vytrvalosti. Končilo doznáním, že „upevnění studentských zásad čekají od brzkého sněmu“.

Tuto naději a víru v blahodárné zasáhnutí zemského sněmu, jenž byl původně svolán na den 7. června, později však odložen, sdíleli se studenty všichni uvědomělí Češi. Všichni byli přesvědčeni, že jím uvedeno bude všechno do pravých kolejí. Šestnáctého června objevila se však pojednou na rozích vyhláška, podepsaná také starostou města, jíž dvorní komise, vyslaná z Vídně, sdělovala, že předává vrchní velení opět Windischgrätzovi a dává lhůtu k vyklizení barikád do šesté hodiny ranní druhého dne. Jinak že bude město prohlášeno za obležené a vojsko započne s bombardováním. Proto žádala městská rada občanstvo, aby vyhlášky uposlechlo, a slibovala navzájem všem, kdo měli podíl na bojích v předešlých dnech, že po splnění žádaných podmínek ručí za jejich úplnou bezpečnost.

Vzápětí nato, zanedlouho po sobě, octly se na rozích nové proklamace, z nichž druhá byla v přímém rozporu s první – vyhlašovala již stav obležení nad městem, aniž by byla dodržena lhůta stanovená první vyhláškou.

Všechna tato oznámení vyvolala v obyvatelstvu ohromný rozruch. Poněvadž však poslední vyhláška vyhrožovala, že každé shluknutí, v němž by bylo více než osm osob, bude okamžitě vojskem rozehnáno, netroufal si nikdo venku se zastavovati, každý hleděl, aby se co nejdříve dostal domů.

Na domluvu rozvážných mužů bylo také skutečně na mnoha místech přikročeno k bourání barikád, takže k večeru nastal klid a zvědavci, mezi nimi i mnoho žen, vycházeli zase ven, aby vlastníma očima zhlédli situaci ve městě, kde z mnoha domů i věží vlály bílé prapory na znamení míru. Všichni začínali volněji dýchati.

Také Márinka se vybrala na druhý břeh, aby se v okolí Konviktské ulice nenápadně vyptala na Hodka. Za nic na světě nebyla by se odvážila jíti snad přímo do krámu jeho rodičů z obavy, aby svou lásku neprozradila.

Byl teplý večer, všude jasno, třebaže bylo již po osmé hodině. Všude se hovořilo o odklízení barikád, o tom, že konečně nastane zase klid, z čehož se nejvíce těšili obchodníci, jimž neklidné dny způsobily značnou újmu.

Také v pekařském krámku naproti Hodkovým, kam si Márinka zašla koupiti housku, aby měla příležitost k hovoru, libovali si staří manželé, jimž obchůdek patřil, obnovení klidu.

„Dá pán bůh, že už je nadobro konec,“ vykládala dobrácky stará paní. „Už bude zase dobře, alespoň u nás, když jsme nikoho neztratili. Hůř bude těm naproti, ti tak lehko nezapomenou. Však je to rána. Jediný syn!“

Márince se zastavilo srdce, několik vteřin zůstala bez dechu. Teprve po chvilce si dodala odvahy a zeptala se zbledlými rty:

„Co se stalo, prosím? Nerozuměla jsem dobře.“

„Hodkovům naproti zůstal na barikádě syn. Někdo ho střelil zezadu. Teprve v noci ho našli nějací páni, ale bylo už pozdě, už byl ztuhlý. A byl to takový hezký hoch, a právník k tomu.“

Stará paní byla by vykládala ještě dále, ale Márinka už neposlouchala. Položila peníze na pult a vyšla ven. Svět se kolem ní zatočil, v uších jí hučelo a srdce bilo jako rozhoupaný zvon.

Mrtev! Je mrtev! Je mrtev…

V dívčině mysli míhaly se obrazy jeden za druhým. Tu viděla nešťastného hocha, jak se s ním seznámila v tanečních hodinách, hned nato si připomněla letmá setkání v ulicích, při nichž nepadlo jediného slůvka o lásce, kdy jí naopak vykládal jen a jen o vlastenecké práci, svojí i svých soudruhů, potom ucítila na rtech horké políbení, jak jí je vtiskl v tmavém zákoutí postranní uličky při pochodňovém průvodu, a konečně viděla znovu jeho pohled, jakým doprovázel svoje slova u sochy sv. Václava na Koňském trhu: „Je-li mi souzeno umřít, umřu s myšlenkou na tebe.“ Byla to předtucha blízkého konce? Předtucha, jaká neopouštěla ani jí, od chvíle, kdy po prvé spatřila revolucionářského Rusa?

Zmučená dívka ubíhala domů. V hlavě se jí vynořila vlastní slova, která řekla milovanému hochovi při posledním setkání: „Není pro mne života bez tebe.“ Ano, ano, tak je to. Rázem pocítila ulehčení. Vezme si život, půjde za ním, za Pepou. Ale jak? Jak? Před jejím vnitřním zrakem objevily se červené kostíkové hlavičky sirek, jak se jimi, rozpuštěnými v kávě, otrávilo kterési děvče ze sousedství…

Když doběhla zadem na nábřeží, kde se procházeli lidé, těšící se z krásného večera, zazněla pojednou dělová rána, přicházející jakoby z druhého břehu. Vzápětí nato druhá.

V tu chvíli nastal hrozný zmatek, při němž děti padaly pod nohy prchajících a ženy zoufale křičely a lomily rukama. Kdosi vystřelil z pušky na poplach, někdo druhý vyběhl s bubnem, ozvaly se zvony i poplašné troubení, někteří schovávali se do otevřených dveří, druzí vybíhali ven, třetí utíkali honem do sklepa, odnášejíce s sebou cenné věci.

Vyděšená Márinka přitiskla se k veřejím kteréhosi domu a zůstala státi. V hrdle měla úzkostí vyprahlo, nohy se jí chvěly. Ale v hlavě měla prázdno, nebylo v ní jediné myšlenky na sebezáchranu. Co se jí mohlo státi jiného, než co ji čekalo po návratu domů? Smrt zde i tam. K čemu tedy útěk? Stála tiše, opřena zády o kamenný pilíř, s očima před sebe vytřeštěnýma.

Vtom se zablesklo. Z čistého nebe se zablesklo.

Ale ne, nebyl to blesk. Byla to veliká ohnivá koule, jež se vynořila nad Letnou a s praskotem přeletěla řeku. Vzápětí za ní druhá a vtom… Co to vyšlehlo nad staroměstskými mlýny, stojícími těsně u Karlova mostu? Není to plamen? V nejbližší vteřině ohnivé jazyky jako rudí hadi olizovaly šindelové střechy, vyprahlé slunečním úpalem, husté chuchvalce černého dýmu valily se za nimi a za několik málo minut byl celý komplex mlýnů v jediném plameni.

Hořící obilí sršelo na všechny strany, roznášejíc zkázu i na okolní stavby. Netrvalo dlouho, vyrazily plameny i z vodárenské věže, činíce ji podobnou obrovské pochodni. Do syčení ohně a praskotu hořícího zrní mísilo se neustávající hřmění děl a praskání pušek ze Střeleckého ostrova i přímo z vody, z jednotlivých lodí obsazených vojáky.

Ale v jedné z nich, malé loďce, řízené obratným Podskalákem, plující tu těsně podle břehu, tu uprostřed řečiště, podle toho, jak bylo kde bezpečněji, seděla schoulena na dně, přikryta tmavým pláštěm s kapucí mladá krásná žena, jež před třemi roky opustila Prahu. Božena Němcová, která meškala toho dne v záležitostech svého muže v Plzni, nepřemohla svou zvědavost, jakmile zvěděla o událostech posledních dnů, a pospíšila do Prahy. Ale brány byly zavřeny a silné hlídky nikoho nepouštěly dovnitř. Mladá žena byla šťastná, když jí převozník nabídl, že ji do města proveze, nemá-li strach, že při tom přijde o život. Nebála se, ale když jí právě uprostřed řeky zahvízdla kulka kolem hlavy a spadla na dno loďky, nebylo jí lehko, vzpomněla na čtyři děti, zanechané doma. Když vystupovala ze člunu, shýbla se a zvedla kulku, aby si ji schovala na památku. Teprve potom vydala se do města, aby si u známých vyprosila nocleh.

Zatím Márinka, jako přikovaná, stála dosud na nábřeží, ačkoliv kule z protějšího břehu dopadaly všude kolem ní. Nemohla odtrhnouti zraku od hořící věže, jejíž krytba nemohla již odolati nesmírnému žáru a zhroutila se i s pozlacenou makovicí, jíž byla zakončena. Přesto, že žár z hořících budov šířil se široko daleko, mrazilo nehybně stojící děvče čím dále tím více, až se konečně po celém těle chvěla jako osikový list. A zatím co táhlými zvuky odbíjela půlnoc, hřímala děla i praskaly pušky, zhroutilo se konečně nadobro vyčerpané děvče na zem.

Teprve když nastal den a obyvatelé domu odvážili se otevříti dveře na ulici, našli tu k svému úžasu dívku, jejíhož jména nikdo neznal a jejíž příchod k domu si nedovedli nijak vysvětliti. Odnesli ji na lůžko a vyčkávali, až přijde k sobě a vysvětlí sama, co ji na nábřeží přivedlo, proč na tak nebezpečném místě při bombardování zůstala.

Ale když jí konečně přivolaný lékař vrátil vědomí, ukázalo se, že od ní ničeho nezvědí – nešťastné děvče zaplatilo hroznou noc ztrátou rozumu.

XVII

Sotva se rozednilo, vyrojila se na ulice spousta lidí. Někteří utíkali pouze na druhý břeh, na Malou Stranu nebo Hradčany, ke známým či k příbuzným, bázlivější však prchali z Prahy nadobro. Nekonečné vlaky odvážely celé rodiny i jednotlivé osoby, dobře přes tři tisíce osob.

Zatím ti, kdo zůstali, pomáhali bourati barikády a odklízeti poslední pozůstatky po nich. Z chrámů vycházeli kněží v ornátech a s monstrancemi v rukou, udíleli požehnání a napomínali k pokoji. Lidé padali na kolena, bili se v prsa a slibovali pokorně, že učiní vše, jen aby byla odvrácena další pohroma od města.

Mezi Hradčany, kam bylo přemístěno vrchní velitelství, a radnicí, již starosta dr. Vanka s obecními staršími ani neopouštěli, přebíhali ustavičně parlamentáři s bílými prapory v rukou, působící na obou stranách ke smíru. Také Rieger, jenž se téhož dne s hr. Nostitzem vrátil z Innsbrucku, kde vyjednávali s císařem, dal se k starostovu vyzvání do sepisování podmínek, pod jakými by mohl býti uzavřen konečný smír.

