Portrét umělce jako štěněte

Dylan Thomas

Přeložil Petr Pujman,

verše přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Portrét umělce jako štěněte tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Hynek v Praze v roce 2000.

§

Text díla (Dylan Thomas: Portrét umělce jako štěněte), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 5. 2025.

Broskve

Travnatě zelený povoz s roztřeseným nápisem „J. Jones, Gorsehill“ zastavil v dlážděné uličce mezi hostinci U Zaječí pracky a U Čisté kapky. Byl pozdní dubnový večer. Strýček Jim v černém svátečním obleku, v naškrobené bílé košili bez límečku a v kostkované čepici zavrzal zbrusu novými botami a slezl dolů. Vytáhl tlustý proutěný koš z hromady slámy v rohu káry a přehodil si jej přes rameno. Zaslechl jsem, jak cosi v košíku zakvičelo, když strýček Jim otvíral dveře hospody U Čisté kapky, a zahlédl jsem koneček růžového, zkrouceného ocásku.

„Za minutku jsem zpátky,“ řekl mi. Výčep byl plný; dvě tlusté ženy v pestrých šatech seděly na lavici poblíž dveří, jedna z nich držela na kolenou malé, černovlasé dítě; spatřily strýčka Jima a šťouchly do sebe.

„Přijdu hned,“ prohlásil urputně, jako bych mu odporoval. „Buď tam zticha!“

Žena bez dítěte pozdvihla ruce. „Hleďme, pan Jones,“ pravila vysokým, rozesmátým hlasem. Třásla se jako rosol.

Pak se dveře zavřely a hlasy se ztlumily.

Seděl jsem o samotě na oji v úzké uličce a koukal jsem do postranního okna hostince U Zaječí pracky. Potřísněná roleta je zpola zakrývala. Viděl jsem polovičku zakouřené, tajemné místnosti, kde čtyři muži hráli karty. Jeden z nich byl snědý habán s knírem zvlněným do tvaru řídítek a s fešáckou loknou na čele; po boku mu seděl tenký, plešatý, bledý stařec s tvářemi propadlými do úst; obličeje ostatních dvou se ztrácely ve stínu. Všichni pili z hnědých půllitrových korbelů, nepromluvili ani slova, pleskali kartami, škrtali sirkami, bafali z dýmek, nešťastně polykali, zvonili na mosazný zvonec a objednávali lusknutím prstů další pivo od zakyslé ženy v květované blůzce a mužské čepici.

Ulička až příliš náhle ztemněla, zdi se srazily a střechy se shrbily. Jak jsem tak ustrašeně bloumal v tmavé uličce cizího města, připadal mi snědý muž jako obr v kleci obklopené mraky a olysalý stařec jako by zvadl v černý hrb s bílou špičkou; dvě bílé ruce vyrazily z kouta s neviditelnými kartami. Z ulice Unie ke mně možná skáče pérák s nožem o dvojím ostří.

Zavolal jsem „Strýčku Jime, strýčku Jime,“ tak tiše, aby to neslyšel.

Začal jsem hvízdat skrz zuby, ale sotva jsem přestal, měl jsem dojem, že to za mnou pořád píská. Slezl jsem z oje a přistoupil jsem těsně ke zpola zataženému oknu; čísi ruka se jako pařát sunula k třapci rolety; nemohl jsem rozeznat v malém těsném prostoru mezi mnou na dlažebních kostkách a karbaníky u stolu, na které straně skla je ruka, stahující pomalu roletu. Od noci mě odděloval jen zašpiněný čtverec plátna. S hlukem na dlažbě přidul na mne příběh, který jsem si vymyslel v teplém, bezpečném ostrůvku postele, když mě ospalé půlnoční Swansea probudilo a valilo se kolem domu. Vzpomněl jsem si na démona z toho příběhu, s křídly a drápy, jenž mi visel ve vlasech jako netopýr, když jsem válčil křížem krážem po Walesu o vysokou, moudrou, zlatovlasou, královskou dívku ze swanseaského kláštera. Snažil jsem se vzpomenout si na její pravé jméno, na její správné, dlouhé nohy v černých punčochách, na její chichotání a papírové natáčky, ale křídla s drápy mě drásala a barva jejích vlasů a očí bledla a mizela jako travnatá zeleň povozu, který byl teď temnou, šedou horou, jež se tyčila mezi zdmi uličky.

A po celou tu dobu stará, rozložitá, trpělivá, bezejmenná kobyla nehnutě stála a ani jednou nedupla na dlažbu, ani nepotřásla uzdou. Řekl jsem jí, že je hodná holka, a stoupl jsem si na špičky, abych ji pohladil po uších, když vtom se rozletěly dveře hospody U Čisté kapky a teplé světlo lampy z výčepu mě oslnilo a spálilo můj příběh. Už jsem se nebál, jen jsem se zlobil a měl jsem hlad. V bohaté změti zvuků a příjemných pachů hospody se dvě tlusté ženy u dveří hlasitě zachichtaly. „Dobrou noc, pane Jonesi.“ Dítě spalo svinuté pod lavicí. Strýček Jim políbil obě ženy na rty.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Potom ulička zase ztemněla.

Couval s kobylou do ulice Unie, občas zavrávoral a opřel se jí o bok, proklínal její trpělivost a poplácával ji po čumáku a oba jsme vlezli do vozu.

„Potlouká se tu moc opilých Cikánů,“ pronesl, když jsme drkotali a rachotili městem, rozkmihaným ve světle lamp.

Celou cestu do Gorsehillu zpíval kostelní písně horoucím basem a dirigoval vítr bičem. Na otěže ani nesáhl. Jednou jsme se na jeho šeptnuté „Prr!“ zastavili na hrbolaté silnici mezi keři, které se nám kroutily do cesty, chytaly větévkami kobylu za uzdu a šmátraly nám po čepicích, aby si mohl zapálit fajfku a zažehnout temnotu a ukázat mi svůj podlouhlý, červený, opilý, liščí obličej se štětinatým porostem na tváři a vlhkým, citlivým nosem. Bílý dům s osvětleným oknem ložnice zářil v poli na zakrslém pahorku za silnicí.

Strýček zašeptal kobyle „Jen klid, holka, jen klid,“ třebaže stála pokojně, a přes rameno ke mně prohodil neočekávaně hlučným hlasem: „Bydlíval tam kat.“

Dupl na oj a zase jsme rachotili řezavým větrem. Strýček se zachvěl a stáhl si čepici přes uši; ale klisna vypadala jako neohrabaná socha v klusu, a kdyby všichni démoni mých příběhů jí klusali po boku nebo se nacpali jeden na druhého a křenili se jí do očí, nepřiměli by ji pohodit hlavou nebo spěchat.

„Škoda, že nepověsil paní Ježíšovou,“ pravil strýček.

Mezi kostelními písněmi proklínal velšsky klisnu. Bílý dům jsme nechali za sebou, světlo a pahorek pohltila tma.

„Nikdo tam teď nebydlí,“ řekl.

Vjeli jsme na dvůr gorsehillského statku, kde zvučely dlažební kostky a černé, prázdné stáje vstřebávaly ozvuk a proměnily jej v dutinu, takže jsme zarazili v dutém kruhu temnot a klisna byla duté zvíře a nic nežilo v dutém domě na konci dvora, jen dva klacky s obličeji vydlabanými z tuřínů.

„Utíkej k Aničce,“ řekl strýček. „Dostaneš horkou zelňačku s masem a brambory.“

Vedl dutou, čupřinatou sochu ke stáji; klap, klap k myšímu domečku. Běžel jsem ke dveřím stavení a slyšel jsem zařinčet zámky. Průčelí domu bylo jedinou stěnou černé lastury a klenuté dveře naslouchajícím uchem. Strčil jsem do dveří a vstoupil z větru do chodby. Byl bych mohl vkročit do duté noci a větru a projít vysokou, kolmo postavenou lasturou na mořském pobřeží ve vnitrozemí. Potom se otevřely dveře na konci chodby; spatřil jsem talíře na poličkách, rozsvícenou lampu na druhém stole, potaženém voskovým plátnem, pletený nápis „Hotov se na setkání s Bohem“ nad krbem, rozesmáté psy z porcelánu, hnědě zbarvenou lavici s opěradlem, babiččiny hodiny, a vpadl jsem do kuchyně a do náruče Aničky.

Pak nastalo přivítání. Políbila mě a hodiny zrovna odbíjely dvanáctou a stál jsem v záři světla a hlasu hodin jako princ, který odkládá převlek.

Před chviličkou jsem byl malý, na kost promrzlý a kradl jsem se na smrt vyděšen černou chodbou v upjatém svátečním obleku, v prázdném břichu mi kručelo, srdce hrozilo výbuchem jako časovaná bomba, mačkal jsem v ruce středoškoláckou čapku a byl jsem sám sobě cizí, byl jsem vypravěč příběhů se zdviženým nosíkem, ztracený ve vlastních dobrodružstvích, a toužil jsem být doma; v příštím okamžiku jsem byl už královským synovcem ve šviháckých městských šatech, objímaným a vítaným, blaženě jsem se vypínal jako hrdina svých příběhů a naslouchal jsem hodinám, které mě ohlašovaly. Rychle mě zahnala na sedátko, umístěné ve výklenku krbu, připomínajícího jeskyni, a sundala mi boty. Rozzářené lampy a obřadní gongy žhnuly a zvonily mně na počest.

Připravila mi hořčičnou lázeň a silný čaj, poručila mi, abych si navlékl ponožky bratrance Gwilyma a starý strýčkův kabát, páchnoucí králičinou a tabákem. Šukala sem a tam a kvokala jako kvočna a kývala na mne a krájela chléb s máslem a přitom mi vypravovala, že Gwilym pořád studuje na kněze a že teta Rach Morganová, které je devadesát, padla břichem na kosu.

Potom vrazil dovnitř strýček Jim jako ďábel s červeným obličejem a vlhkým nosem a rozechvělýma, chlupatýma rukama. Šel těžkopádně. Klopýtl o kredenc a zatřásl korunovačními talíři a štíhlá kočka, nakopnuta, vylítla jako střela z koutku lavice s opěradlem. Strýček vypadal, že je dvakrát větší než Anička. Byl by ji mohl nosit pod kabátem a najednou vyndat, malou, bezzubou, hrbatou ženu zahnědlé kůže s křapavým, jednotvárným hlasem.

„Neměls ho nechávat tak dlouho venku,“ řekla zlostně a bázlivě.

Posadil se do svého speciálního křesla, jímž byl rozpadlý trůn jednoho zbankrotělého barda, zapálil si fajfku a natáhl nohy a vypouštěl ke stropu obláčky.

„Mohl z toho mít smrt,“ pravila.

Mluvila k jeho týlu, zatímco on se halil v mračna. Kočka znovu vklouzla na své místo. Seděl jsem u stolu, večeři jsem měl už v sobě a v kapsách kabátu jsem našel prázdnou lahvičku a bílý balonek.

„Hajdy do postele, buď hodný,“ zašeptala Anička.

„Smím se jít podívat na prasátka?“

„Až ráno, drahoušku,“ řekla.

Tak jsem dal dobrou noc strýčkovi Jimovi, který se otočil a usmál se na mne a mrkl na mne v oblacích kouře, políbil jsem Aničku a rozžehl svíčku.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Stoupal jsem po schodech; každý měl odlišný hlas. Dům páchl shnilým dřevem a vlhkem a zvířaty. Připadalo mi, že jsem celý život chodil po dlouhých, vlhkých chodbách a stoupal potmě a o samotě po schodech. Na odpočívadle u Gwilymových dveří, kde pořádně táhlo, jsem posečkal.

„Dobrou noc.“

V ložnici dohořívala lampa, plamen mé svíčky poskočil a záclony se vlnily; když jsem zavřel dveře, měl jsem dojem, že se voda ve sklenici na kulatém stolku u postele zčeřila a pleská o stěny. Pod oknem tekl potok; zdálo se mi, že celou noc pleská o dům, až jsem usnul.

„Smím se jít podívat na prasátka?“ zeptal jsem se příštího jitra Gwilyma. Dutý strach z domu byl tentam, pádil jsem dolů po schodech na svačinu a cítil jsem sladkost lesa a svěží jarní trávy a poklidný, neúpravný dvůr se špinavě bílým chlévem na spadnutí a s otevřenými prázdnými stájemi.

Gwilym byl vysoký, téměř dvacetiletý mladík, tělo měl jako hůlku a obličej hranatý jako rýč. Člověk by s ním mohl rýt zahradu. Mluvil hlubokým hlasem, který pukal vejpůl, když se rozčílil, a zpíval si fistulí i basem písničky se stále stejnou smutnou kostelní melodií hymnů, a skládal hymny ve stodole. Vyprávěl mi o dívkách, které zemřely z nešťastné lásky. „A přehodila provaz přes větev, ale byl příliš krátký,“ řekl. „Vrazila si perořízek do prsou, ale byl příliš tupý.“ Toho dne jsme seděli na kupkách slámy v přítmí stáje opatřené okenicemi. Zavrtěl se, naklonil se těsně ke mně, vztyčil velký prst a sláma zašustila.

„Skočila do studené řeky, do řeky, víš?“ řekl s ústy na mém uchu. „Prdelí napřed, a šup, bylo po ní.“ Zakvikl jako netopýr.

Prasečince stály na konci dvora. Kráčeli jsme k nim – Gwilym v černém obleku duchovního, třebaže byl všední den, a já v seržových šatech s vyspravovanou zadnicí – kolem tří slepic, které škrabaly na zablácených dlažebních kostkách, a kolem skotského ovčáka, který měl jen jedno oko a ani ve spánku je nezavíral. Shnilé střechy hospodářských stavení se poroučely, stěny byly samá díra, okenice se rozpadaly a bílá omítka se loupala; rezavé šrouby se draly z rozhoupaných, prohnutých prken; štíhlá kočka z předešlé noci si udělala pohodlíčko a myla si obličej mezi roztříštěnými hrdly lahví na hromadě smetí, která sladce a silně páchla a zvedala se v trojúhelníku až do úrovně řešetovité střechy kůlny na káru. V celém hajdaláckém hrabství jste nikde nenašli takovýhle dvůr, tak ubohý a vznešený a špinavý jako ten čtverec bláta a smetí a shnilého dřeva a padajícího kamení, kde hrabalo pár starých a ucouraných slepic a snášelo malinká vajíčka. Z koryta jednoho opuštěného prasečího chlívku zakvákala kachna. Mladík a kudrnatý chlapec teď civěli přes zídku a ohrnovali nos nad sviní, která dávala mladým pít a cecíky se jí válely v blátě.

„Kolik je tu selat?“

„Pět. Ta čubka jedno sežrala,“ pravil Gwilym. Počítali jsme je, jak se tak svíjela a vrtěla, válela se na zádech a na břichu, tlačila se a tísnila a strkala se a kvičela kolem matky. Byla tam jen čtyři podsvinčata. Počítali jsme znovu. Čtyři prasátka, čtyři holé, růžové ocásky, které se stáčely, když tlamičky ze všech sil hltaly, a svině chrochtala bolestí a radostí.

„Asi sežrala ještě jedno,“ řekl jsem, popadl jsem špičatou hůl a šťouchl jsem do chrochtající svině a drbal jsem ji po okoralých štětinách proti srsti. „Nebo skočila přes zeď liška,“ dodal jsem.

„Ani svině, ani liška,“ řekl Gwilym. „Byl to otec.“ Představil jsem si vysokého, lstivého a brunátného strýčka, jak svírá v chlupatých rukou prasátko, které se kroutí, jak boří zuby do kýty a schroustává nožičky; viděl jsem ho, jak se naklání přes zídku chlívka a prasečí nožičky mu čouhají z úst. „Strýček Jim to prasátko snědl?“

Teď, právě v této minutě, stál za hnijícími kůlnami po kolena v peří a užvykoval živé hlavy drůbeže.

„Prodal ho, aby mohl chlastat,“ prohlásil Gwilym nejhlubším, káravým šepotem a oči upíral na oblohu. „Minulé Vánoce si hodil přes rameno ovci a deset dní byl namol.“

Svině se přivalila blíž k holi a malá selátka, která z ní sála, ztracená a kvičící v náhlé tmě, zápasila pod záhyby a kapsami její kůže.

„Pojď se podívat na mou kapli,“ řekl Gwilym. Okamžitě zapomněl na ztracené sele a začal mluvit o městech, jež navštívil při své nábožné pouti, o Neathu a Bridgendu a Bristolu a Newportu s jejich jezery a přepychovými zahradami, s jejich pestrými, barevnými ulicemi, burácejícími pokušením. Vzdalovali jsme se od chlívka a od zklamané svině.

„Seznamoval jsem se s jednou herečkou za druhou,“ pronesl.

Gwilymovou kaplí byla poslední stará stodola u pole, které se svažovalo k řece; stála hezký kousek nad dvorem, na hnusném kopečku. Měla jedny dveře zajištěné těžkým visacím zámkem, ale mohli jste snadno vstoupit děrami po obou stranách vrat. Vyndal svazek klíčů, jemně s nimi zatřásl a všechny je vyzkoušel v zámku. „Moc prima,“ řekl, „koupil jsem je u hadráře v Carmarthenu.“ Vlezli jsme do kaple dírou.

Uprostřed stál zaprášený vůz se zamalovaným jménem a křížem z vápna na postranici. „Moje pojízdná kazatelna,“ prohodil a slavnostně do ní vkročil po přeražené oji. „Seď na seně; pozor na myši,“ řekl. Potom opět předvedl svůj nejhlubší hlas a volal k nebesům a k trámům lemovaným netopýry a k visícím pavučinám: „Požehnej nám tento svatý den, ó Pane, žehnej mně a Dylanovi a této tvé kapličce na věky věkův, amen. Zlepšil jsem tu už spoustu věcí.“

Seděl jsem na seně a zíral jsem na Gwilyma, jak káže, a slyšel jsem, jak se jeho hlas zvedá a puká a klesá do šepotu a láme se do zpěvu a do velštiny a vítězně zvoní a je divoký a pokorný. Slunce zářilo dírou na jeho modlící se ramena a on pravil: „Ó Bože, jsi vždycky všude, v jitřní rose, ve večerním mrazu, v poli a ve městě, v kazateli a v hříšníkovi, ve vrabci a ve velkém luňákovi. Můžeš všechno vidět, i samu hlubinu našich srdcí; můžeš nás vidět, když slunce zapadne; můžeš nás vidět, když hvězdy zmizí, v hrobové temnotě, v hluboké, hluboké, hluboké, hluboké jámě; můžeš nás vždy vidět a vyslídit a pozorovat, v černých koutcích, v ohromných prériích kovbojů, pod pokrývkami, když tvrdě chrápeme, ve strašných stínech, v černotě černot nejčernější; můžeš patřit na všechno naše konání, v noci a ve dne, ve dne a v noci, na všechno, na všechno; můžeš vidět za všech časů. Ó Bože, čoveče, ty jsi jako ta zatracená kočka.“

Spustil sepjaté ruce. Kaple ve stodole se topila v tichu a sluneční světlo ji probodlo jako oštěp. Nikdo tam nebyl, kdo by volal alelujá nebo Požehnej Pán Bůh; byl jsem příliš malý a zamiloval jsem si ticho. Venku zakvákala jediná kachna.

„Teď uspořádám sbírku,“ pravil Gwilym. Sestoupil z káry, zatápal pod ní v seně a podal mi promáčknutou plechovku.

„Nemám pořádnou krabici,“ řekl. Vložil jsem do plechovky dvě penny.

„Čas k obědu,“ pronesl a vraceli jsme se beze slova domů.

Když jsme doobědvali, Anička řekla: „Vem si dnes odpoledne hezké šaty. Ty proužkované.“ Připravovali jsme se na mimořádné odpoledne, neboť můj nejlepší přítel Jack Williams ze Swansea měl přijet autem se svou bohatou maminkou a strávit se mnou čtrnáct dní prázdnin.

„Kde je strýček Jim?“

„Šel na trh,“ řekla Anička.

Gwilym chrochtnul jako selátko. Věděli jsme, kam se strýček poděl; vysedává v hospodě s jalovicí přes rameno a dvě prasátka mu čumáčkují z kapes a rty má vlhké od býčí krve.

„Je paní Williamsová hodně bohatá?“ ptal se Gwilym.

Řekl jsem mu, že má tři auta a dva domy – což byla lež. „Je to nejbohatší žena ve Walesu a jednou dělala starostu,“ pravil jsem. „Dáme si čaj v pokoji pro hosty?“

Anička přikývla. „A otevřeme velkou plechovku broskví,“ dodala.

„Ta stará konzerva stojí v kredenci už od Vánoc,“ řekl Gwilym, „maminka ji světí pro takovouhle příležitost.“

„Jsou to nádherné broskve,“ pravila Anička. Šla nahoru, aby se oblékla do nedělního.

Pokoj pro hosty páchl od kuliček na moly a kožešinami a vlhkem a zvadlými rostlinami a zatuchlým, kyselým vzduchem. Dvě skleněné skříňky na dřevěných almárkách lemovaly stěnu u okna. Dívali jste se na zelinářskou zahrádku porostlou plevelem skrze nohy vycpané lišky, přes hlavu koroptve, podél hrudi ztuhlé divoké kachny, potřísněné červenou barvou. Za stolkem se zakřivenýma nohama stála vitrína s porcelánem a cínovým nádobím, tretkami, zuby a rodinnými šperky; na vyšívaném ubrusu byla velká petrolejová lampa, bible s přezkou, vysoká váza, na níž byla namalována žena, zahalená do kusu látky, jak se právě chystá vstoupit do koupele, a zarámovaná fotografie Aničky, strýčka Jima a Gwilyma, jak se usmívají před kořenáčem s kapradím. Na římse krbu stály dvoje hodiny, několik psů, mosazné svícny, pastýřka, muž ve skotské sukni a kolorovaná fotografie Aničky s vyčesanými vlasy a vykukujícími prsy. Kolem stolu a v každém rohu byly židle, rovné, zprohýbané, umouněné, s napěchovanými sedátky, všechny kryté řasnatými přehozy, které visely z opěradel. Záplatované bílé prostěradlo obalovalo harmonium jako rubáš. Krb oplýval mosaznými kleštěmi, lopatkami a pohrabáči. Pokoj pro hosty byl málo užíván. Anička tam jednou týdně stírala prach a kartáčovala a leštila, ale koberec přesto vypustil šedivý oblak, když na něj člověk šlápl, a prach rovnoměrně pokrýval sedátka židlí, a kuličky vaty a špína a černá vycpávka a dlouhé, černé, koňské žíně byly vklíněny do puklin pohovky. Foukl jsem na sklo, abych viděl na obrázky, na Gwilyma a zámky a dobytek.

„Teď se převleč,“ pravil Gwilym.

Chtěl jsem chodit ve starých šatech, vypadat jako pravý kluk z hospodářství a mít hnůj v botách a slyšet, jak mi tam čvachtá při chůzi, vidět krávy, jak se telí, a býka na krávě, sbíhat do rokle a orousat si punčochy, vyjít a zařvat „Tak dělej, ty svině,“ a láteřit na slepice a mluvit správným hlasem. Ale šel jsem nahoru, abych se oblékl do pruhovaných šatů.

Z ložnice jsem slyšel rachot auta, které zastavilo na dvoře. Byl to Jack Williams se svou matkou. Gwilym zvolal na úpatí schodiště: „Tady jsou; a v daimleru!“ a já jsem se k nim hnal dolů s neuvázanou kravatou a s neučesanými vlasy.

U dveří Anička říkala: „Dobré odpoledne, paní Williamsová, dobré odpoledne. Pojďte dál, to máme krásný den, že, paní Williamsová? Měli jste příjemnou cestu? Tudy, paní Williamsová, pozor na schod.“

Anička se oblékla do černých lesklých šatů, které páchly od kuliček na moly jako přehozy na židle v pokoji pro hosty; zapomněla si sundat cvičky, obalené blátem a proděravělé jedna radost. Pobíhala sem tam před paní Williamsovou po kamenné chodbě, mrskala hlavičkou na všechny strany, kvokala, kroutila se, omlouvala malý dům, úzkostlivě si upravovala vlasy hrubou, sukovitou rukou.

