Veřejný nepřítel

Komedie o třech dějstvích

Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Veřejný nepřítel tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Orbis v Praze v roce 1955.

Text díla (Frank Tetauer: Veřejný nepřítel), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 26. 5. 2025.

OSOBY

RUDOLF LANDA

JINDŘICH VOCEL

NĚGORELOV

ŠÉFREDAKTOR

FAKTOR

NELLY ROHANOVÁ

MARIE SEDLÁKOVÁ

První a třetí dějství v redakci velikého bulvárního deníku. Druhé v bytě Rudolfa Landy.

Děj v Praze na počátku třicátých let.

PRVNÍ DĚJSTVÍ

Když se zhasne v hledišti, ještě než se opona zvedne, je slyšet zvonění telefonu, které se prudce a poplašně opakuje. Pak se zvedne opona a scéna se pomalu osvětluje. Je prázdná. Je to pokoj ve velkoměstské redakci. Jediné rozlehlé okno uprostřed zadní stěny hledí na řadu moderních domů. Vlevo psací stůl, postavený tak, že světlo jde od levé ruky. Vpravo vpředu u stěny polštářová lavice a před ní několik židlí. Vpravo a vlevo v rohu dveře proti sobě. Za stolem vlevo u zdi regál s knihami a časopisy. Na stole lampa, telefon a přeházené rukopisy a noviny. Pozdní letní odpoledne. Zvonek poplašně zvoní, přestane a zvoní opětně. Vstoupí zleva SEKRETÁŘKA v pracovním plášti přes šaty, jde ke stolu, něco na něm hledá, a vtom se zvonění opakuje. SEKRETÁŘKA zvedne sluchátko.

SEKRETÁŘKA: Haló? Ne, redaktor Landa tu není. Prosím? Každou chvíli. (Zavěsí.)

Klepe se a zprava vejde FAKTOR, v ruce korekturu večerníku a tázavě se rozhlédne.

FAKTOR: Redaktor tu není, slečno?

SEKRETÁŘKA: Jak vidíte, čekám na něho.

FAKTOR: Já už lámu a nevím, co s tímhle. (Ukáže na korekturu.)

SEKRETÁŘKA: Co je s tím? Není to celé?

FAKTOR: Ale je. Jenže je to zas taková divočina. Mělo by se to upravit, anebo zas z toho bude soud. Vždyť tohle už zrovna křičí.

SEKRETÁŘKA: Ukažte, vy mravokárce! (Vezme obtah a čte.)

FAKTOR: Vždyť ty lidi si to nedají líbit. „Nešvary našich divadel“ – tomu asi zas vrátili kus. A „Opera do spánku pohřížená“ – co on má zase s operou?

SEKRETÁŘKA (dočetla): Počkejte s lámáním, to si musí Landa ještě přečíst.

FAKTOR: A upravit. Anebo zas dostaneme od šéfa. Jenže já to potřebuju hned, nebo nevyjdeme.

SEKRETÁŘKA: Pane faktore, připravte si nějakou vatu, kdyby tohle muselo pryč, a nezdržujte se, pan Landa vás zavolá, jak přijde. (Po třetí vezme telefon a vytáčí číslo.)

FAKTOR: Už aby to bylo, anebo nám večerník plave. (Odejde.)

SEKRETÁŘKA (zavěsí telefon, protože bylo obsazeno, ale vtom telefon zvoní; zvedne sluchátko): Večerní telegraf. Redaktor Landa? Není tu ještě. Prosím? Tady Sedláková. – Á, dobrý den, to jste vy! Ne, nezapomněla jsem na vás, pane Voceli. Ano, řeknu mu to, jak přijde. Spolehněte se. Ale ovšem. A vezměte ten rukopis s sebou. Asi za hodinu. To už bude číslo hotovo. Prosím. Na shledanou. (Zavěsí, ale hned zase zvedne a vytočí číslo.) Haló? Redakce Večerního telegrafu. Je pan redaktor ještě doma? (Pauza.) Co? Zkoušku? A tak, on zas je v rozhlase. Děkuju. (Zavěsí a podívá se do seznamu a vytočí nové číslo.) Redakce Večerního telegrafu. Prosím redaktor Landa k telefonu. Ano. (Čeká.)

Klepe se, pak ještě jednou, a zprava vstoupí nápadně oblečená mladá DÁMA.

SEKRETÁŘKA (zakryje mluvítko dlaní): Co si račte přát?

DÁMA: Jsem hlášena u pana redaktora Landy.

SEKRETÁŘKA: Ještě nepřišel.

DÁMA se připravuje sednout.

(Důrazně.) Račte posečkat v čekárně. (Odkryje mluvítko.) Haló. Ano, počkám. (Zakryje mluvítko.)

DÁMA (uražena): Byla jsem pozvána sem. Jsem Rohanová z Nové operety. (Usedne na lavici vpravo.)

SEKRETÁŘKA: Lituji, madame, ale návštěvy čekají v čekárně. (Do telefonu.) Haló, Sedláková. Pane redaktore, faktor už láme, ale neví si rady s tím nepodepsaným divadelním článkem. (Poslouchá.) Mělo by se to snad zmírnit. Ano, ale šéf chce vidět obtah. Bez toho? Ale – (poslouchá) – ale to by muselo být hned. Ano, v pěti minutách. Haló, a čeká tu na vás návštěva – Haló! (Zavěsí, k DÁMĚ.) Pan redaktor tu bude v pěti minutách.

Klepe se, vstoupí vysoký MUŽ, vyholený, který vypadá velmi sebevědomě, ale nespolehlivě.

MUŽ: Pan redaktor Landa?

SEKRETÁŘKA (odcházejíc): Přijde za chvilku.

MUŽ: Děkuji. (Spatří sedící DÁMU.) A to je náhoda, slečno, jak se daří? (Líbá jí ruku.)

ROHANOVÁ: Jak se máte, pane Něgorelove? Pořád elegantnější a bohatší –

SEKRETÁŘKA si změří oba návštěvníky, pokrčí rameny a odejde do svého pokoje vlevo.

NĚGORELOV (mluví měkce s přízvukem ruského emigranta): Jen se smějte. Dovolíte? (Usedne.) Něco vám prozradím, madame. Lidé jako já jsou tím elegantnější, čím hůř se jim daří. Až si mě někdy spletete s waleským princem, tak to budu na mizině a bezprostředně před sebevraždou.

ROHANOVÁ (se usměje): A co když se stanete milionářem?

NĚGORELOV: Tak pověsím eleganci na hřebík a budu chodit v rozhalené košili a v opánkách. (S úsměvem.) Bude to pro mne návrat k přírodě.

ROHANOVÁ (se dívá na něho zkoumavě): Vy a příroda, to nejde dohromady. Vy jste vyslovený městský typ. Čím jste byl před revolucí v Rusku?

NĚGORELOV: Za cara? Já oficír. Gardový palkovník. Dnes já byl geněral. (Vzdychne.) Ach, kde jsou ty časy. (Upadne do ruštiny.) No vot. To ničevo! (Usměje se, energicky.) Něgorelov se uplatní všude.

ROHANOVÁ: Vás bych chtěla za impresária.

NĚGORELOV: Jenom?

ROHANOVÁ: Pro začátek by to bylo dost, ne?

NĚGORELOV: Začátek, to bývá obyčejně koněc.

ROHANOVÁ: To jste tak duchaplný ve všech řečech, které umíte?

NĚGORELOV: Když mluvím s takovou roztomilou dámou, vždycky.

ROHANOVÁ: Co chcete Landovi?

NĚGORELOV: Totéž, co vy.

ROHANOVÁ: To tedy sotva. (Směje se.) Vsaďte se, že ne.

NĚGORELOV: Nesázejte se, prohrajete.

ROHANOVÁ: Tak o co?

NĚGORELOV: Jak se chcete sázet se mnou, když jsem vám zrovna vyložil, jaký je pravý význam mé zvýšené elegance? (S úsměvem.) Chcete na něm reklamu?

ROHANOVÁ: To je nesmysl! (Rozhořčeně.) Nic na něm nechci. (Rozpačitě.) Zrovna naopak, to on mne prosil o interview.

NĚGORELOV (vítězně): Tak vidíte! Reklama! Reklama! V tom se Landa vyzná. Napsat inzerát tak, že na první pohled vypadá jako kritika, v tom je nepřekonatelný.

ROHANOVÁ: A co když někoho s kritickou tváří strhá a ve skutečnosti je to nekalá soutěž? (Směje se.) Ale ať! Kdo to s ním umí, tak na tom neprodělá.

NĚGORELOV (se zatváří komicky smutně): Vidíte, jaký já jsem nešika. Už jsem si na něho mnohokrát vsadil – a už jsem také párkrát prodělal. (Zvoní telefon.) Slyšíte? To zas někdo chce být pozván na intěrvjú.

ROHANOVÁ: Anebo by si rád na Landu vsadil, co? Divím se, že sem k němu jdete, když už jste se s ním spálil.

NĚGORELOV: Protože mi jde o umění, madame. Umění s velikým U, račte rozumět. A tomu se musí něco obětovat.

ROHANOVÁ (se smíchem): O kolik procent z výdělku vám zas jde? Koho byste to rád nacpal pražskému obecenstvu?

NĚGORELOV: Madame, jak můžete být takhle cynická? Už jste někdy slyšela, že by Něgorelov byl podepsán na něčem, co němá evropskou úroveň? Umělce, které já vybírám, ty není potřeba nikomu vnucovat.

ROHANOVÁ: Co tu tedy děláte?

NĚGORELOV: Už jsem vám řekl: totéž, co vy.

ROHANOVÁ: Už jsem vám řekla, že jste nesnesitelný.

NĚGORELOV: A vy jste rozkošná.

ROHANOVÁ: Najednou –

NĚGORELOV: Naopak. To tvrdím odjakživa.

ROHANOVÁ: Chcete mě menedžrovat?

NĚGORELOV: S radostí – jenže to není tak jednoduché.

ROHANOVÁ: Počkat. Chcete? Ano, či ne?

NĚGORELOV: Říkám vám –

ROHANOVÁ: Odpovězte. Chcete?

NĚGORELOV: Ne.

ROHANOVÁ (tiše): Sprosťáku!

NĚGORELOV (rovněž tiše): Jste něodolatelná.

ROHANOVÁ (ještě tišeji): Idiote!

NĚGORELOV: Hodilo by se vám v sobotu večeřet na Barrandově?

ROHANOVÁ: Ne.

NĚGORELOV: Škoda. Možná, že by jednou přece na to menědžrování došlo. Až budu chodit s rozhrnutým límcem u košile –

ROHANOVÁ (se směje): A v opánkách. (Přimhouří oči.) Zatelefonujte mi v neděli.

NĚGORELOV: Přijedu pro vás v půl osmé.

ROHANOVÁ: Budete vypadat jako waleský princ?

NĚGORELOV: Ne, budu o něco svěžejší.

ROHANOVÁ (se zasměje): To bych prosila. Jinak bych nejela.

NĚGORELOV (najednou zvážní, nakloní se k ní): Dějte si před Landou pozor.

ROHANOVÁ (nepříjemně vyrušena): Proč?

NĚGORELOV (tiše jako prve): Známe ty intěrvjúvy. Nikdy nic neudělá zadarmo. O tom by vám mohly některé kolegyně vyprávět. Taky psal o jejich talentu. A pak jim poslal „Nyjícího dona Juana“. To je totiž obraz, který někde sehnal v aukci a který posílá do bytu svým milenkám. A když se s ní rozejdě, tak si ho vezmě zas zpátky a má ho doma, než zas najdě nový případ.

ROHANOVÁ (se směje): Vidíte, tohle o té putovní galerii jsem ještě neslyšela.

NĚGORELOV (se nesměje): Vy němáte zájem o takové obrazy?

ROHANOVÁ (zvážní): Nerozumím vám.

NĚGORELOV: Poslouchejte mě teď jako impresária, slečno: Landův honorář bývá vysoký.

ROHANOVÁ: A nemějte strach. V mém případě to bude jen výměnný obchod. (Tišeji, s pohledem ke dveřím.) Dal mi do listu vždycky všechno, co jsem chtěla.

NĚGORELOV: A nic za to nechtěl, co? (Posměšně.) Jen tu a tam nějakou zprávičku, malou informaci, neškodnou indiskrétnost, co? Divadelní intimnosti – události zákulisní politiky, viďte?

ROHANOVÁ: Řekla jsem mu vždycky, jen co jsem chtěla.

NĚGORELOV (přikývne s úsměvem): To se vám zdálo, a i kdyby – ostatek se vždycky domyslel anebo dozvěděl od těch druhých.

ROHANOVÁ: Nikdy jsem neřekla nic, co by –

Klepe se a vstoupí FAKTOR.

NĚGORELOV: Pst! (Vstane.) Skočím si ještě do administrace a pak se sem vrátím… Připomeňte to prosím panu redaktorovi. Madame. (Políbí jí ruku, odejde, ona se dívá za ním s úsměvem.)

FAKTOR (jde bezradně ke stolu, pak se zeptá): Promiňte prosím, pan redaktor tu ještě nebyl?

ROHANOVÁ: Ne, čekám na něj –

FAKTOR (bručí pro sebe): Tak já to vyhodím.

Odchází a ve dveřích se srazí s člověkem, který udýchaně vstoupí. Je to redaktor LANDA.

LANDA (spatří DÁMU): Promiňte, milostivá, že jsem vás nechal čekat. Měl jsem v rozhlase zkoušku. (Podají si ruce.)

ROHANOVÁ: Máte zas novou hru?

LANDA: Ale ne, jen v rozhlase režíruji. Copak vy o tom nevíte? (K FAKTOROVI.) Copak je, Vorlíčku?

FAKTOR: Ale plave nám číslo, pane redaktore. Ještě že jste přišel. Už jsem to chtěl vyhodit.

LANDA: A proč? (K DÁMĚ.) Omluvte mě na okamžik, prosím.

ROHANOVÁ přikývne.

FAKTOR: Ale pan šéf chce vidět obtah.

LANDA: No a –

FAKTOR (rozpačitě): Mně se zdá ten článek moc ostrý.

LANDA: Ale, pane Vorlíčku, vždyť je to nepodepsané, nic se nemůže stát. V nepodepsaném článku se může napsat všecko.

FAKTOR: Já bych nerad zas něco vypil – tak jsem udělal druhý obtah bez toho článku a dal jsem tam místo toho vatu a náš tiskárenský inzerát.

LANDA: Ukažte – (Vezme oba obtahy, rychle je prohlédne.) Aha! (Jeden podá ROHANOVÉ, ukáže jí prstem článek, ROHANOVÁ začne číst; druhý vrátí FAKTOROVI.) Tohle můžete ukázat šéfovi.

FAKTOR: To jsem rád, pane redaktore, že jste to vyhodil, byl by zas rámus.

LANDA: A až vám to schválí, přijďte s tím ke mně.

FAKTOR: Prosím. (Odejde.)

LANDA (usedne ke stolu; k ROHANOVÉ): Jak se vám to líbí? To je lepší než nějaký interview, co?

ROHANOVÁ (dočetla, rozčileně): Dají si to líbit?

LANDA (sebevědomě): Musí si to dát líbit. A to není jen váš případ. Jestli vás nevezmou, uslyší ještě více. Zkrátka vy angažována budete. O to se postarám.

ROHANOVÁ: Děkuju vám, pane redaktore. A jak se vám za vaši laskavost odvděčím?

LANDA: Ale to nespěchá, milostivá. Nestojí to za řeč. Byla to moje povinnost, to napsat. Zastat se umělkyně vašeho druhu.

ROHANOVÁ: A kdy to otisknete? Jestli jsem dobře rozuměla, tak jste poslal šéfredaktorovi druhý obtah, kde ten článek není –

LANDA: Nestarejte se. Za tři hodiny je to venku a do půlnoci se to rozletí po Praze a do rána po republice čtvrt milionu. Jste spokojena?

ROHANOVÁ: Děkuju vám, pane redaktore. A kdybych se vám někdy mohla odvděčit –

LANDA: Byla to moje povinnost. (Řeční.) Povinnost k vašemu umění. Kde by už měl umělec najít zastánce, když ne u kritiky? Alespoň vidíte, že idealismus ještě docela nezmizel z našeho života.

ROHANOVÁ: Vy jste jistě, pane redaktore, vzácná výjimka. Takhle by se mne byl nikdo nezastal. Co jsem se už nachodila, natelefonovala, a pořád trčím u té Nové operety. Ale teď věřím, že se k opeře dostanu.

LANDA: Na to se můžete spolehnout. Zatelefonujte mi ihned, jakmile se něco dozvíte.

ROHANOVÁ: Spolehněte se, pane redaktore. A teď už půjdu. Byl tady pan Něgorelov a prosil mě, abych vám řekla, že se vrátí –

LANDA: Něgorelov?

ROHANOVÁ: Ano. (Pauza.) Na shledanou… (podává mu ruku) … pane redaktore.

LANDA: Na shledanou. (Podrží její ruku ve své.) Co děláte v neděli večer? (Slizce.) Směl bych vás pozvat na večeři?

ROHANOVÁ (zmatena a překvapena): V neděli? To nemohu, pane redaktore, jsem zadána.

LANDA: Tak v sobotu.

ROHANOVÁ: V sobotu hraji.

LANDA: A v pondělí?

ROHANOVÁ: V pondělí snad. Zatelefonujte mi.

LANDA: Dobrá, v pondělí vás zavolám. Na shledanou.

ROHANOVÁ: Na shledanou. (Nesvá odejde.)

LANDA (jde k telefonu, vytočí číslo): Zde redaktor Landa. Poklona, pane řediteli. Jak se daří? (Poslouchá.) Tak jak jste byl dnes spokojen s kritikou? To jsem vás pochválil, co? (Poslouchá.) Počkejte, mám to u ruky. (Chytne noviny, obrátí list.) Přiznejte si, pane řediteli, že to je prasečinka, pikantní prasečinka. A co já jsem vám napsal? (Čte.) „Režisér celkem se zdarem udržel erotickou náplň hry.“ No, řekněte, nenapsal jsem to taktně? A prosím, ten konec? (Čte.) „Divadlu připadl opětně kasovní kus, skýtající pobavení nesporné úrovně.“ Prosím, co si kdo může ještě přát? (Poslouchá.) Ale dovolte, to přec bylo ohromně kladné. Víte, co vám napsali ostatní? (Poslouchá.) No ovšem, ten byl nadšen, vždyť je to váš oddaný přítel. (Poslouchá.) Ale dovolte, taková vyvětralá slátanina – (Poslouchá.) Ten zrovna nehrál moc dobře. Co? Že byl skvělý? Ale promiňte, tak to každý rozumíme divadlu jinak. (Poslouchá delší dobu, hlas z telefonu zaznívá ve fortissimu.) No, tak se nezlobte a radši mi řekněte, kdy přijde můj kus na pořad? Copak o něm ještě ta vaše komise nerozhodla? No a vidíte, já vám tolik držím palec. (Ticho.) Ale nemusíte se hned rozčilovat – a co vy jste dnes na mne takový zlý – haló, haló – (Silně.) Haló –

Klepe se, vejde FAKTOR a vidí, že LANDA telefonuje, tak zas odejde.

Haló! Zatraceně! (Třískne telefonem do vidlice.) Počkej, já tě naučím zavěšovat.

Vtom telefon zvoní.

LANDA (jej zvedne): Haló! Landa. No, prosím, slečno Sedláková. (Poslouchá chvilku. Ironicky.) No, ať jen přijde, ten váš přítel básník. Je hezký? Ale to se u vás přece rozumí samo sebou. A je to zajímavé? Vy jste to četla? A tak. A jak se jmenuje ten váš básník? Vocel? A jak ještě? Jindřich. Počkejte, není takový hubený a černovlasý? Ano. A je z Libně? No, tak to vás potěším. Já ho znám. Byli jsme spolužáci. Ano, tak ať přijde. Kdy? Za hodinu? Výborně. Prosím. Pro vás všecko, slečno. Na shledanou. (Zavěsí a křikne.) Prosím!

FAKTOR (vejde trpělivě): Pane redaktore, mám to schváleno a už jsem to pustil.

LANDA (vyskočí): Zbláznil jste se, pane Vorlíček? (Utíká k němu a chytne ho za ruku a vleče ho k telefonu. Jednou rukou drží FAKTORA a druhou zvedne mluvítko.) Haló, rotačku. A honem. (Zacpe dlaní mluvítko a překotně mluví.) Hned to zastavte. Slyšíte, Vorlíčku, na moji odpovědnost. Tak… honem, dělejte, člověče. (Vtiskne mu telefon do ruky. Prudce.) No tak!

FAKTOR (váhavě, podívá se na něho, pak): Haló, Vorlíček. Pane Syrový, už je to v rotačce? Už to běží? Ne? Počkat! Tak to zastavte – počkejte, hned.

LANDA (zacpe rukou mluvítko; prudce): Dáte tam ten divadelní článek, a hned.

FAKTOR (do telefonu): Počkejte, hned jsem dole. (Zavěsí.)

LANDA: Pospěšte si, pane faktore, víte, že se vám ta vaše ochota u mne neztratí.

FAKTOR: Ale jestli bude rámus, tak to řeknu, jak to bylo – (Odchází.)

LANDA: Co byste říkal – řekněte, že o ničem nevíte.

FAKTOR: Tak to bych to tam nemohl dát –

Klepe se a vstoupí NĚGORELOV.

LANDA: Tak to sveďte na mne. Ale teď honem.

FAKTOR odejde.

LANDA (podává NĚGORELOVI ruku; s úsměvem): Co nám nese profesionální zástupce zahraničních Múz?

NĚGORELOV (mu tiskne ruku): Mám pro vás senzaci.

LANDA (ukáže na židli a sám si sedne): Jste vždy vítán, třebaže – timeo Danaos et dona ferentes.[1]

NĚGORELOV: Tohle není danajský dar. To je dárek z lásky. Víte snad, že Maurice Chevalier zpívá příští týden ve Vídni? Za deset dní ho mám v Praze. No, co tomu říkáte? (Vytáhne z kapsy několik burských oříšků a začne je louskat.)

LANDA: Chevalier? Málo v Praze známý. To by se muselo dělat.

NĚGORELOV: Správně. Proto jsem přišel –

LANDA: Ke mně? Jak to?

NĚGORELOV: Řekl jste: „To by se muselo dělat.“ To víme oba dva. A já to chci dělat s vámi. (Louská oříšky.)

LANDA: Jak, pane Něgorelove? Nerozumím vám.

NĚGORELOV: Jak? Pane redaktore, podívejte. (Ztlumí hlas.) Vy mi dátě počínaje zítřkem každý děn do listu zprávu do kulturní rubriky něbo zas fotografii na titulní stránku – no, jak to děláte každý děn, rozumítě, a já pošlu na jisté konto do Živnobanky příspěveček na domácnost.

LANDA mlčí se sklopenou hlavou.

Řekněme jeden a půl –

LANDA vyskočí a dívá se na NĚGORELOVA.

Chtěl jsem říci dva.

LANDA (s důrazem): Pane Něgorelove, děkujte bohu, že jsem klidný člověk. (Křičí.) Co si, pane, o mně myslíte? Kdo myslíte, že jsem? Já jsem kritik, a ne nějaký kuplíř. Já jsem umělec, a ne nějaký dohazovač. Tuto nabídku si račte vyřídit s naší administrací, a ne se mnou. To bych si, pane, vyprosil. (Jde a usedne ke stolu.)

NĚGORELOV (zdá se, že není tímto výstupem nijak překvapen, klidně): Já už jsem byl v administraci a už jsem si zaplatil dva inzeráty. Ale co potřebuji, to nejsou mé inzeráty, to jsou vaše zprávy, vaše poznámky, vaše upozornění, váš takt ve zdůrazňování mých zpráv a (úsměv) odsunování ostatních. (Rychle.) Potřebuji zkrátka vaše žurnalistické umění i vaše umělecké pero – proto jsem tady.

LANDA: Uvědomujete si, pane, co na mně chcete?

NĚGORELOV: Velmi dobře, pane redaktore, proto jsem přišel. (Louská oříšek.) A koněckonců, nechci nic nězákonného – trochu reklamy – na tom přece není nic zlého.