Všichni shromáždění na radnici s jeho návrhem souhlasili, sami dvorní komisaři z Vídně Mensdorff a Klezanský, jeho podmínky přijali a podepsali. Ale Windischgrätz neměl pro ně jiného slova než rozhodné „ne“. Kapitulace na milost a nemilost – tak zněl jeho bezohledný rozkaz.

Znovu nastal útěk z Prahy. Sta rodin s dětmi naplnilo ranní vlak vyjíždějící ze státního nádraží k Vídni. Ale také mnoho členů venkovských národních gard z okolí vracelo se domů, když viděli, že nejsou Praze nic platni.

Sotva však dorazil hustě obsazený vlak do Běchovic, došlo k trapnému překvapení. Na nádraží čekal oddíl husarů pod velením plukovníka Bozitsche, kteří, sotva vlak zastavil, začali rozkazovati cestujícím, aby vystoupili a vydali zbraně, pokud je měli při sobě. Jakmile někteří pootevřeli dvířka, aby uposlechli rozkazu, byli ihned rozzuřenými Maďary napadeni. „Zabte je! Řežte je!“ povzbuzovali se rozeštvaní vojáci mezi sebou a pažbami ručnic zasazovali rány kolem sebe, přičemž nešetřili ani žen a dětí. Byli by i stříleli, kdyby je nebyl zadržel český setník Fialka, jenž svým zakročením několika lidem zachránil život. Hned nato odvážný strojvůdce uvedl vlak do pohybu, aniž by byl vyčkal příkazu. Vzápětí nato zafičely mu kulky kolem hlavy. Neublížily mu, nicméně bylo v Českém Brodě po zastavení vlaku vyneseno z vozů několik mrtvých a přes dvacet těžce raněných.

Také mladý Frič objevil se na českobrodském nádraží. Utekl večer předtím z Prahy, když viděl, že nezbývá než se podrobiti Windischgrätzovu diktátu. Na cestu svítila mu do noci zář hořících staroměstských mlýnů a duněly dělové rány, jimiž bylo město bombardováno. Když pak druhého dne chtěl nasednouti do vlaku, aby se dostal do Vídně, setkal se tu se známými – Štúr s celou skupinou slovenských hostí vracel se z rozbouřené Prahy. Ani Bakunin, ruský revolucionář se záhadnou minulostí, nescházel mezi nimi. Usmíval se povýšeně ustrašenosti pražských šosáků a mluvil o tom, že spásu možno očekávati toliko z ciziny. Zato Štúr horoval znovu o Slovensku v pevném přesvědčení, že stačí jediná jiskra, aby vzplanulo celé Podtatransko a spasilo Slovanstvo. Horoucně vyzýval pražského studenta, aby za sebou povolal svoje rodáky a připojil se k Slovákům v boji, jejž měli před sebou. V boji za práva národa.

Mohl vznětlivý mladík jeho výzvě odolati? Zajel se Slováky do Záhřeba, kde poznal nejvýznamnějšího chorvatského národovce bána Jelačiče, chystajícího se do boje s Maďary, ale brzy nato vrátil se s nimi do Vídně. Přivezli s sebou peníze, několik tisíc dukátů, které slovenským vůdcům daroval srbský kníže Michal Obrenovič, a nedaleko svatoštěpánského kostela otevřeli si v prázdném krámě kancelář, kde přijímali dobrovolníky pro slovenské povstání.

A jako na posměch jejich úsilí také Maďaři, v kanceláři jen o několik domů dále, verbovali mladé muže do svých čet. Většina z nich – stejně na maďarské, jako na slovenské straně – patřila k vídeňskému proletariátu, jemuž šlo pouze o peníze. Teprve později dostavili se také dobrovolníci z Prahy, studující, z nichž mnozí zúčastnili se svatodušních bouří. Do nich kladli slovenští vůdci největší naděje.

Dne 10. září překročil Jelačič se 40 000 mužů Drávu a vydal manifest. Jménem všech utlačovaných národností v uherské polovici říše – Chorvatů, Srbů, Slováků, Rumunů i Němců – vypověděl Maďarům válku. Teď přišel čas, aby na Slovensku došlo k dlouho připravovanému povstání. Den „bobrovecké svatby“ se blížil.

XVIII

Také na Oravu, třebaže chráněnou Vysokou Magurou, vnikal nezvyklý ruch.

Mladý vychovatel Szalatnay v bílém kaštielu Jazveckých dlouho váhal, než se nadobro rozhodl, že opustí pohostinnou střechu. Ale na konci června, když jeho svěřenec měl odbyty zkoušky, ohlásil svůj návrat domů, do otcovské fary. Zdánlivě proto, aby se tu připravil k odchodu do Halle v Německu, kde většina slovenských evangelických studentů dokončovala svoje bohoslovecká studia.

Jediná Marika věděla, že odchází za Košutem, jehož vliv stále rostl. Sama vídeňská vláda uznávala ho za oprávněného mluvčího maďarského národa a ustupovala před jeho požadavky. Na jeho návrh zrušena robota i desátek, jehož se církevní úřady zřekly, zavedeno pro všechny občany stejné zdanění, povolena svoboda tisku i zřízení porotních soudců, zřízena národní obrana a utvořeno samostatné odpovědné ministerstvo pro Uhry s hr. Bathyánym jako ministrprezidentem v čele. Tyto úspěchy získaly mu přívržence ve všech vrstvách. Jen nemaďarské národnosti zůstávaly mu nepřítelem. Ale i mezi nimi bylo mnoho těch, kteří věřili Košutově demokratičnosti, věřili v jeho spravedlnost. Ale hlavně v jeho štěstí…

Také Szalatnay k nim patřil. Pevnou vůlí umlčel všechny pochyby, které se mu ozývaly v duši, i tehdy, když se již rozhodl přejíti do tábora maďarského.

V noci před jeho odchodem od Jazveckých sešli se mladí milenci naposled v čínském, napolo rozpadlém glorietu, jenž stál v severním cípku zahrady a odkud byl pěkný výhled do celého kraje. Byla horká noc a na jižním nebi křižovaly se blesky, následované temným, dlouho trvajícím duněním.

Obloha nad jejich hlavami byla černá a v korunách stromů ozývalo se šumění ohlašující příchod deště. Ale mladí lidé toho nedbali. Stáli v těsném objetí a jejich srdce překypovala láskou i bolestí z nastávajícího rozloučení.

Tušili, že nastává vážná doba. Zprávy z Vídně i z Prahy, o přerušeném Slovanském sjezdu, o svatodušních bouřích i jejich krvavém potlačení generálem Windischgrätzem, nasvědčovaly tomu, že boj za politickou svobodu vyvstává současně v celé říši.

Mladý muž vítal tyto zprávy s radostí. Byl přesvědčen, že není daleka doba, kdy Uhry dosáhnou plné neodvislosti od rakouské poloviny říše, a cítil zároveň instinktivně, že zároveň s ní přijde také jeho doba, kdy podobně jako Košut domůže se vůdčí úlohy v boji za samostatnost uherské země. Pak učiní milovanou dívku svojí ženou.

„Mariko,“ zašeptal a hlas se mu chvěl vášní sotva přemoženou. „Přísahej, že se mi nezpronevěříš, že zůstaneš věrna mně i tomu, na čem jsme se usnesli.“

„Přísahám,“ odpověděla mu dívka stejně vášnivě.

„Přísahej, že přijdeš za mnou, jakmile tě zavolám. I kdyby ti rodina bránila.“

„Přísahám,“ zaznělo z dívčiných úst ozvěnou.

„Přísahej,“ ozval se mladý muž po třetí, „že budeš vždycky jen Maďarkou.“

„Pavle!“ zastenala pojednou dívka, jež náhle vystřízlivěla z omámení, do něhož ji uvedla představa nastávajícího loučení i kouzlo horké letní noci a blízkost milovaného muže. „Vždyť jsem Slovenka, i rodiče jsou Slováci a Ján řekl…“

„Dost!“ vykřikl pohněvaně Pavel, jehož popudil náhlý dívčin odpor. „Jsi-li Jánova, dobře, jdi s ním, ale pak… pak nemůžeme jít spolu. Myslíš, že nevím, co chystají ztřeštění panslávi, Štúr a Hurban i ostatní jejich pomocníci, kteří po dědinách kážou odpor proti Maďarům? Nenávist proti těm, vedle nichž až dosud žili jako rodní bratři? Myslíš, že nevím, co znamená bobrovecká svatba?“

„Bobrovecká svatba?“ podivila se dívka, jež po prvé slyšela tato slova. „Co je to?“

„To je heslo pro začátek povstání. Slovenského povstání, rozumíš? Nemohou o něm otevřeně mluvit, aby je nezavřeli, proto jejich emisaři chodí s tímto heslem. Den, kdy se bude odbývat bobrovecká svatba, znamená den, kdy má vypuknout povstání, kdy se mají dostavit do tábora ti, kdo se dali hurbanisty obloudit.“

Mladické děvčátko se zachvělo v náhlé předtuše.

„A Ján? Ty myslíš, že on také…?“ Netroufala si vyslovit myšlenku, která jí náhle napadla.

Ale Pavel se nebál. „Můžeš být jista, že bude mezi nimi,“ zasmál se tvrdě, „že bude v prvních řadách, jak Hurban zavolá.“

Marika zbledla. Příšerná vidina zkrvaveného bratra mihla se jí před očima. Ubohý, ubohý Janik! A což… což… bude-li Pavel jeho vrahem? Bude-li se střílet?

„Palko,“ zvedla k muži hubené ručky. „Slib mi i ty něco!“ V žlutém světle oslňujícího blesku poznala, že na ni Pavlovy oči hledí s krajním napětím.

„Nu?“ sjelo mu ze rtů, když několik vteřin marně čekal.

„Přísahej mi při památce své matky, že nezvedneš zbraň proti Jánovi.“

„To ti neslíbím,“ vybuchl mladý muž. „Ne. Jakmile jsem se rozhodl, že půjdu s Košutem, neznám žádného Slováka. Znám jenom Uhry – proti těm ruku nevztáhnu, jsou moji rodní bratři. Ale kdo se postaví proti Košutovi, je můj úhlavní nepřítel,“ dodal temně a Marika při novém zablesknutí poznala, že jeho tvář je sinavá, ale tvrdá jako kámen.

„Pavle! Palinko můj!“ zahořekovala bolestně.