Paní Williamsová byla vysoká a otylá, s vystouplými prsy a s tlustýma nohama a nad špičatými střevíci měla nateklé kotníky; byla vybavena jako paní starostová nebo nějaká loď a kymácela se za Aničkou do pokoje pro hosty.

Řekla: „Paní Jonesová, prosím, buďte tak dobrá, jen se kvůli mně nerozčilujte!“ Dříve než si sedla, oprášila židli krajkovým šátkem z kabely.

„Víte, nemohu se zdržet,“ pravila.

„I toto, musíte zůstat na šálek čaje,“ řekla Anička a přesunovala a tahala židle od stolu, takže se nikdo nemohl ani pohnout a paní Williamsová se svými prsy a prsteny a kabelou byla jimi pevně obklíčena, a Anička otevřela vitrínu s porcelánem, hodila bibli na zem, sebrala ji a chvatně ji otřela rukávem.

„A na broskve,“ dodal Gwilym. Stál na chodbě s kloboukem na hlavě.

Anička řekla: „Sundej klobouk, Gwilyme, ať se paní Williamsová cítí jako doma,“ a postavila lampu na harmonium v rubáši, prostřela bílý ubrus, který měl uprostřed skvrnu od čaje, vyrukovala s porcelánem a rozmístila nože a šálky pro pět osob.

„Buďte tak hodná, neobtěžujte se kvůli mně,“ pronesla paní Williamsová. „To je rozkošná liška!“ Blýskla prstem posetým prsteny na skleněnou skřínku.

„Ta krev je opravdická,“ sdělil jsem Jackovi a přelezli jsme přes pohovku ke stolu.

„Není,“ řekl, „je to červený inkoust.“

„Proboha, ty máš na sobě boty!“ řekla Anička.

„Jacku, buď tak hodný, nešlap po pohovce.“

„Když to není inkoust, tak je to barva.“

Gwilym pravil: „Paní Williamsová, mám vám přinést nějaký koláč?“

Anička zachřestila šálky. „V domě není ani kousek koláče,“ řekla, „zapomněli jsme si jej objednat v obchodu; ani kousíček. Já se propadnu, paní Williamsová!“

Paní Williamsová řekla: „Stačí šálek čaje, děkuji.“ Ještě se potila, protože celou cestu od auta šla pěšky. Pošramotilo jí to masku z pudru. Zajiskřila prsteny a popleskala si obličej pudrátkem.

„Tři kostky,“ dodala. „A jsem si jista, že tu bude Jack velmi šťasten.“

„Šťasten jako pták.“ Gwilym si sedl.

„Musíte si vzít pár broskví, paní Williamsová, jsou báječné.“

„To by teda měly být báječné, vždyť je světíme dost dlouho,“ řekl Gwilym.

Anička na něho zase zachřestila šálky.

„Ne, děkuji, broskve ne,“ odvětila paní Williamsová.

„Dejte si říci, paní Williamsová, aspoň jednu. Se šlehačkou.“

„Ne, ne, paní Jonesová, děkuji,“ pravila. „Hrušky nebo ananas mi nevadí, ale broskve nesnáším.“ Jackovi i mně to vzalo dech. Anička koukala dolů na cvičky. Jedny z hodin nad krbem zakašlaly a odbíjely. Paní Williamsová se drala ze židle. „Ten čas letí!“ pravila.

Klestila si cestu kolem nábytku, narazila na kredenc, zařinčela cetkami a brožemi a políbila Jacka na čelo.

„Ty jsi navoněná,“ řekl.

Poklepala mi na hlavu.

„Tak ať se slušně chováte.“

Aničce sdělila šeptem: „A pamatujte si, paní Jonesová, jen poctivé obyčejné jídlo. Aby si nezkazil chuť.“

Anička vyšla z pokoje za ní. Pohybovala se teď pomalu. „Udělám, co budu moci, paní Williamsová.“

Slyšeli jsme, jak říká „Tak na shledanou, paní Williamsová,“ sestupuje po schodech do kuchyně a zavírá dveře. Na dvoře zaburácelo auto, pak se hluk ztišil a nakonec umlkl.

Jack a já jsme běhali v hustém porostu rokle, řvali jsme, skalpovali ostružiníky tenkými klacky-sekerkami, tančili jsme a výskali. Zarazili jsme klouznutím po podrážkách a plížili se křovinatým břehem potoka. Tam nahoře seděl jednooký, smrtooký, pochmurný, štíhlý, desetizářezový Gwilym a nabíjel pušku na farmě U Šibenice. Plazili jsme se a pálili ratata skrze keře a krčili se a čekali, až praskne haluz, nebo se tajemně zláme větev.

Dřepěl jsem na stehnech, dychtivý a sám, vrhal jsem ebenový stín a gorsehillská džungle kypěla životem, mocní, neskuteční ptáci a ryby vyskakovali a já, skryt v podvečer v jedné rokli u Carmarthenu pod květinami o čtyřech lodyhách velikosti koně, poblíž svého neviditelného přítele Jacka Williamse, jsem cítil své mladé tělo jako vzrušené zvíře, které mě obkličuje, klečící rozdrásaná kolena, bušící srdce, dlouhé horko a hlubinu mezi nohama, pot štípající ruce, ušní tunýlky až k bubínkům, kuličky špíny mezi prsty u nohou, oči v důlcích, vykasaný hlas, závodící krev, paměť, létající kolem i uvnitř, skákající, plovoucí a hotovou k výpadu. Hrál jsem si v podvečer na indiány, uvědomoval jsem si sám sebe v přesném středu živého příběhu a mé tělo bylo mým dobrodružstvím a mým jménem. Vzrušeně jsem vyskočil a opět jsem se drápal škrabavými ostružiníky.

Jack zvolal: „Vidím tě! Vidím tě!“ Pelášil za mnou. „Bác! Bác! Je po tobě!“

Ale byl jsem mladý a halasný a živý, třebaže jsem se poslušně svalil.

„A teď mě zkus zabít ty,“ řekl Jack. „Počítej do sta.“

Zavřel jsem jedno oko, spatřil jsem ho, jak pádí a dupá k hornímu poli, jak se potom krade po špičkách zpátky a začíná šplhat na strom, a počítal jsem do padesáti a běžel jsem k patě stromu a zabil jsem ho, zatímco ještě šplhal. „Teď spadni,“ pravil jsem.

Odmítal spadnout, tak jsem se za ním vyšplhal a drželi jsme se větví ve špičce a koukali dolů na záchod v rohu pole. Gwilym seděl na sedátku se spuštěnými kalhotami. Vypadal malý a černý. Četl knihu a hýbal rukama.

„My tě vidíme!“ křičeli jsme.

Popadl kalhoty, natáhl si je a strčil knížku do kapsy.

„My tě vidíme, Gwilyme!“

Vyšel na pole. „Kde teda jste?“

Zamávali jsme mu čapkami.

„Na obloze!“ řval Jack.

„Lítáme!“ zakřičel jsem.

Roztáhli jsme paže jako křídla.

„Sleťte sem dolů.“

Houpali jsme se a smáli jsme se na větvích.

„To jsou ale ptáci!“ zvolal Gwilym.

Naše kabáty byly roztrhané a ponožky mokré a boty lepkavé; když jsme šli na večeři, měli jsme na rukou a na obličeji zelený mech a hnědou kůru a dostali jsme co proto. Toho večera si Anička počínala klidně, třebaže mi vynadala flákačů a řekla, že neví, co by si paní Williamsová pomyslila, a pověděla Gwilymovi, že by se už mohl umět chovat. Dělali jsme na Gwilyma obličeje a nasypali jsme mu sůl do čaje, ale po večeři prohlásil: „Přijďte do kaple, jestli chcete. Ještě před spaním.“

Zapálil svíčku na kazatelské káře. Rozžehlo se malé světlo ve velké stodole. Netopýři odlétli. Tu a tam se přeci jen ještě držely střechy nějaké stíny. Gwilym už nebyl mým bratrancem v nedělních šatech, ale vysokým cizincem rýčovitého tvaru v plášti, a hlas mu klesl příliš hluboko. Kupky slámy ožily. Vzpomněl jsem si na kázání v káře: jsme pozorováni, Jackovo srdce je pozorováno, Gwilymův jazyk je poznamenán, můj šepot „Podívej se na ty malé oči“ nebude nikdy zapomenut.

„Teď vás vyzpovídám,“ pravil Gwilym z vozu.

Stáli jsme s Jackem prostovlasí ve světelném kruhu svíčky a cítil jsem, jak se Jackovo tělo chvěje.

„Ty napřed.“ Gwilymův prst tak jasný, jako by jej byl podržel v ohni svíčky, až vzplanul, ukázal na mne a já jsem postoupil o krok ke káře a zdvihl jsem hlavu.

„Zpovídej se,“ řekl Gwilym.

„Z čeho se mám zpovídat?“

„Z těch nejhorších věcí, které jsi v životě provedl.“

Sebral jsem Edgaru Reynoldsovi domácí úkol a učitel ho za to zmrskal; kradl jsem z matčiny kabelky; kradl jsem z Gwinethiny tašky; ukradl jsem z knihovny dvanáct knih během tří návštěv a zahodil jsem je v parku; vypil jsem šálek vlastní moči, abych věděl, jak to chutná; seřezal jsem psa holí tak, že se válel po zemi a pak mi lízal ruku; koukal jsem se s Danem Jonesem klíčovou dírkou, když se jejich služka koupala; řízl jsem se kapesním nožem do kolena a potřísnil kapesník krví a řekl jsem, že mi vytekla z uší, abych mohl předstírat, že jsem nemocen, a vyděsit matku; stáhl jsem kalhoty a ukázal jsem se Jacku Williamsovi; viděl jsem, jak Billy Jones utloukl holuba k smrti topičskou lopatou, a smál jsem se tomu a pak se mi udělalo špatně; vloupal jsem se s Cedrikem Williamsem do domu paní Samuelsové a vylil jsem s ním inkoust na prostěradlo.

Řekl jsem: „Neudělal jsem nic špatného.“

„Jedem, jedem, zpovídej se!“ pravil Gwilym. Mračil se na mne z káry.

„Nemohu! Nemohu!“ odvětil jsem. „Neudělal jsem nic špatného.“

„Jedem, jedem, zpovídej se!“

„Nebudu! Nebudu!“

Jack začal plakat. „Chci domů,“ řekl.

Gwilym otevřel dveře kaple a my jsme ho následovali na dvůr kolem černých, přihrblých kůlen až k domu a Jack celou cestu vzlykal.

V posteli jsme se s Jackem navzájem vyznali z hříchů.

„Já taky kradu z matčiny kabely, má tam spousty liber.“

„Kolik jí kradeš?“

„Tři pence.“

„Já jsem jednou zabil člověka.“

„To teda jsi nezabil.“

„Přisámbůh, prostřelil jsem mu srdce.“

„Jak se jmenoval?“

„Williams.“

„Krvácel?“

Měl jsem dojem, že potok pleská o dům. „Jako zaříznuté prase,“ řekl jsem.

Jackovi uschly slzy. „Nelíbí se mi Gwilym, je praštěný.“

„Ne, není. Jednou jsem našel v jeho ložnici moře básní. Všechny je napsal holkám. A později mi je ukázal a předtím změnil všechna jména holek na Boha.“

„Je nábožný.“

„Ne, není, chodí s herečkami. Zná Corinne Griffithovou.“

Dveře jsme měli otevřeny. Na noc jsem rád zamykal, protože bych byl spíše snesl strašidlo v ložnici než pomyšlení, že někdo vejde dovnitř; ale Jack chtěl mít otevřeno, a tak jsme losovali a on vyhrál. Slyšeli jsme zarachotit domovní dveře a kroky v chodbě u kuchyně.

„To je strýček Jim.“

„Jak vypadá?“

„Jako liška a jí prasátka a kuřata.“

Strop byl tenký a slyšeli jsme každý zvuk, vrzání bardova křesla, řinkot talířů, hlas Aničky, jak říká: „Půlnoc!“

„Je opilý,“ prohodil jsem. Leželi jsme úplně zticha a doufali jsme, že zaslechneme hádku.

„Snad bude házet talíři,“ dodal jsem.

Ale Anička ho jemně peskovala: „Vracíš se pěkně zřízen, Jime.“

Něco jí mumlal.

„Jedno sele schází,“ řekla. „Proč to musíš, Jime, dělat? Teď už nám nic nezbylo. Takhle nikdy nevyjdeme s penězi.“

„Peníze! Peníze! Peníze!“ řekl. Věděl jsem, že si bude zapalovat fajfku.

Pak se Aniččin hlas tak ztišil, že jsme nerozeznali slova, a strýček řekl: „Třicet šilinků ti zaplatila?“

„Mluví o tvé matce,“ sdělil jsem Jackovi. Anička dlouho mluvila tlumeným hlasem a my jsme čekali na slova. „Paní Williamsová,“ řekla, a „auto“ a „Jack“ a „broskve“. Podle všeho plakala, protože se jí hlas při posledním slovu zlomil.

Židle strýčka Jima opět zavrzala, snad udeřil pěstí o stůl, a slyšeli jsme ho křičet: „Já jí dám broskve! Broskve, broskve! Co si myslí, že vlastně je? To jí nejdou broskve pod nos? Ať se jde vycpat s tím svým pitomým autem a pitomým synem! Takhle nás ponižovat!“

„Přestaň, Jime, přestaň,“ pravila Anička, „vzbudíš hochy.“

„Vzbudím je a ještě z nich vyrazím duši!“

„Prosím tě, Jime, vzpamatuj se!“

„Pošleš kluka pryč,“ řekl, „nebo to provedu sám. Ať táhne ke svým třem zatraceným domům.“

Jack si přetáhl pokrývku přes hlavu a vzlykal do polštáře: „Nechci to slyšet, nechci to slyšet. Napíšu mamince. Vezme si mě pryč.“

Vylezl jsem z postele a zavřel jsem dveře. Jack se mnou už nechtěl mluvit a já jsem usnul v hluku hlasů, které se pod námi brzy ztišily.

Strýček Jim se nedostavil k snídani. Když jsme sešli dolů, Jackovy boty byly vyčištěny a kabátek vyspraven a vyžehlen. Anička dala Jackovi dvě vařená vejce a mně jedno. Prominula mi, že jsem pil čaj z talířku.

Po snídani se Jack vypravil na poštu. Vzal jsem jednookého skotského ovčáka na lov králíků v horních polích, ale pes štěkal na kachny a přinesl mi z živého plotu botu nějakého tuláka a zalehl vrtě ohonem do králičí nory. Házel jsem kamení do opuštěného kachního rybníku a ovčák aportoval klacíky.

Jack se šel schovat do vlhké rokle s rukama v kapsách, s čepicí pošinutou přes oko. Opustil jsem ovčáka, který čenichal u krtiny, a vyšplhal jsem se do koruny stromu v rohu pole, kde stál záchod. Pode mnou si hrál Jack úplně sám na indiány, skalpoval nepřítele v křoví, přepadal sám sebe kolem stromu a skrýval se sám před sebou v trávě. Jednou jsem na něho zavolal, ale on předstíral, že neslyší. Hrál si sám, mlčky a divoce. Viděl jsem ho stát s rukama v kapsách, pohupoval se jako nějaký námořník na blátivém břehu potoka na dně rokle. Větev se náhle nahnula, temena keřů z rokle zavířila ke mně jako zelené plošky, vykřikl jsem „Padám!“, kalhoty mě zachránily, zhoupl jsem se a chytil se, tohle byla minutka divokého dobrodružství, ale Jack nevzhlédl a chvíle byla ztracena. Neslavně jsem sešplhal na zem.

Časně odpoledne, kdy po tichém obědu Gwilym četl Písmo nebo psal kostelní písně dívkám nebo spal v kapli a Anička pekla chléb a já vyřezával v seníku nad stájí dřevěnou píšťalku, auto opět vjelo na dvůr.

Z domu vyrazil Jack ve svých nejlepších šatech, aby uvítal matku, a slyšel jsem ho, jak jí povídá, když si vykasala beztak krátké sukně a vystupovala na dlažební kostky: „A řek, že jsi pitomá kráva a že ze mě vyrazí duši a Gwilym mě vzal potmě do stodoly a nechal přes mě běhat myši a Dylan je zloděj a ta stará baba mi zničila kabát.“

Paní Williamsová poslala šoféra pro Jackova zavazadla. Anička přišla ke dveřím auta, pokoušela se o úsměv a o pukrle, upravovala si vlasy a otírala si ruce o zástěru.

Paní Williamsová řekla „Dobré odpoledne“ a sedla si s Jackem na zadní sedadlo a koukala na rozvaliny Gorsehillu.

Šofér se vrátil. Auto odjelo a vyplašilo slepice. Vyběhl jsem ze stáje a zamával jsem Jackovi. Seděl tiše a upjatě vedle matky. Mával jsem kapesníkem.

Návštěvou u dědečka

Uprostřed noci jsem se probudil ze snu, nabitého biči a lasy dlouhými jako had a dostavníky prchajícími po horských soutěskách a prostornými, větrnými cvaly přes kaktusová pole a zaslechl jsem starce ve vedlejším pokoji, jak křičí „Hyjé!“ a „Prr!“ a kluše jazykem po horním patru.

Zůstal jsem tehdy poprvé u dědečka přes noc. Prkna na podlaze zakvikla jako myši, když jsem lezl do postele, a myši mezi stěnami vrzaly jako dřevo, až bys řekl, že po nich chodí ještě nějaký druhý návštěvník. Byla mírná letní noc, ale záclony pleskaly a větve tloukly o okno. Přetáhl jsem si prostěradla přes hlavu a brzy jsem řval a jezdil na koni v nějaké knize.

„No tak prr, krasavice!“ vykřikl dědeček. Hlas mu zněl mladě a hlasitě a jeho jazyk měl mocná kopyta; ložnici proměnil ve velikou louku. Řekl jsem si, že se půjdu podívat, jestli není nemocen nebo jestli mu nechytla postel, protože maminka mi kdysi řekla, že si pod pokrývkami zapaluje fajfku, a kladla mi na srdce, abych mu přispěchal na pomoc, kdybych cítil v noci kouř. Po špičkách jsem se kradl temnotou ke dveřím jeho ložnice, šmátral jsem po nábytku a s bouchnutím jsem porazil svícen. Když jsem spatřil světlo v pokoji, bál jsem se a ve chvíli, když jsem otvíral dveře, slyšel jsem dědečka zařvat „Hyjé!“ tak strašlivě, jako by to zařval býk z megafonu.

Seděl vzpřímeně na posteli a kolíbal se ze strany na stranu, jako by postel byla na nerovné silnici; uzly na cípech pokrývky mu sloužily za otěže; jeho neviditelní koně stáli ve stínu za svíčkou u postele. Přes bílou flanelovou noční košili si oblékl červenou vestu s mosaznými knoflíky velikosti vlašského ořechu. Přecpaná hlavička fajfky mu doutnala mezi licousy jako malý, hořící stoh slámy na klacku. Sotva mě uviděl, ruce mu klesly z otěží a ulehly, modré a klidné, postel se zastavila na rovné silnici, děda obalil jazyk do ticha a koně měkce zarazili.

„Děje se něco, dědečku?“ zeptal jsem se, třebaže prostěradla nehořela. Ve světle svíčky vypadal jeho obličej jako rozedraná deka, přišpendlená přímo k černému vzduchu a záplatovaná, kam oko pohlédlo, kozí bradkou.

Mdle na mne pohlížel. Potom vyfoukl fajfku, rozvířil jiskry, udělal z troubele pronikavou mokrou píšťalku na psy a křikl: „Neptej se.“

Po chvilce řekl lstivě: „Máš, chlapče, někdy ošklivé sny?“

Řekl jsem: „Ne.“

„Ale ano, máš,“ pravil.

Pověděl jsem, že mě vzbudil hlas, který křičel na koně.

„Tak co jsem ti říkal?“ odvětil. „Příliš mnoho jíš. Copak někdo slyšel o koních v ložnici?“

Hmátl pod podušku, vytáhl malý, cinkající váček a pečlivě rozvázal provázek. Vložil mi sovereign do ruky a řekl: „Kup si dort.“ Poděkoval jsem mu a popřál jsem mu dobré noci.

Když jsem zavřel dveře své ložnice, slyšel jsem jeho hlas, jak nahlas a radostně volá „Hyjé! Hyjé!“ a také houpání cestující postele.

Ráno jsem procitl ze snu o ohnivých koních na rovině posázené nábytkem a o velkých, zachmuřených mužích, kteří jeli současně na šesti koních a bičovali je hořícími prostěradly. K snídani se dědeček dostavil v úplně černých šatech. Po snídani řekl: „V noci nadělal vítr strašný rámus,“ posadil se do křesla u krbu a hnětl hliněné koule do ohně. Dopoledne mě vzal na procházku, prošli jsme vesnicí Johnstown do polí u llanstephanské silnice.

Nějaký muž, který vedl malého chrta, řekl: „Máme to pěkné dopoledne, pane Thomasi,“ a když zmizel, vychrtlý jako jeho pes, v zeleném lese porostlém zakrslými stromy, do něhož neměl vkročit – což hlásaly nápisy – dědeček pravil: „Slyšel jsi, jak tě oslovil? Pane!“

Míjeli jsme malé chatrče a všichni lidé, kteří se opírali o vrátka, blahopřáli dědečkovi ke krásnému dopoledni. Procházeli jsme lesem plným holubů a jejich křídla lámala větévky, když se řítili do korun stromů. Měkké, spokojené zvuky a hlučný, bojácný let doprovázely dědečka, jenž pravil jako člověk volající přes pole: „Kdybys slyšel ty prohnané ptáky v noci, ještě bys mě vzbudil a tvrdil, že jsou na stromech koně.“

Vraceli jsme se pomalu, neboť byl unaven, a hubený muž důstojně vypochodoval ze zakázaného lesa a nesl přes ruku zajíce tak něžně, jako dívčí paži v teplém rukávu.

Předposlední den návštěvy mě odvezli do Llanstephanu v dvojkoláku, taženém malým, slabým poníkem. Dědeček by byl mohl řídit spřežení buvolů – tak pevně svíral otěže, tak divoce práskal dlouhým bičem, tak rouhavě nadával chlapcům, kteří si hráli na silnici, tak odhodlaně stál na rozkročených nohou v kamaších a proklínal démonickou sílu a svéhlavost svého klopýtajícího poníka.

„Pozor, chlapče!“ zvolal, kdykoliv jsme se blížili k rohu, a tahal a cukal a škubal a potil se a mával bičem jako gumovým mečem. A když se poník uboze proploužil kolem rohu, dědeček se na mne obrátil, usmál se a povzdychl: „Tak tenhle jsme, chlapče, zmohli.“

Když jsme dorazili do vesnice Llanstephan na vrcholku kopce, opustil dědeček dvoukolák u hospody Edwinsfordský erb a poplácal poníka po čumáku, dal mu cukr a řekl: „Jsi příliš slabý poník, Jime, abys tahal tak velké muže.“

Dal si silné pivo a já limonádu a zaplatil paní Edwinsfordové sovereignem z cinkajícího váčku; vyptala se ho na zdraví a on odvětil, že v Llangadocku to víc svědčí průduškám. Šli jsme se podívat na hřbitov a na moře a sedli jsme si v lese nazvaném Klacky a stáli jsme na koncertním pódiu, kde návštěvníci zpívali o svatojánských nocích a kde rok co rok volili vesnického prosťáčka za starostu.

Dědeček se zdržel u hřbitova a ukázal na náhrobní kameny s anděly a na ubohé dřevěné kříže. „Ležet tady nemá smysl,“ pravil.

Zuřivě jsme cestovali zpátky. Jim byl opět buvolem.