LANDA: Víte, co by se stalo, kdyby se tohle někdo dověděl?

NĚGORELOV: Ale nic, paně redaktore, znátě zákony, jistě byste něudělal nic, co je v rozporu s vaším přesvědčením.

LANDA: Ovšemže ne. Nikdy. Na to jsem příliš velký idealista, který věří v kulturní poslání své práce.

NĚGORELOV: No, vidíte, proto jsem k vám přišel. Protože ve vás se spojuje pocit kulturní odpovědnosti s vynikajícím praktickým smyslem. Vy jste zkrátka muž nové doby, nový typ žurnalisty – kolikrát jsem si řekl, že ve vás je něco amerického. Víte, tohle je dobrá země, a uživí své pracovníky – ale vás je pro ni škoda. Jak vy byste se uplatnil v cizině.

LANDA (polichocen): To je kletba našich malých poměrů – jinde, kde bych já byl jinde! Pro koho tady píši: pro pár desítek tisíc lidí – kdežto jinde, psal bych pro miliony. Jinde bych byl už boháč.

NĚGORELOV: Ale vy budete boháč i tady. Vždyť už jste na nejlepší cestě, a vy to dobře víte. Máte oči na pravém místě a – ruce taky. (Zasměje se.)

LANDA (uraženě): To jsou nechutné žerty, pane –

NĚGORELOV (rychle): Ale ovšem že to jsou něchutné žerty. Proto jich nechám. Tak, pane redaktore, platí to s oním kontem v Živnobance?

LANDA: Už jsem vám řekl, pane Něgorelove, že jste si spletl redakci s administrací.

NĚGORELOV (tiše): Ty dva inzeráty, které jsem zaplatil, vám kryjí záda. A kromě toho dám sem poslat svůj materiál prostřednictvím vyslanectví. (LANDA prohlíží korespondenci na stole a neodpovídá. NĚGORELOV vzdychne a s rezignovaným úsměvem řekne tiše.) V den třetího koncertu konto číslo 14.710 v Živnostenské bance bude zvětšeno o dva tisíce pět set. (Vstane.) Poslední slovo.

LANDA: Počkejte, neutíkejte, pane Něgorelove. Nikdo vás nevyhání. Jsme loajální list. A Chevalier je umělecký zástupce spřáteleného národa. Je naší povinností ho podpořit. Udělat všecko, co je v našich silách, aby jeho vystoupení se setkalo s nejplnějším zdarem. Taková podpora odpovídá politické linii našeho listu a monsieur Chevalier jako osobnost je našim uměleckým snahám zvláště blízkým. (Vstane.) Jen si vzpomeňte – (s nadšením) že to byl on, který proslavil po válce v Paříži nesmrtelnou Madelon, tuto sebevědomou hymnu vítězství, plnou galského veselí a rabelaisovské bujarosti.

NĚGORELOV (ho přeruší): Napište si to, ať to nězapomeněte.

LANDA (věcně a suše): Buďte klidný, bude to doslova tak v listě.

NĚGORELOV: Tak jsme dohodnuti. Zítra vám pošlu matěriál.

LANDA: Pošlete to na šéfredaktora a zdůrazněte to, co jsem vám teď řekl o té Madelon. Já si to od něho vyžádám. Ne, počkejte. Pošlete to v obálce vyslanectví, můžete? On mi to dá stejně.

NĚGORELOV: Spolehněte se. (Vstane.) Kdypak uvidíme vaši novou hru? Tuhle jsem o ní něco četl.

LANDA: Doufám, že v nejbližší době. Tentokrát to bude něco jiného, než jsem dosud psal. Horká aktualita. Problém opravdu naléhavý. Nechci si lichotit, ale je to právě to, co se oceňuje státními cenami. Problém veřejně postaveného idealisty mezi kolesy společnosti a erotiky. No, uvidíte. Bude-li letos porota jen trochu objektivní –

NĚGORELOV: Ale co, vás státní cena němůže minout. Když ne letos, tak napřesrok, to je přece jasné.

LANDA: Jen se podívejte po tom našem dramatě, koho tu máte? Pár starců a několik předčasně zaschlých talentů. Budoucnost patří mně, totiž nám mladým. A kdyby bylo na mladých, tak už bych dávno seděl jinde.

NĚGORELOV: Ale ovšem, pokud jde o mladé, s těmi vy to umíte. A se starými také. S kým vy to vlastně něumíte? A copak vy jste tu něspokojen? Redaktor, kritik, autor a bůhvíco ještě, všecko v jedné osobě, co chcetě víc? Vždyť takovou kombinaci tak příliš často člověk něnajde. A přitom máte stále času na jiné věci, četl jsem, že také budete režírovat ve filmu.

LANDA: To není ještě definitivní, ale také k tomu jednou dojde. Zatím se hmoždím s těmi rozhlasovými hrami.

NĚGORELOV: Co vy všechno neděláte?

LANDA: To moderní umělec musí. A dramatik, ten se musí seznámit s divadlem po všech stránkách.

NĚGORELOV (ironicky): Nejdřív žít –

LANDA: Ano, prožít se musí všechno. Ale také se musí poznat technika věci. A pak – věřte, nejsou to žádné zázraky – když má člověk ovšem talent.

NĚGORELOV: Ten vám něchyběl – v ničem.

LANDA: Nemohu si stěžovat. Kromě lyriky už jsem zkusil všecko. Teď právě opět pracuji na románu.

NĚGORELOV: Bože, bože, to je eněrgie. Závidím vám.

LANDA: Ale stojí mě to nervy a zdraví.

NĚGORELOV: Ale dějtě pokoj, vy, takový – jak se to říká – řimbaba – co proti vám já!

LANDA: Ale mlčte, degenerovaní elegáni vašeho typu vydrží nejvíc.

NĚGORELOV (se usměje kysele): Čas, abych šel, vyčerpali jsme všechno, zbývají jen poklony. Máte v češtině moc dobré přísloví: když jsi v nejlepším, přestaň. Na shledanou! (Podá mu ruku.)

LANDA: Poroučím se. (Jde s ním ke dveřím.)

NĚGORELOV: Zítra vyjde první zpráva.

LANDA (ho chytne za rukáv): Vyjde. Jen ještě maličkost. Pozítří bude na kontě 14.710 jako záloha třetina páně Něgorelovy nabídky.

NĚGORELOV (se zastaví): Bude. Čert vás vem. (Odejde.)

LANDA (se hlasitě směje, pak jde ke stolu, vezme telefon): Pana Vorlíčka. Haló, Landa. Tak, jak to běží? (Poslouchá.) Za půl hodiny, že ano? Pošlete mi pak hned nahoru asi pět výtisků. Ano. Co? Ale nemějte strach. Vy jste to přece nepsal. Co? (Směje se.) Já taky ne, vždyť je to nepodepsané. (Zavěsí se smíchem a začne psát.)

Klepe se.

Dál!

Vejde SEKRETÁŘKA.

SEKRETÁŘKA (tiše): Jdu vás upozornit na ten divadelní článek s útokem na operu. Faktor to vyhodil a dal tam vatu. Báli jsme se –

LANDA (se směje): Vy jste se báli –

SEKRETÁŘKA (se opraví): Faktor měl strach, že z toho šéfredaktor udělá aféru.

LANDA: A proč mi to povídáte?

SEKRETÁŘKA: Protože kdyby to tam zůstalo, tak bych pak taky dostala já – –

LANDA: Ale nesmysl. Děkuju vám za váš zájem. Je vidět, že nemáte špatnou paměť. Člověka to těší. Ale – (suše a ostře) teď už je konec té naší idyly a není třeba, abyste byla zbytečně starostlivá.

SEKRETÁŘKA (polkne): Buďte bez starosti. Nedělám víc, než zač mě list platí.

LANDA: Vy přece nemůžete za to, co já napíšu. Tím se zkrátka netrapte. Ostatně jsme to vyhodili – napíši něco jiného.

SEKRETÁŘKA: Nechtěl byste se podívat na rukopis toho Vocela?

LANDA (se usměje): [Tak to byl ten pravý důvod vašeho strachu?! Pan Vocel.][2] Zdá se, že se o něj velmi zajímáte.

SEKRETÁŘKA: Po tom vám vůbec nic není. Ostatně, až si to přečtete, budete se o to zajímat taky. Je to velmi talentovaný člověk. A chudák. Je bůhví jak dlouho bez zaměstnání.

LANDA: A čím vlastně je ten pan Vocel?

SEKRETÁŘKA: Já vlastně nevím. Ale také psával do novin za řádkový honorář. A dělá to snad dosud. Ale tím se člověk neuživí, vždyť víte, jak je to u nás s těmi řádkovými přispívateli. A teď zvláště to přestalo, každá redakce šetří –

LANDA: Tak tedy kolega novinář. No, už jsem vám, slečno, řekl, že bude vítán. Vždyť je to přece snad můj bývalý spolužák. A potom (ironicky) takové roztomilé přímluvkyni, jako jste vy, nemohu přece nic odepřít.

SEKRETÁŘKA: Ušetřte si ty jalové poklony.

LANDA: Ale, kočička škrábe. No, to je jedno. Jen ať přijde, ten váš chráněnec – a jak vy ho, slečno, vlastně znáte? (Ironicky.) Jestli to není nediskrétní otázka.

SEKRETÁŘKA: Jak jste dnes ohleduplný. Ale poslužte si. Bydlí v mužském traktu svobodárny – ještě s jedním mládencem. Ten druhý je nějaký reklamní akvizitér. A myslím, že platí za něho činži. Ten vlastně na mne přišel, jestli bych Vocelovi nemohla něco sehnat v listě, protože někde vyštrachal, že jsem tady sekretářkou. A pak se objevil ten Vocel a přiznal se mi s něčím, co ještě neřekl nikomu, ani tomu kamarádovi ne, že totiž napsal román. Řekla jsem mu, že tomu nerozumím, ale on mi to tam nechal.

LANDA: Aha, důvěra na první pohled.

SEKRETÁŘKA (ho nedbá): A tak jsem to začala číst. A víte, hned mě to chytlo. Musela jsem to dočíst.

LANDA (trochu posměšně): A o čem to je? O lásce?

SEKRETÁŘKA: Ne, vůbec ne. O životě. Víte, takové strašně jednoduché vyprávění o chudém životě. Jako posypané popelem. Ale je v tom úžasná síla. Víte, taková pravdivost. Člověk to žije s sebou, až to skoro bolí. Ne, já nejsem žádná citlivka, to bych tady v tom redakčním pekle nevydržela, ale věřte mi, a nesmějte se (se zábleskem úsměvu), že mi tekly slzy jako hráchy, a když jsem to dočetla, tak jsem byla celá – (Váhá přiznat se k dojetí.)

LANDA: Slečno, vy máte vkus. Proto se divím, když je to tak dobré, že to už neudal a že s tím musel přijít až na mne.

SEKRETÁŘKA: Nechtěl to dát nikomu číst. Pořád na tom něco upravoval. A potom se bojí, že mu to nikdo nevezme. Víte, je v tom snad taky politika. Ne, on vám to vyloží sám.

LANDA: Výborně. Bude vítán.

SEKRETÁŘKA: Tak já vám ho pošlu. Mohl byste alespoň udělat také něco dobrého.

LANDA (posměšně): Já dělám jen dobré skutky. (Věcně.) On už je tady?

SEKRETÁŘKA (přikývne): V čekárně.

LANDA (humorně): Tak jen sem s tím géniem.

SEKRETÁŘKA: Děkuji vám, pane redaktore. A abych nezapomněla, něco vám chtěl šéfredaktor. (Odejde.)

LANDA: Co mi zas chce?

SEKRETÁŘKA ještě nedovřela dveře, když je slyšet zvučný hlas z chodby.

HLAS: Je tam redaktor Landa?

SEKRETÁŘKA (za dveřmi): Prosím, pane šéfe.

Do pokoje vstoupí bez zaklepání vysoký MUŽ v bílém plášti a v brýlích. V ruce má dopisy. Jakmile ho LANDA spatří, vymrští se a jde mu vstříc.

LANDA: Poklona, pane šéfe.

ŠÉFREDAKTOR: Servus, redaktore. (Usedne a ukáže LANDOVI na židli.) Vy jste hudebník?

LANDA (překvapen): Trochu. Hrával jsem na piano.

ŠÉFREDAKTOR: Proti tomu bych nic nenamítal. To je docela nevinná zábava. Ale u nás nejste přece hudebním kritikem?

LANDA: Pan šéfredaktor žertuje – jsem přece kulturní referent.

ŠÉFREDAKTOR (jako mimochodem): Tak proč tedy je vaše rubrika plná operetních oznámení, proč se tak věnuje revuím a lehké múze, což není u nás v divadle nic zajímavějšího a cennějšího?

LANDA: Ale, pane šéfredaktore, to je nesprávné, co račte říkat. Ve své rubrice věnuji činohře stejně místa jako operetám a revuím, vždyť konečně jsem sám činoherní autor, jaký bych mohl míti zájem –

ŠÉFREDAKTOR: To bych také rád věděl. Podívejte se. (Poklepe na dopisy, které má v ruce.) Upozorňují mě na to a sám to dozoruji dost dlouho, jaký je v tom ve vaší rubrice nepoměr. Jakpak se mají naši čtenáři dovtípit, že vážná činohra je umění a opereta tak, jak se nám servíruje, paumění, když je ve své rubrice neustále krmíte zprávami o revuálních a operetních hvězdách a fotografiemi tanečnic a tanečníků. Náš list je slušný list a ta vaše rubrika z něho pořád utíká. Dejte pozor, aby vás nevzala s sebou.

LANDA: Račte dovolit, pane šéfredaktore, ale ty fotografie a lokálky znamenají podporu malých divadel, která jsou odkázána na sebe, kdežto velké činoherní scény jsou přece bohatě subvencovány státem, zemí nebo městem, a proto je to jen příklad ohledu k finančně a sociálně slabším.

ŠÉFREDAKTOR (ho ironicky přeruší): Redaktore, nežvaňte a nedělejte ze sebe i ze mne osla. Víte dobře, že nikdo si tak nemastí kapsy jako soukromí divadelní podnikatelé, kteří prodávají lehkou múzu. Tak těchhle ušlechtilých ohledů nechte. Ale vy jste referent (pauza) činoherní a na vaší rubrice to má být znát, nemyslíte? (S úsměvem.) Račte rozumět?

LANDA: Já myslím, že to na ní je znát, pane šéfredaktore. Račte si vzpomenout, jak ta rubrika vypadala, když jsem ji dostal, a jak –

ŠÉFREDAKTOR: – vypadá teď, no, právě jsem si dovolil vás upozornit na to, že ta změna je přílišná. Až nápadná. Slyšel jsem dokonce říkat, že prý až křičí. Vidíte, vy podceňujete nenápadnost. Vezměte si například toho agenta Něgorelova, vždyť ho znáte, ne?

LANDA: Od vidění.

ŠÉFREDAKTOR: Ale chodí sem k vám často, ne?

LANDA: Ke mně? Jednou za uherský měsíc. Dám ho vždycky vyhodit. Někdy ovšem přijde s důležitou věcí a pak –

ŠÉFREDAKTOR (rychle): Ovšem. No, to je dobře. (Ironicky.) Vidíte, to je (pauza) taky takový gauner, ale nenápadný.

LANDA chce mluvit, ale ŠÉFREDAKTOR spěšně mu v tom zabrání.

Vám se to třeba ani nezdá, právě proto, že je nenápadný. Ostatně, snad to není v jádře špatný člověk, oni ostatně i gauneři mají své dobré stránky. Všecko se jim daří, jdou od úspěchu k úspěchu – jenže nakonec to přece prohrají – dejte si sloužit.

LANDA: Nepochybně máte pravdu, pane šéfredaktore, a já s vámi vřele souhlasím. Ale nechápu dobře, jak to souvisí s mou rubrikou.

ŠÉFREDAKTOR [(žoviálně): Ale nijak, kamaráde, nijak. (Ironicky.) To byla jen taková exkurze (schválně váhá) za výstražným příkladem. Jen jsem vám chtěl říci, že ten Něgorelov nakonec na tom svém chytračení prodělá.

LANDA: To ale ani vám, ani mně osobně nebude vadit.

ŠÉFREDAKTOR: Tím líp, redaktore, tím líp. Já vám to říkám jen proto, že (dvojsmyslně) na tyhle šantaly je nutno dávat pozor, protože i při největší bedlivosti člověku každou chvíli něco do listu propašují, a pak jsou z toho nepříjemnosti. Radši od nich dál.

LANDA: Promiňte, pane šéfredaktore, ale kdybychom my novináři se měli vyhýbat styku s takovými lidmi, kteří jsou – promiňte mi – nositeli bacilů novinářských senzací – tak by naše deníky vypadaly hodně nudně.

ŠÉFREDAKTOR (ironicky): Vy podceňujete svůj akční rádius, pane.

LANDA (jako by neslyšel): Vždyť vy to víte lépe než já, že všude jsou nějaké postranní cesty, které vedou rychleji k cíli než ty vyšlapané, pokud to ovšem jde, když se člověk má vyhýbat všemu, co je tabu.

ŠÉFREDAKTOR: Vidíte, na kolik obtíží a problémů člověk narazí, když chce chodit těmi zkratkami. Proto věřte, že je hodně moudrosti v tom, jít přímou cestou –

LANDA: Každému nehoví konvenční koleje, pane šéfredaktore.

ŠÉFREDAKTOR: Nepleťte do toho konvenci. To s tím nesouvisí. Mohu být nekonvenční, mohu být programový novotář, mohu být nejdivočejší revolucionář, když jsem k tomu puzen a když to mám v povaze a v dispozicích, ale přitom to všecko mohu a vlastně musím dělat rovně.

LANDA (se pokouší o ironii): Ale než se někam dostanu, tak mě utlučou anebo mi bude šedesát.

ŠÉFREDAKTOR: Mýlíte se, příteli. Jsou lidé, kteří se dostali rychle nahoru s nějakou skvrnou a zase spadli, nebo spadnou – ale jsou zase jiní, kteří se tam dostali právě tak rychle, a někdy rychleji a bez těch skvrn. Nevěřte tomu, že cesta za úspěchem vede nejsnáze takovými (pauza, tiše) křivolakými cestičkami. To je omyl, na který leckterý takový urychlený povýšenec doplatil a ještě doplatí.

LANDA: To je krásné přesvědčení, pane šéfredaktore, a převážně se kryje s mým, ale myslím, že podceňujete složitost současné společenské morálky. Naše politika i náš kulturní život ukazuje, že psychologie úspěchů není tak jednoduchá.

ŠÉFREDAKTOR (rychle): Tak já vám něco povím. Člověk nadaný, opravdový talent, ten tohle všecko nepotřebuje, a ten také může jít rovnou cestou. Ty všelijaké kličky a obchvaty a zákeřnictví, to je cesta těch, kteří cítí, ať uvědoměle, ať podvědomě, že jejich nadání není úměrné jejich ctižádosti a cílům.] Co je to gauner, pane kolego, co myslíte?

LANDA (v rozpacích, pokouší se o ironii): Přejete si vědeckou definici?

ŠÉFREDAKTOR (s úsměvem): No, prosím.

LANDA: Gauner, to je – (Váhá.)

ŠÉFREDAKTOR (rychle): Je vidět, že se v tom (pauza, ironicky) teoreticky nevyznáte. Víte, na dně každého takového vzácného exempláře je buď vědomí, anebo tušení rozporu mezi schopnostmi, tedy talentem, a mezi chutí, tedy ctižádostivostí. Případ, kdy se chce víc, než se čestnými prostředky může dosáhnout. Slovem gaunerství je jedna ze společensky nejnebezpečnějších, třebaže psychologicky nejradikálnějších kompenzací pocitu méněcennosti.

LANDA (ironicky): Vy také račte být freudovec?

ŠÉFREDAKTOR (zvysoka): To není Freud, příteli, to je zdravý rozum. [Nebo, chcete-li, jeden z těch uspokojujících případů, kdy se common sence[3] a psychoanalýza kryjí. Elementární případ dialektiky zločinu.

LANDA: Zločinu? Vy myslíte, že dělat kariéru je zločin?

ŠÉFREDAKTOR (se usměje nad tím, jak se LANDA chytil, odmlčí se): Přijde na to, jak vysoká je ta kariéra (tiše) a jak velké nebo malé jsou ty schopnosti (pauza) a jak křivolaké jsou ty postranní cesty. Přirozeně, že kariéra, jež je v souhlase s nadáním a obešla se bez těch postranních cestiček, je z nejkrásnějších věcí života.

LANDA: Ovšem. Ale každé kariéře se musí pomáhat. Sedávej, panenko, v koutě, najdou tě, to už dávno neplatí. I velké nadání musí na sebe upozornit.

ŠÉFREDAKTOR: Upozornit? Ale ne falšovat skutečnosti, ne potlačovat, co je pravda, ne ubíjet jiné hodnoty. Ne korumpovat. To všechno se nakonec nevyplatí. V politice, stejně jako v kumštu a v žurnalistice.

LANDA: Váš idealismus je opravdu krásný, pane šéfredaktore, ale skutečnost je často jiná. Kolik lidí se má na světě dobře, ačkoliv patří do té kategorie, kterou jste důmyslně analyzoval, a kolik lepších, než jsou oni, umřelo hladem.

ŠÉFREDAKTOR: Ovšem že to pravidlo, které hájím, není jako násobilka. Musíte také počítat s ostatními dispozicemi, se slabou vůlí a co já vím. Tak těchhle dojemných příkladů bych se nedovolával.] A naopak: víte vy, jak to vypadá v duši takového úspěšného gaunera? Třeba se děsí každé příští chvíle, třeba proklíná svůj úspěch, třeba si každý den ráno, když se holí, řekne do zrcadla: ty svině! Anebo ví, že to o něm říkají druzí, že to ví jeho žena, že si to myslí jeho děti, a to ho žere. Víte, v moderním životě se najdou velmi rafinované obdoby toho, co znamenalo ve starých dobách být štvancem. Svědomí, to je starý a sentimentální pojem, ale věřte, že platí v nejrůznějších obměnách. [(S humorem.) Věřte, nechtěl bych být v kůži takového vydařeného exempláře.

LANDA (ironicky): Nejste vy, pane šéfredaktore, tak trochu mystik?

ŠÉFREDAKTOR (se smíchem): Jsem, pane, proto do vás tak vidím.

LANDA: Do mne?

ŠÉFREDAKTOR (mávne rukou s předstíraným humorem, hlasem, ve kterém je posměch a prohlédavý, výhrůžný chlad): Do vás také. Je to moje povinnost, abych alespoň trochu viděl do všech svých redaktorů, právě jako novinář musí vidět do celého našeho života. (S úsměvem.) Anebo alespoň si to musím myslet, že do toho vidím.]

LANDA: Pane šéfredaktore, já mám takový nepříjemný pocit, že proti mně něco máte. Račte mi to říci otevřeně –

ŠÉFREDAKTOR (s úsměvem): Proč byste se škrabal, když vás nesvrbí? (Vážněji.) Novinářskému talentu člověk leccos odpustí. A potom, velký žurnál musí mít svoje štěnice.

LANDA: Vy mě nemáte rád, pane šéfredaktore, viďte? Nejradši byste mě vyhnal –

ŠÉFREDAKTOR: Kdybych to chtěl udělat, tak se to už stalo.

LANDA (jedovatě): Promiňte, když si vám dovolím odporovat. Kdyby to šlo, byl byste to udělal už dávno.

ŠÉFREDAKTOR: Vy myslíte, že by to nešlo?

LANDA: Snadno ne. Člověk tu zažije všelicos, na příklad očistné protikorupční kampaně, které pak náhle přestanou, protože se ztratí dokumenty, anebo se objeví fotografie jiných dokumentů o subvencích, které zas kompromitují list, takže kampaň se zastaví a zmizí ze světa. Zůstanou jen – informace – a účastníci – (Přestane a dívá se na ŠÉFREDAKTORA, kterému to není příjemné.)

ŠÉFREDAKTOR: Vy myslíte, že list, který někdy dostal nějakou subvenci, nemůže vést kampaně proti korupci?