Mladý muž se vzpamatoval. Schvátil dívku do náruče, a pokrývaje její tvář horkými polibky, šeptal jí konejšivě:

„Neboj se, neboj! K ničemu takovému nedojde. Hurban a jeho kohorta jsou blouzniví mluvkové, ale od slov k činu je u nich daleko. Nevěřím v žádné povstání, cožpak neznáš náš lid? Jak se na něho usměje velkomožný pán išpán, hned ho opustí všechno rebelantství. Ne, z nich nemám strach.“

„Z koho tedy? Z koho?“

„Z rakouské vlády. Z Vídně. Jsou proradní. Nevěřím jim ani slovo. Teď mají strach, proto povolují. Ale Košut je chytrý, nedá se od nich obloudit. Ne, věř, Mariko! Věř se mnou! Nad jeho hlavou stojí jasná hvězda. Nemůže pochybit, kdo se svěří jeho vedení. Věř, že také mně kyne štěstí po jeho boku, že není daleka doba, kdy si pro tebe přijdu. Och, Mariko!“ zaúpěl a dívka slyšela, jak jeho zuby o sebe zacvakaly v záchvatu vášně. „Kdy už to bude, kdy? Zešílel bych, kdyby ses mi zpronevěřila.“

„Ne, Pavle, toho se neboj,“ odtušila Marika určitě. „Jsem Jazvecká a Jazveckých slovo je pevné. Buď budu tvoje, anebo…“

„Anebo?“

„Zemru, Palinko,“ řekla dívka něžně, a ovinuvši svoje hubené ručky kolem hrdla mladého muže, přitiskla svoje žhavé rty na jeho. „Oh, Pavle, Palko můj! Proč jsme se narodili v takové ošklivé době! Řekni, k čemu jsou všechny ty boje? Což není tak pěkně u nás? Není tu krásně? Nemohli bychom být šťastni jako moji rodiče? K čemu těch hádek o národnost, těch bojů o konstituci, které já vůbec nerozumím a která je mi tak úplně lhostejná?“

„Mlč, moje sladká, jsou věci, kterým žena nerozumí a které muži znamenají život.“

Dívka si zhluboka povzdychla.

„Budu tě někdy mít jen pro sebe? Budeš jen můj?“

„Jsem na věky tvůj,“ řekl vážně Pavel.

Chvíli byli oba tiši. Pojednou se listy stromoví i keřů zachvěly pod těžkými kapkami, které na ně dopadly.

„Dešť!“ vykřikla dívka, zapomenuvši rázem na všechny svoje starosti.

Mladý muž zavinul ji do svého pláště a uchopiv ji za ruku dal se s ní do běhu. Sotvaže bez dechu doběhli na práh kaštielu, protrhla se nebesa spoustami vod, jež se lily nepřetržitým proudem na vyprahlou zem.

Opatrně otevřel Pavel domovní dveře, aby je jejich skřípnutí neprozradilo. Ještě jedno objetí, jeden horoucí pocel – vzápětí nato zmizela dívka tiše jako myška ve svém pokoji.

Ale mladý muž zůstal státi v otevřených dveřích a zamyšleně pohlížel ven. Jeho pobouřené smysly ani nevnímaly řádění rozpoutaných živlů. Co znamenala pomíjející bouře v přírodě proti bouři životní, jíž kráčel vstříc?

XIX

Konečně mělo dojíti k dlouho připravovanému povstání. Nástup povstaleckého vojska počal na Myjavsku nedaleko moravských hranic.

Ve čtvrtek dne 21. září bylo v Myjavě živo hned od časného rána. Den předtím na samý večer dorazily sem první povstalecké čety v počtu asi 500 mužů. Vedeny byly Čechy: Bloudkem, Zachem i Janečkem, ale také Hurban a Štúr dorazili zároveň s nimi.

Myjavští uvítali je s nadšením, zejména když spatřili nad jejich hlavami vláti hedvábný trojbarevný prapor se svatoštěpánským erbem – dar podtatranských dívek, na němž na rozdíl od znaku maďarského vypínaly se tři hory v barvě modré místo zelené. Dobrovolnické vojsko bylo nemálo hrdo, když jim při slavnostním vítání vlál nad hlavami, nesen urostlým junákem Bellánym, jenž opustil pražskou akademii umění, aby se přidal ke svým povstalým rodákům.

Byla noc, když dorazili ke mlýnu před Myjavou, kde na ně v záři pochodní čekaly vedle mužů také myjavské dívky, podobné polním květům ve svém barvitém kroji. Frič, jenž také vedl jeden oddíl, přihlížel s obdivem, ba skoro se závistí ke krásnému obrazu, jaký poskytovali urostlí junáci, vítající se tu stiskem ruky, onde i srdečným políbením se šumnými děvuchami. V srdci se mu vynořila vzpomínka na obě lásky, které zanechal v Čechách, Aničku Ullmanovou v Praze i Máři Podlipskou v Opočně, a pocit trapného rozporu zaplavil mu nitro. Kterou z nich má opravdu rád? Kterou z nich by chtěl míti svou ženou?

Ale jen na vteřinu podlehl těmto myšlenkám. Nebylo na ně času, pozdní hodina nutila k rozchodu.

Každý z Myjavských odvedl si několik dobrovolníků na nocleh, svítě jim na cestu rozžatou lucernou. Ale i pak ještě dlouho zářila malá okénka do tmy, jak se nechtělo domácím lidem do spaní. Zejména tam, kde si přivedli studenty, dávali si vždy znovu a znovu vykládati o politické situaci, o vyhlídkách do budoucna.

Druhý den hned ráno přibylo do města několik setnin národní gardy, které se rozestavily na náměstí, aby tu složily přísahu svým vůdcům. O chvíli později rozlehla se odtud válečná píseň, složená pro povstalecké vojsko. Hromovou ozvěnou odrážela se od štítů domů její poslední slova: „Něk sa valí, něk sa rutí, něk maďarský padá vztek, my stojíme ako skály, pohltíme Tatry vek.“

Vznětlivý Frič, přihlížející přehlídce ze svého koně, vzplanul. V jeho prsou rozhořelo se nadšení, a touha po vyniknutí, která určovala jeho kroky od dětských let, zaplavila mu duši. Umínil si, že také on sám přispěje ke zdaru povstání, a Hurbanova ohnivá slova, jimiž burcoval z ospalosti slovenský lid, vyvolala v něm touhu po napodobení. Což by nedokázal totéž?

Opatřil se proklamacemi, které vydala Národní rada slovenská, výzvou, jež byla podepsána Štúrem, Hurbanem i Hodžou, a vydal se na koni, provázen toliko bubeníkem, do okolí mezi kopaničáry, usedlé v osamělých chatách, roztroušených po sousedních kopcích, kteří byli pověstni jako smělí, odvážní muži.

Před každou skupinkou nízkých domků zastavili, a bubeník začal bubnovati, aby tak svolal muže meškající na práci v polích i lesích. Jakmile se sešli, vyjmul Frič z brašny pod sedlem proklamaci a zvučným, ohnivým hlasem jal se předčítati „vyzvání k podtatranskému, od věků utlačovanému lidu“, aby se všichni chopili zbraní „pro zlatou svobodu milované vlasti“.

Protože se mu zdálo, že ani ohnivá slova proklamace dost nepůsobí, že někteří z mužů váhají, přidal si vlastní dodatek, obsahující výhrůžku, že každému, kdo by výzvy neuposlechl, bude jménem národa zabavena chata i všechno jmění.

Výhrůžka účinkovala. Zanedlouho táhl již za Fričem k městu značný počet mužů ozbrojených tu kosou, onde cepem nebo vidlemi. Jen málokterý z nich měl přes rameno starou hákovnici ještě na křemen.

„Hore, kopaničári, za slovenskú slobodu!“ nesl se jasným, průzračným vzduchem válečný pokřik mužů, dodávajících si navzájem odvahy a chuti k boji.

Sotva dorazili do města, rozestavil je Frič na náměstí do čtverce, aby si dal od nich složiti přísahu. Sám zůstal v sedle a jal se jim podle Hurbanova vzoru vykládati o účelu a významu povstání, které chce osvoboditi utlačený lid a chce jeho jazyku, jeho řeči vymoci v rodné zemi stejná práva, jakých se dostalo vládnoucímu národu maďarskému. Připodobnil slovenské národní hnutí mohutnému veletoku, jenž se vylil z břehů a strhuje s sebou vše, co se mu postaví v cestu.

Kopaničáři napjatě poslouchající, horlivě přisvědčovali a Fričovo nadšení tím dosáhlo svého vrcholného bodu.

„Bratři!“ vykřikl a povstal ve třmenech. S očima rozšířenýma, s tváří přílišným vzrušením zbledlou, vytasil šavli, jejíž čepel zaleskla se v záři podzimního slunce. „Věřím, že všichni do jednoho chcete bojovat za svobodu svého národa, že všichni do jednoho chcete za mnou jít, a byť to i bylo kraj světa!“

„Chcem se biť lebo zomriť pro zlatú slobodu nám i našim dětom!“ zaznělo jakoby hromem z mužských drsných hrdel.

Mladý student byl spokojen s účinkem své řeči. Pýcha zalila jeho srdce horkou vlnou.

Ale jeho radost netrvala dlouho. Když o něco později táhl k Brezové, kam byl přeložen hlavní stan povstalců, pozoroval s úžasem, že odvaha jeho mužstva začíná klesati úměrně tomu, jak se vzdalovalo od rodných kopanic. Nejeden z nich, třebaže urostlé statné postavy, v širokém klobouku a dlouhé haleně, s rukama, které jako hračku nesly těžký cep, kráčel s hlavou svěšenou, nejeden z nich povzdechl si k sousedovi: „Co je to platno, když nemáme kanony!“

Fričovi samému bylo pojednou teskno. Jeho horká hlava, vždy plná odvahy a nadšení, jako by byla vychladla, a oči, zbavené šalebného závoje vzrušení, prohlédly střízlivě. Bylo možno, aby tyto řady nevycvičených, prostých mužů, které jen jeho výmluvnost vylákala z rodných chat a kteří byli ozbrojeni většinou pouze cepy či kosami, nebo nejvýš starými, téměř nepotřebnými puškami, aby tyto neukázněné dobrovolnické čety zvítězily proti řádnému vojsku, jestliže se přidalo k Maďarům?

Ostatně i kdyby zůstalo věrno černo-žlutému praporu, uvěří jeho velitelé, že Slováci nejsou rebelanty proti císaři, proti vládě?

Hořkost pomalu plnila mladíkovu duši, když z ní vyprchalo nadšení. Mučivé pochyby znovu vyvstaly v jeho mysli. Nepochybili Slováci tím, že odmítli všechno spojení s Maďary? Že se nechtěli spojiti s Košutem, jenž bojoval proti zpátečnickému Rakousku za konstituční svobodu? Za osvobození prostého lidu z područí šlechty?