Posledního jitra jsem se probudil pozdě, ze snů, v nichž llanstephanské moře neslo zářivé plachetnice, dlouhé jako zaoceánské lodi, a nebeské sbory v Klackách, oděné do rób bardů a vest s mosaznými knoflíky, pěly v podivné velštině odplouvajícím námořníkům. Dědeček nebyl u snídaně; vstal časně zrána. Chodil jsem po polích s novým prakem a střílel jsem na racky a na vrány na farních stromech. Teplý vítr vál z míst, odkud v létě obvykle vane; ranní mlha šplhala ze země a vznášela se mezi stromy a skrývala hlučné ptáky; v mlze a ve větru mé oblázky lehce vzlétly jako kroupy ve světě postaveném na hlavu. Dopoledne minulo a žádný pták nespadl.

Zlomil jsem prak a vracel jsem se na oběd farní ovocnou zahradou. Dědeček mi vyprávěl, že kdysi farář koupil na carmarthenském jarmarku tři kachny a udělal jim rybníček uprostřed zahrady; ale kachny se přikolébaly ke stružce pod rozpadajícími se domovními schůdky a tam plavaly a tam kvákaly. Když jsem došel na konec zahradní cestičky, nakoukl jsem dírou v živém plotu a viděl jsem, že farář vykopal tunel skrze skalku, která ležela mezi stružkou a rybníčkem, a vyvěsil ručně namalovaný nápis: „Tudy k rybníku.“

Kachny ještě stále plavaly pod schůdky.

Dědeček nebyl v chaloupce. Zašel jsem do zahrady, ale dědeček se nekoukal na ovocné stromy. Zavolal jsem na muže, který se opíral o rýč na poli za živým plotem zahrady: „Viděl jste ráno dědečka?“

Nepřestal rýt a odvětil přes rameno: „Viděl jsem ho ve sváteční vestě.“

V sousední chaloupce bydlel holič Griff. Zavolal jsem na něho otevřenými dveřmi: „Pane Griffe, neviděl jste dědečka?“

Holič vyšel ven v košili.

Řekl jsem: „Má na sobě nejlepší vestu.“ Nevěděl jsem, jestli je to důležité, ale dědeček si navlékal vestu jen v noci.

„Nebyl dědeček v Llanstephanu?“ zeptal se s obavami pan Griff.

„Zajeli jsme tam včera malým kočárkem,“ pravil jsem.

Vpadl dovnitř, slyšel jsem ho, jak mluví velšsky, potom se zase objevil v bílém kabátu a nesl pruhovanou a barevnou hůl. Rázoval vesnickou ulicí a já mu běžel po boku.

Když jsme se zastavili u krejčovského obchodu, křikl „Dane“ a Dan Krejčí slezl z okna, kde seděl jako indián, až na to, že měl na hlavě tvrďák. „Dai Thomas si oblékl vestu,“ pravil pan Griff, „a včera byl v Llanstephanu.“

Zatímco Dan Krejčí hledal kabát, pan Griff kráčel dál. „Wille Evansi,“ zavolal před truhlářskou dílnou, „Dai Thomas už byl v Llanstephanu a oblékl si vestu.“

„Hned to řeknu Morganovi,“ pravila truhlářova žena z bušící a řezající temnoty dílny.

Zastavili jsme se u řezníka a u domu pana Price a pan Griff opakoval své poselství jako městský hlasatel.

Shromáždili jsme se na johnstownském náměstí. Dan Krejčí přijel na kole, pan Price měl dvojkolový kočárek s poníkem. Pan Griff, řezník, Morgan Truhlář a já jsme vlezli do kymácivého dvoukoláku a odklusali jsme směrem k městu Carmarthen. Krejčí na kole vedl, zvonil jako na poplach a jedna stařena u vrátek chaloupky na konci ulice vletěla dovnitř jako kamenovaná slepice. Jiná žena mávala pestrým kapesníkem.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

Dědečkovi sousedé se tvářili tak slavnostně jako starci v černých kloboucích a kabátcích na okraji tržiště. Pan Griff potřásl hlavou a zatruchlil: „Tohle jsem od Daie Thomase podruhé nečekal.“

„Rozhodně ne po posledku,“ pravil smutně pan Price.

Klusali jsme dál, vyškrabali jsme se na Vrch ústavy, vrachotili jsme do Lammaské ulice a krejčík pořád řinčel zvonkem a nějaký pes utíkal před jeho koly a kňučel. Když jsme klapali po kočičích hlavách, které se svažovaly k tawyskému mostu, vzpomněl jsem si na dědečkovy hlučné noční cesty, jež rozkymácely postel a otřásaly stěnami, a viděl jsem v duchu jeho vestu živé barvy a jeho sešívanou chocholatou hlavu, usmívající se ve světle svíčky. Krejčí se před námi otočil v sedle, bicykl mu zavrávoral a klouzl: „Vidím Daie Thomase!“ vykřikl.

Dvojkolák vrámusil na most a tam jsem spatřil dědečka; knoflíky jeho vesty zářily na slunci, měl na sobě těsné, černé nedělní kalhoty a vysoký zaprášený klobouk, který jsem předtím viděl v kredenci v podkrovní komůrce, a v ruce nesl staromódní brašnu. Uklonil se nám. „Dobré ráno, pane Price,“ pravil, „a pane Griffe a pane Morgane a pane Evansi.“ Ke mně prohodil: „Dobré jitro, chlapče.“

Pan Griff na něho ukázal barevnou hůlkou.

„A copak asi děláte na carmarthenském mostě uprostřed odpoledne,“ řekl zachmuřeně, „v nejlepší vestě a ve starém klobouku?“

Dědeček neodpověděl, ale nastavil obličej říčnímu větru, takže se mu bradka roztančila a roztřepetala jako při řeči, a pozoroval muže z proutěných člunů, kteří se pohybovali na břehu jako želvy.

Pan Griff pozvedl svou zakrnělou dvoubarevnou tyčku – znak holičů. „A kampak asi jdete,“ řekl, „s tou starou černou brašnou?“

Dědeček pravil: „Jdu se pohřbít do Llangadocku.“ A pozoroval, jak proutěné mušle vklouzávají lehce do vody a rackové si stěžují nad vodou, oplývající rybami, tak trpce, jako si stěžoval pan Price.

„Ale vždyť ještě nejste mrtev, Dai Thomasi.“

Dědeček chvilku přemítal a potom pravil: „Nemá cenu ležet mrtvý v Llanstephanu. V Llangadocku je půda prima; člověk může hýbat nohama a nestrčit je přitom do moře.“

Sousedé k němu přistoupili. Řekli: „Vždyť ještě nejste mrtev, pane Thomasi.“

„Jak se teda chcete dát pohřbít?“

„Přece vás nikdo v Llanstephanu nepohřbí.“

„Pojďte domů, pane Thomasi.“

„K svačině bude silné pivo.“

„A koláč.“

Ale dědeček stál pevně na mostu, tiskl brašnu k boku a koukal na tekoucí řeku jako prorok, který nezná pochyb.

Patricie, Edita a Arnold

Malý hoch ve své neviditelné lokomotivě cwmdonkinského expresu, jejíž oslnivě vyblýskaná kola skřípala na zadní zahrádce, posypané drobty pro ptáčky a zbělené včerejším sněhem, a jejíž kouř stoupal chladným odpolednem tenký a bledý jako dech, zahoukal pod šňůrou na prádlo, kopl do psovy misky u stanice „Prádelna“ a supal a pohyboval ojnicí stále pomaleji a pomaleji, zatímco služebná sklonila tyč, odkolíčkovala rozkymácené kazajky, až se ukázaly hnědé skvrny v podpaždí, a zavolala přes zeď: „Edito, Edito, pojď sem, něco ti chci.“

Edita vylezla na druhé straně zdi na dvě putny a ozvala se: „Tady jsem, Patricie.“ Hlava jí vykoukla nad střepy skla.

Zacouval s „Létajícím Walesanem“ od prádelny k otevřeným dveřím kůlny na uhlí a prudce zatáhl za brzdu, kterou bylo kladivo v kapse; uniformovaní železničáři vyběhli s palivem; promluvil k salutujícímu topiči a lokomotiva se odšourala kolem ostnatých hradeb Číny – aby sem nemohly kočky – podél zamrzlých řek v odpadovém kanálu, do tunelu v kůlně na uhlí a zase ven. Ale natahoval uši a při všem tom kvikotu a pískotu poslouchal Patricii a služebnou od sousedů, která patřila paní Lewisové, jak se baví, ačkoliv by měly pracovat, a jak říkají jeho matce paní T. a jak se hrubě vyjadřují o paní L.

Slyšel Patricii prohodit: „Paní T. se vrátí až v šest.“

A Edita od sousedů odpověděla: „Stará paní L. odjela do Neathu hledat pana Roberta.“

„Zase šel řádit,“ zašeptala Patricie.

„Řádit, pádit, zádit!“ zavolal chlapec z kůlny.

„Ušpiníš si obličej, já tě, kluku, zabiju,“ pravila roztržitě Patricie.

Nepokusila se ho zarazit, když se hrabal na kupu uhlí. Stál klidně na hromadě. Král Uhelného Hradu, hlavou se dotýkal stropu a naslouchal ustaraným hlasům dívek. Patricie měla slzy na krajíčku, Edita štkala a kolébala se na vratkých putnách. „Stojím na hromadě uhlí,“ pronesl a čekal, až se Patricie rozzlobí.

Řekla: „Já ho nechci vidět, jdi si sama.“

„Ne, ne, jdem spolu, určitě,“ řekla Edita. „Musím to vědět.“

„Nechci to vědět.“

„Já to nevydržím, Patricie, musíš jít se mnou.“

„Jdi si sama, čeká na tebe.“

„Prosím tě, Patricie!“

„Ležím obličejem v uhlí,“ pravil chlapec.

„Ne, dnes s ním máš den ty. Nechci to vědět. Chci si jen myslet, že mě miluje.“

„Patricie, proboha, mluv rozumně! Půjdeš nebo ne? Musím slyšet, co řekne.“

„Tak dobrá, za půl hodiny. Křiknu přes zeď.“

„Měla by sis radši pospíšit,“ pravil hoch, „jsem špinavej pod obraz boží.“

Patricie přiběhla ke kůlně. „Jak to mluvíš! Hned odtamtud vylez!“ řekla.

Putny začaly klouzat a Edita zmizela.

„Ať mi takhle už nikdy nemluvíš. A ty tvoje šaty!“ Patricie ho odvedla do domu.

Přinutila ho, aby se převlékl v její přítomnosti. „S tebou člověk nikdá neví.“ Sundal si kalhoty, tancoval kolem ní a volal: „Patricie, podívej se na mě!“

„Buď slušný,“ řekla, „nebo tě nevezmu do parku.“

„Tak já půjdu do parku?“

„Ano, jdeme všichni do parku; ty a já a Edita od sousedů.“

Pečlivě se oblékl, aby ji nepopudil, plivl si do dlaní a učesal si pěšinku. Zřejmě nebrala na vědomí, že je nápadně tichý a upravený. Sepnula velké ruce a civěla na bílou brož na hrudi. Byla to vysoká, statná dívka s neohrabanýma rukama, prsty měla jako prsty na nohou a ramena široká jako muž.

„Vypadám uspokojivě?“ zeptal se.

„To je ale spisovné slovo,“ řekla a láskyplně na něho pohlédla. Zvedla ho a posadila ho na prádelník. „Teď jsi tak veliký jako já.“

„Jenže nejsem tak starý,“ pravil.

Věděl, že tohle je odpoledne, kdy se může stát všechno na světě; mohlo by napadnout tolik sněhu, že by se dalo sáňkovat na tácu; strýčkové z Ameriky, kde žádné strýčky neměl, by mohli přijet s revolvery a s bernardýny; Fergusonův obchod by mohl chytnout a všecky balíčky s cukrovím by mohly vypadnout na chodník; nepřekvapilo ho, když mu položila černou těžkou hlavu s rovnými vlasy na rameno a zašeptala mu do límce: „Arnold, Arnold Matthews.“

„No tak, no tak,“ řekl a jezdil jí prstem po pěšince a mrkal na sebe do zrcadla, které stálo za ní, a díval se jí dolů po šatech na záda.

„Pláčeš?“

„Ne.“

„Pláčeš, cítím vlhko.“

Osušila si oči o rukáv. „Ne abys vyzvonil, že jsem plakala.“

„Řeknu každému, řeknu paní T. a paní L., řeknu strážníkovi a Editě a tatínkovi a panu Chapmanovi, že Patricie mi brečela na rameni jako koza, brečela dvě hodiny a vybrečela plný kyblík slz. Ba ne, vážně, nepovím to,“ pravil.

Sotva se vydal s Patricií a Editou na cestu do parku, začalo sněžit. Velké vločky z čista jasna dopadly na skalnatý kopec a obloha ztemněla do soumraku, třebaže byly jen tři hodiny odpoledne. Někde v políčkách za domy neznámý chlapec přivítal první vločky výkřikem. Paní Evansová otevřela vrchní arkýřové okno domu „Jarní niva“ a vystrčila hlavu i ruce, jako by chtěla chytat sníh. Bez odporu čekal, až Patricie řekne „Rychle! Honem domů, sněží!“ a pošle ho šupem do tepla, dřív než bude mít mokro v botách. Patricie asi ten sníh neviděla – pomyslil si, když došli na vršek kopce –, ačkoliv se hustě snášel k zemi, třel se jí o obličej a obílil jí černý klobouk. Ani nedutal ze strachu, že ji vytrhne z myšlenek, jak zabočili na silnici klesající k parku. Loudal se pozadu, aby si mohl sundat čepici a lapat sníh do úst.

Patricie se otočila a řekla: „Nasaď si čepici. Chceš se nastydnout a uhnat si smrt?“

Zastrčila mu šálu do kabátu a prohodila k Editě: „Myslíš, že tam bude v tomhle sněhu? Měl by tam být, no ne? Každou středu tam na mě čekal, ať bylo mokro, nebo hezky.“ Špička nosu jí zčervenala, tváře jí planuly jako rozžhavené uhlíky a ve sněhu vypadala hezčí než v létě, kdy jí vlasy zplihle lnuly k vlhkému čelu a skvrna potu se jí šířila po zádech.

„Bude tam,“ řekla Edita. „Jeden pátek lilo jako z konve a on tam stál. Nemá, kam by jinam šel, vždycky tam je. Chudák Arnold!“ Vypadala bíle a úpravně v kabátku s kožešinou a byla dvakrát drobnější než Patricie; prošlapovala tlustou vrstvu sněhu, jako by si vyšla na nákup.

„Zázraky nikdy nepřestanou,“ řekl sám sobě nahlas. Prosím, Patricie ho nechá brouzdat se ve sněhu, prosím, teď si vykračuje v sněhové bouři se dvěma dospělými dívkami. Posadil se na silnici. „Jedu na saních,“ pravil, „táhni mě, Patricie, jako Eskymák.“

„Vstaň, harante, nebo tě vemu domů.“

Věděl, že to nemíní doopravdy. „Rozkošná Patricie, krásná Patricie,“ řekl, „táhni mě po zadku.“

„Ještě jedno sprosté slovo a víš, komu to povím.“

„Arnoldu Matthewsovi,“ pravil.

Patricie a Edita daly hlavy dohromady. „Všeho si všimne,“ zašeptala Patricie.

Edita řekla: „Jsem ráda, že nemám tvou práci.“

„Já bych ho nevyměnila za nic na světě!“ pravila Patricie, popadla ho za ruku a přitiskla si ji k paži.

Běžel dolů po štěrkové cestě k horní promenádě parku. „Jsem rozmazlenej!“ křičel. „Jsem rozmazlenej! Patricie mě rozmazluje!“

Brzy celý park zbělá; stromy kolem kašny a fontány se už jen nejasně rýsovaly a učitelský ústav na hlodašovém vršku se schoval do mraku. Patricie a Edita zamířily po příkré cestě dolů k altánku. Klouzal za nimi po zakázané trávě a sjel kolem nich rovnou do holého keře, ale náraz ani ostny mu nezabránily v křiku a nezranily ho. Dívky si teď povídaly posmutněle. Vyklepaly v opuštěném altánku kabáty, potřísnily sněhem židličky a usedly, stále těsně jedna vedle druhé, před okny kuželníku.

„Přišly jsme zrovna včas,“ pronesla Edita. „Ve sněhu je těžko být dochvilný.“

„Můžu si tu hrát?“

Patricie přikývla. „Hezky si hraj a nebuď v tom sněhu příliš divoký.“

„Sníh! Sníh! Sníh!“ řekl, nabral si hrst ze stružky a udělal kouličku.

„Snad našel práci,“ řekla Patricie.

„Arnold? Nikdy.“

„Co když vůbec nepřijde?“

„Musí přijít, Patricie; neříkej takové věci.“

„Přinesla sis dopisy?“

„Mám je v kabelce. Kolik jsi jich dostala?“

„A kolik jsi jich dostala ty, Edito?“

„Já jsem je nepočítala.“

„Ukaž mi jich pár,“ řekla Patricie.

Teď už si na jejich řeči zvykl; jsou staré a pitomé, takhle sedět v prázdném altánku a fňukat kvůli ničemu. Patricie četla dopis a pohybovala rty.

„Tohle mi řekl také,“ pronesla, „že jsem jeho hvězda.“

„Začínal ‚Srdíčko moje‘?“

„Vždycky ‚Srdíčko moje‘!“

Edita propukla v opravdický, hlasitý pláč. Pozoroval ji se sněhovou koulí v ruce, jak se naklonila na židličce a skryla obličej v Patriciině zasněženém kabátu.

Patricie poplácávala a chlácholila Editu, kolébala jí hlavou v náručí a řekla: „Já mu dám co proto, až přijde!“

Až přijde kdo? Vyhodil vysoko kouli do tichounce padajícího sněhu. Editin pláč v odumřelém parku se nesl jasně a tenounce jako hvizd. Zapřel změkčilé dívky a postavil se od nich dál pro případ, že by šel kolem nějaký neznámý člověk, muž v botách až po stehna nebo starší kluk posměváček odněkud z Vysočiny, a nakupil sníh k drátěné ohradě tenisového kurtu a vrazil ruce do sněhu, jako když pekař peče chléb. A jak tak rýpal a hnětl sníh do bochníků a říkal si pod fousy „Tak se to dělá, dámy a pánové,“ Edita zvedla hlavu a pravila: „Patricie, slib mi, že se na něho nebudeš zlobit. Zachovejme všichni klid a rozvahu a buďme přáteli.“

„Psát nám oběma ‚Srdíčko moje‘!“ řekla rozhněvaně Patricie. „Jestlipak ti někdy sundal střevíce a tahal tě za prsty a –“

„Ne, ne, přestaň, takhle nesmíš mluvit!“ Opřela si prsty o tváře. „Ano, to dělal,“ odvětila.

„Někdo tahal Editu za prsty u nohou,“ řekl si a chichotal se a oběhl altánek z druhé strany.

„Edita šla na trh,“ smál se nahlas a zarazil se, když spatřil na židličce mladíka bez zimníku, který si foukal do dlaní. Měl bílou šálu a na hlavě kostkovanou čepici. Jakmile spatřil chlapce, přetáhl si čepici přes oči. Jeho ruce byly vybledle modré a konečky prstů žluté.

Hoch utíkal zpátky k Patricii. „Patricie, je tam mužský!“ křičel.

„Kde je mužský?“

„Z druhé strany altánku; nemá zimník a takhle si fouká do rukou.“

Edita vyskočila. „To je Arnold!“

„Arnolde, Arnolde, my víme, že tam sedíš!“ volala Patricie za roh a po delší chvilce se mladík objevil v rohu altánku, smekl čepici a usmíval se a opřel se o dřevěný sloup.

Měl úhledný modrý oblek s kalhotami na zadnici širokými, s vysokými a vycpanými rameny, na koncích zaostřenými; špičaté lakýrky se blýskaly; červený šátek mu trčel z náprsní kapsičky; zřejmě ještě nebyl venku ve sněhu.

„Heleďme se, kdo by to byl řekl, že vy dvě se znáte,“ hlasitě pronesl a zíral na děvčata s uplakanýma očima a na nehybného chlapce s otevřenou pusou, který stál vedle Patricie a měl kapsy nacpané sněhovými koulemi.

Patricie pohodila hlavou a klobouk se jí přitom svezl přes oko. Narovnala klobouk a pravila hlasem ze dnů velikého prádla: „Pojď se sem posadit, Arnolde, musíš nám odpovědět na několik otázek!“

Edita ji popadla za ruku: „Patricie, víš, co jsi mi slíbila.“ Poškubávala cípem kapesníčku. Slza se jí koulela po tváři.

Arnold pak měkce pravil: „Řekněte tomu chlapečkovi, ať si běží někam hrát.“

Hoch oběhl jednou altánek, vrátil se a slyšel Patricii říkat „Máš na loktu díru, Arnolde,“ a viděl mladíka, jak odkopává sníh u nohou a kouká na jména a na srdce, vyřezaná do stěn za hlavami dívek.

„S kým jsi chodil ve středu?“ zeptala se Patricie. Neohrabanýma rukama tiskla Editin dopis k záhybům kabátu na hrudi, potečkovaného sněhem.

„S tebou, Patricie.“

„S kým jsi chodil v pátek?“

„S Editou, Patricie.“

Chlapcovi řekl: „Poslyš, synku, umíš naválet ze sněhu kouli velikou jako kopací míč?“

„Ano, velkou jako dva kopací míče.“

Arnold se opět obrátil k Editě a pravil: „Jak ses seznámila s Patricií Daviesovou? Děláš přece v Brynmillu.“

„Zrovna jsem začala dělat v Cwmdonkinu,“ odpověděla. „Od té doby jsem tě neviděla, tak jsem ti to nemohla říct. Chtěla jsem ti to říct dnes, ale všechno jsem se dozvěděla. Jak jsi mohl, Arnolde, provádět něco takového? Chodit se mnou, když mám volno, a s Patricií ve středu.“

Ze sněhové koule se vyklubal malý sněhulák se šikmou, špinavou hlavou a s obličejem plným větviček, na hlavě měl chlapeckou čepici a kouřil tužku.

„Nic špatného jsem tím nemyslel,“ pravil Arnold. „Miluju vás obě.“

Edita zaječela. Chlapec poskočil dopředu a sněhulák se zhroutil s přeraženými zády. „Nevykládej nám tady lži, jak můžeš milovat obě?“ křičela Edita a hrozila kabelkou Arnoldovi. Kabelka se s cvaknutím otevřela dokořán a na sníh se vysypal balíček dopisů.

„Ať tě ani nenapadne sbírat ty dopisy,“ řekla Patricie.

Arnold se nepohnul. Chlapec hledal tužku ve zříceninách sněhuláka.

„Tak se rozhodni, Arnolde, hned a na místě.“

„Ona nebo já,“ řekla Edita.

Patricie se k němu otočila zády. Edita tiše stála s otevřenou kabelkou v ruce. Sníh, uhánějící při zemi, obrátil vrchní stránku dopisu.

„Vy dvě,“ řekl, „to nemáte v hlavě v pořádku. Posaďte se a mluvte. Neplač takhle, Edito. Stovky mužských milují víc než jednu, pořád o tom můžete číst. Dej mi příležitost, Edito, buď hodná holka.“

Patricie se dívala na srdce a na šípy a na stará jména, Edita koukala na dopisy, jak se na zemi svinují.

„Tak tedy tebe, Patricie,“ řekl Arnold. Patricie byla stále od něho odvrácena. Edita otevřela ústa k výkřiku a Arnold přiložil ke rtům prst. Naznačil šepot, příliš tichý, aby jej Patricie zaslechla. Chlapec ho pozoroval, jak Editu konejší a slibuje jí, ale Edita opět zaječela a vyběhla z altánku, pustila se dolů po cestičce a kabelka jí tloukla o boky.