LANDA: Ale ovšem že může, pane šéfredaktore, ale se mnou, a ne beze mne.

ŠÉFREDAKTOR: Blahopřeji vám k vašemu sebevědomí. (Usměje se.) V životě je hodně předstírání, viďte? (Odchází.) Jde jen o to, aby předstírání nebylo víc než hodnot a možností. Pak člověka prohlédnou i bez psychoanalýzy, viďte, redaktore? (Směje se a odejde.)

LANDA (zavře za ním dveře, pak procedí skrz zuby): Chlap mizerná. (Jde a usedne ke stolku, chvilku se dívá před sebe, pak hodí hlavou a dodá.) Uvidíme. (Vezme telefon, vytočí číslo.) Pana ředitele prosím. U telefonu? Tady redaktor Landa. Pane Něgorelove, ještě malý dodatek. (Poslouchá.) Ne, nebojte se. Uděláme s panem Chevalierem dva interview. Nebo tři. Jeden hudební. (Poslouchá.) Ano, já ho napíšu. A druhý politický. (Poslouchá.) Co? Ale také já. A třetí sportovní. (Poslouchá.) No ovšem, zase já. Spolehněte se. (Tišeji.) To ovšem poněkud komplikuje situaci a řekl bych, že to znamená nepatrnou změnu v našem ujednání. (Poslouchá, zasměje se.) Ale jděte, vy Šajloku. Podívejte se, přijďte ke mně a dohovoříme to některý den večer, ano? (Poslouchá.) Dobrá, ještě vám zatelefonuji.

Klepe se.

Ano, brzo.

Klepe se znovu, zacpe mušli.

Dál.

Vstoupí vytáhlý, černovlasý, ošuměle oblečený člověk.

Tak zlomte vaz. Na shledanou. (Zavěsí.)

NAVŠTĚVNÍK: Dobrý den, pane, pane –

LANDA (se podívá na příchozího, vstane a jde mu vstříc): Jste to vy, Voceli, nebo ne? Ale jste. To jsem rád, že vás vidím. Jak se máte?

VOCEL: Děkuju, pane redaktore.

LANDA: Ale dejte pokoj s tím „panem redaktorem“. Vždyť jsme spolu chodili do školy a tykali si přece, že?

VOCEL: Ano, ale to už je dávno.

LANDA: Proto se přece nebudeme k sobě chovat oficiálně jako dva rampouši. Posaďte se a ukažte ten rukopis.

VOCEL: Vy už víte, proč jsem –

LANDA (přikývne): Ano, od slečny Sedlákové.

VOCEL: Já bych vlastně k vám nechodil, ale to všechno způsobil, Suchomel, můj kamarád, který se zná se slečnou Sedlákovou. Povídal mi, že když je u vás v listě sekretářkou, že by mi – mohla dopomoci k nějakému zaměstnání v redakci. Naivnost, co? Mluvila s ním také o vás, a když se mi o tom Suchomel zmínil, tak jsem si vzpomněl, že jsme my dva vlastně spolu chodili do gymnázia a že bych vám mohl dát přečíst ten svůj román. Vy máte přece nakladatelské styky. Budete první muž, který to bude číst.

LANDA: Ano, první žena, která to četla, je slečna Sedláková. (Usměje se.) Tak vidíte, k čemu je vlastně dobré, že jsme spolu studovali. A kdy vy jste toho nechal – v sextě, viďte?

VOCEL: Ne, už v kvintě.

LANDA: A proč?

VOCEL: Umřel mi táta. Musel jsem si hledat zaměstnání.

LANDA: A co jste dělal?

VOCEL: Knihkupeckého příručího.

LANDA: Hm. Ale to vám přece nestačilo.

VOCEL: Ne. Psal jsem už tenkrát verše a –

LANDA: Ano. Už si vzpomínám. Dělal jste to už na gymnáziu.

VOCEL: Ano, vy jste mi je nechtěl tisknout v sokolském časopise. Už jste tenkrát dělal chvilku redaktora. A přísného. (Usměje se.)

LANDA (nepříjemně dotčen): Už nevím proč; ale nelíbily se mi tenkrát ty vaše verše. Byly takové kostrbaté.

VOCEL: Ten můj román je také kostrbatý. Třeba se vám taky nebude líbit.

LANDA (horlivě): Ale to neříkejte. Román, to je něco jiného než lyrika. Víte, román, to má být něco chlapského, širokého jako řeka, když vystoupí na jaře z břehů.

VOCEL: Ano, to je jeden typ románu. Ale jsou také jiné typy. Víte, život není vždycky jen takový slavnostní pochod za úspěchem jako u vás.

LANDA: No, já si nemohu stěžovat, ale taky jsem se něco nadřel.

VOCEL: Ale vy jste studoval práva. A byl jste taky vyšetřujícím soudcem, že? Jak to, že jste nakonec zakotvil u novin?

LANDA: Jak to? Jednoduše. Práva, to je taková průprava.

VOCEL: Člověk se alespoň doví, co se smí a co se nesmí.

LANDA (to ignoruje): Ale noviny, to je něco jiného. Tady je člověk přímo u pramene života. V jeho středu. Novinářství, to je víc než všechno na světě. Kromě umění. Protože novinář, ten nejenže život popisuje, ale on si život přímo tvoří. Dobrý novinář je vlastně stvořitel v miniatuře. Kde nic nového není, tam si to udělá. Podívejte se na mou rubriku. Jak vypadala před dvěma lety, když jsem ji dostal, a jak vypadá dnes. Nejčtenější kulturní rubrika v našich novinách. A víte, proč je nejčtenější?

VOCEL: Vím. Protože se vás kdekdo bojí.

LANDA (uspokojeně): Poctivý umělec se mne bát nemusí. Naši autoři se mne také bát nemusí –

VOCEL: Tady je ten můj rukopis.

LANDA: Ukažte. (Rozbalí balík.) Snad to není originál? Přece snad máte kopii?

VOCEL: Ne. To je jediný rukopis. Neměl jsem papír ani trpělivost to přepisovat.

LANDA: Ale máte aspoň náčrty, poznámky, ne?

VOCEL: Nic, vůbec nic, tohle je všecko, co mám.

LANDA: Hm. (Prohlíží rukopis.) „Hladový život“. Dobrý románový titul. Kde jste k němu přišel?

VOCEL: To není románový titul. To je pravda. Doslova i přeneseně.

LANDA: Hm. Tak zlé to přece snad není.

VOCEL: Je. Podívejte se, před patnácti měsíci mě pustili z knihkupectví. Krize. Skoro půldruhého roku nezaměstnanosti. To utluče v člověku všechno.

LANDA: Já vím.

VOCEL: Co víte? Prožil jste to?

LANDA: Ne, ale v redakci člověk vidí leccos zblízka. Napsal jsem o nezaměstnaných fejton.

VOCEL: Ale já jsem to prožíval. Vlastně, kdybych nebyl mladý, dalo by se říci proumíral. Ale vidíte. To už jsem se rok předtím tloukl se sníženým platem. Věřte, ten „Hladový život“ je věcný název. Konstatování skutečnosti. Ale mne to ještě neutlouklo. Naopak. Vybičovalo mě to. K práci. A tady je to. Snad je v tom kus umění. Ale jistě je v tom pravda mé bídy a rvaní se o možnost života.

LANDA: Kdy jste to napsal?

VOCEL: O Vánocích jsem s tím byl zhruba hotov. A od té doby si s tím hraju – to víte, nezaměstnaný má dlouhou chvíli, a minulý týden jsem si řekl: je to hotovo, dáš to někomu přečíst.

LANDA: Poslyšte, slečna Sedláková se zmínila o tom, že jste psal také do novin. Do kterých to bylo? Ani jsem si nevšiml vašeho jména.

VOCEL: A to je právě to, co mi u toho románu překáží. Chtěl jsem to nabídnout komunistům, ale bojím se, že ti by mi to vrátili, že je to nasáklé maloměšťáckou sentimentalitou.

LANDA: Ale vždyť máte konzervativní listy a časopisy středu, proč tam byste –

VOCEL: Tam by mi to nevzali zase proto, že je to prosáklé bolševictvím, že to štve proti společenskému řádu, že to není umění, ale pobuřující a tendenční alegorie. Alegorie! A potom, já chci, aby to vyšlo knižně.

LANDA: Chápu, že by nějaká tendence mohla vadit. Umění má být umění. Musí mít nadřazeného ducha a musí v něm vždycky být individualistický idealismus a víra ve spirituální hodnoty.

VOCEL: Nesmysl, jaké spirituální hodnoty –

LANDA: No, počkejte, počkejte, příteli – snad –

VOCEL: Jakýpak nadřazený duch – vždyť je to všecko hra společenských a fyziologických sil, kterým se sentimentálně říká náhoda. Vždyť je to náhoda, že zrovna já mám tak uzpůsobené nervy a mozek, že hlad a sociální křivdy, místo aby ze mne udělaly blba nebo lumpa, donutily mě psát „Hladový život“.

LANDA: Mýlíte se, to nebyl hlad, ale jestli je to opravdu umění, tak vás k tomu hnalo vyšší nutkání.

VOCEL: I čerta vyšší nutkání. Já vím, že je to dobré, co jsem napsal, protože to jsem já, člověk bez fórů, chlap, který má hlad a vidí, jak se ti druzí cpou, člověk, který mrzne, zatímco druzí jdou na procházku, aby spálili přebytečné kalorie. (Zvýší hlas.) Právě ty kalorie, které chybí mně, které chybí ostatním chudákům!

LANDA: No, dobře, ale proto nemusíte ještě křičet.

VOCEL: Musím křičet, protože nesnesu to povídání o nadřazených hodnotách a o vnitřním nutkání. (Tiše.) Bože, psal jsem proto, že jsem snad měl chytrého tátu nebo mámu, anebo já nevím proč. Ale ne proto, že ze mne mluví nějaký vnitřní hlas. Ano. (Zasměje se smutně.) – Mluví ze mne vnitřní hlas, ale jen když mi kručí v břiše.

LANDA: Vy jste ale materialista – jaké to máte banální přirovnání.

VOCEL: Banální? Tedy banální. Víte, hlad je taky banální. Snad je to nejbanálnější věc na světě. A tak já se za to nestydím. Vlastně stydět se – to slovo jsem už vyškrt ze svého slovníku. Stud, to si mohou dovolit jen lidé s pevným a zajištěným příjmem.

LANDA: To je úžasné, jaký vy jste cynik. Jak můžete s takovými názory psát?

VOCEL: Psát by měli jen lidé s takovými názory, jako mám já.

LANDA: To tedy s vámi nesouhlasím. (Listuje v rukopisu.) A proto ještě nemusí být ten váš „Hladový život“ špatný. Já si to přečtu a pak se dorozumíme.

VOCEL: Víte, já vím, že až to vyjde, že budu mít úspěch. Protože to není papír. A potom také proto, že je to až příliš upřímné. Bude to dráždit snoby.

LANDA: Myslíte?

VOCEL: Uvidíte, a já jsem už tak nakažený tím společenským řádem, že už s tím také trochu počítám. Konečně i já chci mít úspěch.

LANDA: Ano, úspěch je moc příjemná věc. Úspěch. Co by člověk neudělal všechno za úspěch.

VOCEL: Všechno ne.

LANDA: No, jen počkejte, až to ochutnáte. Je to horší než alkohol.

VOCEL: Víte, mít úspěch, to pro mne znamená nemít hlad. Proto chci mít úspěch. A dal bych všechno za úspěch. Všecko, slyšíte?

LANDA: Přeháníte, příteli. Před chviličkou jste říkal opak –

VOCEL: Máte pravdu. Blábolím. A vy se tomu divíte? Je to z hladu. Já mohu přehánět. V situaci, do jaké jsem se dostal, mohu si všecko dovolit. Přečtěte si to (ukazuje na rukopis) – a uvidíte. Já se už teď mohu mít jenom líp.

LANDA: Hm.

VOCEL: Anebo umřít. Tertium non datur[4] – fuj! Cituji latinské šimly jako penzionovaný rada.

LANDA: Už dlouho jsem neviděl tak zoufalého člověka, jako jste vy. Vždyť vy jste vlastně nebezpečný chlap.

VOCEL: Tak to jste viděl málo. Pojďte se mnou, já vám takových ukážu víc. To budete otvírat oči. To uvidíte teprv, co je to život. Chcete jít na dobrou večeři? Tak prosím, půjdeme do automatu a budeme přešlapovat, až některý host nechá v misce pár lžic polévky anebo na talíři brambor a pak se rozhlédneme, jestli nás nikdo nepozoruje, a vrhneme se na to jako vlci. Jídlo a teplo!

LANDA: Tak to s vámi došlo daleko?

VOCEL: Jinak bych tu před vámi neseděl. Protože mám svůj úsudek o bulvárních novinách.

LANDA: Co se vám na nich nelíbí?

VOCEL: Právě to, co se vám na nich líbí. Dobře placená prostituce.

LANDA: Dovolte, co to mluvíte? Přišel jste sem, abych vám pomohl, celou tu dobu se se mnou hádáte a nakonec mě urážíte. To jste si věru mohl uspořit cestu.

VOCEL (se ovládne): Tak vidíte, to tak z člověka vystříkne nastřádaná hořkost. Konečně vy jste si tenhle systém nevymyslel. Vy jste jen takové pracovité a vynalézavé kolečko. Zdařilá buňka. Ukazovatel vývoje. (Zasměje se.) Alespoň nemůžete říci, že nejsem v dobré náladě a že jsem vás nepobavil.

LANDA: Ne, to jste mě opravdu nepobavil. Nebudeme spolu debatovat, co je a co není prostituce. Věřte mi, že tohle redaktorské zaměstnání je leccos, jen ne dobře placené.

VOCEL: Ale nestěžujte si, nabobe. Vy jistě nepatříte mezi ty chudé redaktory. A potom, já nemluvil o novinářství vůbec. Já jsem myslel jen ty podnikavé talenty a bulvární hvězdy vašeho druhu.

LANDA (vyskočí): Tak už dost vašich urážek, pane Voceli. Tady máte rukopis a poroučím se. A buďte rád, že to nedopadlo hůř.

VOCEL: Tak vám děkuju, spolužáku, za laskavost. (Vezme rukopis, ironicky.) A naděl pánbu! (Udělá krok, zapotácí se a pak klesne zas do židle.)

LANDA (překvapen jde k němu): Co je vám?

VOCEL neodpovídá, hlava skloněná.

LANDA (jím zatřepe): Vzpamatujte se. Počkejte. (A jde nalít vodu z karafy.)

VOCEL (zatím zvedne hlavu a řekne tiše): Já nemám žízeň. (Pokouší se o úsměv, ironicky.) Ale něco jiného.

LANDA: Vy jste nejedl?

VOCEL (ironicky): Ale ano, jenže včera a už se nepamatuji, co. Jen, že toho bylo málo. (Pokouší se vstát.)

LANDA (vytáhne z kapsy bankovku; je to desetikoruna): Tu máte a jděte se najíst.

VOCEL (vstane a s úsměvem zavrtí hlavou): Děkuju. K žebrotě jsem ještě nedošel. (Ironicky.) Možná že i na to jednou dojde. Zatím však, jestli chcete něco pro mne udělat, přečtěte si ten rukopis, vidíte, tu pravdu (LANDA sebou trhne), ty nadávky vám říkal hladový člověk, který se dobře neovládá. Jakže tomu vy právníci říkáte? Ve střídavém pominutí smyslů, viďte? A to je přece polehčující okolnost, že mám pravdu, pane redaktore?

LANDA: Vy máte šibeniční humor.

VOCEL: To je víc, to je už vlastně humor záhrobní, [ačkoliv (udělá krok k LANDOVI) netoužím po tom, abych svět zbavil nadobro jednoho nezaměstnaného. To bych tam radši poslal někoho jiného.]

LANDA: Poslyšte, vy se musíte najíst.

VOCEL: Souhlasím, ale nejdřív si přečtěte rukopis. Kdy se mám přijít zeptat?

LANDA: Za čtrnáct dní.

VOCEL: To je skvělé, děkuju vám. (Ironicky.) Byl bych počkal třeba měsíc. A třeba i dva. Tak vidíte. Kdekdo o vás říká, že jste gauner, a vy zatím máte (ironicky) zlaté srdce.

LANDA: Kdo to o mně říká?

VOCEL: Kdo? Ale to víte. Závistivci. Ale na to vy jste zvyklý. Vám se přece nemůže nic stát.

LANDA: Ovšem že se mi nemůže nic stát, protože od nikoho nic nepotřebuji a na nikom nezávisím, něco umím, mám čisté svědomí.

VOCEL: A taky ruce, na ruce nezapomeňte.

LANDA: Ovšem, a dělám svoji povinnost. Dělám víc, než je moje povinnost.

VOCEL: Ano, například budete číst rukopis románu, nebo co to je, jednoho pražského bezprizorného. Ale ne – (usměje se) já nejsem bezprizorný, protože mám zatím pořád ještě kde bydlet. Tak si na mne vzpomeňte a já se tu brzy zastavím. Kdoví, třeba to někomu doporučíte. Vykonáte dobrý skutek – jenže vy na to nevěříte, co?

LANDA: Na co?

VOCEL: Ale na tu pověru o dobrých skutcích. [Že se to nakonec váží, na jednu misku lotroviny a na druhou to, co jsi, člověče, provedl dobrého. Víte, oni někdy i zatvrzelí zločinci dělají v přestávkách dobré skutky a jsou pro to spory proč. Jedni vykladači říkají, že to dělají pro změnu, a druzí, že jsou to ta zadní dvířka k té druhé misce. Ale vidíte, už zas fantazíruju. To ten hlad. Tak radši půjdu.] Děkuji vám za vaši trpělivost a odpusťte mi, jestli jsem vás snad zarmoutil… (Ironicky.) Kdybych měl zaměstnání s pevným příjmem, říkal bych vám samé zdvořilosti. (Mezi dveřmi.) Možná ale že taky ne. (Odejde.)

LANDA (po jeho odchodu usedne a hledí chvilku před sebe. Pak rozbalí balík a otočí stránku. Začne číst, zběžně přeletí první stránku, obrátí, čte druhou. Pak třetí, pak obrátí zpět na druhou a pak znova na první, přitáhne židli a napjatě čte. Trvá to chviličku. Je vidět, že je zaujat. Pak zvedne hlavu, nechá čtení a sáhne rychle po telefonu, vytočí číslo a čeká): Slečnu Sedlákovou – Haló, Landa. Vy jste mi sem, slečno, ale poslala hrubiána. Co? Ale vždyť to byly samé urážky na cti, co tu mluvil. Jak? Ale nevyhodil. Chtěl jsem to udělat. Ale on mi tady napůl omdlel z hladu – vždyť to všecko tady povídal jen z hladu. Ale ovšem – přečtu si to co nejdřív. Vlastně už jsem začal. Ne, to já se směju. No, třeba je to geniální, všecko je možné. (Směje se.) Připadám si jako archanděl Gabriel, nebo který to byl. A haló, slečno, ten pan Vocel není společnost pro vás. No ovšem, je to vaše soukromá věc. Já jsem vám jen řekl svůj soukromý názor. (Poslouchá.) Prosím. Ale to víte. Slečno, už máme číslo? Tak mi honem pošlete asi pět kousků. Vorlíček zřejmě zapomněl.

Dveře se prudce otevřou a vejde ŠÉFREDAKTOR. Bílý plášť rozepjatý, v levé ruce drží noviny, třískne za sebou dveřmi. LANDA, jakmile ho uvidí, zavěsí a napůl vstane. ŠÉFREDAKTOR jde až k němu a strčí mu list až pod nos a ukáže tam prstem.

ŠÉFREDAKTOR (tiše a vší mocí se ovládaje): Co je tohle?

LANDA (mrkne na noviny, pochopí, vezme noviny a předstírá, že hledá, co mu ŠÉFREDAKTOR ukazuje): Co račte myslet, pane šéfredaktore?

ŠÉFREDAKTOR: Nehrajte si na nevědomého. (Zahřmí.) Vy jste autor téhle lumpárny, téhle ostudy?

LANDA: Ale, pane šéfredaktore, to není lumpárna, to je suchá pravda.

ŠÉFREDAKTOR: Nedělejte si ze mne blázny. Jak se to tam dostalo? Vždyť to v obtahu nebylo. Já bych to byl nikdy nepustil. (Křičí.) Odpovězte.

LANDA: Ale prosím, pane šéfredaktore. To se tam dostalo bez mého vědomí.

ŠÉFREDAKTOR (vzrušeně): Nelžete. Faktor mi řekl, že jste mu to nařídil.

LANDA: Já, pane šéfredaktore? Ale to bude asi omyl. Ten článek už byl napsán několik dní a ležel tam vysázený. To asi dnes měli okénko, něco potřebovali a dali to tam místo vaty.

ŠÉFREDAKTOR: Poslyšte, Lando, vy víte, že o vašich kusech nemám valného mínění, ale jako herec, (ironicky) to jste mě skoro přesvědčil o svém nadání.

LANDA: Přísahám, pane šéfe.

ŠÉFREDAKTOR (mu skočí do řeči): Dost už těch komedií. Zas jste mi udělal z listu stoku, kam budou slušní lidé jen plivat.

LANDA: Dovolte, pane šéfredaktore, urážet se nedám. Přiznávám, že ten článek je trochu senzační, ale přitom jsou tam fakta.

ŠÉFREDAKTOR: Ano, ale ta, která jste potřeboval. A jak jsou seřazena. A pak ta vaše omáčka. Ta je na tom to nejhorší. Vy jste povedený strážce veřejné mravnosti. Kdybych měl takových redaktorů víc, tak bych z listu utekl.

LANDA: Pane šéfredaktore, vy jste příliš jemnocitný. Když člověk zachází s bezohlednými lidmi –

ŠÉFREDAKTOR: Ale mlčte; znám je líp než vy. Ti mají s divadlem tolik starostí, že věru nezasluhují, aby je někdo ještě takhle vláčel v novinách.

LANDA: Ale já jim to zas vynahradím.

ŠÉFREDAKTOR: Ale… Poslyšte, máte vy vůbec páteř?

LANDA (drze): Tou se noviny, jak já tomu rozumím, nedělají.

ŠÉFREDAKTOR: U vás ne. No, alespoň něco. Vidíte, ten váš cynismus člověku uleví. Ví, na čem je. Víte, pane, to, co vy děláte, se nedá dělat věčně. Poznáte to sám: gaunerství se nevyplácí. (Odchází, věcně.) Budou-li vás žalovat, tak list výlohy neplatí, rozumíte? A nepokoušejte se škemrat u ředitelství. (Suše.) Donutil byste mne, abych udělal o vás podrobnější výklad. A dnes, bohužel, je každého schopného redaktora škoda. I když je to vyložený (obrátí se ironicky k LANDOVI) talent. (Srazí se ve dveřích s VORLÍČKEM, který nese pět čerstvých výtisků. Bouchne za sebou dveřmi.)

LANDA (vezme od něho výtisk, ironicky): Děkuju vám, pane faktore, ale pan šéfredaktor mi posloužil už před vámi.

FAKTOR (se ohlédne za ŠÉFREDAKTOREM): Věřte, pane redaktore, já nic –

LANDA: Ale ovšem že ne, vy blázne. Článek vyšel a pánům v opeře bude horko – a u nás, u nás se nic nestalo. Já, a tím méně vy, za nic nemůžeme. Ať si hledají, holoubci, anonyma. (Ušklíbne se.) „Nečetl, nepsal, do tisku nedal.“ (Plácne FAKTORA složenými novinami přes rameno a rozesměje se.)

FAKTOR na něho hledí s neskrývaným odporem.

Opona.

1 Bojím se Danaů, i když nesou dary.

2 Části textu označené hranatými závorkami byly v provedení pražským souborem, o kterém se hovoří v doslovu [resp. v ediční poznámce – pozn. red.], vynechány.

3 Zdravý rozum.

4 Třetí řešení už není.

DRUHÉ DĚJSTVÍ

Scéna je ve tmě. Pak je slyšet šramot odmykaných dveří a dva hlasy, ženský a mužský. Vzápětí se otevřou dveře v zadní stěně vlevo, téměř v rohu, a je slyšet LANDU.