A nedopouštějí se Češi zrady na vlastním přesvědčení, když Slovákům pomáhají v boji proti Maďarům? Češi, kteří doma tak úporně potírali Vídeň? Kteří usilovali o tutéž svobodu, za jakou bojovali i Maďaři? Teď mají společně se slovenskými krajany bojovati proti nim vedle rakouských vojáků pod černo-žlutým praporem…

Ne, tak si mladý student věci nepředstavoval, když se dobrovolně přihlásil k povstání. Věřil, že bude z českých studentů utvořena samostatná legie, vždyť věděl, že se jich, studentů, z Prahy i Vídně přihlásilo více než sto. Představoval si legii, jež by ostatním byla vzorem, nad níž by vlála červenobílá zástava s českým dvojocasým lvem, jejíž objevení by šířilo postrach a hrůzu jako kdysi husitské vojsko, jež všude znamenalo vítězství. Vítězství národa, jenž nebyl zvyklý choditi v okovech, jenž si chce vládnouti sám.

Oh, jak jinak by se Čechům bojovalo, kdyby šli proti vídeňské vládě, proti Němcům, proti dynastii, té dynastii cizácké, v jejíchž žilách nebylo jediné krůpěje české krve! Kdyby bojovali za svoje státní právo, za svoji samostatnost!

Mladý velitel zabočil s koněm z cesty, aby dal mužstvu kolem sebe projíti. Ale ta tam byla jeho pýcha, jeho radost, s jakou opouštěl Myjavu.

Smutně pohlížel za vzdalujícími se četami. Což bylo možno dobýti s nimi vítězství? S těmito muži, kteří kráčeli shrbeně, s rameny svislými, s hlavou k zemi sklopenou?

Teprve po chvíli se Frič vzpamatoval a pobídl znovu koně. Ale v jeho duši bylo již pusto a chladno.

XX

O několik dnů později mělo se ležení z Brezové vypraviti proti Novému Městu nad Váhem. Ale dříve ještě, než mohly čety vytrhnouti, došli poslové z Myjavy s úpěnlivými prosbami, aby je Hurban nezanechal napospas senickým maďarským gardám, jejichž vpád každou chvíli čekali. Proto Zach, vedle Bloudka nejvyšší vojenský velitel povstaleckého vojska, rozdělil čety ve dva díly, aby mohl prosbám ohroženého města vyhověti. Sotvaže však jeho poslední čety opustily osadu, nastala mezi domácím obyvatelstvem Brezové šílená vřava.

Nikdo tu nechtěl zůstati. Všichni společně začali nakládati na vozy nejnutnější potřeby, mezi nimi i peřiny v pruhovaných povlacích, na něž nahoru usazovali plačící a křičící děti.

Marno bylo všechno Hurbanovo chlácholení a ujišťování, že vítězství je zaručeno, že není žádné obavy před útokem Maďarů. Vyděšené ženy lomily rukama a muži, pokud neodešli s povstalci, byli zachmuření a němí.

Drobný, hustý dešť, který od rána padal, zvyšoval ponurou náladu, která se všech zmocnila, a činil pochod v rozmočené, kluzké půdě dvojnásob těžkým a nepříjemným.

Špatná nálada přenášela se bezděčně i na vůdce. Co chvíli vznikala mezi nimi neshoda a hádka. V nejhorší náladě nacházel se zejména Frič, jenž se zimomřivě choulil do svého krátkého kabátu a nevěnoval žádné pozornosti četě svých kopaničářů. Jeho nitro bylo až po kraj naplněno nespokojeností. Všechno ho dráždilo, pochyby z minulých dnů znovu ho mučily. Zlobilo ho i samo vedení povstání, jež bylo sice v rukou tří rodilých Čechů – Zacha, Bloudka a Janečka, z nichž však pouze poslední byl Čechem demokratického smýšlení. Zach, rodem Moravan, zúčastnil se jako třiadvacetiletý posledního polského povstání, po jehož nezdaru uchýlil se do Srbska. Dlouhým pobytem mimo vlast zapomněl téměř česky. Také Bloudek, jediný z vůdců voják odborník, bývalý rakouský důstojník, hovořil téměř výhradně německy, českých slov znal jen několik. Tyto okolnosti znechucovaly českému radikálnímu studentovi jeho velitele.

Proto také, když k němu teď přitrhl Bloudek, nespokojený pomalým pohybem Fričova oddílu, ačkoliv výzvědní hlídky hlásily pohyb značných sil maďarské gardy přicházející od Staré Turé, vytrhl se podrážděný mladík rázem ze svých ponurých myšlenek. Čím silněji pociťoval úžasnou nepřipravenost svých čet, tím více dotýkala se ho vyčítavá, káravá slova Bloudkova. Jeho výbušný temperament, jenž ho již tolikráte svedl na scestí, nezapřel se ani tentokráte. Rozvášněný mladík prudkým pohybem vytasil svou šavli proti kárajícímu veliteli.

Ale jenom vteřinu trval tento jeho výbuch. Vzápětí se Frič zastyděl. Zastrčil šavli, a natáhnuv ruce proti Bloudkovi, hlasitě poprosil ho za prominutí.

Zkušený muž, kterému vznětlivost mladého studenta nebyla neznáma, zavrtěl jenom hlavou, potřásl podávanou mu rukou, a pobídnuv koně ostruhami, zmizel Fričovi za chvilku z očí.

Ale nezmizel mu z mysli. Pobouřený mladík cítil teď dvojnásob těžce svoje provinění a důstojný způsob, jakým se Bloudek vyhnul srážce tak nebezpečné v nastávajících těžkých chvílích, pálil ho v duši. Znovu si umínil, že se musí se svými četami vyznamenati, aby zahladil špatný dojem nejen u svého velitele, nýbrž také u mužstva, které bylo svědkem jeho těžkého porušení kázně.

Dal povel k zrychlenému pochodu a také sám pobídl koně. Sotva vystoupili na vršek, který měli před sebou, objevil se před nimi v dolině nevelký městys Stará Turá. Ale současně na stráních, které se zvedaly kolem, spatřili skutečně rozložené nepřátelské mužstvo, jak o něm mluvily ranní hlídky.

Fričovo rozjitřené nitro rázem změnilo svou náladu. Konečně! Konečně nastává okamžik, po němž dychtil od gymnazijních let! Konečně se mu naskytá možnost, aby se vyznamenal, aby svoje jméno zapsal do dějin!

Poháněn šílenou touhou po úspěchu, po slávě, vybídl svůj oddíl k útoku.

Nebylo k tomu mnoho třeba. Pohled na dobře ošacené a vyzbrojené maďarské gardy roznítil plamen nenávisti v kopaničárech, nedostatečně oděných a ještě nuzněji obutých. S ohlušujícím rykem hnali se dopředu. Aniž by vyčkali povelu, stříleli ze svých starých pušek, z nichž mnohé se roztrhly hned po prvním výstřelu.

Mezi Maďary, rozloženými v městečku, nastala panika. Pohled na rozběsněné povstalce, jižjiž dostihující prvních stodol, které ležely na kraji městečka, vyvolal v nich šílený strach. Bez rozvahy zahazovali zbraně, a zanechávajíce za sebou vozy se zásobami a se střelivem, hnali se ulicemi ven, na protější stráně, kde byli rozloženi jejich krajané, mezi nimiž bylo také již pozorovati znatelný rozruch.

Fričovo srdce naplnilo se nesmírnou pýchou, když viděl účinky svého prvního útoku. S vytasenou šavlí, na koni pokrytém pěnou, hnal se v čele svých selských čet kolem hospodářských stavení. Jediná myšlenka ovládala jeho rozpálenou hlavu: Dostihnouti prchajících, donutiti je, aby se vzdali, a přivésti je do ležení jako zajatce, jako válečnou kořist.

Vtom ššš… Ostrý sykot projel pojednou vzduchem a vzápětí za ním ozvalo se zlověstné zapraskání. Podivný zápach dotkl se zároveň Fričova chřípí. Dříve než si mohl uvědomiti příčinu podivných zjevů, ozval se přitlumený výbuch a vtom již červenavé plameny zatancovaly na doškové střeše jedné ze stodol, kolem nichž se hnali.

Nadlidskou silou, jediným škubnutím zarazil Frič pádícího koně, div že mu přitom sám nepřeletěl přes hlavu. Vzápětí nato zakřikl z plných plic na ženoucí se muže, aby zanechali pronásledování.

Užaslí muži zamračeně vzhlédli k mladému veliteli. Hasiti? Teď hasiti, když mají před sebou prchajícího nepřítele, jehož by mohli vysvléci z teplého šatstva a důkladných bot? Kdy by se mohli opatřiti vším, co jim scházelo a co jim činilo pohyb venku v sychravém, podzimním dnu těžkým a nevlídným?

Nedůvěřivě pohlédli na svého vůdce a nijak se neměli k tomu, aby uposlechli jeho rozkazu.

Ale výraz jeho tváře byl nedobrý. Bylo viděti, že byl odhodlán potrestati přísně sebemenší neposlušnost. Váhavě začali odkládati zbraně a ohlížeti se po vodě, kterou by hořící stodolu uhasili. Dříve však než se mohli na něčem usjednotiti, zasyčelo jim nad hlavami poznovu, tentokráte těsně vedle nich. Stodoly byly naplněny úrodou nedávno svezenou, obilím ještě nevymláceným, a doškové střechy byly po parném létě suché jak troud. Drobný dešť, který od rána padal, sotvaže smočil nejvrchnější vrstvu. V několika vteřinách tancovaly již po obou střechách rudé ohnivé jazyky, a úzkou ulicí rozlil se nesnesitelný žár.

Teprve teď pochopili muži, jaké nebezpečí hrozí celému městečku.

Ale bylo již pozdě. Ohnivé plameny vyskakovaly nejen ze stodol a ze sousedících s nimi obytných stavení v ulici, vedoucí do města. Plameny vyšlehly také na druhém konci osady, kudy prchaly poslední zbytky maďarské gardy v divokém úprku.

Nebylo pochyby, oheň byl založen z několika stran současně, patrně ve chvíli, kdy překvapeným Maďarům bylo zřejmo, že by svoje pozice neudrželi.

Zděšení povstalci teď bez váhání odkládali zbraně a jali se sháněti, čím by rozpoutanému živlu mohli čeliti. V několika vteřinách byly tu žebříky a neohrožení muži začali háky trhati došky na přiléhajících budovách, které teprve začínaly hořeti, zatím co jiní se pokoušeli, aby ze stavení hořících plným plamenem zachránili alespoň nejcennější věci domácího zařízení.