„Patricie,“ pravil, „otoč se ke mně. Musel jsem to říct. Volím tebe, Patricie.“

Chlapec se sklonil nad sněhulákem a našel tužku, která projela sněhulákovi hlavou. Když se vzpřímil, spatřil Patricii a Arnolda zavěšené do sebe.

Sníh mu prosakoval kapsami, sníh mu tál v botách, sníh mu skapával po límečku na kazajku. „Podívej se na sebe,“ řekla Patricie, přihnala se k němu a vzala ho za ruce, „ždímat by tě mohli.“

„Jen drobet sněhu,“ pravil Arnold, který v altánku náhle osaměl.

„Pěkný drobet sněhu, je studený jak led a nohy má nasáklé jak houba. Okamžitě jdeme domů.“

Všichni tři vystoupili po cestičce na horní promenádu a Patricie vyšlapovala do houstnoucího sněhu velké, člověk by řekl koňské stopy.

„Podívej, je vidět náš dům, má bílou střechu!“

„Už tam brzy budeme, miláčku.“

„Radši bych zůstal venku a udělal sněhuláka jako Arnold Matthews.“

„Tiše, tiše! Maminka čeká. Musíš domů!“

„Nečeká. Šla řádit s panem Robertem. Řádit, pádit, zádit!“

„Víš dobře, že nakupuje s paní Partridgeovou, nesmíš tak ošklivě lhát.“

„Ale Arnold Matthews lhal. Řekl, že tě miluje víc než Editu, a za tvými zády jí něco šeptal.“

„Přísahám, že jsem nešeptal, Patricie. Vůbec nemiluju Editu!“

Patricie se zastavila. „Ty nemiluješ Editu?“

„Vůbec ne, vždyť jsem ti řekl, že ty jsi moje jediná. Vůbec ji nemiluju,“ pravil. „Bože můj, tenhle den dopadl! Ty mi nevěříš? Pro mě jsi jen ty, Patricie. Edita neznamená nic. Jen jsem ji občas potkával; jsem pořád v parku.“

„Ale vždyť jsi jí řekl, že ji miluješ.“

Chlapec stál mezi nimi a žasl. Proč se Patricie tak zlobí a proč se tváří tak vážně? Obličej jí zrudl a oči planuly. Hruď se jí zvedala a klesala. Dírou v punčoše viděl dlouhé, černé chlupy na noze. Má nohu jako já břicho, pomyslil si. Je mi zima; chci čaj; mám sníh v poklopci.

Arnold pomalu couval dolů po pěšině. „Musel jsem jí to říct, jinak by nebyla odešla. Musel jsem, Patricie, vždyť jsi viděla, co je to za ženskou. Nenávidím ji, na mou duši!“

„Bác! Bác!“ křičel chlapec.

Patricie pohlavkovala Arnolda, škubala jeho šálou, mlátila ho lokty. Bušila do něho, tlačila ho dolů po cestičce a křičela ze všech sil: „Já tě naučím lhát Editě! Ty čuně! Ty špindíro! Já tě naučím lámat jí srdce!“

Kryl si obličej před jejími ranami a vrávoral pozpátku: „Patricie, Patricie, nebij mě! Jsou tu lidi!“

Arnold upadl a dvě ženy s rozevřenými deštníky se vynořily za křovím a okouněly ve vířícím sněhu.

Patricie se nad ním tyčila: „Lhal jsi jí a mně bys lhal taky,“ řekla. „Vstaň, Arnolde!“

Zdvihl se, narovnal si šálu a otřel si oči červeným kapesníkem, zvedl čepici a kráčel k altánku.

„A vy,“ řekla Patricie a obrátila se k civějícím ženám, „byste se měly stydět! Dvě staré ženské a hrajou si ve sněhu!“

Zmizely za křovím.

Patricie a chlapec se vzali za ruce a vystoupili po cestičce zpět na horní promenádu.

„Nechal jsem čepici u sněhuláka,“ vzpomněl si. „Je to ta čepice s tottenhamským znakem.“

„Rychle utíkej zpátky,“ pravila, „mokřejší už stejně být nemůžeš.“

Našel čepici zpola zapadlou sněhem. V rohu altánku seděl Arnold a četl dopisy, jež Edita upustila, a pomalu obracel provlhlé stránky. Neviděl chlapce, který skryt za sloupem ho nevyrušil. Arnold pečlivě pročítal každý dopis.

„Ty jsi tu čepici hledal nějak dlouho,“ řekla Patricie. „Viděl jsi toho mladíka?“

„Ne,“ odvětil, „už odešel.“

Doma ho Patricie v teplém obývacím pokoji znovu přiměla, aby se převlékl. Nastavil ruce k ohni a brzy ho začaly pálit.

„Ruce mám jeden oheň,“ sdělil jí, „i prsty od nohou a obličej.“

Ukonejšila ho a potom řekla: „Tak, už je to lepší. Máš po bolesti. Za minutku nebudeš vědět o světě.“ Šukala po místnosti. „Dneska jsme si všichni pěkně poplakali.“

Rvačka

Stál jsem na kraji spodního hřiště a otravoval jsem pana Samuelse, který bydlel v domě pod vysokým drátěným plotem. Pan Samuels si jednou týdně stěžoval, že mu kluci ze školy házejí jablka a kameny a míče do okna ložnice. Seděl v lehátku na čtverečku úpravné zahrádky a pokoušel se číst noviny. Byl jsem od něho jen pár metrů. Upřeně jsem na něho čuměl. Předstíral, že mě nevnímá, ale věděl jsem, že on ví, že tam nestoudně a klidně stojím. Občas na mne mrkl spoza novin a spatřil mě tichého a vážného a osamělého, s očima zabořenýma do jeho zraků. Jakmile mu vytečou nervy, půjdu domů. K obědu se beztak dostavím pozdě. Téměř jsem ho už porazil, noviny se chvěly, těžce dýchal, když vtom mě nějaký neznámý kluk, kterého jsem neslyšel se blížit, shodil z náspu.

Hodil jsem mu po obličeji kamenem. Sundal brýle, strčil je do kapsy kabátu, odložil kabát, pečlivě jej zavěsil na drátěný plot a zaútočil. Jak jsme se na náspu prali, ohlédl jsem se a viděl jsem, že pan Samuels složil noviny, položil je na lehátko a vstal, aby nás mohl pozorovat. To otočení byla chyba. Neznámý kluk mě dvakrát zasypal mlátičkou. Pan Samuels povyskočil vzrušením, když jsem padl na plot. Ocitl jsem se v prachu, rozzuřený, poškrábaný, kousal jsem, vydrápal jsem se na nohy, tancoval jsem kolem soupeře, nabral jsem kluka hlavou do břicha a oba jsme se svalili na hromadu. Natékajícím okem jsem viděl, že krvácí z nosu. Praštil jsem ho do nosu. Rval mě za límec, popadl mě za vlasy a kroutil mi hlavou.

„Do toho! Do toho!“ slyšel jsem vykřiknout pana Samuelse.

Oba jsme se k němu otočili. Mával pěstmi a rejdil po zahradě. Pak se zastavil, odkašlal a narovnal si panamák, uhnul před naším pohledem a obrátil se k nám zády a pomalu kráčel k lehátku.

Házeli jsme po něm štěrkem.

„Já mu dám, ‚do toho‘!“ řekl chlapec, když jsme utíkali po hřišti před křikem pana Samuelse a vybíhali po schůdcích na blízký kopec.

Domů jsme šli společně. Obdivoval jsem se jeho zkrvavenému nosu. Odvětil, že mám oko jako sázené vejce, jenže černé.

„V životě jsem neviděl takovou spoustu krve,“ pravil jsem.

Řekl, že mám nejlepší monokl ve Walesu, a možná dokonce v celé Evropě; prý by se vsadil, že ani Tunney[1] nikdy neměl takový monokl.

„A krev ti postříkala celou košili.“

„Někdy krvácím úplné chuchvalce,“ řekl.

Na Walterově silnici jsme míjeli skupinku děvčat z gymnázia a já jsem si pošinul čepici na stranu a doufal jsem, že mám monokl jako mlýnské kolo, a on mašíroval s otevřeným kabátem, aby ukázal krvavé skvrny.

Po celý oběd jsem byl syčák a rváč a kluk o nic lepší než uličníci z Písčin a měl bych být vážnější, a seděl jsem tiše jako Tunney nad ságovým pudingem. To odpoledne jsem se vypravil do školy se stínítkem na oči. Kdybych byl měl černou hedvábnou pásku, byl bych se tvářil tak bujaře a odhodlaně jako raněný kapitán v knize, kterou čítávala moje sestra a kterou jsem v noci tajně četl pod pokrývkou za svitu baterky.

Na silnici na mě vykřikl nějaký kluk z podřadné školy, kde rodiče nemusí nic platit, hlasem drsným a dospělým: „Jednovokej!“ Nevšímal jsem si ho a kráčel jsem dál, hvízdal jsem si a zdravým okem, povznesen nad urážky, jsem zíral na letní mračna, plující nad Terasovou silnicí.

Učitel matematiky pravil: „Vidím, že pan Thomas v poslední lavici si namáhal zrak. Ale pravděpodobně nikoliv nad domácím úkolem, že mám pravdu, pánové?“

Můj soused Gilbert Rees se chechtal ze všech nejvíc.

„Po škole ti zlomím nohu!“ řekl jsem.

Bude skučet a pajdat do ředitelny. Ve škole nastane hluboké ticho. Školník přinese na stříbrném podnosu písemný vzkaz. „Pan ředitel se dává poroučet, pane, a máte k němu okamžitě přijít.“

„Jak jste, prosím vás, zlomil tomu chlapci nohu?“

„Prach a broky, ta bolest!“ křičel Gilbert Rees.

„Jen malé zakroucení,“ řeknu. „Neznám vlastní sílu. Omlouvám se. Ale není důvod k znepokojení. Dovolte mi, pane, abych tu nohu dal do pořádku.“ Několik rychlých hmatů, cvaknutí kosti. „Doktor Thomas je vám k službám, pane.“ Paní Reesová klesne na kolena. „Jak vám mám poděkovat?“ „To je maličkost, vážená paní. Myjte mu každé ráno uši. Zahoďte mu pravítka. Vylejte mu červený a zelený inkoust do záchodu.“

V hodině kreslení u pana učitele Trottera jsme pod kresbami váz nepřesně malovali nahá děvčata na archy papíru a podávali jsme si je pod lavicí. Některé výtvory byly vybaveny nevídanými detaily, jiné byly opatřeny ocasem jako mořské panny. Gilbert Rees kreslil jen vázu.

„Spíte se svou ženou, pane?“

„Co jsi povídal?“

„Jíte se svou fenou, pane?“

„Co bys dělal, kdybys měl milión liber?“

„Koupil bych si bugatku a Rolls Royce a Bentleyho a upaloval bych třistapadesátkou na pendineských písčinách.“

„Koupil bych si harém a držel si holky v tělocvičně. Koupil bych si dům jako paní Cotmore-Richardsová, jenže dvakrát větší, a kriketové hřiště a fotbalové hřiště a pořádnou garáž s mechaniky a zdviží.“

„A záchod tak velký, tak velký jako pavilónek zpěvačky Melbové, s plyšovými sedátky a se zlatými řetězy a…“

„A kouřil bych cigarety s pravými zlatými náústky, lepší než Morrisky.“

„Skoupil bych vůbec všechny vlaky a směla by jezdit jen čtvrtá A.“

„A Gilbert Rees ne.“

„Kdes byl nejdál?“

„Jel jsem do Edinburku.“

„Můj otec byl za války v Soluni.“

„Kde to je, Cyrile?“

„Cyrile, vypravuj nám o paní Pussii Edwardsové v Hannoverské ulici.“

„Brácha říká, že s ní může dělat všecko.“

Nakreslil jsem divokou fantazii od pasu dolů a na spodek stránky jsem napsal malými písmeny Pussie Edwardsová.

„Bacha!“

„Schovej ty obrázky.“

„Vsadím se s tebou, že ohař běží rychleji než kůň.“

Hodina kreslení se líbila každému až na pana učitele Trottera.

Večer jsem se chystal na návštěvu k novému příteli, seděl jsem v ložnici u vařiče a pročítal své sešity plné básní. Hřbety měly nápisy „Škodlivé, nečíst“. Na stěnách visely obrazy Shakespeara, Waltera de la Mare, vytrženého z tatínkova vánočního Almanachu, Roberta Browninga, Stacy Aumoniera, Rupperta Brookea, vousatého muže, jímž byl, jak jsem kdysi zjistil, Whittier, Wattsova Naděje a vysvědčení z nedělní školy, které jsem měl sto chutí strhnout, ale styděl jsem se. Básničku, kterou mně otiskli v rubrice „Wales den za dnem“ ve Western Mailu, jsem přilepil na zrcadlo, abych měl před čím se rdít, ale stud za báseň už dávno ve mně odumřel. Ukradeným brkem jsem přes ni napsal ozdobnými tahy: „Homér mi kyne.“ Pořád jsem čekal, že jednou někoho pozvu do ložnice – „Pojďte do mého bejváku; omluvte ten nepořádek; posaďte se. Na tuhle židli ne! Je rozbitá!“ – a přinutím ho, aby báseň náhodou zpozoroval. „Přilepil jsem ji tam, abych měl před čím se červenat.“ Ale nikdo nikdy do pokoje nevešel, kromě matky.

Kráčel jsem za časného soumraku k jeho domu opuštěnými, důvěryhodnými třídami lepší čtvrti, vroubenými stromy, přednášel jsem úryvky svých básní a slyšel jsem svůj hlas jako hlas cizince v Sadovém korzu, doprovázený klapotem ocvokovaných bot, který tenounce stoupá ctihodným podzimním večerem.

Snad vyrobili mne

po způsobu přetkávání;

myšlenky podivné

ďáblovým prachem ve mně sviští,

z pramene skryté touhy prýští

potají a bez ustání.

Kdybych se podíval oknem na ulici, viděl bych hocha v šarlatové čepici a v těžkých botách, jak rázuje středem vozovky, a ptal bych se, kdo to asi může být. Kdybych byl mladou dívkou s obličejem Mony Lisy a s uhlově černými vlasy, stočenými do hlemýždích ulit kolem uší, viděl bych pod obchodem Chlapecké oděvy mužné tělo s vlasy a s opálenou pletí, a zavolal bych a zeptal se „Chcete čaj nebo cocktail?“ a slyšel bych jeho hlas recitovat Žalm stébla trávy v přítmí barevného salonu s těžkými závěsy, ozdobeného slavnými reprodukcemi a sálajícího knihami a lahvemi vína:

Mráz si ulehl,

tím, jejž zabil, temně rozkvetl,

křehce záříce

se po něm poházely kusy měsíce

a kolem hlavy nepěkně dal mi prapor červeně.

Mráz začal promlouvat,

mráz zvyklý vše do chvění vločky ukrývat,

do námraz

modrými ústy hodil hvězdný jas,

svá tajemství říkal mi jasnozřivými slzami.

Mráz zvěděl z dáli

od konkláve, jež větry svály,

že duch v mých kořenech,

tam dole sám v houští plodů všech,

do srdce mých dnů, jež rostou neustále, zelené roky

vsadil k chvále.

Mráz naplnil

mé srdce toužením, jež průliv noci vlil,

mráz těžký parou nebes,

chtěl sloupy sněhu, jenž se nesnes,

kol mé samoty kroužil, po polích prostoru toužil.

„Podívej! To je zvláštní chlapec, vykračuje si jako princ.“

„Ne, ne, jako vlk! Všimni si jeho dlouhého kroku!“ Skettyský kostel cloumá zvony jen kvůli mně.

Když rozestřen na nízkou zem

můj popel jest

pod vyzývavým pohledem

hrozivých hvězd…

Přednášel jsem. Mladý muž a mladá žena se náhle vynořili z uličky mezi domy. Proměnil jsem recitaci v melodii a broukal jsem si. Teď se budou chichotat a jejich ohavná těla se budou k sobě tisknout. Zženštilec, magor, dlouhý vlasy. Ostře a hlasitě jsem hvízdl, kopl jsem do dveří jednoho obchodu a ohlédl jsem se přes rameno. Párek zmizel. A tady je čutanec do domu „Jilmy“. „Kde jsou ty blbý jilmy, pane?“ Tu máš hrst štěrku rovnou do okna, paní „Políčko“. Jednou v noci napíšu „Prdel“ přes celá vrátka domu „Kia-Ora“.

Nějaká žena stála na schůdkách vilky „Lyndhurst“ se syčícím špiclíkem po boku; nacpal jsem čepici do kapsy a uháněl jsem dolů po silnici a tam už byl Danův dům „Warmley“ a hlasitě se z něho řinula hudba.

Byl skladatelem a k tomu taky básníkem; ještě než mu bylo dvanáct, napsal sedm historických románů a hrál na piano a na housle; maminka pletla z vlny obrázky, bratr pracoval jako úředník v docích a synkopoval, tetička vedla v prvním poschodí přípravku a jeho otec skládal hudbu pro varhany. Tohle všechno mi sdělil, když jsme se zakrváceni vraceli domů, naparovali se před žábami a mávali na kluky v tramvaji.

Matka nového přítele mi otevřela s klubkem vlny v ruce. Nahoře v přijímacím pokoji mě Dan uslyšel a začal rychleji hrát na piano.

„Neslyšel jsem tě vejít,“ pravil, když jsem ho našel. Skončil velkým akordem, při němž roztáhl všechny prsty.

Pokoj byl v báječném nepořádku, plný vlny a papíru a otevřených skříní, na jejichž poličkách se kupily věci, které by se nikde jinde nenašly, na všem tom luxusním nábytku byly stopy po kopancích; na lustru visela vesta. Napadlo mě, že bych v tomhle pokoji mohl žít do smrti, psát a prát se a rozlévat inkoust a scházet se tam po půlnoci s přáteli na mejdánku a dát si Wallerovy rumové karamely a puding se šlehačkou od Eynona a mošt a víno.

Ukázal mi knihy a svých sedm románů. Všechny do jednoho pojednávaly o bitvách, obléhání a králích. „To jsou jen začátečnické práce,“ řekl.

Dovolil mi, abych vyndal jeho housle a vyloudil kočičinu.

Seděli jsme na pohovce u okna a povídali si, jako bychom se odjakživa znali. Porazí „Labutě“ „Ostruhy“? Kdy mohou mít holky děti? Měl Arnott loni lepší průměr než Clay?

„Tamhle na ulici je můj otec,“ řekl, „ten velký, co mává rukama.“

Dva muži rozprávěli na kolejích tramvaje. Pan Jenkyn vypadal, jako by se chystal plavat dolů po Eversleyské silnici, udělal tempo pažemi ve vzduchu, zadupal a potom začal kulhat a jedno rameno zvedl výše než druhé.

„Asi líčí rvačku,“ pravil jsem.

„Nebo vykládá panu Morrisovi o mrzáčcích,“ řekl Dan. „Umíš hrát na piano?“

„Umím akordy, ale ne melodie,“ řekl jsem.

Zahráli jsme dueto pro čtyři ruce.

„Od koho je to sonáta?“

Hráli jsme doktora Percyho, který byl nejslavnějším skladatelem pro čtyři ruce na celém světě, a já jsem byl klavírista Paul America a Dan byl Winter Vaux.

Předčítal jsem mu ze sešitu popsaného básněmi. Moudře naslouchal jako stoletý chlapec s hlavou nachýlenou ku straně a brýle na oteklém nose se mu chvěly. „Tohle se jmenuje ‚Zkroucení‘,“ řekl jsem:

Jak slunce rudá od slz tekoucích,

pět sluncí, jež na skle zablesklo,

zvlášť každé a spolu a oblé každé z nich,

snad rudá, ale jako tráva je bledé sklo,

nezvučné sklouzávají.

Pět slz zpod víček pospolu, sic sluncí, leč slaných,

pět mečů do hlavy hluboko zabodaných,

pět sluncí, každé na smrt zápasení

se skrucují a holí, krvavá z nenávisti,

pět sluncí v jedno, v jedno z pěti se mění,

pět sluncí minulých je v nové změněno.

A v šílenství teď a v hoři

se žene, z těch pěti spředeno,

divé a běsnící a v zoufalství a v hoři

proletí a mizí. Pět jedno slunce tvoří.

Hluk tramvají odřinčel kolem domu až k moři nebo ještě dál, do vyhloubené zátoky. Nikdo nikdy nenaslouchal předtím tak pozorně. Škola zmizela a zanechala na vrchu Příjemná hora hlubokou díru páchnoucí šatnami a myšinou ve skříních, a „Warmley“ zářil do temnoty města, které jsem neznal. V tichém pokoji, mně odjakživa důvěrném, jsme seděli v kupách barevné vlny s opuchlým nosem a s monoklem na oku a přiznávali jsme jeden druhému talent. Za oknem se šířila budoucnost přes singletonský park, kde se tísnili a poflakovali milenci, až do zakouřeného Londýna vydlážděného básněmi.

Paní Jenkynová se protáhla kolem dveří a rozsvítila. „Tak to bude útulnější,“ řekla. „Nejste přece kočky.“

Budoucnost se vytratila se světlem a my jsme zahráli břesknou skladbu doktora Percyho – „Slyšels někdy něco tak krásného? Hlasitěj, hlasitěj, Americo!“ řekl Dan. „Nech mi trochu basů,“ pravil jsem – až někdo zabušil na stěnu od sousedů.

„To jsou Careyovi. Pan Carey je z Cape Hornu,“ řekl Dan.

Zahráli jsme mu jeden protivný, nekonečně dlouhý kousek, a paní Jenkynová k nám vyběhla po schodech s vlnou a jehlicemi.

Když odešla, Dan řekl: „Proč se člověk vždycky stydí za matku?“

„Snad přestane, když je starší,“ řekl jsem, ale měl jsem o tom své pochybnosti. Před týdnem jsem šel po škole se třemi kluky Vysokou ulicí a před Kardomahem jsem spatřil matku s jistou paní Partridgeovou. Věděl jsem, že mě v přítomnosti kamarádů zastaví a řekne „Ať jsi doma včas ke svačině“, a chtěl jsem, aby se Vysoká ulice rozevřela a vtáhla mě do hlubin. Miloval jsem ji a zříkal jsem se jí. „Pojďme na druhou stranu,“ prohodil jsem, „ve výkladu u Griffithe mají námořnické boty.“ Ale byl tam jen panák v golfovém obleku a štůček tvídu.

„Do večeře zbývá půl hodiny. Co podnikneme?“

„Schválně, kdo udrží tu židli déle ve vzduchu,“ navrhoval jsem.

„Ne, budem vydávat noviny; ty budeš dělat literaturu a já hudbu.“

„Jak je tedy pojmenujeme?“

Napsal „– vydávají D. Jenkyn a D. Thomas“ na spodek krabice na klobouky, kterou vytáhl zpod pohovky. D. Thomas a D. Jenkyn by se rytmicky lépe vyjímalo, ale byl to jeho dům.

„Co třebas Mistři pěvci!“

„Ne, to zní příliš hudebnicky,“ řekl jsem.

„Warmleyský časopis?“

„Ne,“ odvětil jsem, „já bydlím v Glanrhydu.“

Když jsme zase přikryli krabici na klobouky, napsali jsme křídou „Hromovládce, vydávají D. Jenkyn Thomas“ na kus tvrdého papíru a nápis jsme přišpendlili na zeď.

„Chtěl bys vidět ložnici naší služky?“ zeptal se Dan. Cestou k podkrovní komůrce jsme šeptali.

„Jak se jmenuje?“

„Hilda.“

„Je mladá?“

„Ne, je jí dvacet nebo třicet.“

Postel měla rozházenou. „Matka říká, že služku můžeš vždycky cítit.“ Čichali jsme k prostěradlům. „Nic necítím.“

V mosazné krabici měla zarámovanou fotografii mladíka v pumpkách.

„To je její hoch.“

„Udělejme mu knír.“

Někdo se dole pohyboval, hlas zavolal „Honem na večeři!“ a my jsme se vyřítili ven, ani jsme krabici nezavřeli. „Jednou v noci se jí schováme pod postel,“ řekl Dan, když jsme otvírali dveře jídelny.