LANDA: Hned rozsvítím. (Vypínač cvakne a rozsvítí se malá lampička vpravo ve stěně, objeví se prostorný, pohodlný pokoj. V zadní stěně jsou vlevo dveře do předsíně, vpravo vzadu jsou druhé dveře, nad nimiž na mělkém oblouku, těsně přiléhajícím ke dřevu, visí shrnuta těžká portiéra. Mezi obojími dveřmi visí nevelký obraz ve tmavých barvách. Představuje mladého muže románského typu. Vedle dveří vpravo ve stěně výklenek alkovny. Vlevo vpředu psací stůl se židlí, vpravo stolek, tři křesla a u pravé stěny pohovka. Vedle ní knihovna. V levé stěně rozlehlé okno, k němuž LANDA rychle přikročí, spustí rolety, pak zatáhne pokojové záclony. Teprve potom se vrátí k vypínači a otočí znovu, načež se rozsvítí uprostřed pokoje veliký lustr.) Račte dál, vzácná návštěvo, dekorace je připravena.

Teď teprve vstoupí z předsíně návštěvnice, je to NELLY ROHANOVÁ, elegantní, skvěle připravená, uvolněná, v dobré náladě.

ROHANOVÁ: Je vidět, že máte praxi v přijímání dámských návštěv.

LANDA (je trochu rozčilen): To se vám zdá. Vidíte, snad mám špatnou pověst, ale věřte, že je to přehnáno. Abych nezapomněl, přijde sem asi za hodinu někdo něco vyřídit. Ale budu s ním hned hotov. Ostatně ho znáte. Něgorelov.

ROHANOVÁ: Ten impresário?

LANDA: Ano – (Jde a vypne telefon u stěny.) Aspoň nebude nikdo zvonit. (S úsměvem.) Jedno vyrušení je dost a na to stačí pan Něgorelov.

ROHANOVÁ: Poslyšte, nechci, aby mě tu viděl. Je to huba.

LANDA: Dobrá, až přijde, schovám vás vedle v pokoji. (Ukáže na portiéru.) Je to jen obchodní věc.

ROHANOVÁ (se smíchem): Nepřišla jsem vás vyslýchat, přišla jsem vám jen poděkovat. Teď už začínám věřit, že se k opeře dostanu. A to bude jen vaše zásluha.

LANDA (bere od ní kabelku, klobouk a kožišinový plášť a odnáší vpravo do pokoje): Je to především vaše vlastní zásluha. (Zajde do pokoje, ale v okamžiku se vrátí.) Jen slepý může nevidět, že jste ve svém oboru největší mladý talent na obzoru. Ale ovšem, v naší opeře je slepých hodně. Tak jsem jim trochu otevřel oči. (Pokouší se ji mimochodem obejmout, ale ona ho s úsměvem odstrčí.)

ROHANOVÁ: Vidíte, kdyby nebylo vás, tak by mi to všechno nebylo nic platné. (Usedne.)

LANDA: Jisto je, že to bylo nutno těm pánům říci hezky nahlas, kde mají hledat to, co potřebují. Oni by si toho třeba také všimli, ale až byste byla angažována do Vídně nebo Berlína. Do těch lidí se musí strčit.

ROHANOVÁ: A to vy znamenitě umíte.

LANDA: Já umím leccos, už jsem to dokázal a ještě to dokáži. Promiňte, že vás tu nechávám sedět pořád na sucho.

Z alkovničky vpravo v rohu vytáhne servírovací pojízdný stolek, na němž jsou zákusky, chlebíčky, koláčky a vespod likéry. ROHANOVÁ se zatím rozhlíží a vtom si všimne obrazu mezi dveřmi.

ROHANOVÁ: Tamhle je zajímavý obraz. (Zlomyslně.) Ten mladík vypadá jako nějaký don Juan –

LANDA (mile překvapen): Také že to je don Juan. „Nyjící don Juan“. Italský romantismus. Autor neznám. Možná že to je padělek.

ROHANOVÁ: Ale je to hezký obraz.

LANDA: Líbí se vám? Já vám ho pošlu, smím?

ROHANOVÁ se dá do smíchu.

Čemu se smějete? A prosím, poslužte si. Přece mi nedáte košem.

ROHANOVÁ (se směje stále a dívá se na obraz): Děkuju, nemám na nic chuť, ale vezmu si cigaretu.

LANDA (jí zapaluje rychle a nešikovně): Já jsem zas od oběda nejedl. Mám hlad jako vlk. (Vezme si chlebíček a hltavě jí. Spokojeně na plná ústa.) Víte, že jsem právě dopsal nový román?

ROHANOVÁ: Ne, nevím. Jak se jmenuje?

LANDA: Ano, už jsem to dal sázet. Prozatímní název je „Nahá pravda“. (Vezme si druhý chlebíček.) Ale chci to změnit. Je to titul jako z druhé ruky, nezdá se vám?

ROHANOVÁ: Těžko říci. O čem to jedná?

LANDA (kouše): Něco ohromného. Něco úplně nového. Co jsem ještě nikdy nenapsal. Znamená to úplný obrat v mé tvorbě. Víte, takové oproštění, návrat ke kořenům. Moje první dva romány, no, jistě je znáte, (ROHANOVÁ úsměvně mlčí) to byly takové typické romány, chlapské, široké jako řeka, ale tenhleten, to je něco docela jiného. (Vezme si třetí chlebíček.) Víte, život, (rozpomíná se) život, to není vždycky jen takový slavnostní pochod za úspěchem.

ROHANOVÁ: Ale u vás to tak bylo, ne?

LANDA: To se jen zdá. Počkejte, až si přečtete ten můj nový román. Je to taková nesmírně jednoduchá historie o chudém životě… Víte, docela aktuální téma – nezaměstnanost. A co tomu předcházelo –

ROHANOVÁ: Ale o nezaměstnanosti už toho bylo hodně napsáno, sama jsem něco četla, jeden německý román, ten se mi moc líbil, počkejte, jak jen se jmenoval –

LANDA: Nu, ovšem že se už o tom psalo. Já sám jsem o tom námětu napsal před rokem fejton, ale tohle je něco úplně nově viděného. Cudná pravdivost. Jako, jako (vzpomíná si) posypané popelem. Víte, až mě to skoro bolelo, když jsem to psal. Vsadil bych se, že budete plakat, až to budete číst.

ROHANOVÁ: No, snad přeháníte. Já jsem hrozně cynická.

LANDA: Jen počkejte, až to budete číst. Psal jsem to krví, je to epopej dnešní chudoby. Vlastně epopej ne, protože je tam jen jeden hrdina – ale –

ROHANOVÁ: A jak vy jste přišel k takovému námětu?

LANDA: Ale náhodou. Vlastně je to ve vzduchu. Je to aktualita, po které se volá. Mám hroznou radost, když si na to vzpomenu. Věřte, byl to nebezpečný námět. Připadalo mi to, jako bych to dral nějakému chudákovi z prsou –

ROHANOVÁ (si ho klidně prohlíží): Myslím, že to bude zajímavá práce. Jste ještě celý rozčilený, když o tom mluvíte.

LANDA: Protože jsem ještě v tom. Dovolíte, musím se napít. (Přinese si z alkovny minerálku. Nalije si a pije.)

ROHANOVÁ: Snad nejste abstinent?

LANDA: Vlastně ano. A víte, ta látka mě skoro udolala. Vždycky mi vytýkali nepřirozenost, strojenost, touhu po pustém efektu, počkejte, co ještě – (směje se nuceně) aha, psychologickou povrchnost, citovou falešnost, životní prázdnotu a ovšem žurnalistickou machu. Nedostatek prožitku a bůhvíco ještě. (Zasměje se.) Teď to budou mít – je to prosté a monumentální. Je to opravdu nahá pravda, jako bych to ani nebyl psal já. Totiž, abyste mi rozuměla, úplně odlišné stylově, v pojetí, v životní filozofii. Zkrátka ve všem. Obrodil jsem se. Objevil jsem v sobě nové kořeny, nové látkové zdroje, obrovskou a nevyčerpanou oblast chudého člověka. Píseň bídy. No, uvidíte.

ROHANOVÁ: To bych si ráda přečetla. Kdy to vyjde?

LANDA: Brzo. A uvidíte, bude to literární senzace.

ROHANOVÁ: Prosím vás, jak jste přišel k tomu námětu? Vy přece nejste původem proletář, působíte jako synek z měšťanské rodiny, který se měl vždycky dobře a bídu může znát jen z doslechu a z literatury.

LANDA: Zapomínáte, krásná dámo, že jsem básník. To je právě to, co mě nese, třebaže by mi to nejradši kdekdo upřel. Vidí ve mně reportéra. Copak reportér nemůže být básník? Copak v reportáži se nebásní? Ale já jim ukážu, těm kritickým lékárníkům, kteří váží poezii a psychologii na zlatých vážkách. Tady mají všecko. Poezii i pravdu, umění i opravdovou bolest. Donutím je, aby to přiznali. Já že jsem nikdy nebyl básník? [A že i to málo básnického, co ve mně bylo, vysýchá. Tak uvidí, jak moje básnickost vysýchá! Rozvíjí se! Kvete! Budou to muset uznat! A přiznat!] (Vášnivě.) Tentokrát mi to neupřou. [Tentokrát to nebude podmíněný úspěch, žádné Pyrrhovo vítězství. Ale vyhraná bitva. Konec vykrucování! Budou muset přiznat barvu. Tentokrát mi neupřou, že jsem básník.] Vím to, cítil jsem to. Když na člověka přijde okamžik inspirace, tak začne tvořit, a jak jste jednou v oblasti imaginace, tak pak už to jde samo. Člověka to strhne a nemůže přestat –

ROHANOVÁ: Vy jste úplný vášnivec.

LANDA: Je vám to nepříjemné?

ROHANOVÁ: Naopak, já mám vášeň ráda.

LANDA: Je to znát na tom, jak hrajete a zpíváte. Je to podstata vašeho půvabu.

ROHANOVÁ: Hleďme trubadúra.

LANDA: Ale vždyť vy to víte.

ROHANOVÁ: Nevím.

LANDA: Vy jste ale kočka.

ROHANOVÁ: Proč zrovna kočka?

LANDA: Nelíbí se vám to přirovnání? Zvolte si jiné.

ROHANOVÁ: To je vaše povinnost.

LANDA: Nelly – smím vám tak říkat?

ROHANOVÁ kývne.

Vy musíte být nádherná milenka.

ROHANOVÁ (s úsměvem): Žvanile! (Zapálí si druhou cigaretu.)

LANDA (přisedne k ní a chytne ji za ruku): Kolik jste měla milenců?

ROHANOVÁ (mu vytrhne se smíchem ruce – znechuceně): Ale fuj, vy máte otázky. Jste hostitel, nebo vyšetřující soudce?

LANDA: Všecko, co budete chtít.

ROHANOVÁ: Rozhodně ne vyšetřujícího soudce.

LANDA (ji objímá): Nelly!

ROHANOVÁ (se mu vytočí): Počkejte, spálím vás.

LANDA: Jste rozkošná. (Objímá ji znovu.)

ROHANOVÁ: To ráda slyším. Ale počkejte, ne tak rychle.

LANDA: Zahoďte tu cigaretu.

ROHANOVÁ (ho dráždí): Překáží vám snad?

LANDA: Nelly! Netrýzněte mě!

ROHANOVÁ: Ale, ale. Nač takový patos. (Kouří.)

LANDA: Jste nevděčná!

ROHANOVÁ: Jste brzo hotov s úsudkem, pane.

LANDA: Děláte si ze mne blázna?

ROHANOVÁ: Vaše chyba. (Odhodí cigaretu a provokativně se protáhne.)

LANDA (v afektu): Chci vás. (Skočí k ní, ona se brání méně než prve. Vtom z předsíně se ozve zvonek jednou, pak po druhé. LANDA se vzpřímí.) Koho sem teď kozel nese? (Pročísne si vlasy.) Snad už to není Něgorelov? (Podívá se na hodinky.) Čert ho vem, emigranta! (Chce pokračovat ve svém manévru, ale zvonek vytrvale zvoní a ROHANOVÁ ho odstrčí.)

ROHANOVÁ: Já ten zvonek nesnesu. Vyřiďte si to s ním, počkám vedle. A vyhoďte ho hned, nechci tu být do rána.

LANDA: Já bych nic nenamítal.

Zvonek zvoní zuřivě.

ROHANOVÁ: Nepřeceňujte se, příteli. (Vytáhne pudřenku a upraví si v zrcátku účes, pak vstane.) A ať tam na mne nepřijde.

Zvonek zvoní zuřivě.

LANDA: Nebojte se, budu s ním hned hotov.

ROHANOVÁ odejde do pokoje vpravo. LANDA jde za ní.

Počkejte, rozsvítím vám. Ne, lustr ne. Bylo by to nápadné, malou lampičku. Tak. Vyrazím s ním dveře. (Vrátí se a zavírá dveře.) Svůdnice… (To řekne obrácen do pokoje. Odpovědí je mu tichý smích ROHANOVÉ. Zavře dveře, pročísne se, oddychne si, rozhlédne se, pak odveze servírovací stolek do alkovny, rozhlédne se ještě jednou po pokoji a jde do předsíně. Zvonek nepřestává zvonit. Pak ustane, otvírají se dveře a je slyšet LANDU užasle mluvit.) Co vy tu chcete?

Do pokoje vpadne MARIE SEDLÁKOVÁ, je rozčilena a drží v ruce velikou obálku. Za ní LANDA.

LANDA (ironicky): Čemu děkuji za vaši vzácnou, ale nezvyklou návštěvu?

SEKRETÁŘKA (vytáhne z obálky korekturu a ukazuje mu ji; rozčileně): To je přece omyl, viďte?

LANDA: Co je omyl?

SEKRETÁŘKA: Vaše jméno na tomhle románu.

LANDA: A proto jste přiletěla jako fúrie?

SEKRETÁŘKA (zlostně): Říkal jste mi tady v tom pokoji také jinak.

LANDA (suše): Nechme osobních rekriminací, slečno. Co jste mi přinesla a proč jste zvonila jako na poplach?

SEKRETÁŘKA: Zvonila jsem, ale marně. No ovšem. (Podívá se.) Máte vypnutý telefon – (Rozhlédne se podezřívavě kolem, ale pak hodí hlavou a energicky se vrátí k tomu, proč přišla.) Chci od vás slyšet pravdu – je to omyl, nebo ne?

LANDA (ji úmyslně dráždí): Co?

SEKRETÁŘKA (zuřivě): Tohle! „Nahá pravda“, napsal Rudolf Landa.

LANDA: Proč by to měl být omyl?

SEKRETÁŘKA: Vždyť je to román „Hladový život“ toho nezaměstnaného Vocela.

LANDA: Jak to víte?

SEKRETÁŘKA: Vždyť jsem ho četla.

LANDA: A líbil se vám?

SEKRETÁŘKA: Odpovězte mi, to přece nemyslíte vážně!?

LANDA (to ignoruje): Mně se také líbil. Řekl jsem si, škoda, že máme stejné náměty. Proti mně to ovšem nevyhraje.

SEKRETÁŘKA: Co to říkáte? Stejné náměty? (Křikne.) To je lež! Vždyť je to skoro opsané.

LANDA: Ale jak to víte, slečno sekretářko? Copak já nepíši romány?

SEKRETÁŘKA: Ano, ale špatné, a tenhle je dobrý –

LANDA: Promiňte, ale k posuzování umělecké práce jsou tu jiní, a ne vy.

SEKRETÁŘKA: Vy mu chcete ten román ukrást?

LANDA (se ovládá): Ale, slečno, jak to mluvíte? Taková slova! Jak vás to jen může napadnout? Já a něco ukrást! Copak to potřebuju?

SEKRETÁŘKA (divoce): Lžete, lžete, vy! Nestačí vám, že kdekoho v novinách tupíte, otravujete, skandalizujete, že kalíte vodu a paděláte hodnoty, vy pseudokritiku. Ale teď ještě chcete okrást chudáka-proletáře o to jediné, co má. O výsledek jeho práce, o plod jeho bídy, o ovoce jeho hladu, vy vypasený farizeji.

LANDA (rozzuřen a boje se, že ROHANOVÁ vedle to uslyší): Slečno, uklidněte se, vidím, že vám není dobře. Posaďte se.

SEKRETÁŘKA: Nechte si svoje ohledy, nepotřebuju nic, třebaže je mi špatně, ale z vás, vy –

LANDA (si hraje kvůli ROHANOVÉ na klidného, ale je na něm vidět, že by na SEDLÁKOVOU nejradši skočil a zacpal jí ústa): Vaše rozčilení vás omlouvá, slečno. Ale věřte, že nechápu –

SEKRETÁŘKA: Co nechápete – podívejte se, to je Vocelův román, jeho román, a na něm je podepsané vaše jméno. Vy jste mu to ukradl. Od vás je jen titul.

LANDA: Ujišťuji vás, slečno, že se mýlíte. Je to náhoda. Pracovali jsme prostě na dvou obdobných námětech a jeden nevěděl o druhém, to je vše.

SEKRETÁŘKA: Lžete, vy plagiátore, vždyť je to všechno jeho. Jeho prostota, jeho upřímnost, jeho bolest a jeho zoufalství. Co vy máte společného s těmi poctivými pocity, vy šarlatáne?

LANDA (předstírá suverénní uraženost): Tak už dost, slečno, těch vašich urážek. I ženská hysterie má své meze –

SEKRETÁŘKA: Ano, jen vaše bezcharakternost je bezmezná. Ukradl jste mu všechno, námět, podání i slova. Věděla jsem už dávno, že jste kulturní gangster, který každým škrtem pera vydírá, vyhrožuje anebo někomu oplácí stejně špinavou úsluhu. Ale myslela jsem, že vaše zištnost a prodejnost se přece jen před něčím zastaví. Ale to jsem vás přeceňovala. Vy nejste jen revolverový žurnalista, vy jste také sprostý zloděj.

LANDA (hraje klid a zapaluje si cigaretu): Až se vyzuříte, tak si rozumně pohovoříme. (Cigareta se mu plete v prstech.)

SEKRETÁŘKA (syčí opovržením): O čem si chcete rozumně pohovořit?

LANDA: O všem, nejdřív o té vaší utkvělé myšlence, že jsem něco – někomu ukradl.

SEKRETÁŘKA: Když jste štval kdekoho, tak jsem mlčela. Když jste otiskoval anonymní útoky a v redakci hledali autora, tak jsem také mlčela. Kryla jsem vás před veřejností i v listu.

LANDA: Velmi hezké od vás. (Ostře.) Myslím, že jsem vám nezůstal nic dlužen.

SEKRETÁŘKA (s nenávistí): Ano, nakazil jste mě svou ničemností, jenže mně přece jen zbylo kus charakteru, to se přesvědčíte. Pokud šlo o mne, mohl jste dělat všechno, ale tohle neuděláte. Tohohle chudáka neokradete, to vám přísahám.

LANDA: Co chcete dělat?

SEKRETÁŘKA: Řeknu pravdu. Prozradím mu to. Povím to kdekomu. Budu to vykřikovat. Když bude třeba, tak to napíšu a půjdu to dosvědčit.

LANDA (posměšně po ní): Dám se třeba ukřižovat nebo upálit! Nebuďte směšná, slečno, co je vám po něm? Co je vám po tom, že dva lidé napsali podobné romány?

SEKRETÁŘKA: To je lež. Vy jste ten jeho román opsal.

LANDA: Nebudu se přít s vaší utkvělou myšlenkou. Tak dejme tomu, že byste měla pravdu. Co pak?

SEKRETÁŘKA: Zítra se to dozví kdekdo, večer toho budou plné kavárny, redakce, divadelní šatny a kanceláře, a pozítří jste znemožněn. Vyoperuji vás z kulturního života jako vřed.

LANDA (posměšně): Vy jste úplná evangelistka, a dokonce snad lepší, než to u evangelistů z povolání bývá, protože si možná docela věříte – ale teď, když jste se už snad vyzuřila, tak také mne nechte chvilku mluvit. (Tiše, ale ve vyšší tónině hlasové.) Možná, že by se vám podařilo mne zostudit, ale na jak dlouho? Víte dobře, že se budu bránit. (Ještě tišeji.) A vy mě znáte, že umím kousat.

SEKRETÁŘKA: Však já vám jednou ty jedovaté zuby vylámu. Jednou se už neudržím a pak to praskne.

LANDA (s ironickou chlácholivostí): Ale, slečno, takhle nemluvte, člověk by si myslil, že jsem nějaká kobra, když vás poslouchá. Ovšem že budu kousat – možná, že mě vyštípete, ale já vás vykoušu z redakce. A nejenom z redakce –

SEKRETÁŘKA (se na něho tázavě podívá): Na tom mi nezáleží. (Ovládne se.) To jsou žvásty. Vy ten román Vocelovi vrátíte, po dobrém, nebo po zlém. Protože kdybyste ho nevrátil, byla bych nucena dosvědčit, že jste ho panu Vocelovi ukradl.

LANDA: Nedá mi příliš práce dokázat, že jste se s Vocelem proti mně spikla z důvodů zištných – a (míří dobře) erotických.

SEKRETÁŘKA (polkne a ovládne se): Budu tedy nucena odhalit ještě něco. Ztracené kvitance, které jste poslal Něgorelovi, a oklepy celé korespondence, které jste mu psal do Paříže –

LANDA (překvapen): Tak to se neztratilo, ale vy jste to ukradla.

SEKRETÁŘKA: To není správné slovo. Nemá to přece žádnou cenu. Jen pro vás – a pro mne. (Ironicky.) Chtěla jsem mít nějaké vzpomínky na naše přátelství.

LANDA: A to se nestydíte mne umravňovat, vy zlodějko?

SEKRETÁŘKA (zarytě): To nebyla krádež. Řekněme tomu honorář za práci přes čas, a jak vidíte, používám toho k ušlechtilému cíli. Nejsem vyděračka. Ale nesnesu, abyste zničil toho chudáka.

LANDA (chvíli mlčí, pak se obrátí a začne chodit po pokoji): Ale vždyť vy nic nemáte. (Zasměje se.) Vy nic nemáte. To vy jen pouštíte hrůzu.

SEKRETÁŘKA (pevně): Vidíte, vy jste při vší své ničemnosti ještě iluzionista. Abyste se nemýlil. To jsem se od vás naučila. Mám je všecky a je o ně dobře postaráno. (Netrpělivě.) Tak vraťte mi rukopis.

LANDA: A dáte mi kvitanci a korespondenci?

SEKRETÁŘKA (klidně): Nedám!

LANDA: Co když vám nevyhovím?

SEKRETÁŘKA (přesvědčeně): Ale vyhovíte.

LANDA (ironicky): Víte to tak jistě?

SEKRETÁŘKA: Ano.

LANDA (se prudce zastaví): Nevím, nevím, slečno. Byla jste tak laskava a vyjmenovala jste mi prve několik drobnohledných novinářských provinění, kterých prý se dopouštím. Dobrá, slečno, nebudu se s vámi přít. Ale nezapomeňte, že jsou zas jiné maličkosti a jiná (schválně váhá) nedopatření, na nichž jste měla přímou účast. Myslím, že by ředitelství listu bylo velmi překvapeno, kdybych zase já demaskoval některé tajemné skutečnosti, které list politicky poškodily a kterým mohlo být zabráněno, kdyby slečna Sedláková nebyla sekretářkou jen podle jména, ale i –

SEKRETÁŘKA: K tomu jste mě svedl vy. Nebyla bych se nikdy s tím poslancem seznámila –

LANDA: To je zase vaše domněnka. Musela byste to dokázat. Já vám nevěřím a ujišťuji vás, že vám to nikdo nebude věřit. (Jde k ní, docela tiše, téměř šeptem, ale ostře.) Budete se pamatovat, slečno, na existenci fotostatické kopie jistého politicky kompromitujícího dopisu, která se dostala nepochopitelným způsobem do rukou našich politických odpůrců, což mělo za následek, že jedno tažení našeho listu náhle přestalo? Račte se pamatovat? Rozumí se, že už jste zapomněla, že originál toho dopisu zmizel jednou odpoledne na dvě hodiny z redakčního safesu. Byla to krátká doba, ale v dnešních pokročilých časech stačí na zhotovení věrné a zřetelné fotostatické kopie a jejího notářského ověření doba ještě mnohem kratší.