Frič zůstal na koni a snažil se vnésti trochu pořádku mezi hasící mužstvo. Zapomněl nadobro na prchající Maďary, cele opanován snahou, aby utlumil požár, jenž se šířil s úžasnou rychlostí.

Ale brzy bylo patrno, že se to sotva podaří. Po nějaké chvíli uvědomil si mladý student s úžasem, že hasících mužů je čím dále, tím méně, zato tím více těch, kteří vynášeli různé věci, a to nejen z budov bezprostředně ohrožených, nýbrž i z těch, které ležely stranou, v zahradách, mezi stromy, které je svými hustými korunami chránily před zhoubnými plameny. Byli to snad domácí obyvatelé, kteří zachraňovali svůj majetek?

Mladý muž nebyl by mohl s určitostí říci, jak se v jeho duši vylíhlo těžké podezření, neskrývá-li se za zdánlivou obětavostí a péčí vlastně něco jiného. Ale brzo zjistil, že mezi těmi, kdo vynášeli z domů nejrůznější předměty, nejsou snad jenom jeho kopáničáři a také nikoliv obyvatelé domácí. Přesvědčil se, že mnozí z těch, kdo také usilovně vynášeli věci ze stavení neohrožených, jsou muži z vídeňské cizinecké legie, které viděl na nádraží ve Vídni při nastupování do vlaku, muži, o nichž mu sám Hurban řekl, že je vidí velmi nerad v povstaleckých řadách, poněvadž je mezi nimi mnoho živlů pochybné pověsti, které táhla touha po dobrodružství, po možné kořisti a kteří byli daleci jakéhokoliv vnitřního vztahu k povstání.

Nadarmo snažil se zděšený mladý velitel zaraziti vynášení, které se zvrhlo ve zcela zjevné rabování, rozpoutané čety, v nichž se probudily nízké pudy, vymkly se mu úplně z rukou.

Se smutkem v srdci vzdal se konečně marných pokusů, a nechtěje býti bezmocným svědkem rozpoutané chamtivosti, která se neštítila těžiti z neštěstí vyhořelých, dal se ulicí k náměstí. Ale i zde bylo rabování v plném proudu.

Zabočil tudíž do postranní ulice, která byla až dosud uchráněna před plameny, jež vítr hnal na opačnou stranu. Měl jedinou touhu: dostati se ven z ohnivého pekla, jež tvořilo hořící městečko, pryč, daleko pryč od hnusného pohledu na rozpoutané nízké pudy těch, kdo patřili k povstaleckým četám, kde společně s nimi měli se bíti za vysoký cíl – osvobození potlačeného lidu, záchranu ohroženého národa.

Vtom z druhého konce vběhla do ulice tlupa vyhublých, příšerám se podobajících mužů, již se šíleným výrazem v zapadlých očích ukazovali jiným, kteří měli v rukou hořící pochodně, na různá stavení dosud odolávající plamenům.

Teprve později, když narazil na Hurbana, jenž také přichvátal do Turé, jakmile zvěděl, co se stalo, dozvěděl se Frič od něho, že to byli vězňové, které povstalci osvobodili z vlhkých studených sklepení, Slováci, kteří byli uvrženi do vězení zpupnou maďarskou vrchností. V jejich srdcích, zmučených dlouhým utrpením, vybuchla rázem touha po pomstě, která se vybila zničením všeho, co patřilo jejich mučitelům.

Všechno úsilí vůdců, aby zabránili rabování, vyznělo na plano. Se smutkem v srdcích opustili konečně osadu a shromáždili se na nedalekém návrší pod starým osamělým dubem, aby se uradili o dalším postupu.

V mysli všech vynořila se vzpomínka na osudný požár Moskvy. Bude snad požár nešťastné Turé míti pro slovenské povstání podobné následky jako spálená Moskva pro Napoleona?

Nadarmo těšili se dobrovolníci, unavení vyčerpávajícím pochodem, že si odpočinou pod staroturskými střechami, nadarmo těšili se po útěku Maďarů z kratičkého vítězství. Promoklé, nevyspalé a hladové hloučky povstalců ubíraly se k roztroušeným kopanicím, aby si tu vyprosili alespoň nocleh.

Štúr, do duše zraněn nečekaným výbuchem nízkých pudů i u těch, o nichž věřil, že jsou povzneseni nad podobné slabosti, stál nehybně s rukama založenýma a s hlavou k zemi sklopenou, jako by ho neviditelná ruka k zemi tlačila, zatímco Hurbanův vášnivý temperament vybíjel se v divokých hrozbách všemu, co tak nečekaným způsobem zničilo všechny jeho plány i naděje.

Na všech tvářích byla vepsána mučivá otázka:

Je toto snad konec povstání? Je snad tímto neblahým výbuchem nízkých vášní navždy zmařena naděje na dobytí svobody pro slovenský národ? Či je snad dosud možno doufati v příznivý obrat, v konečné vítězství?

„Je konec,“ ozval se temně Štúr, jenž dosud nepronesl ani slova, jako by četl v jejich duších. „Nespatříme již slovenské svobody. Rozejděme se. Nic jiného nám nezbývá.“

„Jakže?“ vykřikl zoufale Frič, jehož mladická mysl ani ve chvíli porážky neztrácela víry ve šťastný konec. „Tak mluvíš ty, Ludevíte? Náš duchovní vůdce? Náš učitel? Ty, v němž všichni, my v Praze i vy zde na Slovensku, vidíme svůj vzor?“

Ale zoufalství Štúrovo bylo příliš veliké. Příliš silné byly jeho iluze o neporušeném, čistém lidu, příliš mnoho víry vložil do odvážného pokusu o povstání, aby se byl mohl naráz vyrovnati se střízlivou skutečností. Kde byly dobrovolné čety, v jejichž duších zapaloval posvátný oheň vlastenectví? Kde byli muži, kteří podle jeho učení měli vše obětovati na oltář vlasti?

Nebylo jich…

Po třináctidenním trvání skončilo první slovenské povstání, od jara připravované, naprostým neúspěchem, zanechavši smutek a hořkost v srdcích těch, kdo je připravovali.

XXI

Ticho bylo v Praze po svatodušním týdnu.

Barikády zmizely, vytrhaná prkna na řetězovém mostě byla znova položena, porušená dlažba vyspravena, rozstřílená okna zasklena. Vojsko se svými děly zvítězilo nad rozvášněnými myslemi horkých hlav. Všechny naděje živené od jara vírou v příchod konstituce, byly spáleny, rudé červánky svobody pohasly, vystřídány chladným světlem střízlivé skutečnosti.

Ve většině rodin rozhostil se smutek. Na mnohých místech tesknili nad padlým mužem či synem, jinde bděli úzkostlivě nad ložem raněného. Ale i tam, kde nebylo padlých ani raněných, nebylo veselo. Nebylo téměř jedné z českých rodin, kde by nebyl býval někdo zatčen.

Vězení byla v několika dnech plna. Nikoliv však jen prostých lidí, dělníků a živnostníků, jichž bylo nejvíce na barikádách. Byli tu i šlechtici: jako hr. Deym, Buquoy nebo bar. Villani, bylo mnoho předáků známých po celých Čechách, jako Havlíček, Trojan nebo advokáti Frič, Brauner, Pinkas. A mezi zatčenými byli i kněží, jako P. Arnold, bývalý miletínský farář, jenž na svatodušní pondělí sloužil u sochy sv. Václava „mši sbratření“. Nejvíce však bylo pozatýkáno hochů studentů, z nichž jen málokterému podařilo se uprchnouti jako Fričovi.

Časopisy po čtrnáct dnů nevycházely, město zůstávalo ve stavu obležení. Brány byly střeženy vojskem, nikdo nebyl bez důkladné prohlídky vpuštěn do města. Národní výbor i prozatímní rada, sotva ustavená, byly rozpuštěny a současně zavedeno rozsáhlé vyšetřování domnělého spiknutí, o němž někteří mluvili jako o díle ruského revolucionáře Bakunina, jenž měl značný vliv na studentstvo, kterému pomáhal při hájení barikád, a jenž ovšem hned po bouřích opustil Prahu a odjel do Vratislavi.

Ticho bylo nejen v Praze, ale po celé zemi zastrašené krutým osudem hlavního města. Zato tím bouřlivěji bylo jinde, hlavně ovšem ve Vídni a v Uhrách.

Ve Vídni, kam se císařský dvůr v srpnu vrátil, nabývala čím dále tím více vlády ulice, až konečně došlo ke skutečnému vzbouření. Vojsko, vyslané proti Maďarům, odepřelo poslušnost a ministr války Latour, kmet pětasedmdesátiletý, oběšen na uliční svítilně.

Den nato opustil dvůr opět sídelní město a uchýlil se do Olomouce, kde byl nadšeně uvítán zejména hanáckým venkovem.

Zato poměr mezi vídeňskou vládou a Maďary dostupoval nejvyššího napětí. Když chtěla zprostředkovati smír mezi Uhry a chorvatským banem Jelačičem, byl její vyslanec hr. Lamberg na cestě do sněmu vytažen z kočáru a na mostě, spojujícím Budín s Peští, rozzuřeným davem kosami a kyji ubit.

Na Slovensku po nezdařeném prvním povstání bylo smutno. Štúr s Hurbanem a ostatními vůdci povstaleckých čet ujeli do Prahy, aby se tu skryli před pronásledováním Košutovy vlády, jež je prohlásila za zemězrádce a vypsala na jejich hlavy odměny. Zejména Hurban obával se jejich pomsty. Věděl z ženina dopisu, že ho hrabě Schmerzing s četou gardistů hledal na faře v Hlubokém, že prohledali stodoly a sklepy a neušetřili ani kostela, doufajíce, že tu najdou nenáviděného vůdce odboje. Pro výstrahu vztyčili pak šibenici před farou, pod níž vydali vojsku rozkaz, aby se Hurbana zmocnili živého či mrtvého. Mladá žena utekla pak s otcem i malým Svetušem k sestře na rusavskou faru, kde se stala po druhé matkou. Jak si oddechla, když došla od muže zpráva, že je v Praze v bezpečí!

Byli tu skutečně v bezpečí, on i ostatní Slováci, nicméně jim tu nebylo úplně dobře. Vycítili velmi brzy, že většina Čechů s nimi nesdílí víru v spravedlnost a přízeň vídeňské vlády, že naopak ani teď nemohou zapříti svoje sympatie k Maďarům. Mimo to nebyli jednotni ani mezi sebou a v národní radě bylo zřetelně znáti několikerý směr.