Pan Jenkyn, paní Jenkynová, Danova teta a důstojný pán Bevan a paní Bevanová seděli u stolu. Pan Bevan pronesl modlitbu. Když povstal, vypadal, jako by pořád seděl, tak byl malý. „Požehnej náš večerní pokrm,“ pravil, jako by neměl vůbec rád jídlo. Ale sotva měl za sebou „Amen“, vrhl se na studené maso, že by se za takovou chuť k jídlu ani pes nemusel stydět.

Paní Bevanová se tvářila nepřítomně. Zírala na ubrus a prováděla váhavé manévry s nožem a vidličkou. Asi rozvažovala, co má rozříznout nejdříve, zda maso, nebo ubrus.

Dan i já jsme na ni koukali s potěšením. Kopl mě pod stolem; rozsypal jsem sůl. V nastalém zmatku se mi podařilo kápnout mu na chleba ocet.

Každý kromě pana Bevana pozoroval paní Bevanovou, jak pomalu pohybuje nožem po okraji talíře, a paní Jenkynová řekla: „Doufám, že vám chutná studené jehněčí.“

Uklidněná paní Bevanová se na ni usmála a dala se do jídla. Měla šedivé vlasy a šedivý obličej. Snad byla šedivá po celém těle. Pokoušel jsem se ji svléci, ale v duchu jsem se vyděsil, když přišla řada na krátkou flanelovou spodničku a tmavomodré reformky po kolena. Netroufal jsem si ani rozepnout její vysoké boty, abych se přesvědčil, nakolik šedivé má nohy. Vzhlédla od talíře a obdařila mě zlým úsměvem.

Celý červený jsem se obrátil k panu Jenkynovi, který se mě ptal, kolik je mi let. Odpověděl jsem, ale přidal jsem jeden rok. Proč jsem lhal? Taky bych to rád věděl. Kdybych ztratil čepici a našel ji v ložnici a maminka se mě tázala, kde jsem ji našel, řekl bych „V komůrce pod střechou“ nebo „Pod věšákem v hale“. Vzrušovalo mě být pořád ve střehu, abych se nezapletl, vymýšlet si obsah filmu, o kterém jsem tvrdil, že jsem jej viděl, a mluvit o Jacku Holtovi místo o Richardu Dixovi.[2]

„Patnáct a tři čtvrtě,“ pravil pan Jenkyn, „to je opravdu přesně určený věk. Zřejmě tady máme počtáře. Tak se podíváme, jestli nám tohle vypočítá.“

Dovečeřel a rozložil po talíři sirky.

„To je staré, táto,“ řekl Dan.

„Já bych to ale moc rád viděl,“ pronesl jsem tím nejpřívětivějším hlasem. Chtěl jsem do tohoto domu zase přijít. Bylo to tu lepší než doma a krom toho tu měli praštěnou ženskou.

Když se mi nepodařilo sirky správně uspořádat, pan Jenkyn mi ukázal, jak se to dělá, já jsem pořád ničemu nerozuměl, přesto jsem mu poděkoval a požádal jsem ho ještě o jeden rébus. Dělat pokrytce vyšlo nastejno jako dělat lháře, člověka polilo horko a styděl se.

„O čem jsi to mluvil na ulici s panem Morrisem, tatínku?“ ptal se Dan. „Viděli jsme tě seshora.“

„Vykládal jsem mu, jak swanseaský a okresní mužský sbor zpívaly Mesiáše a nic víc. Proč se ptáš?“

Pan Bevan už nemohl jíst, přecpal se. Poprvé od začátku večeře se rozhlédl kolem stolu. To, co viděl, se mu zřejmě nelíbilo. „Jakpak pokračují studia, Danieli?“

„Poslouchej pana Bevana, Dane, na něco se tě ptá.“

„No, ujde to.“

„Ujde to?“

„Chci říci, že mi to jde velmi dobře, děkuji za optání, pane Bevane.“

„Mladí lidé by se měli snažit, aby vyjádřili to, co míní.“

Paní Bevanová se zachichtla a požádala o další maso. „Ještě maso,“ řekla.

„A co vy, mladíku, máte matematické sklony?“

„Ne, pane,“ odvětil jsem, „mám rád angličtinu.“

„Je básník,“ dodal Dan a tvářil se rozpačitě.

„Kolega básník,“ opravil ho pan Bevan a odhalil zuby.

„Pan Bevan vydal knihy,“ řekl pan Jenkyn. „Proserpinu. Psyché –“

„Orfea,“ pravil ostře pan Bevan.

„A Orfea. Musíte panu Bevanovi ukázat nějaké verše.“

„Nemám žádné u sebe, pane Jenkyne.“

„Básník,“ řekl pan Bevan, „by měl své verše nosit v hlavě.“

„Já si je pamatuji,“ odvětil jsem.

„Předneste mi svou poslední báseň; vždycky mě to velmi zajímá.“

„To tu máme shromáždění,“ řekla paní Jenkynová, „básníky, hudebníky, kazatele. Už nám schází jen malíř.“

„Ta poslední se vám asi zrovna líbit nebude,“ řekl jsem.

„Snad,“ pravil s úsměvem pan Bevan, „to mohu posoudit nejlépe sám.“

„Má zášť je pošetilá,“ spustil jsem a chtělo se mi umřít, když jsem pozoroval zuby pana Bevana.

Zvířecí výčitka je v ní,

že nevyplnila své toužení,

alespoň pozdě vyzuřit se chtěla;

teď mohu uchopit

to její mrtvé tělo snědé, k sobě přitisknout,

radostný šelest jejích kostí zaslechnout,

lesk smrti v jejích očích zřít;

teď mohu krutý bič

trýznící vášně pro zemřelou znát,

úchvatnost její nenávisti ochutnat,

zmar těla rvát. Znič se, ty snědé tělo mrtvé, znič.

Dan mě kopl do holeně v tichu, které nastalo, dokud pan Bevan nepromluvil. „Vliv je ovšem patrný. ‚Zlom se, zlom, zlom na svých chladných šedivých kamenech, ó moře.‘“

„Hubert zná Tennysona pozpátku,“ pronesla paní Bevanová, „pozpátku.“

„Smíme jít teď nahoru?“ zeptal se Dan.

„Ale neobtěžovat pana Careyho.“

A tak jsme za sebou tiše zavřeli dveře a pádili jsme po schodech s rukou na ústech.

„Hrome! Hrome! Hrome!“ řekl Dan. „Viděl jsi obličej důstojného pána?“

Lítali jsme po pokoji a napodobovali jsme ho a svedli jsme na koberci krátký zápas. Danovi se zase spustila krev z nosu. „To nic není, za chvilku to přestane. Mohu krvácet, kdy se mi zachce.“

„Řekni mi něco o paní Bevanové. Je blázen?“

„Je úplně praštěná, neví, čí je. Jednou se pokoušela skočit z okna, ale on si toho nevšímal, a tak přišla k nám do domu a všechno matce pověděla.“

Paní Bevanová zaklepala a vstoupila. „Doufám, že vás nevyrušuji.“

„Kdepak, samozřejmě že ne, paní Bevanová.“

„Potřebovala jsem se trošku nadýchat vzduchu,“ řekla. Sedla si do vlny na pohovce u okna.

„Máme to dusnou noc,“ řekl Dan. „Nechcete, abych otevřel okno?“

Koukla na okno.

„Mohu vám je raz dva otevřít,“ řekl Dan a mrkl na mne.

„Dovolte mi, abych vám je otevřel, paní Bevanová,“ pravil jsem.

„Otevřené okno dělá dobře.“

„A tohleto je tak pěkně vysoké.“

„Spousta vzduchu od moře.“

„Jen to nechte být, zlatouškové,“ pronesla, „jen tu hezky posedím a počkám na manžela.“

Pohrávala si s klubky vlny, popadla jehlici a lehce s ní pleskala o dlaň.

„Zdrží se pan Bevan dlouho?“

„Jen hezky posedím a počkám na manžela,“ řekla.

Ještě chvilku jsme jí vykládali o oknech, ale ona se pouze usmívala a rozmotala klubko a jednou si strčila tupý konec jehlice do ucha. Brzy nás mrzelo ji pozorovat a Dan začal hrát na piano – „Moje dvacátá sonáta,“ řekl, „tahle se jmenuje Pocta Beethovenovi“ – a o půl desáté jsem musel jít domů.

Popřál jsem dobrou noc paní Bevanové, která zamávala jehlicí a uklonila se vsedě, a pan Bevan mi podal svou studenou ruku a pan a paní Jenkynovi mi řekli, abych zase přišel, a tichá teta mi dala špalíček plněné čokolády.

„Kousek tě doprovodím,“ řekl Dan.

V teplé noci venku na chodníku jsme vzhlédli na osvětlené okno přijímacího pokoje. Bylo to jediné světlo v ulici.

„Koukej, tamhle je!“

Obličej paní Bevanové byl přitisknut na sklo, skobovitý nos zploštěn, rty pevně stisknuty; utíkali jsme až na konec Eversleyské ulice pro případ, že by skočila z okna.

Na rohu Dan řekl: „Musím tě teď opustit, chci ještě dnes v noci dokončit skladbu pro smyčcové trio.“

„Já pracuji na dlouhé básni,“ odvětil jsem, „o princech waleských a o čarodějích, a vůbec o každém.“

Oba dva jsme šli domů spát.

1 Gene Tunney – slavný americký rohovník.

2 Filmoví herci.

Zvláštní Kašlálek

Jednoho odpoledne v obzvláště jasném a žhoucím měsíci srpnu, několik let předtím, než jsem poznal, že jsem šťasten, Jirka Hooping, kterému jsme říkali Kašlálek, Sidney Evans, Dan Davies a já jsme seděli na střeše náklaďáku a cestovali jsme na konec poloostrova. Byl to vysoký náklaďák o šesti kolech, z něhož jsme mohli plivat na střechy projíždějících aut a házet ohryzky z jablek po ženách na chodníku. Jeden ohryzek zasáhl muže na kole doprostřed zad, muž zakřižoval po silnici, vteřinu jsme seděli bez hnutí a obličej Jirky Hoopinga zbledl. A jestli ho náklaďák přejede, zauvažoval jsem chladně, zatímco muž na kole se kymácel k živému plotu, tak ho to zabije a já se vyzvracím na kalhoty a možná i na Sidneyho a všechny nás zatknou a pověsí, kromě Jirky Hoopinga, který neměl jablko.

Ale náklaďák ho minul; kolo za námi vjelo do živého plotu, muž vstal a pohrozil nám pěstí a já jsem mu dozadu zamával čepicí.

„Neměl jsi mávat čepicí,“ řekl Sidney Evans, „pozná, ze které jsme školy.“ Byl chytrý, tmavý a opatrný a měl peněženku a náprsní tašku.

„Teďka nejsme ve škole.“

„Mě nikdo vyhodit nemůže,“ řekl Dan Davies.

V příštím pololetí měl opustit školu a pracoval v ovocnářství svého otce za plat.

Byli jsme vyzbrojeni batohy, až na Jirku Hoopinga, jemuž matka udělala z hnědého papíru balíček, který se pořád rozsypával, a všichni jsme nesli kufřík. Já na něm měl iniciály N. T., takže by každý hned poznal, že patří mé sestře; zakryl jsem jej proto kabátem. V náklaďáku byly dva stany, krabice s jídlem, bedýnka s kotlíky, pánvemi, noži a vidličkami, petrolejová lampa, primusový vařič, pokrývky na zem a deky, gramofon se třemi deskami a ubrus od matky Jirky Hoopinga.

Chtěli jsme se utábořit na čtrnáct dní v Rhossilli na poli nad podlouhlou pětimílovou pláží. Dan a Sidney tam pobývali o loňských prázdninách a vrátili se hnědí a kleli a vyprávěli spousty zkazek o půlnočních trampských tancích kolem ohně a o starších dívkách z učitelského ústavu, které se opalovaly na hřbetech skal nahé uprostřed rozesmátých kluků, a o zpěvech v posteli, které se protáhly až do úsvitu. Ale Jirka ještě nikdy nevytáhl paty z domu ani na jednu noc; nanejvýš – sdělil mi, když jsme měli odpoledne prázdno a venku pršelo a my jsme nevěděli co lepšího podniknout než zůstat v prádelně a uspořádat na lavicích závody jeho vrávorajících morčat – se dostal do St. Thomasu, tři míle od domova, k tetě, která viděla skrze stěny a mohla vám kdykoli povědět, co dělá jistá paní Hoskinová v kuchyni.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Jirka Hooping, tiskl k sobě rozpadlý balíček, tajně se pokoušel strčit zpátky do něho ponožky a podvazky a závistivě pozoroval nekonečná zelená pole, která lehounce letěla dozadu, jako by střecha náklaďáku byla vor na oceánu s motorem uvnitř. Od všeho možného na světě se mu dělalo špatně, od sladkého dřeva i od šumáku, ale jenom já jsem věděl, že nosí i v létě dlouhé spodky s červeně vystehovanými iniciálkami svého jména.

„Míle a míle,“ pravil Dan.

„Tisíce mil,“ dodal jsem. „Jedeme do Rhossilli v USA. Budeme tábořit na kousku skály, která se houpá ve větru.“

„A musíme přivázat skálu ke stromu.“

„Kašlálkovi přijdou jeho podvazky vhod,“ řekl Sidney.

Náklaďák zaburácel do zatáčky – „Hrom a peklo! Cítils to, Kašlálku? Jeli jsme po dvou kolech!“ – a pod námi, za poli a statky, se třpytivě chvělo moře s dýmajícím parníčkem na vzdáleném konci.

„Dane, vidíš to moře tamhle dole? Jak se třpytí?“ řekl jsem.

Jirka Hooping předstíral, že si nevšiml náhlého naklonění kluzké střechy, ani toho, že je moře z té výšky vlastně úděsně malé. Chytil se zábradlí na střeše a řekl: „Otec viděl velrybu zabijáka.“ Přesvědčivost mu z hlasu zmizela, sotva začal. Tloukl do větru křaplavým fistulkovým hlasem, aby nás přiměl věřit. Cítil jsem, že se chce tak strašně vychloubat, až by nám vlasy vstávaly na hlavě a divoký náklaďák se zastavil.

„Tvůj otec je bylinkář.“ Ale kouř na obzoru byl bílým zkadeřeným vodotryskem, který velryba vyfukovala nosem, a tím jejím černým nosem byla příď lodi, čouhající z moře.

„Kam si ji schoval, Kašlálku, do prádelny?“

„Viděl ji na Madagaskaru. Měla kly dlouhé jako odtud až, odtud až…“

„Odtud až na Madagaskar.“

Pojednou ho vyrušil hrozivý příkrý kopec. Už se nestaral o dobrodružství svého otce – malého zaprášeného muže s čepičkou na lebce a v alpakovém kabátu, který celý den stál a mumlal v krámu plném bylinek, s dírami ve zdi zakrytými závěsy, kde v polopřítmí čekali na radu starci s bolestmi zad a dívky v maléru –, ale upřeně zíral na střemhlavý svah a tlačil se na Dana a na mne.

„Jede osmdesátkou!“

„Brzdy jsou v tahu, Kašlálku!“

Odplazil se od nás hadími pohyby, pevně popadl oběma rukama zábradlí, táhl a třásl se, tiskl nohu na kufr za sebou a zakormidloval náklaďák do bezpečí kolem rohu z kamenné zdi a vzhůru po mírnějším vršku až k vratům zbořeného hospodářství.

Od vrat se svažovala cestička k první pláži. Byl příliv a slyšeli jsme příboj moře. Čtyři chlapci na střeše – jeden vysoký, tmavý, pravidelných rysů, přesné řeči, v dobrém obleku, světácký hoch; jeden neohrabaný cvalík s ryšavými vlasy a červeným zápěstím deroucím se z krátkých roztřepených rukávů; jeden s tlustými brýlemi, malým pandírkem, s dovnitř vykroucenými rameny a s nohama ve věčně rozšněrovaných botách, které se chtěly rozutíkat na opačné strany; jeden malý, tenký, nerozhodně činorodý, se schopností v mžiku se ušpinit, kudrnatý – viděli před sebou své pole, čtrnáctidenní nový domov, který měl místo stěn hustý pichlavý živý plot, místo přední zahrady moře, místo záchodu zelenou stoku a v samém středu větrem ošlehaný strom.

Pomáhal jsem Danovi vyložit náklaďák, zatímco Sidney platil řidiči a Jirka zápolil s vraty od dvora a koukal na kachny. Náklaďák odjel.

„Postavme stany doprostřed ke stromu,“ řekl Jirka.

„Rozbijme!“ řekl Sidney a odemkl visací zámek na bráně.

Rozbili jsme stany v koutku za větrem. „Někdo musí zapálit primusák,“ prohlásil Sidney; nejdřív si Jirka popálil ruku a potom jsme seděli v kruhu kolem stanu a povídali jsme o autech, blažilo nás, že jsme na venkově, bylo nám líně a příjemně ve společnosti kamarádů, mluvili jsme a přitom se nám honily hlavou myšlenky, věděli jsme, že nedaleko pod námi se vrhá moře na skály a valí se pak do světa a že zítra se budeme koupat a házet míčem v písku a kamenovat láhev na skalisku a možná že potkáme tři děvčata. Nejstarší připadne Sidneymu, nejošklivější Danovi a nejmladší mně. Jirka si rozbil brýle, když hovořil s děvčaty; musel odejít slepý jako netopýr a příštího jitra by řekl: „Je mi líto, že jsem vás musel opustit, ale vzpomněl jsem si, že mám něco vyřídit.“

Bylo po páté hodině. Otec a matka už asi dosvačili. Talířky s obrázky slavných zámků byly už sklizeny ze stolu. Otec s novinami, matka s ponožkami se ztráceli v dálce v modrém oparu nalevo na kopečku ve vile, slyšeli, jak se nezřetelné hlasy dětí nesou přes tenisový kurt, a ptali se, kde asi jsem a co dělám. Byl jsem na poli, sám s přáteli, měl jsem stéblo trávy v ústech a říkal jsem „Dempsey by ho praštil, až by zůstal studenej,“ a myslil jsem na velkou velrybu, kterou Jirkův otec v životě neviděl mlátit sebou na mořské hladině nebo se potápět jako nějaká hora.

„Vsaď se, že doběhnu první na konec pole.“ Dan a já jsme uháněli mezi kravinci a Jirka nám dusal v patách.

„Seběhneme na pláž.“

Sidney vedl, běžel vzpřímen jako voják v khaki šortkách, přes schůdky, přes plot, po polích dolů k jinému plotu, do zalesněného údolí, vzhůru vřesovištěm na paseku poblíž skalního útesu, kde dva širokoplecí hoši zápasili před stanem. Viděl jsem, jak jeden kousl druhého do nohy, oba zkušeně a divoce útočili jeden druhému na obličej, jeden se vyprostil a druhý ho skokem srazil obličejem na zem. Byli to Brazell a Skully.

„Nazdar, Brazelle a Skully!“ řekl Dan.

Skully svíral Brazellovu paži policejním hmatem; rychle mu ji dvakrát zakroutil a pak s úsměvem vstal.

„Nazdar, kluci! Nazdar, Kašlálku! Jak se vede otci?“

„Velmi dobře, děkuji.“

Brazell se na trávě ohmatával, jestli nemá zlámané kosti. „Nazdar, kluci! Jak se vede vašim otcům?“

Byli to nejhorší a největší kluci ve škole. Celé jedno pololetí mě chytali každý den před začátkem vyučování a vecpali mě do koše a potom postavili koš na učitelův stůl. Někdy jsem se vyprostil a někdy ne. Brazell byl štíhlý, Skully tlustý.

„Táboříme na Buttonově poli,“ řekl Sidney.

„My se tady rekreujem!“ řekl Brazell. „A jak se daří Kašlálkovi? Dal mu tatíček nějaký prášek?“

Dan a Sidney a Jirka a já jsme chtěli seběhnout na pláž a být tam spolu sami, procházet se a křičet u moře na venkově, házet do vln kameny, vzpomínat na dobrodružství a ještě víc jich prožít, abychom měli na co vzpomínat.

„Půjdeme na pláž s vámi,“ řekl Skully.

Zavěsil se do Brazella a oba se lajdali za námi, napodobovali Jirkovu šmajdavou chůzi a šlehali trávu pruty.

Dan řekl nadějně: „Budete tu tábořit dlouho, Brazelle a Skully?“

„Celé dva pěkné týdny, Daviesi a Thomasi a Evansi a Hoopingu.“

Když jsme došli na mewsladeskou pláž a praštili sebou o zem a já nabíral písek a nechal ho proklouzávat zrnko za zrnkem mezi prsty a Jirka civěl na moře dvojitými čočkami a Sidney a Dan mu kupili na nohy písek, Brazell a Skully seděli za námi jako dva vězeňští strážci.

„Chtěli jsme jet na čtrnáct dní do Nice,“ řekl Brazell – Nice vyslovil jako „píce“ a dloubl Skullyho do žeber – „ale vzduch tady víc svědčí pleti.“

„Přinejmenším tak jako bylinky,“ řekl Skully.

Rozdělili si radost z ohromného vtipu, boxovali a kousali se a zase zápasili a písek od nich létal do očí, až se konečně natáhli se smíchem na záda a Brazell si utřel krev z nosu kouskem papíru. Jirka ležel po pás v písku. Pozoroval jsem moře, jak se vytrácí a ptáci se nad ním hádají a slunce začíná trpělivě sestupovat.

„Podívej se na Kašlálka,“ řekl Brazell. „Není zvláštní? Vyrůstá z písku. Kašlálek nemá nohy.“

„Chudák Kašlálek,“ řekl Skully, „je to nejzvláštnější kluk na světě.“

„Zvláštní Kašlálek,“ skandovali společně, „zvláštní, zvláštní, zvláštní.“ Složili z toho písničku a oba dirigovali pruty.

„Neumí plavat.“

„Neumí běhat.“

„Neumí se učit.“

„Neumí v kriketu střílet.“

„Neumí odpalovat.“

„A vsadím se, že neumí ani čurat.“

Jirka odkopl písek z nohou. „Umím!“

„Umíš plavat?“

„Umíš běhat?“

„Umíš střílet?“

„Nechte ho být,“ řekl Dan.

Přišourali se blíže k nám. Moře se teď hnalo od břehu jako o závod. Brazell pravil vážným hlasem a kýval prstem: „A teď opravdicky, Kašlálku, nejsi zvláštní? Velmi zvláštní? Řekni ano nebo ne.“

„Kategoricky ano nebo ne,“ řekl Skully.

„Ne,“ odvětil Jirka. „Umím plavat a umím běhat a umím hrát kriket. Nikoho se nebojím.“

Řekl jsem: „Minulý školní rok byl druhý ve třídě.“

„Hele, není to zvláštní? Když mohl být druhý, může být i první. Ale ne, to je příliš obyčejnské. Kašlálek musí být druhý.“

„Otázka je zodpověděna,“ prohlásil Skully. „Kašlálek je zvláštní.“ Znovu se dali do zpěvu.

„Je velmi dobrý běžec,“ řekl Dan.

„Tak ho teda vyzkoušíme. Skully a já jsme dnes ráno přeběhli celou rhossilliskou písčinu, že jo, Skully?“

„Do posledního centimetru.“

„Dokáže to Kašlálek?“

„Ano,“ řekl Jirka.