SEKRETÁŘKA: Dokažte, že jsem to udělala.

LANDA: Vy budete muset dokazovat, že jste to neudělala, a přitom budou jisté fotografie z výletu slečny Sedlákové s jedním opozičním politikem hrát význačnou roli.

SEDLÁKOVÁ je překvapena a ztratí klid.

No, ale tak daleko ještě nejsme, viďte, slečno? Zatím jsou jisty jen dvě věci. Že nám list prohrál jednu nikoliv bezvýznamnou kampaň a že vy nato v létě jste jela na Riviéru. Ostatně, poznat kus světa, to je vždycky v zájmu podniku, který nás platí.

SEKRETÁŘKA (přidušeně): Zaplatila jsem tím také účet za otcovo léčení v nemocnici a dluh za jeho pohřeb.

LANDA (ironicky): Výborně, dokonce ještě tu byly zřetele sociální a humánní. Tím je tedy váš čin dokonale odůvodněn a všecko je v pořádku – (Odmlčí se.) Pokud se ovšem v listě někdo kromě mne nedozví pravé souvislosti a neuvidí doklady – ale vy víte, že se na mne můžete spolehnout, jsem člověk diskrétní po všech stránkách.

SEKRETÁŘKA (zoufale): Jste právě tak vinen jako já. Vy jste mě na to připravil, vy jste mi radil, a konečně vy jste na tom vydělal mnohem víc než já –

LANDA (ostře, tiše, suše): Dokažte to!

SEKRETÁŘKA mlčí.

To by asi nešlo, viďte? Jste inteligentní děvče a víte, že by to asi nešlo – Ledaže byste se chtěla obětovat za pravdu. (Ironicky.) To by bylo něco jiného. To ovšem bychom byli pak asi vyoperováni z veřejného života dva! Nejdřív já a potom vy. (Zasměje se.) Jenže já se zase vrátím – ale vy, vy si budete moci hledat místo typistky za čtyři stovky měsíčně. Ovšem – (zachechtá se) až vás pustí z kriminálu.

SEKRETÁŘKA: Co to blábolíte? Z kriminálu? Co bych tam dělala?

LANDA: Pykala, slečno, za zločiny spáchané i nespáchané. Musíte mít trochu důvěru v moji paměť, v moji vynalézavost a v moji právnickou zkušenost. (Docela tiše.) Neračte zapomenout, co jste před chvílí prohlašovala – že jsem totiž bezcharakterní. Víte – (hlasitěji) – že jsem s vámi nesouhlasil – ale když na tom budete trvat, pokusím se váš názor odůvodnit plnou měrou.

SEKRETÁŘKA (se snaží ovládnout se): Máte to hezky vymyšleno. Jen byste musel mít ještě ty fotografie. (Pokouší se o smích.)

LANDA (jde k psacímu stolu, odemkne zásuvku, vyjme kovovou krabici, odemkne ji a vytáhne balíček fotografií; otevře, vyjme čtyři obrázky a ukáže jí je): Poznáváte se?

SEKRETÁŘKA (nemůže přemoci rozčilení a jde pomalu a pak rychle k němu): Ukažte!

LANDA (zvedne je nad hlavu): Můj přítel je znamenitý amatér a na Riviéře se báječně fotografuje. Moc jste se mu povedli.

SEKRETÁŘKA: Ukažte mi je. To nejsem já!

LANDA: Prosím, poslužte si. (Ironicky jí je ukazuje.) Ten pán byl k vám poněkud starý.

SEKRETÁŘKA (lačně uchopí fotografie, prohlédne je, přesvědčí se, že jsou pravé, uskočí a rychle je začne trhat, zuřivě a zimničně): Tak, a máte po fotografiích.

LANDA (ji s úsměvem pozoruje a pak se rozřehtá na celé kolo, až si nakonec musí sednout do židle za psací stůl): Chachachacha!!!

SEKRETÁŘKA (překvapena): Vám je to k smíchu?

LANDA (škytá smíchem): Já jsem to věděl. Škoda, že jsem se nevsadil. Ale já neměl s kým. (Smích, narovná se.) Je vidět, slečno, že se musíte ještě hodně přiučit, než budete moci takovouhle partii vyhrát. (Vážně a cynicky.) Copak si myslíte, vy blázne, že bych si je dal vzít, kdybych neměl jiné? Tady jsou (ukáže na krabici, SEKRETÁŘKA sebou trhne), ale ty byste také mohla roztrhat a nic by se nestalo. Negativy jsou dobře uschovány, dušinko, a ty neuvidíte.

SEDLÁKOVÁ sklesne do židle.

Už jste si myslela, že mě máte, viďte? No tak už dost. Byla jste na Riviéře, viděla jste kus světa, a já vám to přeju. Já jsem vám přál ten celý výdělek.

SEKRETÁŘKA: Myslím, že obyčejný vrah je proti vám jen nešťastná oběť náhodných okolností. Ale vy, vy jste zloduch.

LANDA: Lichotíte mi, slečno. Jsem pouze poněkud výmluvný. A rozumím svému řemeslu. A schovávám si některé dokumenty. Tak co, slečno, dáme tu partii na remis? Nebo, je-li vám to milejší, skončíme věčným šachem – ale vy nejste snad šachistka?

SEKRETÁŘKA (vášnivě): Kdybych nebyla zbabělá, kdybych nemusela živit matku –

LANDA (posměšně): Ach, ano, tyto citové ohledy člověka hrozně ochromují –

SEKRETÁŘKA: – tak bych šla hned teď a křičela bych to na ulici, řvala bych to před redakcí – ale takhle – budete mít zase spoluvinici. (Sklesne, po chvíli tiše.) Hnusím se sama sobě. Nejradši bych skočila z okna.

LANDA (se tiše směje): No, vidíte, slečno, že se dva rozumní lidé vždycky nakonec dohodnou. Řekněte, mělo tohle vaše rozčilování smysl? (Úmyslně hlasitě.) Vždyť jste sama nevěřila těm svým fantastickým vymyšlenostem. (Těsně u pokojových dveří.) A to je všecko proto, (velmi hlasitě) že jsem náhodou zpracoval totéž téma jako nějaký chudák proletář.

SEKRETÁŘKA (si zacpává uši): Mlčte, kdybyste alespoň mlčel!

LANDA (stále hlasitěji): Nesmíte se tak podávat svým nervům, slečno. (Otcovsky.) Jste jistě přepracována, měla byste si říci o zdravotní dovolenou. Sám ji budu u ředitelství listu podporovat.

SEKRETÁŘKA (se zvedne, sebere korekturu a odchází; tiše, s odporem): Zvracela bych z vás.

LANDA (zakašle, aby jí nebylo rozumět): Děkuju vám, slečno, že jste mě navštívila. (Doprovází ji do předsíně, když vtom se ozve zvonek.) Prominete, mám návštěvu. (Jde otevřít do předsíně.)

SEKRETÁŘKA zatím sebere kabelu a rukavice. LANDA se vrátí s NĚGORELOVEM. LANDA představuje ironicky.

Pan Něgorelov, slečna Sedláková, naše sekretářka.

NĚGORELOV: Já znám slečnu z redakce.

SEKRETÁŘKA němě kývne a odchází.

LANDA (jí jde otevřít dveře a mluví): Korekturu jste si vzala? To je dobře, přijdu ráno beztoho později. (Mluví v předsíni se zdůrazněnou humorností.) A tu partii necháme nerozhodnou, ano? Na shledanou, slečno.

Dveře bouchnou, LANDA se v okamžiku vrátí a mne si ruce.

NĚGORELOV: Jaká to byla partie? Milostná?

LANDA (ukáže na židli): Prosím. (Sám si sedne.) Ale kdež. To máme takový meziredakční spor. Je to vlastně věc čistě literární – vlastně ne. (Usměje se.) Také trochu kriminální.

NĚGORELOV: Proto. Divil bych se, kdyby to byla partie milostná, že byste ji nechal něrozhodnou.

LANDA: No, ani to by nebylo vyloučeno. (Směje se.) Už jsou tady léta.

NĚGORELOV: Ale něpovídejte, vy obdivovateli dámských talentů. V poslední době prý jste zabrousil na operetní něbe.

LANDA: Já? Kdo vám to říkal?

NĚGORELOV: Chcete to vědět?

LANDA: Obešel bych se bez toho.

NĚGORELOV: Já vám to ale řeknu – povídaly si to přítelkyně, či vlastně nepřítelkyně Nelly Rohanové.

LANDA (předstírá lhostejnou zdvořilost): Vidíte, to mi lichotí. To je velmi krásná žena.

NĚGORELOV: Ano, ale také velmi nadaná. Myslím, že z ní ještě jednou udělám hvězdu.

LANDA: Ale ona snad už je?

NĚGORELOV: Ano, ale pouze lokální. Ale já myslím, světovou hvězdu, víte, Vídeň, Berlín, Metropolitní opera v New Yorku.

LANDA (netrpělivě): To jsou velmi krásné plány, ale o tom si promluvíme někdy jindy. (Odmlčí se a čeká.)

NĚGORELOV: Trochu jsem to přehnal. Na takovouhle kariéru by něstačila, to by ji dávno v opeře angažovali. Ale s trochou píle a přátelského zájmu (luskne prsty) by se z ní hvězdička udělat dala. (Usměje se, pak se zatváří starostlivě.) Poslyšte, redaktore, ty vaše požadavky jsou, mírně řečeno, poněkud něstydaté.

LANDA (uraženě): Pane Něgorelove, vyprosil bych si takové řeči.

NĚGORELOV: No, dobrá, dám své upřímnosti náhubek, ale vy musítě slevit.

LANDA (energicky): Podívejte se; deset dní jste měl den jak den v kulturní hlídce zprávu, někdy i dvě, pak tři interview na první stránce, z nichž dva jsem si vymyslel a jeden vystříhal z francouzských novin – sedm fotografií jsem vám umístil – poslyšte, díky mně je Chevalier teď u nás populárnější než ve své vlasti. (NĚGORELOV se směje, LANDA sebevědomě.) První večer jste měl vyprodáno nadranc, druhý den vyšla ohromná kritika – zkrátka, ty dva opakované večery jsou jen a jen moje zásluha. Udělal jsem pro vás víc, než jsme měli ujednáno, a proto staré podmínky neplatí. Dostanu svoje procenta. A příteli, věřte, že dělám lacino.

NĚGORELOV (ironicky): Vy jste rozený dobroděj, to já už vás znám. Ale tolik vám nedám. Polovic slevíte.

LANDA: Vyloučeno.

NĚGORELOV (vstává): Vyloučeno? Dobrá. (Bere si rukavice.)

LANDA (dopálen): Co blázníte, člověče?

NĚGORELOV (odchází): Máte v češtině moc hezké přísloví: Kde se něspokojí s málem, nědostane nic.

LANDA (pevně): Počkejte, vy šejdíři, to nemyslíte vážně.

NĚGORELOV (se zastaví): Tak polovina, platí?

LANDA: Vy mě urážíte!

NĚGORELOV: Na to nemám čas. Ale vy byste mě obral, kdybych se dal. Umíte si představit, co jsem s tím měl práce? A víte vy, co to je riziko takového koncertu?

LANDA (zlostně): A víte vy, jaké já mám riziko? (Tiše.) Já dávám v sázku svou existenci, a vy tu se mnou smlouváte –

NĚGORELOV: Teď opravdu věřím, že jste básník. Z vašich románů ani z vašich her se to něpozná, ale z tohohle nářku ano. Tak mluvme vážně. Dostaněte polovinu.

LANDA (zvysoka): To radši nechci nic.

NĚGORELOV: Výborně! To je přece návrh. (Směje se.)

LANDA: Nikdy už pro vás nehnu ani prstem.

NĚGORELOV (pokrčí rameny): Jak je libo.

LANDA: Budu proti vám psát, nebudete mít ani jeden koncert vyprodaný.

NĚGORELOV: Prosím, račte to zkusit. (Odchází.)

LANDA (změní taktiku): Tak si dejte říci. A zaplaťte aspoň tři čtvrtiny.

NĚGORELOV (se obrátí): Polovinu a ani haléř víc.

LANDA: Lichváři.

NĚGORELOV: Kuplíři. (Podává mu s úsměvem ruku, kterou LANDA stiskne. Na odchodu dodá ještě.) Ale ta Rohanová je trošíčku něpřístupná, ne?

LANDA (ztiší hlas): Máte s ní snad nějaké zkušenosti?

NĚGORELOV: Já ne. (Směje se.) Ale vy prý je máte. Anebo – (směje se víc) – je chcete mít.

LANDA (rozdurděně): Prosím vás, kam chodíte na takové vtipy?!

NĚGORELOV: To víte. Agent slyší všecko. (Zastaví se a zvážní.) Ale poslyšte, s tou Rohanovou by to stálo za to.

LANDA: Co?

NĚGORELOV: No, zkusit z ní udělat hvězdu. Hezká je.

LANDA: Krásně zpívá.

NĚGORELOV: Zkrátka: hlas, postava, obličej, těmperament, jeje, ten těmperament.

LANDA: Co víte o jejím temperamentu?

NĚGORELOV: Snad něžárlíte? Já myslím pěvecký těmperament.

LANDA: No ano.

NĚGORELOV: Udělejme kampaň.

LANDA: Souhlasím.

NĚGORELOV: Spusťte nejdřív sám. Já to podpíchnu v ostatních novinách. Jenže tam to bude těžší. Nemám tam takové spolupracovníky.

LANDA: Tak vidíte, jak jsem vám potřebný.

NĚGORELOV: Začněte brzo – já jí zkusím sehnat jeden koncert ve Vídni a pak to nafoukněte.

LANDA: Bude asi angažována k opeře.

NĚGORELOV: Je to pravda?

LANDA: Myslím, že ano.

NĚGORELOV: Od koho to víte?

LANDA: Na tom nesejde.

NĚGORELOV: Jak je libo. Ale to s tou operou, to se hodí. Tak začněte a ještě se zítra domluvíme. Dopíši do Vídně a pak vás zavolám.

LANDA: Dobrá. (Strká ho ven.)

NĚGORELOV (mezi dveřmi): Jen by neměla být taková něpřístupná.

LANDA (v předsíni): Možná, že není.

NĚGORELOV (rovněž): Co vy o tom víte? (Směje se.)

LANDA: Mám o ní jen dobré mínění. (Směje se rovněž, dveře bouchnou.)

V tom okamžiku se otevřou dveře vpravo a vejde ROHANOVÁ, krajně znechucená čekáním a rozčilená tím, co slyšela. Jde k předsíni a srazí se s LANDOU.

LANDA (se pokouší chopit ji za ruce): Jsem zoufalý, že jste musela tak dlouho čekat. Nemohl jsem vědět, že sem přijde také moje sekretářka.

ROHANOVÁ (vymaní své ruce z jeho, věcně): Je to pravda, co jsem slyšela tam vedle?

LANDA: Co jestli je pravda?

ROHANOVÁ: Vy víte dobře – to o tom ukradeném románu.

LANDA: Ale to jsou nesmyslné tlachy té naší hysterické sekretářky. Je zamilovaná do nějakého chudáka, a protože ten náhodou napsal něco, co připomíná ten můj román, tak hned z toho odvozuje bůhvíco. Ale už jsem jí to vymluvil.

ROHANOVÁ: Byl jste na ni hrubý a vyhrožoval jste jí.

LANDA: Ovšem, je to vyzkoušený recept na její hysterii. Víte, ona se hrozně bojí, aby nepřišla o místo. A tak, když mi udělá nějakou scénu, pohrozím jí tím a mám pokoj.

ROHANOVÁ: Já jsem všemu nerozuměla, jen co jste křičel.

LANDA (s úsměvem): Alespoň jste se tam nenudila!

ROHANOVÁ: A nebylo vám hanba mluvit s Něgorelovem, když jste věděl, že jsem vedle?

LANDA: Ale to víte, obchodní hantýrka. Přece jsem nemohl na něho zamrkat, aby se mírnil, že jste vedle.

ROHANOVÁ (s úsměvem): Víte, ten plán s tou kampaní mi není vůbec proti mysli.

LANDA: To vám věřím. (Pokouší se ji obejmout. Ona si to dá líbit, ale nijak na to nereaguje.) Co je vám?

ROHANOVÁ: Ale tak mě to všecko trochu rozčililo. Nejsem už ve své kůži.

LANDA: Ale jste. A je to velmi rozkošná kůže. (Líbá ji na tvář, protože ona uhnula hlavou, aby ji nemohl políbit na ústa.) Proboha, vy jste jako rampouch.

ROHANOVÁ (se mu vymaní a usedne): Nemohu si pomoci.

LANDA: Nechcete se napít? Počkejte, napijeme se spolu. Chcete sladký likér?

ROHANOVÁ: Ne, koňak.

LANDA: Udělám kvůli vám výjimku. Prohřeším se proti svým zásadám. (Odejde do alkovny vpravo a v okamžiku se vrací, v jedné ruce láhev koňaku, v druhé dvě číšky, když vtom je slyšet prudké zazvonění.) Hrome. Kdo je zas tohle? (Zastaví se a ztichne. Zvonění se prudce opakuje.) Pst! (Jde po špičkách k vypínači a zhasne.)

ROHANOVÁ (tiše a znechuceně): Poslyšte, já už mám toho spikleneckého skrývání dost. U vás je to jak na pražském mostě. (Zlostně.) Půjdu domů, a kdybyste mě podruhé chtěl pozvat, tak laskavě odřekněte ostatní návštěvy.

Zvonění pokračuje.

LANDA: Počkejte, já neotevřu. Však ono ho to omrzí, ať je to kdo chce. (Šeptem.) Podívám se, kdo to je. (Jde po špičkách do předsíně, ale jakmile otevře dveře, zvonění přestane a místo toho se začne bouchat na dveře.)

HLAS (za dveřmi): Otevřte, haló, otevřte, vím, že jste doma, řekli mi to v redakci a viděl jsem z ulice světlo. (Tluče dál.)

LANDA (se vrátí, bezmocně se omlouvaje): Nezlobte se, ale musíte ještě na chvilku vedle.

ROHANOVÁ (rovněž šeptem): Ani mě nenapadne.

LANDA: To je ten génius s tím románem. Budu s ním hned hotov. Kdybych ho nepustil, tak mi rozmlátí dveře a udělá ostudu na celý dům.

ROHANOVÁ (ironicky): Tenhle váš byt, to je rozkošné zátiší. Vzorně nerušené místečko pro milence. (Umírněně.) Ale teď tu zůstanu a ani se nehnu.

LANDA: Mějte rozum. Je to hrubián a kompromitovalo by vás to. Říkám vám, že ho hned vyhodím. (Tlačí ji do pokoje, zatím co tlučení v intervalech pokračuje.) A prosím vás, zamkněte se, tenhle chlapík je hodně divoký.

ROHANOVÁ: Tady člověk užije víc než v biografu. Škoda jen, že jsou tak dlouhé přestávky. (Zajde a zamkne se.)

LANDA (zatáhne těsně portiéru kolem dveří a pak běží do předsíně, rozsvítí): Kdo je to?

HLAS: Vocel.

LANDA: Co si přejete?

VOCEL: Pusťte mě dovnitř.

LANDA otevře. VOCEL vejde, rozcuchaný, čepici v ruce, za ním LANDA.

LANDA: To jste musel bouřit celý dům?

VOCEL: Vy byste mi byl jinak neotevřel.

LANDA: Nevěděl jsem, že jste to vy. Oč běží?

VOCEL: Chci rukopis.

LANDA (zamrká): Rukopis? To jste si mohl přijít zítra do redakce.

VOCEL: Já ho chci hned.

LANDA: Neměl jsem ještě kdy to přečíst.

VOCEL: Neměl jste kdy? Já jsem si to myslel. Tak mi ho vraťte.

LANDA: Přece jste chtěl, abych si ho přečetl.

VOCEL: Ano, ale teď už o to nestojím. Vraťte mi ho, a já půjdu.

LANDA: Proč na to tak pospícháte? Co se to s vámi stalo?

VOCEL: Nic. Potřebuju ten rukopis.

LANDA: Tak najednou. K čemu? Našel jste nakladatele?

VOCEL: Ano.

LANDA: Kterého?

VOCEL: To je moje věc.

LANDA: Vy lžete. Nemáte žádného nakladatele.

VOCEL: Co je vám po tom? Vraťte mi rukopis.

LANDA: Nemám ho tady.

VOCEL: A kde je?

LANDA: V redakci.

VOCEL: To není pravda. Říkal jste, že si ho vezmete domů.

LANDA: Říkám vám, že je v redakci.

VOCEL: Tak já si tam pro něj dojdu.

LANDA: Teď večer?

VOCEL: Ano, teď. Není ještě tak pozdě. Napište mi pár řádků, aby mi ho vydali.

LANDA: Nemůžete počkat do zítřka?

VOCEL: Ne. Chci ho hned.

LANDA: To nejde.

VOCEL (křičí): Já ho chci, slyšíte?

LANDA: Neřekl jsem vám pravdu. Já už ten rukopis nemám.

VOCEL: A kde je?

LANDA: Bál jsem se vám to říci. Ztratil jsem ho.

VOCEL (se chvilku odmlčí): To není pravda. Vy mi ho nechcete dát.

LANDA: Proč bych nechtěl?

VOCEL: Asi by se vám hodil. Chtěl byste z něho ukrást něco, abyste tím osvěžil své neduživé výplody… (Křikne.) Chci rukopis zpátky.

LANDA: A co když vám ho nedám?

VOCEL (překvapen): Co to říkáte?

LANDA (zřetelně, ale ne příliš hlasitě): A co když vám ho nedám?

VOCEL: To jsou hloupé žerty. Ale na jiné vy se nezmůžete. Prosím, račte mi laskavě vrátit rukopis.

LANDA: Říkám vám, že jsem ho ztratil.

VOCEL: Nedělejte si ze mne blázny a vraťte mi ho.

LANDA (tiše a pevně): Nevrátím.

VOCEL: Proč?

LANDA (tiše): Protože se mi hodí.

VOCEL: A k čemu?

LANDA: Prve jste to řekl. (Cynicky.) Abych tím osvěžil své neduživé výplody.

VOCEL (se uklidní a ovládne): To se vám nepodaří.

LANDA: Proč?

VOCEL: Budu vás žalovat.

LANDA (se směje): Kde byste vzal advokáta? Vždyť nemáte ani na dva vuřty.

VOCEL: Nechte těch žertů a vraťte mi rukopis. Anebo půjdu k vám do redakce a řeknu to šéfredaktorovi.

LANDA: Nikdo vám neuvěří.

VOCEL: Uvěří. Já to odpřisáhnu. Já to dokážu. Udělám skandál. Budu to křičet na ulici.

LANDA: Vy taky? To se s vámi roztrhl pytel. (Výsměšně.) Dám vás sebrat.

VOCEL: Vždyť to nemůžete myslet vážně. Přišel byste o místo.

LANDA: A proč?

VOCEL: Copak může být zloděj cizích rukopisů redaktorem?

LANDA: Není žádného zloděje rukopisů. (Ostře.) Je jen jeden hladem potřeštěný hysterik, který si myslil, že napsal nějaký román, a že mu ho někdo ukradl.

VOCEL: Vy jste šílený – anebo zločinec.

LANDA: Já? Já jsem docela zdravý člověk. Při plném rozumu. (Posměšně.) Ale vy, vy jste potřeštěný – asi z bídy, to vás omlouvá.

VOCEL: Dokážu vám plagiát.

LANDA: Vy mně? Vy, neznámá nula, individuum bez jména, bez prostředků, mně, renomovanému spisovateli? (Hlučně se směje.)

VOCEL: Slečna Sedláková mi to dosvědčí.

LANDA: Na to nespolehejte. Ta o ničem neví.