Jedni, s Hurbanem a Štúrem, k nimž se přidali čeští vojenští vůdcové Zach a Bloudek, žádali, aby se pokračovalo v boji za každou cenu, v dohodě s legitimní vládou. Druzí s Hodžou, jemuž se protivilo násilí vůbec, a s Janečkem, jenž jako Čech nenáviděl vídeňskou vládu, byli pro navázání styků s povstalými Maďary. Byli však i takoví pesimisté, kteří odsuzovali jedno i druhé a byli přesvědčeni, že je škoda vyjednávání jak s německými ministry, tak s maďarskými povstalci.

Zdálo se, že je opravdu všemu konec. Teprve v listopadu zvítězila v národní radě „strana činu“ s Hurbanem a Štúrem v čele. Usneseno vydati nové provolání k národu, vyzvati ho opětně k boji za dobytí odvěkých práv, a současně rozhodnuto, že druhé povstání bude připraveno ve Slezsku, v Těšíně, odkud by povstalecké čety společně s rakouským vojskem jablunkovským průsmykem přešly na domácí půdu.

V Těšíně, v starobylém městě s mnoha kostely a arcivévodským zámkem, pamatujícím doby, kdy Slezsko patřilo polským Piastovcům, nastal nebývalý ruch. V městě byla silná menšina českopolská, která sympatizovala se Slováky stejně jako šlechta v okolí. Hostina stíhala hostinu, nadšení nemělo konce. Hurbanovi se zdálo vítězství jistým, proto jeho radost neznala mezí. Ale prostý lid, myjavští a vrbovečtí kopaničáři, které neodstrašil neúspěch prvního povstání a kteří byli rozloženi po vsích, reptali na nečinný, zahálčivý život, na „daremné postávanie“, jak říkali, a začínali pochybovati o svých vůdcích.

Také mladý Jazvecký, jenž tajně uprchl z otcovského domu, aby mohl jíti za hlasem svého srdce, hořel netrpělivostí, třebaže se jako šlechtic účastnil hostin v okolních zámcích. Jeho statná, urostlá postava v důstojnické uniformě vábila k sobě zraky dívek, jež byly šťastny, vyzval-li některou z nich k módní „quadrille“. Ale jen málokteré se toho dostalo. Většinou stával Jan opodál, neúčastně se obecného veselí, a jeho horkou, vznětlivou duši hryzla mučivá otázka, je-li opravdu vedení povstání v dobrých rukou. Dojde-li nešťastný, utlačovaný národ skutečně vítězství.

Nejednou se mu ozvala v srdci pochyba, smýšlí-li rakouská vláda se Slováky upřímně, nemají-li jí pouze posloužiti k tomu, aby snáze přemohla odbojné Maďary. Tehdy ještě silněji cítil touhu, aby již mohl vytrhnouti v čele svého oddílu, aby mohl hnáti útokem proti těm, kdo znali jen jeden národ – maďarský.

Konečně 3. prosince v Ropiči u Těšína soustředilo se vojsko i dobrovolnické čety. Plukovník Frischeisen, švagr pražského vlastence rytíře Neuberga, vřelými slovy představil vojsku vůdce slovenského národa, jenž povstal k obraně trůnu i svých práv proti Košutovi a jeho spojencům. Po něm Hurban vysvětlil slovenským četám význam vojenské přísahy, kterou se z dobrovolníků stávají skutečným vojskem.

Kopaničáři ve svých dlouhých halenách, s širokými klobouky a velkými puškami v rukou, stáli nehybně jako sochy. Ano, Hurbanovým slovům rozuměli, Hurbanovým slovům věřili, s ním byli ochotni jíti do boje.

Hned po složení přísahy, seřaděni v pravidelných oddílech, hnuli se k Jablunkovu, odkud měli druhého dne přejíti na domácí půdu.

Také Jan Jazvecký jel v čele svého oddílu a jeho srdce bušilo radostnou pýchou. Ale když ze zasněženého pole vzneslo se pojednou hejno vran se zlověstným krákoráním a jeho kůň začal se vzpínati, ozvala se v jeho duši děsivá předtucha. Komu to hrozí neštěstí? Jemu, či milovanému národu?

XXII

Zatím Szalatnay horlivě pracoval v bezprostřední blízkosti Košutově, kam se dostal protekcí maďarského magnáta, v jehož rodině býval jeho otec vychovatelem.

Poháněla ho touha po vyniknutí, touha podložená láskou k mladinké zemanské dcerce, jež by mu jinak byla nedostupná. Ale v jeho oddanosti k maďarskému vůdci nebylo falše, obdivoval se mu upřímně pro jeho osobní vlastnosti a zdálo se mu, že mezi Košutovým životem a jeho vlastními osudy je mnoho podobného.

Také Košut byl původem Slovák, třebaže se po maďarském způsobu psal Kossuth, stejně jako on sám hlásil se k evangelické víře. A jako on i maďarský vůdce pocházel ze zchudlé zemanské rodiny a byl nucen vydělávati si svůj denní chléb.

Jeho postup byl ovšem úžasný a Szalatnay pochyboval, že by se mu v tomto ohledu podařilo Košuta dostihnouti. Z bezvýznamného právního zástupce hraběnky Szapáryové stal se zakrátko obávaným žurnalistou, odsouzeným vídeňskou vládou k čtyřletému vězení v pevnosti mukačevské. Vyšel z něho nezlomen na duchu i na těle a stal se vzápětí redaktorem největšího maďarského deníku Pesti Hírlap a zakladatelem důležitého spolku Védegylet, sloužícího k ochraně a podpoře maďarského průmyslu, jenž byl dosud v plenkách. Na jaře, po své senzační řeči na prešpurském sněmu, byl jmenován ministrem financí v samostatném ministerstvu pro Uhry, a na podzim téhož roku čtyřicátého osmého byl již Národním shromážděním ustanoven předsedou výboru pro obranu země, odkud zbýval již jen krůček ke skutečné diktatuře.

Ale pro Košuta každá nová hodnost znamenala zároveň novou práci. S horečným úsilím pracoval na vybudování vlastní uherské armády, na opatření peněžních prostředků na její vydržování. Jeho ohnivé řeči po venkově vyvolávaly všude revoluční nadšení, protože jeho láska k maďarské zemi a řeči byla stejně velká jako jeho nenávist proti vídeňské vládě, vnucující Maďarům němčinu.

Mladý Slovák násilím v sobě umlčoval hlasy, které mluvily o Košutovi jako odpadlíku, jako nepříteli všeho nemaďarského. Ne, nebylo třeba brániti se proti němu. Košut chtěl pomoci všem, každému příslušníku maďarské říše. Chtěl lid zbaviti poddanství, pomoci mu z chudoby, povznésti jeho kulturní úroveň. Ostatně všichni byli Uhry – Slováci jako Rumuni, dolnozemští Srbové jako sedmihradští Sasíci. Jen tehdy budou šťastni, bude-li jejich vlast bohatá a volná.

Szalatnay pracoval stejně neúnavně jako Košut sám. Tu byl v Pešti, tu jezdil po venkově, brzo vyřizoval písemnou agendu v kanceláři, o nějaký den později sháněl peníze u různých šlechticů na výzbroj honvédské armády. Ale jakmile se naskytla příležitost, nezapomněl vyslati svého důvěrníka na Oravu, aby tam donesl psaníčko hezoučké dcerce pana Jazveckého.

S jakým rozechvěním čítal její odpovědi, její prostá slova hovořící o nezměněné lásce, o věčné věrnosti! Slova sladké slovenštiny, jakou k němu hovořívala dávno zesnulá matka… Jeho srdce při nich jihlo jako sníh v jarním slunci a jeho velké tmavé oči v pohublé tváři hořely vzrušením. Na několik okamžiků zapomínal na všechny rozpory v duši, na všechno nebezpečí, které hrozilo Košutovi i jemu samému v případě, že by v započatém boji zvítězila vídeňská vláda.

Zanedlouho však nastala doba, kdy přes všechno Pavlovo úsilí nebylo možno udržeti spojení mezi ním a milovanou dívkou.

V polovině prosince začal sám Windischgrätz boj proti Maďarům, když neuposlechli jeho vyzvání, aby v dané 14denní lhůtě vydali všechny zbraně. Také Jelačičovy sbory postupovaly vítězně od Drávy, vítězíce početní přesilou nad odbojnými Maďary. Pátého ledna 1849, zatím co slovenské čety společně s rakouským vojskem vnikaly přes Čadcu a Žilinu na Slovensko, opustil Košut s vládou i sněmem Pešť, ohrožovanou Windischgrätzem, a přestěhoval se dále na východ, do dolnozemského Debrecína, jenž byl dosud v bezpečí.

Szalatnay, zaměstnaný v kanceláři Košutova sekretáře, opouštěl Pešť se smutkem v srdci. Vzdálenost mezi Marikou a jím vzrostla, možnost spojení s ní rovnala se nule.

Zatím co slovenské čety bojovaly na různých místech se střídavým úspěchem, zařizovala se maďarská vláda narychlo v Debrecíně, jenž byl vlastně ohromnou vesnicí. O pořádný byt byla tu veliká nouze, členové vlády i parlamentu byli ubytováni většinou v přízemních dřevěných staveních. Pouze Košut se svým tajemníkem bydlel v městském domě o poschodí, a také Szalatnay našel tu místo v nevelké komůrce o jednom okně. Pod jeho bytem nacházela se tiskárna, kde vedle maďarských novin byl tištěn také slovenský Priateľ ľudu, jímž vláda působila ve svůj prospěch na nerozhodné Slováky již v Pešti. Nadarmo nabízel Košutův tajemník redakci tohoto listu Szalatnayovi. Mladý Slovák, při vší své oddanosti maďarské věci, nedovedl se k tomu odhodlati. Stejně rozhodně odepřel působiti na zajaté krajany, kteří byli uvězněni v zadní části městského domu. Nevěděl, o které z nich se jedná. Ale když je kteréhosi dne spatřil z okna svého bytu procházeti se po dvoře, strnul: mezi několika staršími muži poznal zcela určitě – mladého Jazveckého, Jána, svého někdejšího svěřence.

O několik dnů později zaslechl Košuta stěžujícího si do nepochopení maďarských snah ze strany Slováků. „Je mi jich líto, ale sejít se nemůžeme. My bojujeme za ideu politickou, oni za národní.“

Szalatnay dlouho přemýšlel o jeho slovech. Což v úsilí Košutově a ostatních vedoucích Maďarů nebylo idey národní? Byli odpůrci Slováků skutečně jen proto, že tito hledali opory u vídeňské vlády, u habsburské dynastie, v nichž Maďaři viděli cizince?