„Tak to předveď.“

„Nechce se mi.“

„Zvláštní Kašlálek neumí běhat,“ zpívali, „neumí běhat, neumí běhat.“

Tři plavovlásky v krátkých bílých kalhotkách sestupovaly zavěšeny jedna do druhé po stezce na útesu. Paže i nohy i hrdla měly hnědé jako zrna kávy; všiml jsem si jejich bělostných zubů, když se smály; vstoupily na pláž a Brazell a Skully přestali zpívat. Sidney si ulízal vlasy dozadu, vstal jakoby nic, zasunul ruce do kapes a kráčel k dívkám, které teď stály těsně u sebe, zlatohnědé, nesoustředěné se obdivovaly západu slunce, upravovaly si šátky a vyměňovaly si úsměvy. Zastavil se před nimi, zašklebil se a pozdravil: „Nazdar, Gwyneth! Pamatuješ se na mě?“

„Ólala!“ zašeptal Dan po mém boku a vysekl výsměšný pozdrav Jirkovi, který pořád civěl na ustupující moře.

„Tohle je ale překvapení!“ řekla největší dívka. Představila Peggy a Janu drobnými naučenými pohyby rukou, jako by rozdávala květiny.

Tlustá Peggy – napadlo mě – pro mne příliš dovádivá, s nohama do „o“ a s rozpustile chlapeckým účesem, byla dívkou stvořenou pro Dana; Sidneyova Gwyneth byla znamenitá kůstka, dobrých šestnáct let, a tak neposkvrněná a nepřístupná jako dívky v obchodním domu Bena Evanse; ale Jana, stydlivá a kudrnatá, s vlasy barvy másla, byla moje. Dan a já jsme pomalu kráčeli k dívkám.

Zmohl jsem se na dvě poznámky: „Slušnost je slušnost, Sidney, žádné dvojženství na trampu,“ a „Škoda, že jsme nemohli zařídit, aby zůstal příliv, když jste přišly.“

Jana se usmívala, vrtala patou do písku a já jsem smekl čapku.

„Nazdar!“

Čapka jí přistála u nohou.

Jak jsem se shýbl, vypadly mi tři kostky cukru z kapsičky kazajky. „Krmil jsem koně,“ řekl jsem a začal jsem se provinile červenat, když se dívky daly do smíchu.

Byl bych mohl zametat zemi svou čepicí, políbit si rozpustile ruku, nazývat je seňoritami a přimět je k neshovívavému úsměvu. Nebo bych si byl mohl zachovat od nich odstup – a to by bylo bývalo ještě lepší – s vlasy rozevlátými větrem, třebaže toho večera vítr vůbec nefoukal, zahalen do tajemna a zíraje na slunce, příliš povznesen, abych promluvil na dívky; ale přesto jsem věděl, že po celou tu dobu by mi byly uši jen hořely a žaludek bych byl měl tak dutý a rozezvučený spoustou hlasů jako lastura. „Rychle na ně promluv, než odejdou!“ byl by naléhavě řekl hlas v dramatickém tichu, když jsem stál jako Valentino[3] na pomezí třpytné neviditelné býčí arény v písčinách. „Tady je ale krásně!“ řekl jsem.

Mluvil jsem jen k Janě; a tohle je láska, napadlo mě, když přikývla a pohodila kadeřemi a pravila: „Je to tu hezčí než v Porthcawlu.“

Brazell a Skully byli dva velcí rváči z ošklivého snu; zapomněl jsem na ně ve chvíli, kdy jsem stoupal s Janou po útesu; ohlédl jsem se, abych viděl, jestli dosud poštívají Jirku nebo spolu zápasí, a zjistil jsem, že Jirka zmizel někde za skalami a oni že rozprávějí na úpatí útesu se Sidneym a s těmi dvěma děvčaty.

„Jak se jmenujete?“

Pověděl jsem jí.

„To je waleské jméno,“ řekla.

„Vy máte krásné jméno.“

„Kdepak! Obyčejné.“

„Uvidím vás opět?“

„Jestli budete chtít.“

„Samozřejmě že chci. Můžeme se jít ráno koupat. A můžeme hledat orlí vejce. Věděla jste, že tu jsou orlové?“

„Ne,“ řekla. „Kdo byl ten hezký chlapec na pláži, ten vysoký se špinavými kalhotami?“

„Ten není hezký, to je Brazell. Nikdy se nemyje ani si nečeše vlasy, prostě nic. A je rváč a podvádí.“

„Mně se zdá hezký.“

Vstoupili jsme na Buttonovo pole, ukázal jsem jí vnitřek stanu a dal jsem jí jedno z Jirkových jablek. „Mám chuť na cigaretu,“ řekla.

Ostatní přišli už skorem za tmy. Brazell a Skully si vedli Gwyneth, zavěsili se do ní každý z jedné strany, Sidney byl s Peggy a Dan si pohvizdoval a kráčel za nimi s rukama v kapsách.

„Koukněte na ten párek,“ řekl Brazell, „byli tu úplně sami a ani se nedrží za ruce. Potřebuješ pilulku,“ prohodil ke mně.

„Tvořte britské děti,“ pravil Skully.

„Jdi ty!“ řekla Gwyneth. Odstrčila ho, ale smála se a nic nenamítala, když ji objal kolem pasu.

„Co takhle trochu ohně?“ pronesl Brazell.

Jana zatleskala jako herečka. Ačkoli mi bylo jasné, že ji miluju, nelíbilo se mi nic, co řekla nebo udělala.

„Kdo ho rozdělá?“

„On se k tomu určitě hodí nejlíp,“ řekla a ukázala na mne.

Dan a já jsme sbírali roští, a když se úplně setmělo, praskal pěkný ohníček. Ve stanu seděli Brazell a Jana těsně u sebe; její zlatá hlava mu spočívala na rameni; blízko nich šeptal Skully Gwyneth; Sidney nešťastně držel Peggy za ruku.

„Viděls v životě nějakou bandu takhle naměkko?“ řekl jsem a pozoroval jsem, jak se Jana usmívá v ohnivé temnotě.

„Polib mě, Karlíčku!“ řekl Dan.

Seděli jsme u ohně v rohu pole. Daleko ustoupivší moře dosud hlučelo. Slyšeli jsme několik nočních ptáků. „Tu – uit! tu-hú!“

„Poslyš! Já nemám rád sovy,“ prohodil Dan, „vyškrábou ti oči!“ – a snažil se nenaslouchat měkkým hlasům ve stanu. Gwynethin smích se vznesl nad pole, měsícem náhle ozářené; ale Jana, stejně jako noční dravec, se usmívala a byla potichounku v teplém úkrytu; věděl jsem, že její útlá ruka se skrývá v Brazellově.

„Ženské!“ řekl jsem. Dan plivl do ohně.

Byli jsme staří a opuštění, seděli jsme uprostřed noci mimo dosah touhy, a vtom se objevil v záři ohně Jirka jako duch a stál a třásl se, až jsem řekl: „Kdes byl? Jsi pryč celou věčnost. Proč se takhle třeseš?“

Brazell a Skully vystrčili hlavy.

„Ahoj, ty můj Kašlálku? Jak se vede otci? Cos to dnes v noci vyváděl?“

Jirka Hooping se sotva držel na nohou. Položil jsem mu ruku na rameno, abych ho uklidnil, ale Jirka ji setřásl.

„Běhal jsem na rhossilliských písčinách! Proběhl jsem je do posledního centimetru! Vy jste říkali, že bych to nedokázal, a já jsem to dokázal! Běhal jsem a běhal!“

Někdo ve stanu spustil gramofonovou desku. Byla to směs z „Ne, ne, Nanette“.

„Tys běhal celou tu dobu potmě, Kašlálku?“

„A vsadím se, že jsem to zaběhl rychleji než vy,“ dodal Jirka.

„Na beton,“ řekl Brazell.

„Myslíš, že bychom uběhli pět mil?“ řekl Skully.

Hráli teď „Čaj pro dva“.

„Slyšels někdy něco tak zvláštního? Vždyť jsem ti povídal, že Kašlálek je zvláštní. Kašlálek běhal celou noc.“

„Zvláštní, zvláštní, zvláštní Kašlálek,“ řekli. Smáli se z úkrytu ve stanu do tmy a vypadali jako hoch s dvěma hlavami. A když jsem zase pohlédl na Jirku, ležel na zádech v hluboké trávě a tvrdě spal a vlasy se mu dotýkaly plamenů.

3 Rodolpho Valentino – slavný filmový herec.

Zrovna jako pejskové

Stál jsem sám za větrem pod viaduktem a koukal jsem na míle písčiny, dlouhé a špinavé za raného soumraku, kde se potulovalo jen několik chlapců na pokraji moře a jedna nebo dvě spěchající dvojice v nepromokavých pláštích, vzdutých jako balony, když tu se ke mně přidali dva mladíci jakoby odnikud, zapálili sirkou cigarety a ozářili si obličeje pod pestře kostkovanými čepicemi.

Jeden z nich měl příjemnou tvář; obočí se mu komicky svažovalo k spánkům, oči byly teplé, hnědé, hluboké a bezelstné a ústa měl plná a ochablá. Druhý muž měl boxerský nos a obtěžkanou bradu, nazrzlou štětinami.

Pozorovali jsme chlapce, jak se vracejí od olejnatého moře; vykřikli pod viaduktem, odrážejícím ozvěnu, potom jejich hlasy pohasly. Brzy nezbyla v dohledu ani jedna dvojice; milenci se ztráceli mezi písečnými přesypy a uléhali vedle rozbitých plechovek a lahví z minulého léta, kolem nich poletovaly staré papíry a nikde nikdo neměl žádný smysl. Oba neznámí se choulili ke zdi, ruce strčili hluboko do kapes, jiskřili cigaretami a podle všeho zírali na houstnoucí tmu nad prázdnými písčinami, ale také bylo možné, že mají zavřené oči. Nad námi zaburácel vlak a viadukt se otřásal. Nad pobřežím za mizejícím vlakem se slétala mračna kouře – cáry křídel a dutá těla velkých ptáků, černých jako tunel – a líně se rozpadala; žhavý popel prolétl sítem do vzduchu a vlhká tma udusila jiskry, dříve než dopadly na písek. Noc předtím se malí, rychlí strašáci shýbali a ďobali do železniční trati a osamělý důstojný metař putoval tři míle na kraji náspu se zmačkaným pytlem na uhlí a s hlídačskou holí, která měla ocelovou špičku. Teď spali na vedlejší koleji ve vagonech na uhlí, zachumláni do pytlů, hlavy v nádobách na odpadky, vousy ve slámě, a snili o ohních nebo leželi někde za márnicí, za vykuchanými těly na skládacím stole Jacka Mrtvoly, poblíž hospody v Rybářské uličce, kde pijáci metylalkoholu vtancovávali přímo do náručí policajtů a ženy jako chuchvalce šatstva v louži čekaly ve dveřích a v děrách provlhlé stěny na upíry nebo na topiče. Noc teď na nás doslova dosedla. Vítr změnil směr. Spustil se deštík. Písčiny se vytratily. Stáli jsme ve vyhloubeném, větrném prostoru pod viaduktem, naslouchali hluku z přidušeného města, posunování nákladního vlaku, siréně v docích, ochraptělým tramvajím v ulicích někde daleko vzadu, štěknutí psa, neurčitým zvukům, úderům do železa, bouchání dveří tam, kde nebyly žádné domy, lokomotivě kašlající jako ovce na kopci.

Oba mladíci byli kouřící sochy, pozorovatelé a svědci v tuhých čepicích a bez límců, vytesaní z kamene vichrné místnosti, kde stáli po mém boku a neměli kam jít, co dělat, a před nimi se rozprostírala celá deštivá, téměř zimní noc. Škrtl jsem sirkou chráněnou dlaněmi, abych jim ukázal obličej v dramatickém stínu, oči záhadně propadlé v obličeji snad děsivě bílém, svůj divoký mladistvý pohled v náhlém záblesku světla, aby si lámali hlavu, kdo jsem, když jsem dýmal z posledního špačku a sám jsem z nich byl jelen. Proč ten mladík s měkkým obličejem a s obočím zkroceného ďábla stojí jako kamenná socha se světluškou v ústech? Měl by mít pěknou dívku, která by ho jemně týrala a šla si s ním zaplakat do biografu, nebo děti, které by hopsaly v kuchyňce někde v Rodneyské ulici. Postrádá přece smyslu hodiny tiše postávat pod viaduktem v noci, kdy se všichni čerti žení, na sklonku mizerného léta, kdy dívky čekají v bufetech a ve dveřích krámů a v Rabbiottiho noční kavárně a chtějí se rozehřát a být přítulné, kdy ve výčepu nárožní hospody U Zátoky praská oheň a hrají tam kuželky a stojí tam snědá, smyslná dívka, jejíž oči mají každé jinou barvu, kdy jsou otevřeny kulečníkové herny až na tu ve Vysoké ulici, kam nemůžete jít bez límečku a kravaty, kdy v zavřených parcích najdete prázdná krytá pódia pro kapely a přes zábradlí snadno přelezete.

Ve tmě někde napravo odbíjely kostelní hodiny skomíravě spoustu hodin, ale já jsem nepočítal.

Ten druhý mladík, co stál necelé dvě stopy ode mne, by měl křičet s chlapci, vytahovat se v postranních uličkách, válet se po výčepních pultech, poskakovat a pohlavkovat se v Mannesmannově hale nebo šeptat u kbelíku v rohu ringu. Proč se tady hrbí se zasmušilým mužem a se mnou, naslouchá našemu dechu, moři, větru, který rozprašuje pod viaduktem písek, psovi na řetězu a výstražnému signálu v mlze a rachocení tramvají o tucet ulic dál, pozoruje škrtnutí sirky, drzý chlapcův obličej, který špehuje ve stínu, paprsky majáku, pohyb ruky k žváru, když město, líně se protahující ve mžení, hospody a kluby a kavárny, ulice lupičů, arkády poblíž promenády, jsou plny přátel i nepřátel? Mohl by si dát dvacet za světla svíčky v kůlně skladu na dříví.

V seřazených řadách domečků usedaly rodiny k večeři, rozhlasové přijímače byly zapnuty, nápadníci dcer seděli v předních pokojích. V sousedních domech četli zprávy přímo z ubrusu a brambory od oběda byly usmaženy. V předních pokojích domů na pahorcích hráli karty. V domech na samých vrcholcích kopců hostily rodiny přátele a rolety předních pokojů nebyly zcela staženy. V mrazivém koutku rozjařené noci jsem zaslechl moře.

Jeden z neznámých řekl náhle vysokým jasným hlasem: „Co vlastně všichni děláme?“

„Stojíme pod blbým viaduktem,“ řekl druhý.

„A je zima,“ dodal jsem.

„Není to zrovna útulné,“ řekl vysoký hlas mladíka s příjemným obličejem, který teď nebylo vidět. „Už jsem poznal lepší hotely než tendle.“

„Co ta noc v Majesticu?“ pronesl druhý hlas.

Nastalo dlouhé ticho.

„Často tady stojíte?“ pravil příjemný muž. Měl hlas, jako by nikdy nebyl mutoval.

„Ne, tady poprvé,“ řekl jsem. „Někdy stojím pod Brynmillským mostem.“

„Zkusil jste staré molo?“

„V dešti to tam asi není dobré.“

„Myslím pod molem, v trámech.“

„Ne, tam jsem nebyl.“

„Tom tráví pod molem každou neděli,“ pravil hořce mladík s obličejem buldoka. „Musím mu nosit oběd v papíru.“

„Jede další vlak,“ řekl jsem. Řítil se přes nás, viadukt hřměl, kola nám proječela hlavou, byli jsme ohlušeni a oslepeni jiskrami a drceni pod ohnivou tíží a opět jsme vstali jako roztlučení černí muži v hrobu viaduktu. Ani špetka hluku z pohlceného města. Tramvaje se uřinčely do němoty. Tlak skrytého moře vygumoval šmouhy doků. Jen tři mladíci zůstali naživu.

Jeden řekl: „Je to smutný život bez domova.“

„Copak nemáte domov?“ pravil jsem.

„Ale ano, mám docela slušný domov.“

„Já taky.“

„A já bydlím u Cwmdonkinského parku,“ prohodil jsem.

„To je další místo, kde Tom sedává potmě. Prý poslouchá sovy.“

„Znal jsem kdysi chlápka, který žil na venkově u Bridgendu,“ řekl Tom, „a za války tam postavili zbrojovku a ta vyplašila všechny ptáky. Ten chlápek, co ho znám, tvrdí, že vždycky můžeš poznat kukačku z Bridgendu, protože volá: ‚Kukubum! Kukubum!‘“

„Proč teda stojíte pod mostem?“ zeptal se Tom. „Doma je teplo. Můžete zatáhnout záclony a sedět u ohně a hezky si medit. Dnes večer zpívá v rádiu Gracie. Žádné blbnutí při měsíčku.“

„Nechci být doma, nechci sedět u ohně. Nevím, co dělat, když jsem doma, a nechce se mi spát. Líbí se mi stát takhle potmě úplně sám a nemít nic na práci,“ řekl jsem.

A tak jsem tam často stál. Byl jsem osamělý noční chodec a vytrvalý nárožní flákač. Rád jsem procházel po půlnoci vlhkým městem, když se ulice vylidnily a světla v oknech pohasla, sám a živý na lesklých kolejích tramvaje, v mrtvé a prázdné Vysoké ulici, pod měsícem obrovsky smutným v mokrých ulicích u strašidelné Ebenezerovy kaple. A nikdy jsem se tolik necítil částí světa vzdáleného, světa přetlaku, ani jsem v sobě necítil tolik lásky a nadutosti a soucitu a pokory, ne snad k sobě samému, ale k živoucí zemi, na níž jsem trpěl, a k necitelným soustavám tam nahoře ve vzduchu, k Marsu, Venuši a k Brazellovi a Skullymu, k lidem v Číně a svatému Tomášovi, k povzneseným dívkám a k ochotným dívkám, k vojákům a rváčům a policajtům a k mazaným, podezřelým kupcům antikvárních knížek, ke zkaženým ženským v hadrech, které u zdi muzea dělaly, jako že by prý vypily šálek čaje, a k dokonalým nepřístupným ženám z módních časopisů, sedm stop vysokým, které pomalu pluly ve svých plochých lesklých modelech ocelí a sklem a sametem. Opíral jsem se o zeď opuštěného domu v sídelních čtvrtích nebo jsem se toulal prázdnými místnostmi, stál jsem vyděšen na schodech nebo jsem koukal rozbitými okny na moře nebo na nic a na světla, jak jedno po druhém zhasínají v širokých třídách. Nebo jsem se flinkal v rozestavěném domu a obloha se vpíchla do střechy a kočky lezly po žebřících a vítr se protřásal obnaženými kostmi ložnic.

„A teď povídejte vy,“ řekl jsem. „Proč nejste doma?“

„Nechci být doma,“ pravil Tom.

„Nejsem vybíravý,“ dodal jeho přítel.

Když vzplanula sirka, jejich hlavy se rozkolébaly a roztáhly po zdi a obrysy okřídlených býků a věder se zvětšily a zmenšily. Tom dal k dobru příběh. Přemýšlel jsem o novém neznámém, který kráčel po písčinách kolem viaduktu a náhle uslyšel ten silný hlas, vycházející z díry.

Jak jsem tak přemýšlel o muži na písčinách, zděšeně naslouchajícím nebo kličkujícím jako fotbalista sem tam uprostřed poskakující tmy ke světlu za železniční tratí, zmeškal jsem začátek příběhu a uvědomil jsem si Tomův hlas až uprostřed věty.

„… jsem k nim přistoupil a povídám, že je krásná noc. Vůbec nebyla krásná noc. Na písčinách nebylo živé duše. Zeptali jsme se jich, jak se jmenují, a ony se zase zeptaly nás. To už jsme šli spolu. Tady Walter jim vypravoval o zpěváckém večírku v Melbě a o tom, co se přihodilo v dámské šatně. Tenoristy jsme museli odtamtud vytáhnout jako fretky.“

„Jak se jmenovaly?“ tázal jsem se.

„Doris a Norma,“ řekl Walter.

„Tak jsme šli po písku k dunám,“ řekl Tom, „a Walter se držel Doris a já Normy. Norma pracovala v parní prádelně. Procházeli jsme se a povídali si sotva pár minut a hned jsem, přisámbůh, věděl, že jsem se do toho děvčete po uši zamiloval, a přitom nebyla zrovna nejhezčí.“

Popsal ji. Jasně jsem ji viděl. Oplácaný, milý obličej, veselé, hnědé oči, teplá, široká ústa, husté, krátké vlasy, drsné tělo, nohy jako špalky, široký zadek, zrovna vyrůstaly z těch několika Tomových slov a já jsem ji viděl, jak se důstojně šine po písčinách v tečkovaných šatičkách za mračného podzimního večera, s módními rukavičkami na tvrdých rukou, s voálovým šátkem zastrčeným do zlatého náramku na zápěstí a s tmavomodrou taštičkou, v níž se skrývaly dopisy a momentky z výletů, pudřenka, lístek z autobusu a jeden šilink.

„Doris byla z nich dvou hezčí,“ řekl Tom, „vymóděná a upravená a po čertech chytrá. Bylo mi šestadvacet a ještě jsem se předtím nikdy nezamiloval a teď jsem tam stál a vejral na Normu uprostřed taweských písčin a měl jsem strach třeba jí jen prst na rukavici položit. V té chvíli už Walter objímal Doris kolem pasu.“

Schovali se za písečný násyp. Noc se na ně rychle snesla. Walter si senzačně počínal s Doris, mazlil se s ní a laškoval a Tom seděl těsně vedle Normy, dodal si odvahy a držel ji za ruku v chladné rukavičce a vyprávěl jí všechna svoje tajemství. Rád tráví doma večery s dobrou knihou. Norma ráda tančí. On také rád tančí. Norma a Doris jsou sestry. „To by mě nikdy nebylo napadlo,“ řekl Tom, „jsi krásná, miluji tě.“

Noc vyprávěných příběhů pod viaduktem ustoupila teď noci lásky v písečných dunách. Viadukt byl vysoký jako nebe. Tenounké zvuky města pohasly. Ležel jsem jako šmírák v křoví po Tomově boku a pokukoval jsem skrz větévky, abych ho viděl, jak obemyká dlaněmi Norminy prsy. „Dáš pokoj?“ Walter a Doris tiše leželi poblíž. Bylo by slyšet dopadnout jehlu.

„A nejpodivnější na tom bylo,“ pravil Tom, „že jsme se po chvilce všichni posadili na písku a usmívali se na sebe. A pak jsme se začali všichni v té tmě zlehýnka posunovat po písku a neřekli jsme ani slovo. A Doris ležela se mnou a Norma s Walterem.“

„Ale proč jste si je prohodili, jestli jste ji miloval?“ zeptal jsem se.

„To jsem nikdy nepochopil,“ řekl Tom. „Myslím na to každou noc.“

„Stalo se to v říjnu,“ pronesl Walter.

A Tom pokračoval: „Až do července jsme děvčata celkem neviděli. Nemohl jsem se podívat Normě do očí. Potom na nás podaly dvě žaloby o otcovství a soudci panu Lewisovi bylo osmdesát let a k tomu byl hluchý jako pařez. Dal si k uchu malou trubičku a Norma a Doris svědčily. Pak jsme svědčili my a on se nemohl rozhodnout, komu co patří. Nakonec zakýval hlavou dozadu a dopředu a ukázal na nás tou svou trubičkou a řekl: ‚Zrovna jako pejskové!‘“

Pojednou jsem si uvědomil, jaká je zima. Mnul jsem si zkřehlé ruce. Jen si představ, kdybys takhle stál celou noc na mraze. Jen si představ, kdybys naslouchal – napadlo mě – v mrazivé noci za polárním kruhem dlouhému, trudnému příběhu. „Co se stalo potom?“ zeptal jsem se.

Walter odvětil. „Já jsem si vzal Normu,“ řekl, „a Tom se oženil s Doris. Přece jsme se k nim museli čestně zachovat, no ne? A proto Tom nepůjde domů. Nikdy nejde domů dřív než časně zrána. Musím mu dělat společníka. Je to můj bratr.“

Doběhnu domů za deset minut. Vyhrnul jsem si límec kabátu a narazil jsem si čapku.