VOCEL: Vždyť ta mi teď právě řekla, abych si šel pro něj k vám do bytu. Vždyť to četla, vždyť vám to doporučovala, vždyť o tom s vámi mluvila –

LANDA: To se vám zdálo. Naše sekretářka o ničem neví. (Usměje se, vyzývavě, drtivě.) A i kdyby věděla, tak to zapomene. Už na to zapomněla.

VOCEL (vášnivě): To není možné. Je to poctivé děvče. Nemůže lhát.

LANDA (se zasměje): Jak to víte?

VOCEL (v afektu): Urážíte ji.

LANDA: Zítra se můžete přesvědčit.

VOCEL: Nemůže to zapřít.

LANDA: A to ji podceňujete.

VOCEL: Proč by měla zapírat?

LANDA (pokrčí rameny): Je to naše sekretářka, ne vaše, pane Voceli.

VOCEL: Já tomu nevěřím.

LANDA: Přesvědčíte se zítra, jestli totiž budete tak nerozumný, abyste trval na svém bludném tvrzení. (Výbušně.) Nic jste nenapsal.

VOCEL (zařve): Lžete!

LANDA: Redaktor Rudolf Landa napsal krásný román nového typu, něco úderně lidského –

VOCEL (chraptivě): Rouhači!

LANDA (pokračuje): – je to trochu syrové, ale strhuje to silou prožitku. Je to pravda sama. Autor Rudolf Landa (posměšně) narazil na novou úrodnou vrstvu své tvorby, překonal umělost, násilnost, kašírovanou efektnost a vytvořil dílo. Jedná o hladovém životě a jmenuje se „Nahá pravda“. (Zasměje se hlučně.)

VOCEL (stojí jako přimrazený, ale pak se chce vrhnout na LANDU): Zloději! Lupiči! Rouhači! (Ale málo jedl, LANDA ho lehce setřese.)

LANDA: Pozor, pane, ne abyste se dopustil veřejného násilí. (Tiše.) Co mi chcete, vy zneuznaný génie? Co chroptíte, vy potopený talente? Co se po mně sápete, vy ztracený poklade? K čemu by vám byl váš román? Vždyť byste ho ani neudal. Vždyť byste stejně už nic nenapsal! Vždyť by vám to nepomohlo, ten dokument, který jste platil bídou a hladem. Ale já, já ho využiju, plně zužitkuju. Já ten váš román proslavím svým jménem (potměšile) a svoje jméno tím vaším románem. Nebojte se, o vaše dílo je dobře postaráno. (Zasměje se.)

VOCEL (se na něho vrhne): Vrahu!

Tentokrát se VOCEL nedá setřást, zápolí spolu, až do sebe zaklesnuti padnou na zem. Po té ráně je slyšet rychlé odmykání pokoje vpravo, ROHANOVÁ otevře, odhrne záclonu a vrhne se k zápasníkům.

ROHANOVÁ (vyděšeně): Co to děláte! Pusťte se. (Trhá je od sebe.)

LANDA se konečně VOCELOVI vytrhne za pomoci ROHANOVÉ a vstane. VOCEL spatří nového svědka a jeho zoufalá zuřivost se nyní obrátí proti němu.

VOCEL: Ukradl mi rukopis, slyšíte? Ukradl mi můj román. (Jde k ní a křičí jí do obličeje, ona před ním ustupuje.) Je to zloděj a – a děvkař. Vy k němu patříte, vy jste stejná jako on.

ROHANOVÁ uteče za stůl.

Jinak byste nelezla do toho jeho brlohu.

LANDA k němu skočí a tlačí ho ven.

(Chraptivě.) Děvka a děvkař a zloděj! (Potácí se a sípe.) Pelech je to tady, udělám všecko, abych svůj román dostal zpátky, a já ho dostanu.

LANDA ho vytlačí do předsíně a z předsíně na chodbu. Pak zabouchne dveře a rozcuchaný se vrátí. Zatím však ROHANOVÁ si vezme klobouk a ostatní věci.

LANDA: Slečno, je mi opravdu líto. (Pauza, pak rychle.) Jsem zoufalý z dnešního večera. Tak jsem se na něj těšil, a zatím se tady odbývá schůze hysteriků. Nejdřív ta Sedláková, ale s tou to ještě ušlo, a pak tenhle psychopat. Je mi ho vlastně, chudáka, líto. Znám ho ze školy, a už tehdy býval takový – vyšinutý. Domníval se, chudák, že proti němu něco mám. A teď si vymyslel tohle. Abyste rozuměla, tuhle byl u mne shánět práci a já jsem mu vyprávěl ten svůj román o nezaměstnaném (nejistě se po ní podívá, ROHANOVÁ se nehýbe, LANDA mluví přesvědčivě dál) – a když jsem mu to dopovídal, tak vám vyskočil, že prý to je jeho život, to že on prožil, a počínal si jako blázen. Dával jsem mu peníze, ale nechal je tam, jak byl rozčilen, ačkoliv jindy je ode mne bere. No, a teď najednou přijde sem zuřit, a udělá mi tu výstup. Říkám vám, ten člověk špatně skončí, je to taková ztracená existence, bez kázně, bez morálky. (Odmlčí se.)

ROHANOVÁ stále stojí a dívá se na něho beze slova.

(Nejistě pokračuje.) Proč nemluvíte? Děkuju vám, že jste mi přišla na pomoc, to víte, takoví zuřivci – ale – (váhavě) neměla jste to dělat, urazil vás. Když už se to stalo, tak si z toho nic nedělejte, nebyl při smyslech, je to šílenec.

ROHANOVÁ (stojí jako socha): Nevím, kolik je na tom pravdy, co ten chudák tady křičel, ale jedno vím jistě, a teď jste mi to potvrdil – že jste lump.

LANDA (rázem obrátí): Ale, vy jste také přišla k tomu zajímavému závěru? No, dobrá, snad jsem lump, ale je nás na světě víc, a třebaže jsem lump, tak jsem vám byl dobrý, abych vám dělal v novinách kariéru, abych vás protlačil tam, kam vás nemohlo dostat vaše umění. (Posměšně.) Za co nemůžete děkovat svému nadání, poděkujte svému rozkošnému čumáčku, který nás mužské tak přitahuje. No, slečno, nevadilo vám, když jsem kvůli vám dělal kampaň proti opeře, a teď vám bude vadit, když nějaký alkoholický zoufalec mi udělá scénu a řve vám do uší své pokroucené polopravdy. Ano, jsem kořistník, ale vy jste stejná, až na to, že máte slabší nervy. Ale jste žena a umíte toho dobře využít. [Ano, já zneužívám své moci, ale vy také zneužíváte toho, co máte, vy také chcete nahoru po hřbetě těch druhých, teď třeba po mém, chcete úspěch, chcete peníze, chcete slávu, a pak byste odkopla toho, kdo vám k tomu dopomůže. Umíte se moc dobře prodávat, znamenitě hospodaříte se svými přednostmi. Nepochybuji o tom, že každé vaše vyspání nemá ani tak fyziologickou funkci, jako spíš společenské poslání. Proti mně máte méně odvahy, ale zato jste vypočítavější, i požitek je pro vás prostředkem k tomu, dostat se výš.] Dát co nejmíň a dostat co nejvíc, to je vaše zásada. (Zasměje se.) No, konečně, není hloupá, mám podobnou. Vy kořistnice, já kořistník, my se vlastně k sobě skvěle hodíme. (Ironicky.) Ne, když jste se dala protežovat od toho lumpa, tak mu teď můžete klidně podat ruku – ano, podejme si ruce (natahuje pravici) a pojďme spolu spát.

ROHANOVÁ udeří ho do tváře a rychle odejde.

LANDA (zůstane stát jako přimrazen. Pak mu úšklebek zkřiví ústa. Pohladí si tvář a dá se do tichého smíchu. Nepřestávaje si hladit tvář, šourá se k zrcadlu, které visí v rohu. Zastaví se před ním a podívá se na sebe. Ruka mu klesne a tvář se znovu zkřiví úšklebkem. Zvedne pravici, zahrozí na šklebící se masku v zrcadlové ploše a tiše zaskřehotá): Ty – ty svině!

Opona.

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Druhý den ráno opět v redakci. Velkým oknem svítí do místnosti dopolední slunce. Když se zvedne opona, je scéna prázdná, ale vzápětí se otevřou dveře vpravo v rohu a je slyšet hlas SEKRETÁŘČIN.

SEKRETÁŘKA (za scénou): Jděte dál, prosím.

Vstoupí VOCEL, zmačkaný, neholený, nepořádný, za ním SEKRETÁŘKA.

VOCEL (když zavře za sebou dveře, stojí proti SEDLÁKOVÉ): Řekněte mi, je to pravda?

SEKRETÁŘKA mlčí a dívá se k zemi.

VOCEL: Víte o tom, že mi ukradl můj rukopis?

SEKRETÁŘKA opět mlčí.

VOCEL (jde k ní blíž, úpěnlivě): Ale vy víte, že to je můj rukopis. Vy mi to dosvědčíte. Jste poctivá žena. Včera jste mě za ním poslala. Nemůžete mě nechat okrást.

SEKRETÁŘKA (zvedne hlavu, tiše): Pane Voceli, nespolehejte na mne. Nemohu vám pomoci. Chtěla bych, ale nemohu.

VOCEL: Tak vy mu budete pomáhat v té jeho loupeži, vy se na to budete dívat, jak bude krást to nejlepší z mé práce. Anebo jak to dokonce použije celé? Vy jste stejná jako on. Jste oba zlodějové, a vy snad ještě horší.

SEKRETÁŘKA (tiše): Pane Voceli, kdybych vám mohla pomoci, neposlouchala bych, co mi tu povídáte, ale věřte, že nemohu. Je to zoufalá situace. Věřte mi, že sebou opovrhuji, že… (Tiše.) Jde mi o existenci.

VOCEL: Tak daleko může jít ten lump? Copak se mne nikdo nezastane? Copak má každého v moci? Copak se ho všichni bojí? (Obrátí se k odchodu.) Chtěl jsem vědět, na čem s vámi jsem. A teď to vím. Však vy ještě promluvíte. A pak taky promluví ta ženská, která u něho včera byla.

SEKRETÁŘKA: Kdy?

VOCEL: Včera, jak jste mě k němu poslala. Byla schovaná ve druhém pokoji. A když jsem se na něho vrhl, tak mu šla pomáhat. Nastrojená a nalíčená, byla tam vedle zamčená. Ale řekl jsem jí, co si o něm a o ní myslím. Je to nějaká herečka nebo zpěvačka, jednou jsem ji viděl ve filmu.

SEKRETÁŘKA: Snad Rohanová –

VOCEL: Kdo? Nevím, jak se jmenuje. Ale dozvím se to. Jen počkejte. (Odchází.)

SEKRETÁŘKA: Kam chcete jít?

VOCEL: Co je vám po tom?

SEKRETÁŘKA (jde za ním a zastaví ho): Kam jdete?

VOCEL: Nejdřív k šéfredaktorovi. A pak do komunistických novin. A pak na policii, abych ho udal.

SEKRETÁŘKA: Neblázněte.

VOCEL (se jí vytrhne): Sbohem.

SEKRETÁŘKA: Nikam nechoďte, slyšíte. (Zastoupí mu cestu a postaví se přede dveře.) Myslíte, že bych tohle všecko neudělala za vás sama, kdyby to bylo co platné? Myslíte, že bych vás tu nechala takhle stát? Myslíte, že bych poslouchala ty vaše žaloby? (Prudce.) Blázne, tím vším si jen ublížíte. Šéfredaktor si bude myslet, že nejste normální, komunisti nebudou mít chuť se dát žalovat kvůli bezpartijnímu – taková literární aférka, kterou by museli prohrát i s vámi, jim nebude stát za to – a na policii vám nejdřív poradí, abyste si našel advokáta, a když jim řeknete, že na to nemáte peníze, tak vás vyhodí a nakonec, až se rozzuříte – a vy se rozzuříte – udělala bych to také na vašem místě – pošlou vás na psychiatrické oddělení, aby byl vyšetřen váš duševní stav. Landa všecko popře, zatím váš román vyjde pod jeho jménem, a vy – vy se zblázníte. Anebo začnete křičet své názory o společnosti, která umožňuje takové lupičství, která chrání takové piráty, a budete za to zavřen. Jemu to neublíží, ten dělá takové věci pořád, ten z nich žije, ten je z nich slavný, ten z nich bohatne, ten má z nich tu svou pozici tady – rozumíte, hlavou zdi neprorazíte, a tohle je víc než zeď. Nikde nenajdete zastání – budou ve vás vidět pomateného člověka a noviny ho snad budou bránit, protože i když ho znají, i když každý slušný redaktor ví, že Landa je revolverový záškodník – tohle o něm přece věřit nebudou. Čím byste jim dokázal, že máte pravdu?

VOCEL: Napíšu ten román znova.

SEKRETÁŘKA: Zatím ale váš první rukopis dávno vyjde pod Landovým jménem a vy budete obviněn z nejapného plagiátu.

VOCEL (zoufale): Budu psát hned a budu to nosit po kouskách.

SEKRETÁŘKA: Za pár dní už bude ten první román s Landovým jménem vytištěn. Támhle je domácí korektura. (Ukáže na stůl.)

VOCEL (skočí ke stolu, hrabe se v korektuře, křičí): Můj román! Můj hladový život! Moje krev, můj hlad! Copak není na světě žádná moc, která by tohle znemožnila? (Uchopí první stranu.) I titul zprznil: „Nahá pravda“. (Zasměje se chraptivě.) Tady je jeho jméno. (Roztrhá stranu a pak chce zuřivě trhat ostatní, ale SEKRETÁŘKA mu v tom zabrání.)

SEKRETÁŘKA: Mějte rozum. Tím si nepomůžete. Nechte toho. (Vezme mu to z rukou.)

VOCEL: Už ve škole to byl takový záškodnický lump a závistivec. Proč jsem sem jen chodil? Mohl jsem už mít na to nakladatele.

SEKRETÁŘKA: Poslyšte, upřímně, myslíte, že byste byl psal dál, kdyby vám ten román byli vydali?

VOCEL: Nevím. Myslím, že ano. Snad.

SEKRETÁŘKA: Tak to udělejte také. Napište něco nového, pomohu vám najít nakladatele.

VOCEL: Nevím, jestli by to bylo dobré. Nevím, o čem psát. Všecko, co jsem chtěl říct, je v tomhle románě. Je to můj hladový život. Neumím snad napsat nic jiného. Pokoušel jsem se o to už dřív, ale byly to jen drobnosti. Na nic velkého jsem se nezmohl. Až přišla ta bída a hlad. A tak jsem začal psát o sobě. A to se mi podařilo. Jen jsem se rozpomínal. Sahal jsem si na místa, kde to bolelo a ještě bolí. Víte, to mi šlo. Byla to taková pitva za živa. Nemusel jsem si nic vymýšlet. Já si nic neumím vymýšlet. Když se do něčeho nutím, tak je to falešné, a nakonec to roztrhám. Něco jsem udal před rokem v časopisech, ale to všechno nebylo nic, až ten „Hladový život“. Teď už snad víte, co pro mne znamená. Ukradl mi všechno, co mám.

SEKRETÁŘKA: To z vás mluví zoufalost. Když jste dokázal napsat tohle, dokážete napsat něco jiného a může to být zas dobré. Zkuste to a uvidíte. Tak byste se mohl třeba pomstít. Na vašich nových pracích bude vidět souvislost s „Hladovým životem“ nebo s „Nahou pravdou“, jak on tomu říká, kdežto on nic takového už nenapíše, protože to nedovede. [Ledaže by to zas někomu ukradl.

VOCEL: Říkám vám, že si neumím nic vymýšlet. Mohu jen opakovat to, co jsem už napsal. A už snad nikdy nebudu mít k tomu ty dispozice, to nadšení, tu naději, tu zoufalost, která větří spásu. Budu se asi špatně opakovat, ale to on může dělat taky, on mě může plagovat, může mi ukrást můj výraz, tu moji pravdivost –

SEKRETÁŘKA: Všecko vám nemůže ukrást, a konečně, když si nevěříte, že ještě něco dokážete, tak oč jste vlastně přišel?]

VOCEL: Jsem člověk, který mohl udělat v životě jen jednou něco velikého, mimořádného, a to jsem udělal. A on mi to ukradl.

SEKRETÁŘKA: Bolí vás, že jste přišel o slávu.

VOCEL mlčí.

Tak oč vám tedy jde? O ty peníze, co by vám to vyneslo?

VOCEL (po chvilce): Také o ty peníze. Pomohlo by mi to na nohy. A buď ty peníze, anebo ten úspěch, anebo obojí by mi pomohlo najít lepší zaměstnání. Třebaže bych potom už nechtěl psát.

SEKRETÁŘKA: Ale to všechno můžete mít. Peníze můžete dostat a zaměstnání také.

VOCEL: Jak?

SEKRETÁŘKA: Jednoduše. Přijďte sem k polednímu, až tady Landa bude. (Tiše, soustředěně.) Musí vám dát za ten román peníze.

VOCEL: Nic od něho nevezmu. Je to pirát. Je to lupič.

SEKRETÁŘKA: Dobrá, tak vám půjčím já.

VOCEL: Vy? Od vás to také nemohu vzít. Nemohl bych vám to vrátit.

SEKRETÁŘKA: O tom teď nemluvme. Uvidíte, že mám pravdu já, a ne vy. Teď běží o to, opatřit vám nějaké možnosti k životu. Vyberte si! Chcete ty peníze ode mne, anebo od Landy?

VOCEL (se uchopí za hlavu): Jak je něco podobného možno? Copak se nedá nic dělat? Copak mi nikdo nepomůže?

SEKRETÁŘKA: Nikdo, jen vy sám. A tohle je jediná cesta, kterou se vám to může podařit. Dejte si říci a uvidíte, že mu to třeba všechno oplatíte.

VOCEL (se na ni dívá): Myslím, že není jiné cesty. (Odchází.) Přijdu si v poledne pro ty peníze od Landy! (Zastaví se.) A co když mi nebude chtít nic dát?

SEKRETÁŘKA: Nebojte se, o to se postarám.

VOCEL: Co mi zbývá? Dát se koupit. Prostituovat se jako on. (Odmlčí se.) Ale ne. Byl bych stejný lump jako on. [Stejná prodejná děvka.]

SEKRETÁŘKA: Nemluvte tak. Není to pravda. Co vy děláte, to je jen akt sebezáchrany. Nesmíte se na to takhle dívat.

VOCEL (odchází): Snad máte pravdu. Děkuju. V poledne přijdu. Anebo – (zarazí se zoufale) anebo půjdu přece k šéfredaktorovi. (Odchází.)

SEKRETÁŘKA: Nedělejte to. Nic vám to nepomůže. A přijdete ještě o ty peníze. Nechoďte k šéfredaktorovi. Musela bych všecko zapřít, musela bych lhát. Neponižujte mě.

VOCEL: Jak byste to mohla zapřít? Já tomu nevěřím. Vy mi to dosvědčíte.

SEKRETÁŘKA: Nedosvědčím, nemylte se. Nemohu.

VOCEL: Což nechápete, že jde o moji budoucnost, o moje všecko, o můj život –

SEKRETÁŘKA: Což vy nechápete, že jde právě tak o mou budoucnost a o můj život? O moji existenci a o existenci mé matky? Pochopte, prosím vás, a nechtějte nemožné. (Zoufale.) Kdybyste to udělal, budu vám lhát do tváře. Nepoznáte mě. Nebudete tomu věřit. Ale já vám nemohu pomoci. Nemohu jít s vámi, jak bych chtěla. Zahubila bych se. Zahubil byste mne. Nedělejte to. Prohrajete.

VOCEL: Neprohraju… (Zoufale.) A když, tak ho strhnu s sebou. Nedám se okrást. Nedám se zabít. Donutím vás, abyste mluvila pravdu. Uvidíte. (Odejde.)

SEKRETÁŘKA chce za ním běžet, ale pak se zastaví, jde ke stolu a listuje v korektuře. Zvoní telefon.

SEKRETÁŘKA (do telefonu): Haló, dobrý den, pane Něgorelove. Ne, není tu ještě. Až k polednímu. Mám něco vyřídit? Prosím. (Zavěsí.)

Klepe se a vejde FAKTOR, v ruce stránkovou korekturu.

FAKTOR: Tady nesu konec té „Nahé pravdy“. Vy jste to četla, slečno? (Položí korekturu na stůl.)

SEKRETÁŘKA: Proč se ptáte?

FAKTOR: Ale jen proto, že jsem do toho strčil nos a moc se mi to líbí. Je to krásně psané. Takhle ještě nepsal. Jako by to nebylo od něho.

SEKRETÁŘKA (neurčitě): Je to velmi zajímavý román.

FAKTOR: Já se jen divím, že takový divný člověk může psát jako nějaký evangelista.

SEKRETÁŘKA: Jak to myslíte, divný člověk?

FAKTOR: Ale jak to myslím. Vždyť vy to víte, slečno. Ty aféry a to všechno, co už se o něm psalo, jiný na jeho místě by tu už dávno nebyl. To já pamatuju, že odtud vyletěli redaktoři pro menší kravály, než měl redaktor Landa. Ale on to vždycky všechno ušmajchluje a utluče hubou. A co nemůže, tak zapře. Jako tuhle ten útok na operu. Jinému by to zlomilo vaz, takové revolverové přepadnutí, a bez vědomí listu. A vidíte, on se po tom kraválu oklepal a jakoby nic. A teď najednou přijde s takovým románem. Když jsem si z něho četl kousky, tak jsem si řekl – tohle přece nemohl psát žádný gauner. (Tiše.) A vidíte – na titulním listě je podepsán Rudolf Landa. (Usměje se.) Člověk není nikdy dost moudrý.

SEKRETÁŘKA: Vy nemáte Landu rád, viďte?

FAKTOR: Ale co, rád nerad. Já bych si ho nevšímal, kdybych nemusel. Ale mám kvůli němu každou chvíli nepříjemnosti. A s ním taky. Všecko zkroutí. Ale co vám budu povídat. Vy ho znáte ještě líp než já, slečno, a musíte ho mít plné zuby. Jako ostatní redaktoři. Vidíte, já tomu nerozumím. Nikdo mu tu nemůže přijít na jméno, šéfredaktor, ten se vždycky zrovna vaří, když mu na něco přijde, a Landa tu sedí dál.

SEKRETÁŘKA: Protože jinak rozumí svému řemeslu. A všude se vetře. Zkrátka, dá se použít. No, je tu, a musíme se s tím smířit.

FAKTOR: Já vím. Ale počkejte, jednou se pořeže tak, že se z toho nevylíže. Protože jemu to nedá. Dejte na má slova. Takoví lidé špatně skončí.

SEKRETÁŘKA: Prosím vás, pane Vorlíčku, nehrajte si tu na věštkyni. Jak by mohl špatně skončit? Nakonec z něho bude ještě šéfredaktor.

FAKTOR: No, možné to je, ale u nás v listě ne.

SEKRETÁŘKA: Když ne u nás, tedy někde jinde. To víte sám dobře.

Dveře se bez klepání otevřou a vejde ŠÉFREDAKTOR.

ŠÉFREDAKTOR: Pan Landa tu ještě není?

SEKRETÁŘKA: Ještě ne, pane šéfredaktore.

FAKTOR odejde. Vzápětí vejde LANDA, ukloní se ŠÉFREDAKTOROVI, odloží klobouk a podívá se nejistě na něho.

ŠÉFREDAKTOR: Rád bych si s vámi promluvil, pane Lando. (Čeká, až SEKRETÁŘKA odejde.)

LANDA: Prosím, pane šéfredaktore.

ŠÉFREDAKTOR: Máte se ohromně, co?

LANDA (neví, kam míří): Prosím?

ŠÉFREDAKTOR (ironicky): Dovolte mi naivní otázku: nemáte výčitky svědomí?

LANDA: Jestli mě někdo u vás očerňoval, pane šéfredaktore, tak to vás musím upozornit, že to je utkvělá myšlenka.

ŠÉFREDAKTOR: Co je utkvělá myšlenka?

LANDA: To, co vám ten pomatenec povídal.

ŠÉFREDAKTOR: Jaký pomatenec? Prosím vás, co to máte s tou utkvělou myšlenkou?