V Pavlově srdci přes všechno jeho úsilí nepřestával hlodati červ pochybnosti. Teď při pohledu na zajaté krajany cítil téměř fyzickou nevolnost. Maričin bratr, muž, jehož by tak rád viděl svým švagrem, zajatcem, zatímco on sám je na straně vítězů, na straně pánů! Bude možný smír mezi nimi? Dovede mu Ján ještě podati ruku?

Nicméně ani při těchto mučivých pochybách nebyl by dovedl Pavel použíti svého vlivu u Košuta, aby Jazveckému vymohl svobodu. Aby přehlušil svou bolest, vrhal se vždy znovu a znovu do práce, neznaje oddechu ani v noci. Jeho tvář, vždycky pohublá, byla teď ještě ostřejší a výraznější než v době pobytu u Jazveckých. Ale nadarmo vrhaly na něho debrecínské dívky, pokud neopustily město, ohnivé pohledy. Před jeho vnitřním zrakem vznášel se ustavičně hezoučký obrázek zemanské dcerky z daleké Oravy, obrázek, který byl mladému muži talismanem proti jakémukoliv pokušení.

Na začátku dubna naklonilo se válečné štěstí zase k Maďarům, nový vrchní velitel maďarské armády Görgei porazil několikráte rychle za sebou rakouské vojsko pod velením Windischgrätzovým. Účinek těchto vítězství byl všude patrný. Když 11. dubna odjížděla z Prahy maďarská posádka, aby se vrátila do Uher, provázely Maďary velké zástupy lidu na nádraží, provolávajíce slávu Uhrám i Košutovi. Vděční vojáci odpovídali nadšenými výkřiky: „Eljen a Praga! Eljen a Cseh-ország!“

Görgeiova vítězství pozvedla nesmírně Košutovo sebevědomí pokleslé útěkem z Pešti. Svedla ho k tomu, že v polovici dubna učinil na sněmu v Debrecíně návrh, aby byla habsburská dynastie prohlášena za sesazenu, a současně prohlásil úplnou samostatnost uherského státu se všemi připojenými zeměmi.

Na tento provokativní návrh odpovědělo Rakousko velmi brzy. Prohlásilo Maďary za revolucionáře a požádalo cara Mikuláše o pomoc na ochranu svých legitimních práv.

Ale také mezi Maďary narazil Košutův příliš smělý a dalekosáhlý plán na odpor. Görgei, Košutův zapřisáhlý odpůrce, odepřel říditi se podle něho, proto také obmezil svou působnost pouze na uherskou polovinu říše a nedal se pohnouti k tomu, aby prchající císařské vojsko pronásledoval na Moravu a do Rakouska. Dvacátého šestého dubna byla Pešť znovu volna, ale teprve o měsíc později podařilo se Görgeiovi po úporném obléhání zmocniti se také Budína. Hned nato vrátil se Košut, jenž byl zatím jmenován gubernátorem, s celou vládou i sněmem do Pešti.

Szalatnay po prvé po dlouhé době radostněji vydechl. Teď měl opět cestu k Marice volnou. V první chvíli pomýšlel na to, že se sám vypraví na Oravu, aby milovanou dívku téměř po roce sevřel do náruče. Ale vzpomínka na zajatého Jána ho zadržela. Mohl by se v osobním styku vyhnouti hovoru o něm? Pavel měl instinktivní odpor proti tomu. Tajný hlas v duši mu říkal, že Marika i při vší lásce k němu zůstala Slovenkou a při vroucí oddanosti, jakou chovala k staršímu bratrovi, bylo téměř jisto, že nedovede Maďarům odpustiti Jánovo zajetí. Dovede odlišiti Pavla, jenž se dobrovolně, nikým nenucen, přidal k Maďarům, od ostatních? Nebude také v něm viděti bratrova, a tím i svého nepřítele?

Takové byly důvody, které Szalatnaye přiměly k tomu, že přemohl svou touhu po Marice a vyslal jako dříve svého důvěrníka, aby jí doručil jeho dlouhý dopis a přinesl mu za něj odpověď.

Čekal na ni plných čtrnáct dnů, protože posel byl nucen vyhýbati se slovenským četám, rozloženým tu a tam po dědinách. Chvějící se rukou přijímal od něho tuhou obálku zapečetěnou velkou pečetí se znakem Jazveckých. Ale když ji otevřel, sevřelo se mu bolestně srdce. Vypadl z ní jeho vlastní list neotevřený, a na jeho obálce bylo napsáno drobným dívčím písmem: „Od nepřátel slovenského národa, od vrahů svého bratra nic nepřijímám.“

Od nepřátel slovenského národa? Budiž. Maďaři nemohli býti přáteli těm, kdo bojovali po boku vídeňské zpátečnické vlády proti nim, kteří chtěli politickou samostatnost uherského státu. Ale od vrahů bratrových? Vždyť Ján žil, třebaže Košut z opatrnosti nařídil, aby všichni zajatí převezeni byli na pevnost komárenskou.

Šílený hněv rozlil se Pavlovou duší. Roztrhal dopis na nesčetné drobné kousky dříve, než ho hodil do kamen, a přísahal přitom sobě i své pýše, že se pomstí. Že bude od nynějška skutečně tvrdým, neúprosným Maďarem.

XXIII

V Praze bylo pokračováno ve vyšetřování domnělého spiknutí přes celé léto a byli mu postupně podrobeni i ti, kdo mu v prvé chvíli ušli, zejména také Karel Havlíček, na nějž při všem úsilí vojenské komise nebylo možno hned v první dny uvaliti vazbu, nemělo-li jeho zatčení býti příliš násilné. Nicméně byla vláda přesvědčena, že sedmadvacetiletý redaktor Národních novin je jedním z nejvýznamnějších buřičů a vlastním původcem spiknutí, proto také čekala jen na vhodnou příležitost, aby ho dala zatknouti.

Na konci června dostal Windischgrätz anonymní dopis s podpisem „Zwei Patrioten R. K.“, obsahující určitá udání proti Havlíčkovi, jenž byl podle dopisu „nejnebezpečnějším individuem“ současné doby.

Policie triumfovala. Konečně měla důvod k prohlídce.

Tím větší bylo její zklamání, když vyšlo najevo, že všechna udání anonymního dopisu jsou nicotná. Když pak se ukázalo bezdůvodným také druhé udání, vinící Havlíčka, že se zúčastnil bojů na barikádě s bambitkou v ruce, byl konečně na rozkaz Windischgrätzův, ale k formální žádosti zemského prezidenta Lva Thuna, zatčen pro článek v Národních novinách, v němž hájil venkovské gardy, které ve dnech svatodušních spěchaly Praze na pomoc.

Jeho náhlé zatčení v noci na sedmého července vyvolalo v Praze nesmírné vzrušení. Ale také venkov byl jím pobouřen.

Bylo před volbami do říšského sněmu, které vzbudily značný ruch. O jednotlivé mandáty ucházelo se všude současně několik politiků, tak na Poděbradsku vedle dymokurského justiciára Šantla, jenž byl zvolen, kandidovali také známí právníci dr. Brauner, Pinkas, Eiselt, inženýr Schnirch z Děčína i rodák poděbradský Fr. Turinský, jenž byl vrchním v Libochovicích, a lékař dr. Kašpar z Prahy. Havlíček sám byl kandidován v šesti okresech, věděl, že bude zvolen, proto se zatčení nebál. Skutečně také Humpolečtí, jejichž mandát nebojácný redaktor přijal, podali ihned žádost za jeho propuštění, k němuž došlo již 12. července, a to na příkaz nového ministra, vídeňského advokáta dr. Bacha, jenž se od jara pilně účastnil všech bojů za dobytí konstituce a získal tím velké obliby u vídeňského občanstva.

Ale zemská vláda v Čechách toho nedbala, její pomstychtivost neznala mezí. Dva dny po vynuceném Havlíčkově propuštění rozpustila nejoblíbenější spolek Svornost, a každý, kdo se odvážil ve svornostenské čapce na ulici, byl poštvanými vojáky zuřivě pronásledován.

Nicméně ani teď neustaly hlasy volající po zrušení výminečného stavu, jenž ochromoval všechen život. Jen jedna vrstva postavila se proti tomuto úsilí o vrácení konstituční svobody. Byly to zpátečníci, soustředění v kupecké besedě, kteří se shodli na podání adresy Thunovi a Windischgrätzovi, v níž prosili o zachování stavu obležení, jako záruky pokoje a klidu.

Šedesát sedm mužů podepsalo tento projev, název „sedmašedesátník“ rovnal se od té doby nadávce jako jméno Jidášovo a zanedlouho vyrojily se nesčíslné karikatury a posměšné písničky o zbabělých „sedmašedesátnících“.

Nadarmo vystavili se ustrašení zpátečníci všeobecnému posměchu; 20. července byl výminečný stav zrušen, o dva dny později odstoupil hrabě Lev Thun, jehož jmenování zemským prezidentem z jara téhož roku bylo uvítáno tolikerou radostí.

Ale teprve v polovině září byli propuštěni z vyšetřovací vazby poslední zatčení, mezi nimi také Faster, Sabina a známý přítel dělníků dr. Kampelík.

Celé vyšetřování domnělého široce rozvětveného spiknutí vyznělo naprázdno.

XXIV

Maďaři velmi brzo pocítili, co znamená pomoc cara Mikuláše Vídni. Ruské vojsko dvěma proudy zároveň vtrhlo do Uher: Lüdersova armáda do Sedmihrad, hlavní pak pod velením Paskevičovým překročila z Haliče Karpaty. Ale také Rakousko rozmnožilo svoje síly a v čelo svého vojska postavilo generála Haynaua, pověstného svou krutostí, s jakou dal v italském městě Brescia bičovati ženy, což mu vyneslo přízvisko „hyena brescijská“. Oboje armády, ruská i rakouská dohromady, měly 275 000 mužů vedle 600 děl, zatímco maďarské síly obnášely sotva polovinu.

I prostým lidem bylo jasno, že nastávající boj bude nerovný. Szalatnay, pobývající s Košutem v Pešti, zaslechl kteréhosi dne pod svými okny drvoštěpy Slováky, kteří tu štípali dříví na zimu.

„Už nebudou Maďaři dlouho panovat, bratříčku,“ řekl starší z obou, otíraje si širokým rukávem režné košile pot z čela. „Ruské vojsko udeřilo ze všech stran.“

„Eh, což,“ mávl mladší lehkomyslně rukou a veselým, jasným hlasem zanotoval:

„Roztrhali Polskú,
chceli aj Uherskú.
Ale sa nedáme,
dokial päste máme.“

Szalatnay dlouho nemohl z hlavy vypustiti slova časového popěvku. Byla pravdivá, vždyť Rusové skutečně roztrhali nešťastnou Polsku, a nynější vrchní velitel ruské armády Paskevič krvavě potlačil poslední povstání v r. 1830, železnou rukou zkrotil hlavní město polské Varšavu. Čekal tentýž osud Uhersko? Měl v Pešti také vládnouti cizinec?