„A zvláštní je,“ pravil Tom, „že já miluju Normu a Walter nemiluje ani Normu, ani Doris. Máme dva hezké chlapečky. Tomu svému říkám Norman.“

Potřásli jsme si všichni rukou.

„Na viděnou,“ řekl Walter.

„Vždycky se tady někde poflakuju,“ pravil Tom.

„Těbůh!“

Vykročil jsem zpod viaduktu, přešel jsem Trafalgarskou ulici a mazal jsem vzhůru po příkrých ulicích.

Kde teče řeka Tawe

Pan Humphries, pan Roberts a mladý pan Thomas zaklepali přesně v devět hodin večer na přední dveře vilky Lavengro pana Emlyna Evanse. Čekali skryti za rozrazilovým keřem, zatímco se pan Evans šoural v papučích po chodbě od zadního pokoje a zápolil se zástrčkami.

Pan Humphries, vysoký, hezký člověk, byl učitel, který trochu koktal a napsal kdysi neúspěšný román.

Pan Roberts, veselý muž středního věku se špatnou pověstí, byl výběrčí jedné pojišťovny; v branži mu říkali zloděj mrtvol a mezi přáteli byl znám jako Burke[4] a jako Hare, waleský nacionalista. Svého času zastával vysoké místo v kanceláři pivovaru.

Mladý pan Thomas byl té chvíle bez zaměstnání, obecně se však předpokládalo, že brzy odjede do Londýna a nastoupí v Chelsea dráhu novináře na volné noze; neměl ani halíř a neurčitě doufal, že bude žít ze ženských.

Když pan Evans otevřel dveře a zaměřil baterku na úzký příjezd do domu, přičemž osvítil garáž a výběh pro slepice, ale zcela opominul šeptající keř, tři přátelé vyskočili a vykřikli výhružným hlasem: „Tady tajná policie, pusťte nás dovnitř!“

„Hledáme podvratnou literaturu,“ pronesl s obtížemi pan Humphries a pozvedl ruku k pozdravu.

„Heil, Saundersi Lewisi![5] A víme, kde ji najít,“ řekl pan Roberts.

Pan Evans zhasil baterku. „Pojďte, chlapci, z toho nočního vzduchu dovnitř na kapku něčeho tekutého. Mám jen domácí víno,“ dodal.

Odložili klobouky a kabáty, navršili je přes konec zábradlí, mluvili tiše ze strachu, aby nevzbudili dvojčata Jirku a Celii, a následovali pana Evanse do jeho kutlochu.

„Kde máte sladké břemeno, pane Evansi?“ pravil pan Roberts pepickým přízvukem. Hřál si ruce před ohněm a s překvapeným úsměvem, třebaže navštěvoval tento dům každý pátek, si prohlížel úhledné řady knih, ozdobný kancelářský stůl s roló, který měnil přijímací pokoj v pracovnu, lesklé stojací hodiny, fotografie dětí, jak se strnule dívají na ptáčka, nepěnivé lahodné domácí víno ve staré láhvi od piva, které dovedlo stoupnout do hlavy, spícího kocoura na třásnité rohožce. „Doma u buržoazie!“

Sám byl starý mládenec, bez domova, s pohnutou minulostí, zadlužený až po uši, a nic ho víc netěšilo, než když mohl závidět přátelům jejich ženy a pohodlí a mluvit o nich důvěrně a neuctivě.

„V kuchyni,“ děl pan Evans, rozdávaje sklenice.

„Pravé místo pro ženu,“ řekl srdečně pan Roberts, „až na jednu výjimku.“

Pan Humphries a pan Thomas seřadili křesla kolem ohně a všichni čtyři se těsně a důvěrně sesedli a drželi plné sklenice v rukou. Několik okamžiků nikdo z nich nepromluvil. Potom si vyměnili lstivé pohledy, usrkli a povzdychli, zapálili cigarety, které pan Evans vylovil z krabice na dámu, a jednou pan Humphries střihl očima po stojacích hodinách a mrkl a přiložil prst ke rtům. Když se návštěvníci rozehřáli a víno zapůsobilo a oni zapomněli na nevlídnou noc venku, řekl pan Evans s jemným zachvěním ze zakázané rozkoše: „Žena půjde spát za půl hodiny. Pak můžeme začít a udělat pěkný kus práce. Přinesli jste si to všichni s sebou?“

„I nástroje,“ řekl pan Roberts a poplácal si postranní kapsu.

„Jak zní příkaz do té doby?“ pravil mladý pan Thomas.

Pan Humphries opět mrkl. „Kušovat!“

„Na dnešní noc jsem se těšil, jako jsem se těšíval na soboty, když jsem byl ještě kluk,“ řekl pan Evans, „tehdy jsem dostával penny. A všechno to prasklo na lízátka a taky na želé v cukru.“

Byl cesťákem s gumou – s gumovými hračkami, se stříkačkami a s rohožkami do koupelny. Občas ho pan Roberts nazýval přítelem ptactva, aby se pan Evans začervenal. „Ne! Ne! Ne!“ říkal. „Můžete si prohlédnout moje vzorky, nic takového tam není.“ Byl socialista.

„Já jsem si vždycky kupoval za penny balíček Popelek,“ pronesl pan Roberts, „a kouříval jsem je na jatkách. Nejsladší dramo na světě. Dnes už je není vidět.“

„Pamatujete se na starého Jima, hlídače v jatkách?“ ptal se pan Evans.

„Ten přišel až po mně; nejsem cucák jako vy, hoši.“

„Vždyť nejste starý, pane Robertsi, jen si vzpomeňte na G. B. S.“

„Na mne nechoďte s žádným čistým shawianismem[6], já pojídám bez výčitek svědomí ptáčky a zvířata,“ řekl pan Roberts.

„Jíte také květiny?“

„Ach vy literáti, nemluvte o něčem, na co nestačím rozoumkem. Jsem jen ubohý starý zloděj mrtvol a prodávám od dveří ke dveřím.“

„Ten vám dokázal strčit ruku do krabice s vnitřnostmi a vytáhl ven krysu s krkem tak čistě zlomeným jako sirka, a to všechno za sklenici piva.“

„A tehdy vařili jinší pivo.“

„K věci! K věci!“ Pan Humphries udeřil sklenicí o stůl. „Nesmíte plýtvat příběhy, budeme je všechny potřebovat,“ řekl. „Poznamenal jste si tu anekdotu z jatek do svého zápisníku, pane Thomasi?“

„Budu si ji pamatovat.“

„Nezapomeňte, plácat nazdařbůh můžete jen teďka,“ řekl pan Humphries.

„Dobrá, Rodericku!“[7] pravil rychle pan Thomas.

Pan Roberts si zakryl rukama uši. „Konverzace se stává ezoterickou,“ pravil. „Promiňte mi moji francouzštinu! Pane Evansi, nemáte náhodou flobertku nebo něco takového? Chtěl bych zaplašit intelektuálské founi. Jestlipak jsem vám někdy vyprávěl, jak jsem přednášel ve Společnosti Johna O’Londona o Užitečnosti zbytečnosti? To vám byl chyták! Celou tu dobu jsem povídal o Jacku Londonovi, a když mi na konci řekli, že to nebyla přednáška o tom, co jsem ohlásil, odpověděl jsem: ‚O tom přece nemělo smyslu přednášet, nemám pravdu?‘ A oni se nezmohli ani na slovo. Paní doktorka Daviesová seděla v první řadě, vzpomínáte si na ni? Měla tu první přednášku o W. J. Lockeovi a uprostřed se přeřekla. Pamatujete se, pane Humphriesi, jak mluvila o ‚tulovaném milákovi‘?“

„K věci! K věci!“ zaúpěl pan Humphries, „nechte si to na potom.“

„Ještě víno?“

„Protéká hrdlem jako hedvábí, pane Evansi.“

„Jako mlíčko pro kojence.“

„Řekněte dost, pane Robertsi.“

„Slovo o čtyřech slabikách, označující časový úsek. Děkuji! Četl jsem to na krabičce od sirek.“

„Proč nejsou na krabičkách od sirek obrázky na pokračování? Člověk by skoupil celý krám, jen aby se dozvěděl, co Daphne zase provedla,“ řekl pan Humphries.

Zarazil se a v rozpacích pohlédl na obličeje přátel. Daphne se jmenovala slaměná vdova v Manseltonu, kvůli níž pan Roberts ztratil svou dobrou pověst i místo v pivovaru. Zvykl si dodávat zdarma do jejího domu láhve a koupil jí cocktailový bufet a dal jí sto liber a prsteny své matky. Ona zase na oplátku pořádala velké večírky a nikdy ho nepozvala. Jen pan Thomas postřehl to jméno a řekl: „Ne, pane Humphriesi, na toaletním papíru by to bylo nejlepší.“

„Když jsem žil v Londýně,“ řekl pan Roberts, „bydlel jsem v Palmer’s Green u jistých manželů Armitageových. On dělal záclony a žaluzie. Každý, každičký den si nechávali vzkazy na toaletním papíru.“

„Jestli chcete vyrobit slepého Benátčana[8],“ řekl pan Evans, „píchněte ho do oka jehlicí.“ Vždycky se cítil trochu vyloučen z večerů ve vlastním domě a čekal, že se z kuchyně dostaví paní Evansová s nesouhlasem v tváři.

„Často jsem musel použít třebas ‚Drahý Tome, nezapomeň, že na svačinu přijdou Watkinsovi‘ nebo ‚Peggince od Toma na památku‘. Pan Armitage byl mosleyovec[9].“

„Hrdlořezi!“ pravil pan Humphries.

„Teď úplně vážně: co podnikneme proti tomu zglajchšaltování jednotlivce?“ ptal se pan Evans. Maud se stále zdržovala v kuchyni; slyšel ji mlátit talíři.

„Odpovím na vaši otázku druhou otázkou,“ řekl pan Roberts a položil panu Evansovi ruku na koleno, „co zbylo z individuality? Masový věk produkuje masového člověka. Stroj produkuje robota.“

„Jako svého otroka,“ vyslovoval zřetelně pan Humphries, „ne jako svého pána, zdůrazňuji.“

„Vy jste na to kápl. V tom to vězí. Tyranská vláda zapalovací svíčky, pane Humphriesi, a odnese to vždycky člověk.“

„Má někdo prázdnou sklenici?“

Pan Roberts obrátil svou sklenici dnem vzhůru. „V Llanelly to znamenalo ‚rozdám si to na pěsti s největším sekáčem v místnosti‘. Ale vážně, jak říká pan Evans, individualista starého ražení se hodí do naší doby jako pěst na oko.“

„Jaké oko!“ děl pan Thomas.

„Vezměte si třeba naše národní – jak to nazvali v Divákovi minulý týden? – naše národní pavůdce.“

„Vezměte si je vy, pane Robertsi, my už krysy máme,“ řekl pan Evans s nervózním smíchem. Kuchyně ztichla. Maud byla připravena.

„Divák je nom de plume Basila Gorse-Williamse,“ řekl pan Humphries. „Věděli jste to někdo?“

„Nom de guerre. Četli jste jeho článek o Ramsay Macovi[10]? ‚Beránek v rouše vlčím‘.“

„Věděli jsme o něm!“ řekl opovržlivě pan Roberts. „Dělá se mi z něho nanic.“

Paní Evansová zaslechla poslední poznámku, když vstupovala do pokoje. Byla to hubená žena zahořklých rysů, s unavenýma rukama, s vybledlýma, kdysi pěknýma hnědýma očima a s povzneseným nosem. Nic na světě jí nemohlo otřást; jednou na Silvestra poslouchala přes hodinu páně Robertsův popis jeho hemoroidů a bez odporu mu dovolila, aby je nazýval hrozny hněvu. Ve stavu střízlivém ji pan Roberts oslovoval „milostivá paní“ a usměrňoval rozhovor na počasí a na rýmu. Vyskočil a nabídl jí své křeslo.

„Ne, děkuji vám, pane Robertsi,“ řekla jasným, tvrdým hlasem, „jdu hned spát. Chlad mi nesvědčí.“

Jdi spát, ošklivá Maud, pomyslil si mladý pan Thomas. „Nechcete, paní Evansová, něco pro zahřátí, než nás opustíte?“ pronesl.

Zavrtěla hlavou, obšťastnila přátele nedovařeným úsměvem a prohodila k panu Evansovi: „Než půjdeš do postele, dej do pořádku celý svět.“

„Dobrou noc, paní Evansová.“

„Tentokrát se to neprotáhne přes půlnoc, Maud, to ti slibuji. Pustím Samba ven zadním východem.“

„Dobrou noc, milostivá paní.“

Spi jak dřevo, vztekloune.

„Už vás nebudu vyrušovat, pánové,“ řekla. „Emlyne, co zbylo z ovocného vína na Vánoce, je ve skřínce na boty. Nenech to zkazit. Dobrou noc.“

Pan Evans pozdvihl obočí a hvízdl. „Uf, chlapci!“ Dělal, jako že si ovívá obličej kravatou. Potom se jeho ruka zarazila ve vzduchu. „Byla zvyklá na velký dům,“ pravil, „se sluhou.“

Pan Roberts vyndal z postranní kapsy tužky a plnicí pera. „Kde je drahocenný rukopis? Tempus fuguje.“[11]

Pan Humphries a pan Thomas si položili na kolena notesy, vzali si každý tužku a pozorovali pana Evanse, jak otvírá dvířka stojacích hodin. Pod rozhoupanými závažími ležela kupička papírů svázaných modrou mašlí. Pan Evans je přenesl na psací stůl.

„Volám k pořádku,“ řekl pan Roberts. „Kdepak jsme zůstali naposled? Máte protokol, pane Thomasi?“

„Kde teče řeka Tawe,“ pravil pan Thomas, „román z venkovského života. Kapitola první: Přehledný popis města, dokařská čtvrť, chudinská čtvrť, vilová předměstská čtvrť atd. To jsme dokončili. Dohodnutý titul zní: Kapitola první, Veřejné město. Druhá kapitola se má jmenovat Soukromé životy a pan Humphries navrhl následující: ‚Každý ze spolupracovníků nechť si vybere jednu postavu z jedné společenské sféry nebo vrstvy města a představí ji čtenářům s krátkým náčrtkem jejího dosavadního života až do okamžiku, kdy začínáme příběh, tj. do zimy tohoto roku. Tyto prezentace postav, jež jest nadále považovat za hlavní osoby, a jejich životopisné kroniky budou tvořit druhou kapitolu.‘ Má někdo dotazy, pánové?“

Pan Humphries souhlasil se vším, co už předtím řekl. Jeho postavou byl citlivý učitel s pokrokovými názory, který byl zneuznáván a špatně s ním zacházeli.

„Žádné dotazy,“ řekl pan Evans. Měl na starosti vilovou čtvrť. Zašustil poznámkami a čekal, až na něho dojde řada, aby začal.

„Ještě jsem nic nenapsal,“ řekl pan Roberts, „nosím to všechno v hlavě.“ Vybral si chudinskou čtvrť.

„Osobně,“ řekl pan Thomas, „jsem se ještě nerozhodl, jestli to bude číšnice nebo kurva.“

„Co takhle číšnici, která je současně kurvou?“ navrhoval pan Roberts. „Nebo bychom si snad mohli vzít každý po dvou postavách? Rád bych napsal radního. A zlatokopa.“

„Kdo se jimi zabýval, pane Humphriesi?“ řekl pan Thomas.

„Řekové.“

Pan Roberts šťouchl do pana Evanse a zašeptal: „Zrovna mě napadla úvodní věta mého příspěvku. Poslouchej, Emlyne: ‚Na vratkém stole v rohu přecpané, polorozpadlé místnosti by byl mohl cizinec spatřit ve světle svíčky blikající v láhvi od ginu rozbitý šálek, naplněný vyzvraceným jídlem nebo vanilkovým krémem.‘“

„Nedělej si legraci, Tede,“ řekl pan Evans se smíchem. „Ty sis tu větu napsal.“

„Ne, přísahám, vlezla mi do hlavy jen tak zničehonic!“ Luskl prsty. „A kdopak četl moje poznámky?“

„Hodil jste už něco na papír, pane Thomasi?“

„Ještě ne, pane Evansi.“ Ten týden psal zrovna příběh o kočce, která přeskočila jednu ženu ve chvíli jejího skonu, a proměnila ji tak v upíra. Dotáhl již příběh do doby, kdy žena byla dosud nikoliv mrtvou opatrovnicí dětí, ale nemohl přijít na to, jak by se dal příběh zařadit do tohohle románu.

„Nemusíme se přece úplně vyhýbat fantastickému,“ ptal se.

„Moment! Moment!“ řekl pan Humphries. „Ujasněme si náš realismus. Pan Thomas udělá ze všech postav bájné ptáky, dříve než si uvědomíme, kam jsme se dostali. Jednu věc hezky po druhé. Má už někdo hotový příběh své postavy?“ Držel v ruce životopis napsaný červeným inkoustem. Písmo dělalo učenecký dojem, bylo úhledné a drobné.

„Mám za to, že moje postava může už vystoupit na jeviště,“ pronesl pan Evans. „Ale ještě jsem to nerozepsal. Budu se muset spokojit svými poznámkami a zbytek si vymyslet rovnou z hlavy. Je to velmi hloupý příběh.“

„Jednou ovšem musíte spustit,“ řekl zklamaně pan Humphries.

„Životopis každého z nás je hloupý,“ pravil pan Roberts. „Z mého by dostala kočka mladé.“

Pan Humphries řekl: „V tom s vámi nemohu souhlasit. Život onoho mytického společného jmenovatele – muže z ulice – je nudný jako odpadová voda, pane Robertsi. Kapitalistická společnost z něho udělala pouhý raneček potlačených tužeb a bezcenných návyků pod oním symbolem středostavovského božstva – tvrďákem.“ Rychle odvrátil zrak od poznámek v dlani ruky. „Neutuchající lopota pro skývu chleba, přízrak nezaměstnanosti, učvaňhaní bozi vznešenosti, duté lži manželských postelí. Manželství,“ řekl a upustil popel na koberec, „zákonná monogamní prostituce.“

„Hele! Hele! Už je v tom!“

„Pan Humphries zase harcuje na svém koníčku.“

„Obávám se,“ děl pan Evans, „že se mi nedostává rozsáhlého slovníku, jímž vládne můj přítel. Slitujte se nad ubohým laikem. Zahanbujete můj skromný příběh, ještě než jsem začal.“

„Stále mám za to, že život obyčejného člověka je nanejvýš podivuhodný,“ řekl pan Roberts. „Podívejte se třebas na můj…“

„Jako sekretář,“ pravil pan Thomas, „se přimlouvám, abychom probrali příběh pana Evanse. Musíme se vynasnažit, aby se hotová Tawe objevila už na jarním seznamu knižních novinek.“

„Můj román Zítra a zítra vyšel v létě za strašných veder,“ řekl pan Humphries.

Pan Evans si odkašlal, pohlédl do ohně a spustil.

„Jmenuje se Marie,“ řekl, „ale to není její opravdové jméno. Říkám jí tak, protože ta žena ve skutečnosti žije, a my bychom přece nemohli potřebovat nějakou žalobu pro urážku na cti. Bydlí v domě Bellevue, ale to by nebylo samozřejmě vhodné jméno. Prostě ve vile jakéhokoliv jiného jména, pane Humphriesi. Zvolil jsem ji za svou postavu, poněvadž se v jejím životním příběhu skrývá kus tragédie, avšak nechybí v něm ani humorné prvky. Je to téměř ruské. Marie – nyní Marie Morganová, za svobodna Marie Phillipsová, to však přijde později, v tom tkví antiklimax – nepatřila k lepším kruhům od narození, nežila ve stínu tvrďáku jako vy a já. Nebo přinejmenším jako já. Já jsem se narodil v Topolech a teď jsem v Lavengru. Z tvrďáku do tvrďáku, třebaže musím připustit, když už jsme vyslechli podrobný výklad pana Humphriese – a já jsem první, kdo se obdivuje jeho stanovisku –, že člověk všedního dne skýtá stejně zajímavý předmět pro studii postavy jako neurotičtí básníci z Bloomsbury.“

„Připomeňte mi, že vám mám potřást rukou,“ řekl pan Roberts.

„Vždyť čtete nedělní noviny,“ pravil vyčítavě pan Humphries.

„Vy dva se tahejte a hádejte později,“ řekl pan Thomas. „Je dnešní člověk zženštilá baba? Tak co bylo dál s Marií?“

„Marie Phillipsová,“ pokračoval pan Evans, „a ještě jedno vyrušení od inteligentů a přinutím bez pardonu pana Robertse, aby nám pověděl obsah svého literátského počínání! – žila na jednom velkém statku v Carmarthenshiru, neřeknu vám přesně kde, a její otec byl vdovec. Měl spousty všeho, nač si vzpomenete, a pil jako duha, ale přitom vždycky zůstával gentlemanem. No tak, no tak! Zapomeňte na třídní boj, už vidím, jak doutná. Pocházel z velmi dobré solidní rodiny, ale začal se krapet ohánět lokty, žádná jiná věda v tom není.“

Pan Roberts pronesl: „Lovil, chytal ryby a chlastal.“

„Ne, nepatřil docela ani k venkovské honoraci a taky nebyl nouveau riche[12]. Ani žádný Phillipstein to nebyl, přestože nejsem antisemita. Pomyslete třebas na Einsteina nebo na Freuda. Existují i zlí křesťané. Byl prostě jen to, co vám chci povědět, kdybyste mě nechali domluvit, člověk z dobrého starého farmářského těsta, který si nastřádal svou hromádku a teď ji utrácel.“

„Likvidoval ji.“

„Měl jen jedno dítě, právě Marii, a ta byla tak vzorná, že ho nemohla vidět nachmeleného. Když přicházel noc co noc domů podroušený, zavírala se do ložnice a slyšela ho, jak se potácí po domě a volá ji a občas rozbíjí porcelán. Ale to jen někdy; nebyl by jí zkřivil vlas na hlavě. Bylo jí tehdy kolem osmnácti a vypadala moc pěkně, žádná filmová hvězda, zdůrazňuji, nic na způsob typu pana Robertse, a snad trpěla oidipovským komplexem, ale nenáviděla otce a styděla se za něho.“

„Co je můj typ, pane Evansi?“

„Nestavte se, jako že to nevíte, pane Robertsi. Pan Evans míní druh dívek, které můžete vzít domů a ukazovat jim své sbírky známek.“

„Žádám o klid,“ pronesl pan Thomas.

„Žádám vo klid, zní ta věta,“ řekl pan Roberts. „Pane Thomasi, vy se bojíte, že vás budeme považovat za ochránce nižších tříd, když budete mluvit nespisovně.“

„Jen žádné sepsouvání, pane Robertsi,“ pravil pan Humphries.

„Marie Phillipsová se zamilovala do mladíka, jehož pokřtím Marek David,“ pokračoval pan Evans, uhýbal zrakům přátel a mluvil ke svým ohnivým obrazům, „a sdělila otci: ‚Otče, Marek a já se chceme zasnoubit, přivedu ho jednou domů na večeři a ty mi musíš slíbit, že budeš střízlivý.‘

Řekl: ‚Já jsem vždycky střízlivý!‘, ale zrovna při těch slovech střízlivý nebyl a po nějaké chvilce to slíbil.

‚Jestli porušíš slovo, do smrti ti to neodpustím,‘ řekla mu Marie.

Marek byl syn zámožného farmáře z druhého okresu, měl v sobě něco z Rodolpha Valentina na bukolický způsob, jestli si to dokážete představit. Pozvala ho na večeři a on přišel, velmi hezký, s napomádovanými vlasy. Sluhové nebyli doma. Pan Phillips odešel toho rána na trh a dosud se nevrátil. Otevřela dveře sama. Byl zimní večer.

Představte si ten výjev. Upejpavá, dobře vychovaná venkovská dívka, plná předsudků a děsící se všeho na světě, hrdá jako vévodkyně a uzardělá jako děvečka od krav, otvírá dveře svému milému a vidí ho, nesmělého a hezkého, stát na prahu, kde už je tma jako v pytli. Tohleto mám z poznámek.