LANDA: Já myslel, že snad někdo –

ŠÉFREDAKTOR: Mne nezajímají vaše privátní styky s nějakými pomatenci. Ale co mě zajímá, to je vaše rubrika v listě. V poslední době jsem obdivoval vaši obratnost, s jakou jste se soustředil na propagaci slavného pana Maurice Chevaliera. A tak jsem došel k dilematu, které si sám neumím rozřešit. Prosím vás, pomozte mi: jste vy zaměstnancem našeho listu, anebo vlastně šéfem reklamy nějaké koncertní agentury?

LANDA: Ale dovolte, pane šéfredaktore, vždyť šlo o populárního galského pěvce, který proslavil po válce v Paříži nesmrtelnou Madelon –

ŠÉFREDAKTOR (s úsměvem): Tyhle vaše šlágry jsem už četl, opakovat mi to nemusíte. Tím ale pořád nevysvětlíte neúměrnost místa a pozornosti, které jste ve své rubrice i mimo ni tomu jinak výtečnému panu Chevalierovi věnoval. Copak vy nevidíte ten rozdíl mezi naším listem a tou svou bulvární rubrikou?

LANDA: A co ten závěrečný včerejší interview, pane šéfredaktore? Ty Chevalierovy politické názory mají pro nás přece veliký mravní význam? Vždyť je to mluvčí spřátelené Francie, miláček pařížského lidu. (Telefon zvoní.) Promiňte. (Zvedne sluchátko.) Haló, kdo? (Překvapeně.) Ano, je tady. Hned předám. (Zacpe mluvítko, zaraženě.) Pane šéfredaktore, volá vás zahraniční ministerstvo.

ŠÉFREDAKTOR (vezme telefon): Haló? Ano, u telefonu. Dobrý den, pane legační rado. Ano. (Chvilku poslouchá.) Ale vždyť to byl autentický interview. Jak? O politice se nemluvilo? Dementi? Vyslanectví si přeje opravu? Ne? Prosím. Ano, redaktor Landa. (Blýskne po něm očima.) Jak je libo. Račte se spolehnout. Je mi nesmírně líto. Děkuji… (Zavěsí, vstane a přistoupí k LANDOVI a chvilku se na něho beze slova dívá.)

LANDA (koktá): Bylo to snad něco kvůli mně –

ŠÉFREDAKTOR (zahřmí): Ovšemže kvůli vám. Jen kvůli vám. Copak v téhle redakci má ještě někdo jiný aféry než vy?

LANDA: Nechápu, pane šéfredaktore.

ŠÉFREDAKTOR (se ovládne a opět klidně): Jak dlouho jste mluvil včera s Chevalierem?

LANDA: Asi čtvrt hodiny nebo deset minut.

ŠÉFREDAKTOR: A o čem jste mluvili?

LANDA: O všem. O umění a pak o politice. Vždyť to bylo v interview.

ŠÉFREDAKTOR: Vy jste fantastický lhář. Snad jste vyrozuměl z mého telefonického rozhovoru, že francouzské vyslanectví protestuje jménem Chevalierovým proti politickým výrokům, jež jste mu v interview připsal. Pan Chevalier s vámi o politice vůbec nemluvil. Byl jste mu prý představen spolu s patnácti jinými žurnalisty a mluvil prý s vámi osobně asi dvě minuty. (Tiše a soustředěně.) Vy, podvodníku, jste si celou politickou část toho interview vycucal z prstu. A špatně, protože to museli dementovat.

LANDA: Přísahám, pane šéfredaktore, to musí být nějaký omyl. Mluvil jsem s Chevalierem nejméně pět minut, ne, to bylo víc, a bylo to o politice.

ŠÉFREDAKTOR: Ale on to popírá. Říká, že to byly jen dvě minuty. Jak jste se mohl za ty dvě minuty dostat hned k otázkám středoevropské politiky?

LANDA: Poslouchal jsem ještě, co pak mluvil s ostatními.

ŠÉFREDAKTOR: Ale špatně, pane, špatně. Protože vám to dnes dementovali. Člověče, co si myslíte o našem listě, že to je? Humoristický časopis? Jak k tomu přijde, aby měl takovou ostudu? Vždyť vy jste absolutně nespolehlivý člověk. Kam se vrhnete, tam je aféra. (Odmlčí se.) [Tak to byla zas jedna z těch vašich zkratek, protože normální cesta, poctivé reportérství, se vám zdá dlouhá. No, a vidíte, nevyplatila se vám. Na vyslanectví čtou naše noviny a přišli vám na to a intervenovali v zahraničním ministerstvu. Jistě to bude mít odezvu v jiných listech a u nás také, o tom nepochybuji. Jednou se něco povede, povede se to dvacetkrát, a třeba pětsetkrát, ale pak najednou to kiksne a chlapovi to zlomí vaz.]

LANDA: Dovolte, vyprosil bych si, abyste mě takhle urážel.

ŠÉFREDAKTOR (toho nedbá, vážně): Jsou dvě možnosti, jak řešit takovou dnešní aféru. Buď vyložit ředitelství listu, jemuž jste přirostl k srdci, že jste nejen redaktor schopný, nýbrž bohužel téměř všeho schopný.

LANDA (rozčilen): Zakazuji si takové urážky –

ŠÉFREDAKTOR (mu skočí do řeči, klidně): [Nekřičte, vždyť ani já nekřičím, a měl bych k tomu i právo, i důvody. (Odmlčí se.) A druhá možnost je, poučit se z toho jako z výstražného příkladu, a to já právě za vás dělám. Jen vám ukazuji, že na takových zkratkách v cestě za úspěchem, které jste onehdy sociologicky a psychologicky odůvodňoval, se prodělává. (Ironicky.) Věřte staršímu kolegovi: zkušenosti přivedou člověka – i takového, který to nemá v krvi, pokud to ovšem není příliš zatvrzelý případ – k poznání, že poctivost a čestnost jsou vlastně výnosné a že se plně rentují – alespoň u nadaných lidí. Kdo má talent, ten si může dovolit být poctivý a čestný. Kdo ho nemá a ví nebo tuší, že ho nemá tolik, aby mohl ze světa ukousnout sousto přiměřené své chuti, uchyluje se ke gaunerství. Nesrovnalost mezi tím, co mohu, a tím, co bych chtěl, přivádí i lidi schopné a výkonné do takového sousedství. Ale abychom přešli od teorie k praxi:] Redaktore Lando, ode dneška vám zakazuji dotýkat se jakkoliv otázek politických, ať je to interview, nebo ne. Nevím, co téhle nové aféře řekne ředitelství. Pokud jde o mne, já bych vám dal dělat sport a zlámané nohy, poněvadž tam byste byl poměrně nejméně nebezpečný. (Bouchne za sebou dveřmi.)

LANDA (jde k židli, kopne vztekle do koše na papír, až ten se překotí, pak se však sehne a sebere pečlivě všechny papíry, usedne zřejmě otráven ke stolu a bubnuje na desku; pak řekne): A co! (A začne listovat v korektuře, přestane, najednou si sáhne na čelo, otře si je, jako by mu nebylo dobře, vzpamatuje se, zas bubnuje na stůl, sáhne po telefonu, ale nechá toho a ponoří se do korektury. Všimne si, že první list chybí a vezme telefon.) Haló, Landa. Slečno, mně tu chybí první stránka korektury toho mého románu. Co? Vocel? Ráno? Roztrhal? Ale proč jste ho nevyhodila? Že půjde k šéfredaktorovi? Blázen! Vy jste mu to vymlouvala? No a?

Klepe se a vstoupí NĚGORELOV.

Že přijde zas? Já ho nechci vidět. Co? No tak přijďte, to jsem zvědav. (Zavěsí.) Přišel jste právě včas.

NĚGORELOV (mu podává ruku): To doufám.

LANDA: Právě teď tu byl šéfredaktor a strašně vyváděl pro tu reklamu, co jsem vám udělal s tím Chevalierem. Jestli prý jsem redaktor, nebo reklamista koncertní agentury.

NĚGORELOV (se směje): Máte vtipného šéfredaktora. To se mu povedlo.

LANDA: Fuj, člověče, to byla nepříjemná chvíle. A všecko jen kvůli vám. Proč to dělám? Co z toho mám? Abych se s vámi ještě handrkoval. Ale říkám vám, to bylo naposled, co jsem něco takového dělal. Copak mi to stojí za to? Já mám dost svých starostí.

NĚGORELOV: No, no, jen se mi tu něrozplačte. Kdybyste to nechtěl udělat, tak vás k tomu nikdo nenutí. A když to něbudete dělat vy, najde se jiný a třeba ochotnější.

LANDA: Ale to vám říkám, že po tom všem, co jsem musel tady vyslechnout, musím dostat pět procent z hrubého, a ne tři.

NĚGORELOV: Vy jste moloch. Vem vás čert. Dostaněte pět procent, ale začněte hned tu kampaň s Rohanovou, jak jsme to včera smluvili.

LANDA: Kampaň pro Rohanovou? To ne.

NĚGORELOV: Kdy začnete? Zítra?

LANDA: Nikdy.

NĚGORELOV: A proč?

LANDA: Nemám zájem na slečně Rohanové.

NĚGORELOV: Co to do vás vjelo?

LANDA: Na tom nezáleží.

NĚGORELOV (kroutí hlavou): Co vám udělala?

LANDA: Nic. Ale mám dost té aféry s Chevalierem.

NĚGORELOV: Jaké aféry? Vždyť vám to prospělo také!

LANDA: Já vím. Moc mi to prospělo. Samé nepříjemnosti.

NĚGORELOV: Ale s tou Rohanovou si dáte říct.

LANDA: Ani mi nenapadne.

NĚGORELOV: Hezky mluvíte.

LANDA: Nelíbí se vám to?

NĚGORELOV: Vůbec ne.

LANDA: Lituji, dnes vám ničím jiným nemohu posloužit.

NĚGORELOV: Rozmyslete si to. Nezapomeňte, že ty peníze jsem vám chtěl dát nejen za Chevaliera, ale také proto, že chceme spolu pracovat dál.

LANDA: Teď mi dejte pár dní pokoj a pak uvidíme.

NĚGORELOV: Dobře, ale pak se dáte do té Rohanové –

LANDA: Už jsem vám řekl, že ne –

NĚGORELOV: Proboha, člověče, co proti ní máte?

LANDA: Nic, ale neudělám to. Ale teď prominete, mám práci.

NĚGORELOV (vstane): Dobrá. Tak to budou jen tři procenta, ledaže byste změnil svůj názor na propagaci slečny Rohanové.

LANDA: Toho se nedočkáte.

NĚGORELOV: Uvidíme. Na shledanou. (Odejde.)

LANDA (sedne ke stolu a pohrouží se do korektury; špatná nálada ho přešla, obrací listy a začíná se pochechtávat): Tenhle román se mi povedl. (Rozesměje se.)

Vejde SEKRETÁŘKA.

SEKRETÁŘKA: Ráno tu byl Vocel. Chtěl s vámi mluvit. Vyhrožoval, že půjde k šéfredaktorovi. Vymlouvala jsem mu to, ale nevím. Je to zoufalec. Přijde v poledne zas.

LANDA (čte dál): Nechci ho vidět.

SEKRETÁŘKA: Je to lepší s ním promluvit, než aby udělal skandál u šéfredaktora. Je lepší mu něco dát.

LANDA (překvapen zvedne hlavu): Něco mu dát? (Přestane číst.) Jak jste na tohle přišla?

SEKRETÁŘKA: Byl tady ráno. A chtěl mě získat, abych mu svědčila proti vám.

LANDA: No a?

SEKRETÁŘKA: Řekla jsem mu, že to neudělám. A on chudák zuřil, nadával, křičel, že (zoufale) jsem stejná jako vy –

LANDA: To mě nezajímá, slečno, co vám tu vykládal –

SEKRETÁŘKA: Počkejte. Pak chtěl jít na šéfredaktora, na policii a bůhvíkam ještě. Tak jsem mu vyložila, že to je marné, že nic nedokáže, že ho nanejvýš zavřou.

LANDA se směje.

Nesmějte se. To ho zničilo. Pak začal vyhrožovat, že ten román napíše znovu –

LANDA: Ať napíše, obviním ho z plagiátu.

SEKRETÁŘKA: To jsem mu také řekla. A poradila jsem mu, aby napsal něco jiného.

LANDA: No a?

SEKRETÁŘKA: Říká, že nemůže. Tohle že byla krev z jeho těla, že nemá obraznost a že napsal jen to, co prožil.

LANDA (se rozchechtá, pak vítězoslavně): Vždyť já to věděl, že už nikdy nic jiného nesvede. To by musel bůhvíco prožít. Ale co on může ještě prožít –

SEKRETÁŘKA: Tak jsem ho přivedla na to, že vlastně nepřišel – kromě slávy – o nic než o peníze.

LANDA: To je pravda.

SEKRETÁŘKA: Vykládal mi, že mu šlo vlastně o to, aby si udělal jméno a vydělal peníze. A aby dostal nějaké místo. A tak jsem mu řekla, že ty peníze dostane od vás.

LANDA: Co vás to napadlo. (Odmlčí se.) A kolik chce?

SEKRETÁŘKA: Kolik mu dáte?

LANDA: Nevím, nejradši nic. Ten román jsem beztoho musel celý přepsat. (Směje se.) Nejen abych mohl spálit rukopis, ale také proto, že se tam muselo hodně upravovat a přepracovávat. Vždyť on nemá ponětí o kompozici.

SEKRETÁŘKA (tiše): Četla jsem korekturu. Hlavní motivy, citové ladění a lidské poznání, síla a prostota výrazu – to je všecko Vocelovo.

LANDA: To se vám zdá, slečno. On je vlastně jen můj spolupracovník. (Směje se.)

Vtom někdo klepe, otevřou se dveře a vejde zvolna ŠÉFREDAKTOR. Má skloněnou hlavu, jako by o něčem ještě uvažoval. Dveře nechá otevřeny. Udělá několik kroků a zvedne hlavu. A vtom vejde za ním VOCEL, přemáhaje rozčilení, a zavře za sebou dveře. LANDA překvapeně vyskočí a dívá se z jednoho na druhého. SEKRETÁŘKA si rozechvěně uhlazuje vlasy.

ŠÉFREDAKTOR (se podívá na VOCELA, na SEKRETÁŘKU a nakonec na LANDU): Nebudeme ztrácet čas. Vidíte mě v doprovodu tohoto pána, redaktore Lando, a chápete jistě, oč jde.

SEDLÁKOVÁ chce odejít.

Počkejte, slečno, vás se to také týká. Zůstaňte a posaďte se.

Ta usedne.

Prosím, pane Voceli. (Ukáže na židli.)

VOCEL si sedne, ŠÉFREDAKTOR usedne rovněž a po něm mechanicky sklesne do křesla LANDA.

Prosím, pane Voceli, opakujte mi stručně, co jste mi právě oznámil. A prosím, obraťte se k panu Landovi, aby vás dobře slyšel.

VOCEL (rozčilen, ale s jakousi zoufalou vítězoslávou): Řekl jsem vám všecko. Ukradl mi rukopis mého románu –

ŠÉFREDAKTOR: Řekněte mu to do očí –

VOCEL (se obrátí k LANDOVI): Přišel jsem k vám jako k bývalému spolužáku, ačkoliv jste mi nikdy neudělal nic dobrého. Přinesl jsem vám jediný rukopis svého románu „Hladový život“, abyste mi pomohl najít nakladatele. (Nemůže se přemoci.) A vy jste mi ho ukradl, nadepsal „Nahá pravda“ a dal to tisknout pod svým jménem. Dokonce jste mi to u vás v bytě přiznal. Ví o tom slečna Sedláková, která ten rukopis četla. A ví o tom ještě jedna žena, která byla včera večer u vás v bytě. (Odmlčí se.)

ŠÉFREDAKTOR (klidně a zlověstně): Co tomu říkáte, pane Lando?

LANDA (rozčileně): Že je to lež. Výplod chorobné fantazie.

VOCEL: Ukradl jste mi můj román. Vraťte mi ho a já půjdu.

ŠÉFREDAKTOR: Slečno Sedláková, vy jste ten román četla?

SEKRETÁŘKA: Ano.

LANDA sebou trhne.

Včera v korektuře.

VOCEL: To je lež! Vždyť jsem vám ho přinesl v rukopise, je to tři neděle. Vy jste byla první člověk, který to četl kromě mne. A třetí, kdo to četl, mi to ukradl – Landa – jste oba smluveni.

ŠÉFREDAKTOR: Počkejte, pane Voceli. Nerozčilujte se. Máte přece ještě jednoho svědka. Kdo byla ta dáma, která o tom ví?

LANDA: Pane šéfredaktore, nikdo nemá právo se mísit do mého soukromého života. Nemohu přece kompromitovat kvůli takovým fantastickým výmyslům dámu. Pan Vocel byl včera večer u mne, ale pro peníze –

VOCEL: Lháři!

ŠÉFREDAKTOR: Počkejte! Ať to vysvětlí. Kdo byla ta dáma? Pochopte, že obvinění, které vznesl proti vám pan Vocel, je tak strašlivě vážné, že buď zjistíme pravdu tady, anebo dojde k soudu. A pak ta dáma bude stejně svědčit. Ať tedy radši mluví hned. Kdo to byl?

LANDA (chvilku přemýšlí): Nelly Rohanová.

ŠÉFREDAKTOR: Zpěvačka?

LANDA: Ano.

ŠÉFREDAKTOR (k SEDLÁKOVÉ): Podívejte se, slečno, má-li telefon, a zavolejte ji.

SEKRETÁŘKA: Ano, má. (Jde k telefonu, vytočí číslo. Všichni čekají.) Obsazeno.

ŠÉFREDAKTOR: Zavolejte znovu. (SEKRETÁŘKA točí, ŠÉFREDAKTOR vidí, že dostala spojení.) Ukažte. Haló, slečna Rohanová?

Všichni napjatě poslouchají.

Tady Večerní telegraf, šéfredaktor u telefonu. Ano. Jak se máte, slečno? Ohromně, viďte, jdete od úspěchu k úspěchu. No, gratuluji, krásný život, co? [Ano, někdy má člověk příležitost nahlédnout hodně hluboko do života.] Odpustíte, slečno, ale jde o velmi vážnou věc. Byla jste včera svědkyní jedné scény v bytě redaktora Landy, řekněte mi, co o tom víte. (Poslouchá.) Ano, pan Vocel. (Poslouchá dost dlouho a dívá se střídavě po přítomných.) No, alespoň byste mi mohla říci, slečno – (Odmlčí se a poslouchá.) V druhém pokoji. (Podívá se na VOCELA.) Že je vám to nepříjemné? To chápu. Že s tím nechcete nic mít? No, ale – Nenormální dojem? Hm. (Zrozpačití.) Tak vy si tedy myslíte, slečno, že to není pravda?

LANDOVI se zřetelně uleví.

Vy jste o tom přesvědčena? Hm. Tak děkuji vám srdečně za informaci a promiňte, že jsem byl nucen vás obtěžovat. (Zavěsí.) Slyšel jste, pane Voceli, slečna Rohanová neví o ničem, než že došlo k nějakému sporu, neví o co, snad o peníze. A vy jste prý dělal dojem člověka, který je v neprávu. Nic neví. A nechce s tím mít nic společného.

LANDA zatím horečně přemýšlí a je velmi rozčilen.

VOCEL: Ale to ona chrání Landu. Protože jsem se na ni vrhl.

ŠÉFREDAKTOR: Vy jste se na ni vrhl?

VOCEL: A řekl jsem jí do očí, co si o ní myslím, že je stejná jako Landa, že je –

LANDA (vstane): Dovolíte také mně, abych mluvil?

ŠÉFREDAKTOR: Prosím –

LANDA: Prominete, když začnu trochu ze široka – Ale je to nutné. Tady Vocel a já jsme byli spolužáky. Prožívali jsme v mládí stejné dojmy, vyrůstali jsme v stejném ovzduší –

VOCEL: To není pravda.

LANDA: – a tak v mnohém naše vnímavost byla příbuzně uzpůsobena. V sextě Vocel vystoupil z gymnázia a neviděli jsme se, až asi před rokem.

VOCEL: To je lež, přišel jsem k němu před čtrnácti dny.

ŠÉFREDAKTOR: Počkejte, ať mluví.

LANDA: – kdy ke mně přišel, že je bez zaměstnání. Pak byl u mne ještě několikrát. A já jsem mu vyprávěl o svém novém, rozepsaném románu, a přitom jsme si vzpomínali na své mládí. A tuhle, je to asi tři neděle, přišel za mnou Vocel a přinesl mi rukopis svého románu, a když jsem to přečetl, byl jsem ohromen. Všecko, co jsem vyprávěl, motivy, které jsem podtrhl z našeho mládí, dobové proudy, citové ladění, to všecko, o čem jsem s ním mluvil, to tam bylo zachyceno jeho způsobem, ale z mé perspektivy a z mého popudu –

VOCEL: Jak je možno takhle lhát? Lháři, překrucovači –

ŠÉFREDAKTOR: Počkejte, ať domluví. Pak mu odpovíte zas vy.

LANDA (značně uklidněn a s rostoucím sebevědomím): Pane šéfredaktore, byly to moje látkové objevy zpracované tak, jak jsem mu to říkal. Byla to analogie mé práce, sice v lecčems rozdílná, ale přece jen práce vyrostlá z mého popudu. Pane šéfredaktore, když mě napadla ta látka, tak jsem slzel. (Kryje pohnutí.) Já, který dnes už nejsem v té situaci, já jsem také kdysi neměl na večeři, i já jsem prožíval bídu nezaměstnaného – (Skočí ke stolu a vytáhne z přihrádky číslo časopisu.) A tady je první zárodek mého díla, fejton o nezaměstnaných, na který se jistě dobře pamatujete, kde je předznamenáno už všecko to, co jsem pak vypravoval, ta celá nahá pravda, které, diletantsky ovšem, použil i Vocel –

VOCEL v největším rozčilení vstane a vytáhne revolver a namíří na LANDU. ŠÉFREDAKTOR a SEDLÁKOVÁ hledí na LANDU a nevidí to. LANDA vytřeští oči, vstane, couvá, porazí židli. VOCEL jde k němu s napřaženou zbraní. LANDA zaječí. ŠÉFREDAKTOR a SEDLÁKOVÁ se obrátí a vidí, oč běží. ŠÉFREDAKTOR se vrhne k VOCELOVI a v tom okamžiku VOCEL stiskne spoušť. Kohoutek cvakne, ale rána nevyjde. LANDA řve.

Pomoc! Pomóóóc!

VOCEL chce zmáčknout znovu, a to už je u něho ŠÉFREDAKTOR a srazí mu ruku, takže revolver střelí do podlahy. Zápas. Vtom se rozletí dveře a vběhne FAKTOR. Rozhlédne se, vrhne se k VOCELOVI a vytrhne mu revolver. VOCEL se už nebrání, ale volnou rukou udeří LANDU do tváře. Než se to může opakovat, FAKTOR mu zkroutí ruku.

(Řve.) Je to šílenec, chtěl mě zastřelit, dejte ho odvézt do blázince. (Utírá si pot a dopotácí se do židle.)

FAKTOR (k SEKRETÁŘCE): Co se stalo?

SEKRETÁŘKA: Ale tady ten člověk chtěl pana Landu zastřelit.

ŠÉFREDAKTOR (jde a zamkne dveře, pak se obrátí k VOCELOVI, kterého drží FAKTOR): Proč jste chtěl po něm střelit? Měl pravdu? Měl aspoň trochu pravdu?

VOCEL (prudce oddychuje a nemůže rozčilením skoro mluvit): Lhář, všecko obrátil, nejenže mi ukradl román, ale ještě mi krade moje mládí – vždyť on se to všecko dočetl jen z mého románu. (Zuřivě.) Jak se může dovolávat svého dětství – vždyť to jsou všecko mé zážitky. Pro mne bylo dětství chudoba a bída a celý můj život z toho roste, ale jeho dětství, to bylo něco jiného, měl se dobře, záviděli mu, jak se měl dobře. Každého znásilňoval a utlačoval a tahle loupež mého románu je jen toho pokračování. Je to zloděj a komediant. (Chce se vrhnout na LANDU, ale FAKTOR ho pevně drží.)