Zdálo se, že tomu tak bude. Nenáviděný Haynau již na konci června dobyl pevnosti Raabu v přítomnosti mladého císaře Františka Josefa I., a 9. července opouštěl Košut s ostatními členy vlády poznovu Pešť.

Tentokráte byl to Szegedin, ležící při Dunaji, daleko na jih od hlavního města, jenž se stal dočasným útulkem Košutovým a tím i Szalatnayovým. Nicméně mladý odrodilec necítil bolesti z toho, že se tím vzdaluje ještě více od Oravy. Pevnou vůlí zardousil svou lásku k Marice. Jediný cit, který neopouštěl jeho duši, byla touha po pomstě, a jenom víra, že ji bude moci ukojiti, že přijde okamžik, kdy pokoří smělou Slovenku za to, že se ho zřekla, dodávala mu síly ve vzrušených dnech, které Maďarům nastávaly.

Čtrnáctého července vtrhlo rakouské vojsko znovu do Pešti, ani vítězství nad Jelačičem a Rusy u Waitzenu nemohla zadržeti neustálý postup spojených armád. Poslední dny v červenci byl již Haynau nedaleko Szegedina, jejž Maďaři narychlo opustili, vzápětí nato porazil znovu dvakráte maďarská vojska pod vedením polských generálů Dembińského a Bema.

V ty dny Szalatnay nejedl a nespal. Zdálo se mu, že zešílí, že není možno, aby přežil Košutův pád, o němž se již začalo šuškati. Mělo by snad skutečně zvítěziti nenáviděné Rakousko se svými spojenci Slováky, kteří se zpronevěřili svému státu? Měla by zůstati neukojena jeho, Szalatnayova, touha po pomstě na pyšné Marice, která se zpronevěřila své přísaze?

Tato představa působila mu nesnesitelná muka. Nadarmo volal na pomoc rozum, nadarmo se snažil dojíti klidu čtením v bibli, již všude vozil s sebou. V den, kdy uslyšel o nastávající nevyhnutelnosti Košutova odstupu z úst jeho sekretáře, rozhodl se konečně nadobro.

Poprosil Košuta, aby v zájmu ohrožené země i jejího vojska dal popraviti některé Slováky, kteří se v Debrecíně pokusili o útěk a byli následkem toho převezeni do pevnosti komárenské, jíž velel generál Klapka a jež platila za nedobytnou. Mezi jmény v seznamu, který Szalatnay Košutovi předložil, bylo také jméno Jána Jazveckého, téhož, v němž kdysi viděl svého budoucího švagra. Nechť má Marika skutečně příčinu k nenávisti, nechť cítí tutéž bolest jako on, Pavel, jemuž před rokem přísahala věčnou lásku.

Košut neměl příčiny, proč by nevyhověl prosbě muže, jenž mu byl slepě oddán, jenž mu sloužil ve dne i v noci. O tři dny později houpalo se ve vnitřním dvoře komárenské pevnosti na vysoké šibenici šest pružných těl mladých Slováků. Jediný Jazvecký, jako šlechtic, byl se zavázanýma očima zastřelen a jeho tělo bylo pohřbeno, zatímco ostatní pro výstrahu zůstala viseti.

Jedenáctého srpna složil Košut dobrovolně vedení vlády a jeho vítězný odpůrce, generál Görgei, jehož armáda stála u Aradu, jmenován diktátorem.

Košut sám se svým tajemníkem a Szalatnayem, jenž ho ani teď neopustil, dal se na útěk, aby zachránil alespoň život. Šestnáctého srpna zakopal u malého městečka Oršovy na uhersko-rumunských hranicích říšské korunovační klenoty, aby nepadly nepřátelům do rukou, o den později překročil zároveň s oběma přáteli turecké hranice, odkud doufal dostati se do Anglie.

Jeho odstup nezachránil Maďarsko před dalším pokořením. Ani Görgei netěšil se dlouho nejvyšší hodnosti. Dva dny po Košutově útěku vzdal se u Világoše s armádou, čítající 22 000 mužů. Nikoliv však nenáviděným Rakušanům, nýbrž Rusům. Totéž učinil o několik dnů později plukovník Kazinczy se svým vojskem i Damjanich, pomaďarštělý Srb, stojící u Aradu. Jen generál Klapka držel se tvrdošíjně v Komárně, a vzdal se teprve 27. září, když si vynutil čestný odchod z pevnosti.

Tehdy Paskevič pyšně oznámil svoje vítězství ruskému carovi:

„Uhersko leží u nohou Vašeho Veličenstva.“

Nadarmo doufali však Maďaři v ruskou velkodušnost, nadarmo vzdali se raději carovi než Vídni. Jenom pro Görgeie vyžádal si Mikuláš milost, všichni ostatní byli vydáni rakouské vládě. Dne 6. října r. 1849 bylo v Aradu na rozkaz Haynauův třináct maďarských generálů a plukovníků částečně oběšeno, částečně zastřeleno.

Stanné právo bylo uvaleno na celou zemi, jejíž ústava byla zrušena, a Uhersko prohlášeno za pouhou korunní zem rakouské říše.

Vzápětí nato rozlil se do pokořené země celý proud německých a českých úředníků, jimž lidový vtip říkal „Bachovi husaři“ podle Bacha, jenž zatím ministerstvo práv vyměnil za ministerstvo vnitra a stal se přitom ze svobodomyslného demokrata krutým absolutistou.

Mezi těmi, kdo v zdeptaných Uhrách představovali nenáviděnou rakouskou vládu, byl také Josef Němec, muž spisovatelky Boženy Němcové, jenž byl na sklonku r. 1850 jmenován vrchním finančním komisařem nejdříve v Jágru, později v Miškovcích.

Téměř současně, posledního prosince téhož roku, odsouzeno bylo v Praze osmnáct vysokoškoláků pro velezradu, spáchanou „májovým spiknutím“, jehož intelektuálním původcem byl Bakunin, který po odchodu z Prahy pracoval v Německu k vyvolání revoluce a nepřestával k ní podněcovati také pražské studenty, s nimiž od Slovanského sjezdu udržoval živé styky. Většina těchto odsouzených byli Němci, ale ti, kdo o několik dnů později – 7. ledna 1851 – na dvoře uršulinských kasáren vyslechli odsouzení k smrti, byli vesměs upřímní Češi, nejmladší mezi nimi, ale zároveň nejznámější, blouznivý nadšenec Josef Václav Frič. Jemu jedinému bylo přisouzeno 18 let těžkého žaláře přímo, bez předcházejícího ortelu smrti – nebylo mu v den zatčení ani dvacet let.

Kruté tresty, znamenající pro všechny odsouzené ztrátu existence, vrhly poznovu těžké stíny na celý život v Praze. Ale také Slováci nadarmo doufali, že budou odměněni za svou oddanost habsburské dynastii, naopak, od 20. října 1860, kdy nastal smír mezi vítěznou Vídní a přemoženými Maďary, obnoveny byly i v Uhrách staré poměry s nadprávím maďarským.

Po rudých červáncích svobody s jejich šalebnými nadějemi vyvstal v Rakousko-uherské říši kalný, šedý den, kdy ani jediný paprsek naděje neprotrhl zataženou oblohu. Jedenáct dlouhých let reakce následovalo po bouřlivých létech čtyřicátém osmém a devátém, jedenáct let nerozlučně spjatých s nenáviděným jménem někdejšího vídeňského demokrata, později nejmocnějšího zastánce naprostého absolutismu – ministra Bacha, téhož, jenž se na počátku své dráhy horšil nad neoprávněným zatčením Havlíčkovým. Teprve jeho pád v srpnu roku 1860 a po něm následující říjnový diplom, vracející zemím jejich historická práva, přinesl úlevu porobeným národům.

Kolik hlav naplněných horoucí láskou k vlasti dřímalo zatím již svůj věčný sen! Kolik jiných zakoušelo krutého pronásledování za svoje přesvědčení, za svoji víru v právo na národní i politickou samostatnost! A přece její vábná vidina ani pak neopustila slovanské národy v Rakousku, přecházejíc od generace ke generaci jako nejvzácnější dědictví neohrožených vlastenců z r. 1848. Jejich utrpení přineslo ovoce o sedmdesát let později.

Seznam pramenů

J. M. HURBAN: Cesta Slováka ku bratrům slavenským na Moravě a v Čechách. 1841.

Slovenské povstanie z r. 1848–49 od „očitého svědka“. Trnava, 1886.

MIKULÁŠ DOHNÁNY: Historie povstaňja slovenského. 1850.

J. M. HURBAN: Rozpomienky. Slov. pohľady, 1886.

VETERÁN: Slováci a svoboda. Tamtéž.

(Tyto [dvě?] věci zapůjčilo Národní museum v Turč. Sv. Martině.)

KAREL GOLÁŇ: Revoluční pokolenie. Myjava, 1926.

J. V. FRIČ: Paměti. Praha, 1887.

TOUŽIMSKÝ: Na úsvitě nové doby. Praha.

KAZBUNDA: Povstání v r. 1848. Praha.

ANNA BAJEROVÁ: Svatodušní bouře v Praze. Plzeň, 1920.

ALB. PRAŽÁK: Dějiny spisovné slovenštiny. Bratislava, 1925.

ALB. PRAŽÁK: Studentská léta Svet. Hurbana Vajanského. Bratislava, 1925.

ALB. PRAŽÁK: Slovenská svojskost. Bratislava, 1926.

M. HODŽA: O slovenském rozkolu.

V. TILLE: Božena Němcová. Zlatoroh, Praha, 1911.

Božena Němcová: 1820–1862. Sborník statí o jejím životě a díle. Učit. jedn. Komenský v Náchodě.

ARNE NOVÁK: Božena Němcová. Literatura XIX. st., Praha, 1907.

CHALUPNÝ: Karel Havlíček. Zlatoroh, Praha.

Ediční poznámka

Text díla byl v pravopisné rovině upraven podle současných pravidel, zejména psaní cizích slov, velkých písmen a interpunkce. Seznam pramenů je převzat v uspořádání z knižního vydání.

Redakce MKP

Libuše Baudyšová
Červánky svobody

Román z roku 1848

Ilustrace na obálce Bedřich Anděl podle Františka Roschera

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4597-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4598-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4599-8 (prc)