LANDA (těžce oddychuje, šeptá): Slyšíte ho, blázna? Zatelefonujte pro policii nebo pro záchrannou stanici! (Oddychuje.) Dejte mi vodu!

SEKRETÁŘKA mu nalije a pak odemkne dveře.

ŠÉFREDAKTOR (k FAKTOROVI): Jen žádný poplach. Nemluvte o tom s nikým.

FAKTOR odvádí VOCELA.

SEKRETÁŘKA: Počkejte, vždyť je to chudák, sotva stojí na nohou. (Jde za FAKTOREM a zavře dveře.)

ŠÉFREDAKTOR (zvedne revolver, prohlédne ho): Tímhle vás chtěl zastřelit? Vždyť to patří do muzea. (Otevře revolver. Prohlíží si vnitřek.) Počkejte. Víte, že máte štěstí, Lando? Je tu ještě jeden náboj. Kdyby to nebylo zrezivělé, tak vás mohl střelit. (Položí revolver na stůl.) Kdo je vlastně ten člověk?

LANDA (se již ovládl, je stále rozčilen): Ale můj bývalý spolužák. Byl bez zaměstnání a já jsem ho občas podporoval. Bylo mi ho líto. Ale pořád jsem ho sám vydržovat nemohl. Tak to s ním šlo z kopce. Až mu to vlezlo na rozum.

ŠÉFREDAKTOR: A on vám opravdu přinesl nějaký rukopis?

LANDA: Ano.

ŠÉFREDAKTOR: A co s ním udělal?

LANDA: Nevím. Ale otisknout ho nesmí. Kdyby ho přece někde udal, obviním ho z plagiátu.

ŠÉFREDAKTOR: Podívejte se, hleďte se vyhnout skandálu. I když máte pravdu a věc vyhrajete, ódium na vás zůstane vždycky –

LANDA: Nemohl bych si pomoci. Ale on to neudá. Bylo by to zřejmé každému. Víte, když mi to přinesl, nahlédl jsem do toho a viděl jsem, že po svém způsobu se v tom pokusil uskutečnit ten můj literární plán, o němž jsem mu vypravoval. Zlákalo ho asi to, že látkové východisko bylo v obou případech společné. Rozumí se, že jsem mu to vrátil, jakmile jsem shledal, oč běží. A pak počalo to jeho zuření a výstupy a skandalizování, a tady to dnes vyvrcholilo. Víte, je to nebezpečný chlap a přitom chudák. Měl těžký život a to ho zlomilo. Nejlíp bude, když se dostane někam do sanatoria.

ŠÉFREDAKTOR: Vy nejste tak bílý, jak vypadáte, a on zas není tak černý, jak jste ho udělal. Ale to jeho obvinění ztroskotalo, a tím je to pro mne vyřízeno. Je to ztracený člověk – po tom všem. Opravdu patří do vazby nebo do blázince. (Tišeji.) Dokud nejsou ozdravovny pro lidi vyčerpané životem.

LANDA: Vidíte, pane šéfredaktore, jakou to mám s tím románem smůlu. Ten šílenec div mě nezabil. A kdybyste věděl, s jakou radostí jsem ten román psal. Myslím, že vás to zaujme.

ŠÉFREDAKTOR: Nahlédl jsem do toho v korektuře.

LANDA: A líbil se vám?

ŠÉFREDAKTOR: To vám řeknu, až si to přečtu. Ale zdá se mi, že jste se dal na populismus.[5]

LANDA (se pokouší o úsměv): Člověk se musí vyvíjet.

ŠÉFREDAKTOR (s ironickým humorem): Tak jen se vyvíjejte. (Odchází.) Z toho útoku nebudeme dělat nic. Listu by to neprospělo.

LANDA: Právě jsem vás o to chtěl poprosit, aby se o tom nemluvilo.

ŠÉFREDAKTOR: Vidím, že vás to nějak zdrblo. (Usměje se.) To je trest za ty vaše hříchy s Chevalierem a vůbec za ty vaše morální zkratky. (Mezi dveřmi.) Dobře vám tak!

LANDA (s úlevou): Vy jste na mne krutý, pane šéfredaktore.

ŠÉFREDAKTOR odejde, vzápětí vstoupí SEKRETÁŘKA.

LANDA: Co je s Vocelem?

SEKRETÁŘKA (tiše): Mám z vás hrůzu. (Zavře oči.) Vy jste fantastický lhář.

LANDA (hrubě): Co je s Vocelem?

SEKRETÁŘKA: Zřízenci ho hlídají. Je se silami u konce. Vypadá hrozně. (Podívá se na LANDU.) Ale vy také. (Pauza.) Měli bychom ho pustit domů.

LANDA: Blázníte? Ten musí do blázince. Anebo na policii. Alespoň na pár dní. Nebude škodit, když si tam pobude dýl. Konečně tam bude o něho postaráno. (Se šibeničním humorem.) Honorář za jeho literární práci mu bude vyplacen v obligacích blázince. (Směje se.) Přece jen si přijde na své.

SEKRETÁŘKA (se zalyká odporem): Neříkejte takové věci. Nemůžete to přece chtít. Vždyť by to byla vražda. Nejdřív jste ho okradl –

LANDA (se obrátí v židli a zvysoka): Mírněte se, slečno, ve svém blouznění –

SEKRETÁŘKA: A pak jste ho za živa pohřbil. To přece nemůžete chtít, bylo by to docela zvířecí. Pusťte ho a dejte mu nějaké peníze.

LANDA: Nepustím a nic mu nedám.

SEKRETÁŘKA: Dám mu je sama.

LANDA: Zbylo vám snad ještě něco z té cesty na Riviéru?

SEKRETÁŘKA: Vy! (Nemůže mluvit.)

LANDA: Jen si poslužte. Jenže chovancům blázince nejsou peníze nic platny.

SEKRETÁŘKA: Vy ho nesmíte poslat do blázince! To neuděláte. Lhala jsem kvůli vám, kryla jsem vás –

LANDA: Kryla jste sebe, slečno –

SEKRETÁŘKA: Vás jsem kryla, ale jeho zabít nenechám.

LANDA: Ale, ale, snad nejste zamilovaná?

SEKRETÁŘKA: Jste zvíře, že můžete takhle mluvit. Víte dobře, že dělám jen to, co by udělal každý. Nenechám ho zavraždit.

LANDA (se obrátí): Podívejte se, slečno, není třeba, abyste se tak rozčilovala. Zařídíme to –

SEKRETÁŘKA: Ale nesmíte ho poslat do blázince.

LANDA: Mějte rozum. Po tomhle útoku, o který se pokusil, musí buď do vyšetřovací vazby, nebo do blázince. Tak si vyberte.

SEKRETÁŘKA: Ale oni ho musí pustit.

LANDA (pokrčí rameny): Nejdřív tam musí být.

SEKRETÁŘKA: Tak ať jde do blázince. Ale vy ho zase musíte dostat ven. Jste vším vinen.

LANDA: Po tom vám nic není, slečno. Alespoň vidíte, jak to s ním dopadlo. Do blázince půjde, holoubek. (Velikášsky.) Kondotiér[6] Landa se nedá!

SEKRETÁŘKA: Ale vy zakročíte, aby ho zase pustili?

LANDA: To si ještě rozmyslím, slečno. Co když se zatím opravdu zblázní?

SEKRETÁŘKA: Jste ďábel.

LANDA: A vy jste zas melodramatická. No, to vás přejde – a to ostatní se rozřeší samo –

SEKRETÁŘKA se na něho podívá se zaťatými zuby a pěstmi. LANDA se usmívá. SEKRETÁŘKA odejde. Po odchodu SEKRETÁŘKY se LANDA přestane usmívat. Chvilku sedí nehnutě a oddychuje. Pak vezme do ruky revolver, který ŠÉFREDAKTOR položil na stůl, a prohlíží si ho. Pokouší se ho otevřít, ale nejde mu to. Vtom zvoní telefon. LANDA drží v pravé ruce revolver a levou zvedne sluchátko.

Haló, redaktor Landa. Haló – Haló! (Ale nikdo neodpovídá.) Kdo si to dělá legraci? (Pustí telefon do vidlice, zas prohlíží revolver a usmívá se pro sebe. Pak revolver potěžkává v ruce, vyhodí jej několikrát dlaní do vzduchu. Uchechtává se přitom a nakonec se rozchechtá na celé kolo a pak mrští revolverem do kouta. Směje se hlasitě a vytočí číslo.) Haló! (Chechtá se.) Pana ředitele. Ano, pana Něgorelova. Haló. (Chechtá se.) Ano, já Landa. Něgorelove, vy kryso, já vám tu kampaň pro tu Rohanovou udělám, ano, všechno, co chcete, udělám z ní třeba Duseovou a Callicurci v jedné osobě, spolehněte se. (Chechtá se.) Proč se chechtám? (Chechtá se.) Ale ne, proto ne, ale protože mám výbornou náladu. Ano. Proč? Právě jsem dokončil nový román. Ano, skvělý. O nezaměstnaném. (Chechtá se.) A právě teď jsem přišel na ohromný konec – jaký – ale nesmíte to nikomu říct, haló, no víte, ten nezaměstnaný jde do redakce a střelí tam na jednoho redaktora. (Propukne v bouřlivý chechtot.) Člověče, to vám je scéna, o-hrom-ná! (Chechtá se.) Haló! Ohromná! (Chechtá se, ale smích ho přejde, když se otevřou dveře z pokoje sekretářky a ta se objeví v nejvyšší míře rozzuřena.)

SEKRETÁŘKA: Vy zvíře! To se vám nepodaří!

LANDA (ztichne a rychle zavěsí): Vy jste se zbláznila –

SEKRETÁŘKA: Zbláznila bych se, kdybych k tomu mlčela. (Rozběhne se ke dveřím na chodbu.) Teď už je mi všecko jedno! (Křičí hystericky.) Ten chudák měl pravdu, vy jste lhář, vy jste zloděj a patříte před soud –

LANDA (vteřinu váhá nevěře, že by svou znamenitě propočítanou a tak skvěle vyhranou partii měl přece jen ztratit – ale pak přemůže své překvapení a skokem je u SEKRETÁŘKY; přidušeně): Mlč!

SEKRETÁŘKA: A já vás tam dostanu.

Vtom už jí LANDA zacpe jednou rukou ústa, prudce ji táhne do místnosti a už zavírá dveře, když se na prahu objeví ŠÉFREDAKTOR.

ŠÉFREDAKTOR: Máte smůlu, Lando, takhle přijít o výhru – v posledním okamžiku.

LANDA: Snad jí nevěříte – je to hysterka –

SEKRETÁŘKA (zuřivě): Snad jsem hysterická, ale vy jste zloděj, zloděj, ten Vocel měl pravdu, okradl jste ho –

ŠÉFREDAKTOR: Jste ochotna to dosvědčit, slečno?

SEKRETÁŘKA: Dosvědčím to. (Klesne do židle.)

ŠÉFREDAKTOR: Co tomu říkáte, Lando?

LANDA: Že je blázen!

ŠÉFREDAKTOR (klidně): To už vám teď nepomůže, Lando, prohrál jste. Tyhle kejkle vás nezachrání.

LANDA (vztekle): Dobrá. Snad jsem prohrál, ale nejsem sám. Víte, kdo bude proti mně svědčit? Zlodějka redakčních dokumentů! To byla ona, která prodala ten rukopisný deník, ona umožnila jeho fotografování a jela za to na Riviéru se štědrým opozičním poslancem. Jak se vám líbí, šéfredaktore, vaše redakční sekretářka, jak vám imponuje mravní osobnost vaší svědkyně?

ŠÉFREDAKTOR (překvapen, SEKRETÁŘCE): Co tomu říkáte, slečno?

SEKRETÁŘKA: Že je to lež.

LANDA: Lež? Ukážu vám fotografie.

ŠÉFREDAKTOR: Čeho?

LANDA: Slečny Sedlákové v zajímavé pánské společnosti na Riviéře.

SEKRETÁŘKA: Setkala jsem se tam s ním náhodou. Slyšel mě mluvit česky.

LANDA: Marně se vykrucujete. Šéfredaktor ví, že mám pravdu.

SEKRETÁŘKA: To je jen vaše obrana.

LANDA (ŠÉFREDAKTOROVI): Tak se jí zeptejte, proč vám to neřekla hned, proč zapírala před Vocelem.

ŠÉFREDAKTOR se obrátí mlčky na ni.

SEKRETÁŘKA: Bála jsem se skandálu. Měla jsem strach o svou existenci!

ŠÉFREDAKTOR: A teď už se nebojíte?

SEKRETÁŘKA (se zoufalou rozhodností): Teď je mi to už jedno. Ale toho chudáka zabít nenechám.

LANDA (ironicky): Tomu se říká síla lásky.

ŠÉFREDAKTOR: Je vám jasno, Lando, že po tomhle nemůžete zůstat v redakci?

LANDA: A co slečna Sedláková?

ŠÉFREDAKTOR: Po tom vám nic není.

SEKRETÁŘKA (tiše): Půjdu sama.

LANDA: Ba ne, slečno. Půjde nás víc. Možná, že půjde celá redakce.

ŠÉFREDAKTOR (s pohrdavým úsměvem): Vaše nestydatost je opravdu velkolepá, jenže teď si už opravdu nevěříte.

LANDA: I věřím! A vy mi také budete věřit, až se zas obnoví jedna prohraná protikorupční kampaň. Veřejnost se hrozně ráda zajímá o subvence. A o aféru válečných půjček, z nichž byl vybudován tiskový fond vaší státotvorné strany.

ŠÉFREDAKTOR (ironicky): A vidíte, v tomhle jste se přepočítal! S tím vás nepřijmou ani u opozice. Mají tam také máslo na hlavě ještě z doby, kdy patřili ke koalici.

LANDA: Uvidíme, jestli jsou ještě svobodné noviny, kterým je veřejný zájem nade všecko –

ŠÉFREDAKTOR (ironicky): Mohl byste to zkusit u komunistů. (Zasměje se.) Ale ti by s vámi vyrazili dveře.

LANDA (drze): To se neví!

ŠÉFREDAKTOR (zavrtí hlavou): Vy jste, člověče nepolepšitelný. Snad si dokonce věříte. Ale abychom k něčemu došli. Slečna Sedláková nebude svědčit –

SEKRETÁŘKA (sebou trhne): Proč?

ŠÉFREDAKTOR (pokračuje): – nebude svědčit proti vám, list bude mlčet, věc nepřijde před soud za těchto podmínek! Vrátíte rukopis Vocelovi.

LANDA: Ani mě nenapadne.

ŠÉFREDAKTOR (pevně): Vrátíte rukopis Vocelovi a opustíte redakci z důvodů – restrikce. Jak se vám líbí můj návrh?

LANDA (se ušklíbne): Vůbec ne.

ŠÉFREDAKTOR: Chápu. Ale je to lepší než jít před soud, kde by to ten Vocel vyhrál, nemyslíte? Vy se tam ostatně jednou dostanete. Je to jen otázka času.

LANDA (vztekle): Ještě zbývá, abyste svou povedenou sekretářku povýšil!

ŠÉFREDAKTOR: Po tom vám nic není. Tak platí?

LANDA (neodpovídá, jde ke stolu a rychle vytáhne ze zásuvky svoje věci a nacpe je do aktovky. ŠÉFREDAKTOR a SEKRETÁŘKA na něho hledí. LANDA je už na odchodu, ale najednou se rozpomene, vrátí se do rohu místnosti a sebere ze země revolver, podívá se na něj a zastrčí jej do aktovky. Pak však se usměje, udělá krok, vytáhne zase revolver z aktovky a s ironickou pokorou jej podává ŠÉFREDAKTOROVI): Pardon, ten revolver mi nepatří, račte jej odevzdat šťastnému majiteli. (Krátce se uchechtne, jde ke dveřím, otevře je a pak se obrátí, jedovatě.) Pámbu vám tu požehnej! (A bouchne za sebou dveřmi.)

ŠÉFREDAKTOR (si oddychne): Fuj! No, my o něm ještě uslyšíme. U nás si nalomil vaz. Nebude to dlouho trvat a zlomí si jej nadobro. (Najednou se ledově obrátí k SEKRETÁŘCE.) Jak jste to mohla udělat! Sekretářka, která zrazuje list? (Zavrtí hlavou.) Odevzdáte svou agendu slečně Rosové a zítra se přihlásíte ke své bývalé práci v účtárně.

SEKRETÁŘKA (tiše): Prosím, pane šéfredaktore. (Odejde.)

ŠÉFREDAKTOR (usedne ke stolu a vezme telefon): Šéfredaktor. Je tam ještě pan Vocel? Pošlete ho sem. Co? Ne, to není žádný zločinec. Je to nadaný člověk, kterému povolily nervy. Jen ho sem pošlete. (Zavěsí a hledí zamyšleně před sebe, klepaje prstem na stůl. Pak sebere obtah „Hladového života“ a listuje v něm.)

Klepe se a vstoupí VOCEL, velmi slabý, ale ztichlý a uklidněný; podpírá ho FAKTOR.

ŠÉFREDAKTOR (mu jde vstříc): Ale pusťte pana Vocela, Vorlíčku, vždyť už je mu dobře. Pane Voceli, pravdivost vašeho udání je potvrzena, „Hladový život“ je váš. (Podává mu svazek korektury.)

VOCEL se dívá na něho užasle, vezme nejistě korekturu a usedne.

Pan Landa přestal být členem redakce, pane Voceli. Mám uvolněné místo redaktora. Hodilo by se vám, pane Voceli? (Podává mu ruku.) Myslím, že se nám bude dobře dohromady pracovat.

VOCEL (který si zatím pozorně prohlížel korekturu, zvedne najednou hlavu; polkne a zvolna otevře ústa): Tohle není můj rukopis. Landa ho zpitvořil. Musím dostat svůj rukopis.

ŠÉFREDAKTOR: Z čeho jste to sázeli, pane Vorlíčku?

FAKTOR: Z Landova strojopisu.

ŠÉFREDAKTOR (k VOCELOVI): Tak vidíte – Landa rukopis jistě zničil.

VOCEL (drží korekturu v levé ruce a pravou v ní listuje): Budu to muset přepsat – vyházet ty fráze – dostat to do původní podoby.

ŠÉFREDAKTOR: Neodpověděl jste mi ještě na mou nabídku.

VOCEL (přestane listovat v korektuře a strčí si ji pod paží): Protože jsem s ní bojoval. Něco takového zní pro člověka, jako jsem já, moc svůdně. Děkuju vám za to.

ŠÉFREDAKTOR: Tedy přijímáte?

VOCEL: Ne. Děkoval jsem vám za to, že jste mě přesvědčil, že mám nějakou cenu. Může-li mě potřebovat váš list, mohu se uplatnit taky v jiném.

ŠÉFREDAKTOR (překvapeně a uraženě): Myslíte?

VOCEL (přikývne): Ano, myslím. A půjdu tam, kde to nepáchne žádnou landovštinou.

ŠÉFREDAKTOR (kývne na FAKTORA): No, nebudeme vás zdržovat, pane Voceli. Ale vděčnost zřejmě není vaše silná stránka.

VOCEL: Odpusťte, nechtěl jsem se vás osobně nijak dotknout, pane šéfredaktore. Ale ten dnešek mi dal školu. Nemohl bych pracovat v listě, kde vyrostli takoví Landové.

ŠÉFREDAKTOR: Pozor na jazyk, pane Voceli. Měli jsme tu jen jednoho Landu, bojoval jsem proti němu, třebaže ho – (Mávne rukou.) – A už je pryč!

VOCEL: Kdoví, pane šéfredaktore, třeba se vrátí. Vím dobře, že má v ředitelství mocné přímluvce.

ŠÉFREDAKTOR chce něco říci, pak však pokrčí rameny.

A proto musím jít tam, kam se nikdy žádná landovština nedostane.

ŠÉFREDAKTOR (ironicky): Ale!

VOCEL: Tam, kde se proti všem landovštinám bojuje.

ŠÉFREDAKTOR: A jsou vůbec takové noviny?

VOCEL: Jsou. Komunistické.

ŠÉFREDAKTOR: Šťastnou cestu. Jen aby vás tam vzali.

VOCEL: Teď už věřím, že mě tam vezmou. (Dotkne se pravicí letmo korektury, kterou má v levém podpaží.) Protože pro ně něco mám. Tenhle „Hladový život“ a všecko, co s tím souvisí.

ŠÉFREDAKTOR: Jen abyste se nezklamal!

VOCEL: A pak ještě něco. Jdu tam proto, poněvadž tam budu moci bojovat proti všem Landům a jejich patronům.

ŠÉFREDAKTOR (vážně a opravdově): To je, příteli, boj proti celému systému. Ten můžete jen prohrát.

VOCEL: Ba ne! Prohrával jsem po celý život až do dneška. A teď už mohu jen vyhrát. (Rychle odejde.)

ŠÉFREDAKTOR (se za ním mlčky dívá, potřásaje hlavou; pak se podívá na FAKTORA): Co tomu říkáte, Vorlíčku?

FAKTOR: Ten chlapík se neztratí, pane šéfredaktore. Chtěl bych mít jeho elán a víru. Hned bych se tam rozběh za ním.

ŠÉFREDAKTOR (se usměje a tiše řekne): Já taky, Vorlíčku. Jen mít k tomu sílu.

FAKTOR (překvapeně): Vy, pane šéfredaktore? A proč?

ŠÉFREDAKTOR: Abych měl pokoj od takových Landů. Aby se mi už nikdy nemohli vrátit do listu.

FAKTOR: Vy myslíte, že se Landa vrátí?

ŠÉFREDAKTOR (zvážní, pokrčí rameny): Kdoví, Vorlíčku?! (Zvolna odchází.)

FAKTOR (procedí skrz zuby): Sakra! Pak měl ten Vocel pravdu! (Jde za ŠÉFREDAKTOREM.)

Opona.

5 Populismus = směr usilující o sblížení písemnictví s lidem.

6 Renesanční název pro vojevůdce.

Ediční poznámka

Text díla jsme v pravopisné rovině upravili podle současných pravidel, zejména psaní cizích slov.

V knižním vydání je připojen doslov, odrážející dobu svého vzniku, 50. léta minulého století, a přibližující dobovou inscenační praxi na příkladu nastudování hry pražským souborem ZK TISK. Autorem doslovu je žurnalista a divadelník Jiří Beneš (1925–1977), z licenčních důvodů jsme však celý jeho text nemohli převzít. Pro dnešní přijetí díla je zvláště zajímavá pasáž o autorově přepracování závěru dramatu, jak Beneš píše, „hry, která mu byla snad nejdražší ze všech, které napsal“:

„Hodně se diskutovalo o tom, zda Tetauer neudělal chybu, když předělal svoji hru, která původně končila vítězstvím Landy (ještě Fr. Götz ji v předmluvě k dílu České umění dramatické, I. díl, označuje za příklad dramatu končícího vítězstvím zla). Rádi bychom k tomu řekli jen to, že jsme hráli Veřejného nepřítele pro krásné vesnické publikum. Když se ve třetím jednání zdálo, že Landa vyhraje, povstala babička, sedící v předních řadách, a zahrozila mu na jeviště pěstí. Co by tomu asi říkala, kdyby Landa vyhrál? A co by tomu říkali ostatní? Ti diváci, pro které divadlo hrajeme? Jsme na základě inscenačních zkušeností hluboce přesvědčeni, že by s Landovým vítězstvím nebyli spokojeni, naopak, že by odcházeli z divadla roztrpčeni. Proto pokládáme novou verzi za jedině správnou a dnes jedině možnou.“

Naše elektronické vydání přitom bez ohledu na atmosféru doby, v níž tato argumentace vznikla, přináší verzi poslední ruky, autorovo konečné pojetí.

Redakce MKP

Frank Tetauer

Veřejný nepřítel

Komedie o třech dějstvích

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4600-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4601-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4602-5 (prc)

Table of Contents

OSOBY

PRVNÍ DĚJSTVÍ

DRUHÉ DĚJSTVÍ

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Ediční poznámka