Celá její budoucnost visela na tomto večeru jako na vlásku. ‚Pojďte dál,‘ naléhala. Nepolíbili se, ale přála si, aby se jí uklonil a vtiskl jí rty na ruku. Provedla ho domem, pro tento účel zvlášť vydrhnutým a vyblýskaným, a ukázala mu vitrínu se swanseaským porcelánem. Galerii portrétů tam neměli, ukázala mu tedy snímky matky v hale a fotografii otce, vysokého a mladého a střízlivého, v obleku, v němž lovil vydry. A po celou tu dobu, kdy pyšně pořádala přehlídku jejich majetku a pokoušela se dokázat Markovi, jehož otec byl smírčím soudcem, že pochází z dostatečně prosperujícího prostředí, aby mohla být jeho nevěstou, očekávala se strachem otcův vstup na scénu.

‚Bože můj,‘ modlila se, když usedli ke studené večeři, ‚ať otec přijde v přijatelném stavu.‘ Nazvete ji, chcete-li, třeba snobem, ale nezapomínejte, že život drobné venkovské šlechty nebo téměř šlechty byl svázán a řízen předpotopními totemy a majetkovými fetiši. Při večeři mu vyložila celý rodokmen a vyjádřila naději, že mu večeře chutná. Měla to být teplá večeře, nechtěla však, aby viděl jejich staré a špinavé sluhy. Otec je nechtěl vyměnit, protože prý mu sloužili odjakživa, a na tom už můžete pozorovat rozběsněný toryismus této části společnosti. Nebudu to déle natahovat (tohle jsou jen hlavní body příběhu, pane Thomasi) – odbyli si dobrou polovinu večeře a jejich rozprava stále důvěrněla a Marie otce téměř pustila z hlavy, když tu se rozletěly domovní dveře a pan Phillips se vpotácel na chodbu, zpitý jak zákon káže. Dveře v jídelně byly pootevřené, a tak na něho jasně viděli. Nebudu se pokoušet popsat Mariiny kaleidoskopické pocity ve chvíli, kdy její otec vrávoral v chodbě a mumlal nezřetelným hlasem. Byl to mohutný člověk – zapomněl jsem vám to povědět – šest stop vysoký a osmnáct kamenů[13] těžký.

‚Rychle! Rychle! Pod stůl.‘ horečně šeptala a zatáhla Marka za ruku a oba se skrčili pod stolem. Jaký úžas Marek prožíval, se už nikdy nedozvíme.

Pan Phillips vstoupil do jídelny a nikoho neviděl a usedl u stolu a spořádal zbytek večeře. Vylízal oba talíře a mladí pod stolem ho slyšeli klít a žrát. Kdykoli sebou Marek zavrtěl, Marie řekla: ‚Pšt!‘

Když už nezůstalo nic k jídlu, pan Phillips vybloudil z místnosti. Viděli mu na nohy. Potom se vyškrábal po schodech a pronášel slova, při nichž se Marie pod stolem zachvívala, slova o čtyřech slabikách[14].“

„Nechte nás třikrát hádat,“ pravil pan Roberts.

„A Marie ho slyšela, jak vchází do své ložnice. Vylezla s Markem z úkrytu a oba se usadili před prázdnými talíři.

‚Nevím, jak se vám omluvit, pane Davide,‘ řekla a měla slzy na krajíčku.

‚Nic se nestalo,‘ řekl, byl to podle všeho poddajný mladík. ‚Zašel si jen na trh do Carmarthenu. Já sám taky příliš nemiluju abstinenty.‘

‚Pití činí z mužů tupá zvířata,‘ prohlásila.

On na to povídá, že si Marie nemusí dělat starosti a že mu to nevadí, a ona mu nabídla ovoce.

‚Co si o nás pomyslíte, pane Davide? Nikdy předtím jsem ho nespatřila takhle zřízeného.‘ To malé dobrodružství je navzájem sblížilo a brzy se na sebe usmívali a rána její hrdosti se téměř zahojila, ale pan Phillips náhle otevřel dveře ložnice a vyrazil se svými osmnácti kameny váhy dolů po schodech a otřásal domem.

‚Jděte pryč!‘ tiše zvolala na Marka. ‚Jděte, prosím, pryč, dříve než sem přijde!‘

Nezbyl už čas. Pan Phillips stál úplně nahý na chodbě.

Vtáhla znovu Marka pod stůl a zakryla si oči, aby neviděla otce. Slyšela ho, jak tápe u věšáku po deštníku, a věděla, k čemu se chystá. Hodlal vyjít ven a vyhovět přirozené potřebě. ‚Bože můj,‘ modlila se, ‚ať najde deštník a vyjde ven. Ne na chodbě! Ne na chodbě!‘ Slyšeli ho řvát: ‚Kde je deštník?‘ Odkryla si oči a spatřila ho, jak vyvrací domovní dveře. Vyrval je z pantů a držel je naplocho nad hlavou a vymotal se do tmy.

‚Pospěšte! Prosím, pospěšte!‘ řekla. ‚Nechte mě teď o samotě, pane Davide.‘ Vypudila ho zpod stolu. ‚Prosím, prosím, odejděte už,‘ pravila. ‚Již se nikdy nesetkáme. Zanechte mě mé hanbě.‘ Dala se do pláče a on vyběhl z domu. A ona zůstala celou noc pod stolem.“

„To je všechno?“ řekl pan Roberts. „Velmi dojemná příhoda, Emlyne. Jak jsi na to přišel?“

„Jak by to mohlo být všechno?“ řekl pan Humphries. „Nevysvětluje to, kterak se Marie Phillipsová dostala do Bellevue. Opustili jsme ji pod stolem v Carmarthenshiru.“

„Marek si po mém soudu zaslouží opovržení,“ řekl pan Thomas. „Já bych takhle nikdy neopustil děvče, vy ano, pane Humphriesi?“

„A k tomu pod stolem. Takové číslo se mi líbí. To je pozice. V oné době byly jiné perspektivy,“ řekl pan Roberts. „Ten úzkoprsý puritanismus se už úplně vyčerpal. Představte si pod stolem třebas paní Evansovou. A co se stalo potom? Zemřela ta dívka v křečích?“

Pan Evans se otočil od ohně, aby ho pokáral. „Buďte si frivolní, jak se vám ráčí, ale je svatá pravda, že podobná událost musí mít trvalý účinek na takovou hrdou, citlivou dívku, jako byla Marie. Nehájím její citlivost, veškerá základna její hrdosti se přežila. Společenský systém, pane Robertsi, nevměstnáte do škatulky. Vypravuji vám příhodu, která se udála. Náš zájem se nevztahuje na její sociální dosah.“

„Už jste mě usadil, pane Evansi.“

„Co se přihodilo Marii potom?“

„Nedrážděte ho, pane Thomasi, ukousne vám hlavu.“

Pan Evans odešel pro další ovocné víno, vrátil se a řekl:

„Co se přihodilo potom? To víte, Marie samozřejmě otce opustila. Prohlásila, že mu to do smrti neodpustí, a taky mu to opravdu neodpustila, a tak se přestěhovala ke strýci do Cardiganshiru, k jistému doktoru Emyru Lloydovi. I on byl smírčím soudcem a topil se v penězích a bylo mu kolem pětasedmdesáti – zapamatujte si jeho věk – a měl velkou praxi a vlivné přátele. Jedním z jeho nejstarších přátel byl Jan Vilém Hughes – to není opravdové jméno – londýnský obchodník suknem, který si postavil venkovské sídlo poblíž doktorova domu. Vzpomínáte si, co říká velký Caradoc Evans? Cardigani se vždycky vracejí do Walesu umřít, když už obrali Cockneye a důkladně si narejžovali.

A jediný syn – Jindřich Vilém Hughes, slušně vychovaný mladý muž, se zamiloval do Marie, jakmile ji spatřil, a ona zapomněla na Marka a na tu hanbu pod stolem a taky se do něho zamilovala. Netvařte se zklamaně ještě dřív, než jsem začal, nebude to milostný příběh. Ale rozhodli se, že se vezmou, a Jan Vilém Hughes dal svůj souhlas, protože Mariin strýc patřil k nejváženějším mužům v kraji a její otec měl peníze, které jí připadnou, až otec zemře, k čemuž byl na nejlepší cestě.

Měli se v tichosti vzít v Londýně. Všechno bylo připraveno. Pana Phillipse nepozvali. Marie si uchystala výbavu. K oltáři ji měl dovést dr. Lloyd. Beatrice a Betty Hughesovy byly určeny za družičky. Marie odjela do Londýna s Beatricí a s Betty a ubytovaly se u jedné sestřenice a Jindřich Vilém Hughes obýval byt nad otcovým krámem a den před svatbou se dostavil z venkova dr. Lloyd, posvačil s Marií a povečeřel s Janem Vilémem Hughesem. Také bych rád věděl, kdo to platil. Pak se dr. Lloyd odebral do hotelu. Vykládám vám tyhle malicherné detaily, abyste si uvědomili, jak to všechno bylo spořádané a všední. Herci se tedy shromáždili v suchu a v bezpečí.

Příštího dne těsně před začátkem obřadu čekala netrpělivě Marie a její sestřenice, jejíž jméno a osobní vlastnosti jsou pro příběh podružné, i obě sestry – ošklivé třicátnice – na doktora Lloyda, až pro ně přijede. Minuty ubíhaly, Marie plakala, sestry se durdily, sestřenice se pletla každému pod nohy, ale doktor nepřijížděl. Sestřenice telefonovala do doktorova hotelu, řekli jí však, že tam doktor noc nestrávil. Ano, pravil hotelový úředník, ví prý, že se doktor hotoví jít na svatbu. Ne, v jeho posteli nikdo nespal. Úředník vyslovil domněnku, že snad doktor čeká u kostela.

Taxametr odtikával stále čas a to znepokojilo Beatrici a Betty, a nakonec sestry a sestřenice odjely společně s Marií ke kostelu. Venku se nakupil zástup diváků. Sestřenice vystrčila hlavu z okna taxíku a požádala policistu, aby zavolal kostelníka, a kostelník řekl, že tam doktor Lloyd není a ženich a družba čekají. Dovedete si představit pocity Marie Phillipsové, když spatřila shon u dveří kostela a policistu, jak vyvádí ven jejího otce. Pan Phillips měl kapsy nacpány láhvemi a nikdo nikdy nevypátral, jak se vůbec dostal do kostela.“

„To už přestává všechno,“ pravil pan Roberts.

„Beatrice a Betty jí řekly: ‚Neplač, Marie, policajt ho odvádí. Koukej, upadl do stoky! To to cáklo! Nerozčiluj se, brzy bude po všem. Staneš se ženou Jindřicha Viléma Hughese.‘ Chlácholily ji, seč mohly.

‚Můžeš se provdat bez doktora Lloyda,‘ řekla jí sestřenice a nevěsta se skrze slzy rozzářila – každý na jejím místě by plakal – a v tomto okamžiku další policista –“

„Další!“ řekl pan Roberts.

„– se prodral davem, zamířil ke dveřím kostela a poslal dovnitř vzkaz. Jan Vilém Hughes a Jindřich Vilém Hughes a družba vyšli ven a všichni hučeli do policisty, mávali pažemi a ukazovali na taxík, kde seděla Marie a družičky a sestřenice.

Jan Vilém Hughes seběhl po cestičce k taxíku a křikl oknem: ‚Dr. Lloyd je mrtev! Budeme nuceni odložit svatbu.‘

Jindřich Vilém Hughes ho následoval, otevřel dveře taxíku a řekl: ‚Musíte jet domů, Marie, povolali nás na policejní stanici.‘

‚A do márnice,‘ řekl jeho otec.

A tak taxík odvezl neoddanou novomanželku domů a sestry celou cestu plakaly ještě usedavěji než ona.“

„To je smutný konec,“ řekl uznale pan Roberts. Nalil si novou sklenici.

„To není opravdový konec,“ pravil pan Evans, „protože svatba nebyla pouze odložena. Nikdy se neuskutečnila.“

„Pročpak?“ otázal se pan Humphries, který sledoval příběh s vážným obličejem, a to i ve chvíli, kdy pan Phillips padl do stoky. „Proč by měla doktorova smrt všechno překazit? Přece si mohla sehnat někoho jiného, kdo by ji doprovodil k oltáři. Byl bych to udělal sám.“

„Doktorova smrt sama o sobě to nepřekazila, ale zato místo a způsob, jak k ní došlo,“ řekl pan Evans. „Zemřel v posteli v jedné ložnici, v náručí jisté dámy. Dámy z města.“

„To mě podržte!“ řekl pan Roberts. „Pětasedmdesát let. Dobře, že jste nás vyzval, pane Evansi, abychom si zapamatovali jeho věk.“

„Ale jak se Marie Phillipsová dostala nakonec do Bellevue? To jste nám nepověděl,“ řekl pan Thomas.

„Hughesovi nechtěli, aby se neteř člověka, který umřel za takových okolností –“

„Jakkoliv lichotivých pro jeho mužství,“ dodal koktavě pan Humphries.

„– přivdala do jejich rodiny. Marie se tedy vrátila ke svému otci a ten se okamžitě napravil – panečku, ta vám byla tehdy v ráži – a ona se jednoho dne seznámila s obchodníkem obilím a krmivem pro prasata a ze vzteku si ho vzala. Přestěhovali se do Bellevue, a když pan Phillips zemřel, odkázal peníze kapli, takže Marie nakonec nic nedostala.“

„A její manžel také ne. S čím že podle vás obchodoval?“ ptal se pan Roberts.

„S obilím a krmivem pro prasata.“

Potom pan Humphries přečetl svůj životopisný výtvor, dlouhý a smutný a podrobný a dobře napsaný; a pan Roberts vyprávěl příběh z chudinské čtvrti, který nebylo možno zařadit do knihy.

Pak pan Evans pohlédl na hodinky. „Je půlnoc. Slíbil jsem Maud, že to nepřetáhnu přes půlnoc. Kde je kocour? Musím ho vypustit ven, trhá polštáře. Mně to celkem nevadí. Sambo! Sambo!“

„Tamhle leží, pane Evansi, pod stolem.“

„Jako ubohá Marie,“ řekl pan Roberts.

Pan Humphries, pan Roberts a mladý pan Thomas sebrali klobouky a kabáty ze zábradlí.

„Víš, kolik je hodin, Emlyne?“ zavolala paní Evansová seshora.

Pan Roberts otevřel dveře a vyrazil ven.

„Už jdu, Maud, dávám jim jen dobrou noc. Dobrou noc,“ řekl hodně nahlas pan Evans. „Příští pátek, přesně v devět,“ zašeptal. „Ten svůj příběh ještě vybrousím. Ukončíme druhou kapitolu a pustíme se do třetí. Dobrou noc, kamarádi.“

„Emlyne! Emlyne!“ volala paní Evansová.

„Dobrou noc, Marie,“ řekl pan Roberts zavřeným dveřím.

Všichni tři přátelé odcházeli po příjezdové cestě.

4 Burke byl popraven roku 1829 za vraždy lidí, které pak prodával na pitvy.

5 Pravděpodobně narážka na spisovatele Wyndhama Lewise, sympatizujícího s fašisty.

6 Shawianismus – souhrn názorů dramatika G. B. Shawa. Zde narážka na Shawovo vegetariánství.

7 Nepřeložitelná slovní hříčka. „Nazdařbůh“ zní v angličtině „at random“. Mladý Thomas svou odpovědí „Dobrá Rodericku!“ naráží na Smollettův román z 18. stol. Roderick Random.

8 Slovní hříčka: „žaluzie“ se řekne anglicky „Venetian blind“. Doslova to znamená „benátský slepý“, „slepý Benátčan“.

9 Mosleyovec – anglický fašista, stoupenec fašisty Sira Oswalda Mosleyho.

10 Ramsey Mac – je míněn Ramsey MacDonald, který se stal r. 1929 prvním labouristickým předsedou vlády v dějinách Anglie. MacDonald později (r. 1931) vstoupil do koalice s konzervativci.

11 Znetvoření latinského rčení „tempus fugit“ – „čas ubíhá“.

12 Nouveau riche – zbohatlík.

13 1 kámen – 6,35 kg.

14 Sprosté kletby.

Koho by sis přál mít s sebou?

Ptáci na stromech Půlkružní zpívali; kluci na velocipedech řinčeli zvonky a šlapali z mírného svahu, aby bzučáky v drátech kol vyděsily ženské, které žvanily na domovních schůdcích, zalitých sluncem; holčičky na chodníku tlačily malé bratříčky a sestřičky v kočárcích a byly oblečeny do nejlepších letních šatů s barevnými stužkami; na veřejném hřišti se děti z kašičky roztáčely na kolovadlech, šťastné, s mořskou nemocí, a křičely „Rozhoupej nás!“ a „Rozhoupej nás!“ a „Jú! Já padám!“; jitro bylo tak pestré a zářivé, jako by bylo nějakým fotbalovým internacionálem nebo jubileem, když jsme Raymond Price a já, oba ve flanelových šatech a prostovlasí, s holemi a s batohy, společně vyrazili a zamířili k Červí hlavě. Rázovali jsme stejným krokem přes náměstí vilové čtvrti Vysočina a těsně jsme míjeli mladíky v bílých kalhotách s puky jako břitva a ve šviháckých barevných bundách a děvčata s nohama jako hokejky, s ručníky kolem krku a s celuloidovými brýlemi proti slunci, praštili jsme holí do poštovní schránky a drali jsme se zástupem svátečních výletníků, kteří čekali na zastávce autobusu do Goweru, překračovali jsme košíky s jídlem a nestarali jsme se, jestli do nich šlápnem.

„Proč nemohou jít ty autobusové ještěrky pěšky?“ řekl Ray.

„Narodili se už příliš unavení,“ odvětil jsem.

Šli jsme dál vzhůru po skettyské silnici rychlým tempem a batohy nám poskakovaly po zádech. Zatloukli jsme na každá vrátka, abychom uštědřili hrůzné požehnání chodců lidem v dusných domech. Jako závan čerstvého vzduchu jsme se mihli kolem muže v kancelářských, tence pruhovaných šatech, který stál na rohu se šňůrou na psa v ruce a hvízdal. Ramena se nám pohupovala, uvolněné údy kráčely a my jsme čím dále tím více odhazovali zvuky a pachy města a v polovině silničního svahu jsme slyšeli, jak ženy na vycházce volají: „Pat a Patachon“, neboť Ray byl vytáhlý a hubený a já malý. Z autobusu s lavicemi zavlály stuhy. Ray bafal zuřivě ze své buldočí dýmky a šel příliš rychle, aby mohl zamávat, a ani se neusmál. Byl bych rád věděl, koho jsem asi propásl mezi těmi mávajícími ženami, které ujížděly za svah. Moje budoucí láska s papírovou čepičkou na hlavě mohla sedět na konci společnosti výletníků, hned vedle soudku s pivem; ale jak jsem se jednou vzdálil známým silnicím a houpavým krokem jsem směřoval k pobřeží, zapomněl jsem její obličej i hlas, vytvořený za noci, a vdechoval jsem venkovský vzduch.

„Tady je jiný vzduch, tady člověk opravdu dýchá. Je to jako venkov,“ řekl Ray, „smíchaný trochu s mořem. Pořádně ho do sebe nasaj, vyfoukne z tebe nikotin.“

Plivl si do dlaně. „Pořád ještě městsky šedivé,“ pravil.

Vrátil hlen zpět do úst a pokračovali jsme v chůzi s hlavou vztyčenou.

V té chvíli jsme byli tři míle za městem. Když jsme dospěli k vnějším mezím obecního trávníku, dvojdomky – každý s garáží zastřešenou plechem a se psí boudou v zadní části parcely a s přistřiženým trávníkem, občas s kokosovým ořechem, visícím na tyči, nebo s koupališťátkem pro ptáčky, nebo s keřem jako páv – stále více řídly.

Ray se zastavil, vzdychl a řekl: „Počkej vteřinku, chci si nacpat fajfku.“ Přidržoval u ní zápalku, jako bychom se byli ocitli v bouři.

Zubili jsme se na sebe s uřícenými obličeji a s provlhlým obočím. Ten den nás už hodně sblížil, protože jsme společně zahnuli ze školy; utíkali jsme nebo jsme kráčeli s pýchou a darebáctvím, drze, pryč od ulic, které si na nás činily nárok, k nevypočitatelnému venkovu. Napadlo mě, že je proti našemu osudovému určení, takhle si rázovat na slunci bez oslnivé záře obchodních výkladů nebo bez hudby zahradních secích strojů, vznášející se nad ptáky. Ptačí trus padl na plot. Potupná rána pro město. Nějaká ovce, nebylo ji vidět, zabečela „Bé!“ a tím směrem se měla ukázat Vysočina. Nevěděl jsem, co se vlastně mělo ukázat. „Dva vandráci v divokém Walesu,“ řekl Ray a kolem projel ke golfovému hřišti náklaďák s cementem. Pleskl mě do batohu a narovnal se v ramenou. „Dělej, šlápnem do toho.“ Šli jsme do kopce rychleji než předtím.

Parta cyklistů zarazila u okraje silnice a všichni pili nějaký utrejch s blínem z papírových šálků: Viděl jsem prázdné láhve v křoví. Chlapci měli trička a šortky, děvčata rozhalené trikotové košile a dlouhé chlapecké šedivé kalhoty, sepnuté dole vlásenkami místo svorkami.

„Za mnou zbývá jedno místo, hezoune,“ řekla mi dívka na tandemu.

„Z toho nekouká nóbl manželství,“ pravil Ray.

„To šlo rychle,“ sdělil jsem Rayovi, když jsme je opouštěli a chlapci začali zpívat.

„Panebože, tohle se mi líbí!“ řekl Ray. Na první vyvýšenině zaprášené silnice, táhnoucí se rozsáhlým, vřesem porostlým obecním pozemkem, si zastínil oči, rozhlížel se, hulil jak komín a ukazoval irskou holí na vzdálené skupinky stromů a na kousíčky moře mezi nimi. „Támhle dole je Oxwich, ale není ho vidět. To je farma. Vidíš střechu? Tam ne. Tam jak ukazuju. Tomu říkám život,“ pravil.

Pochodovali jsme bok po boku přesným prostředkem silnice, třískali jsme do nízkých náspů a Ray viděl utíkat zajíce. „Člověk by nevěřil, že jsme blízko města. To je divočina.“

Ukazovali jsme na ptáky, jejichž jména jsme znali, a zbytek jmen jsme si vymysleli. Viděl jsem racky a vrány, třebaže ty vrány mohly být zrovna tak dobře havrani, a Ray tvrdil, že nad námi létají drozdi a vlaštovky a skřivani, jak jsme tak spěchali a pobrukovali si.

Zastavil se, aby ze země vytáhl několik stébel trávy. „Měla by to být sláma,“ řekl a vsunul je do úst hned vedle dýmky. „Bože, ta obloha je ale modrá! Mysli na mne ve vlaku, až bude všechno tohle kolem. Králíci a pole a farmy. Když se na mě teď podíváš, ani bys neřekl, že jsem trpěl. Uměl bych dělat cokoliv, uměl bych jezdit s krávami, uměl bych orat pole.“

Otec i sestra i bratr mu zemřeli a matka, ochromená zánětem kloubů, seděla celý den v křesle na kolečkách. Byl o deset let starší než já. Měl zvrásnělý a kostnatý obličej a upjatá, zkřivená ústa. Vrchní ret se mu nějak vytratil.

Šli jsme pořád dál po dlouhé silnici v odpoledním slunci, po obou stranách se táhly v oparu vedra míle nevyužité obecní půdy, dostávali jsme žízeň a klížila se nám víčka, ale ani jednou jsme nezpomalili krok. Brzy nás předjela ta skupina cyklistů, tři chlapci a tři děvčata a osamělá dívka na tandemu, všichni se smáli a zvonili.

„Jak vám sloužej dvojky?“

„Setkáme se na zpáteční cestě.“

„To budete ještě pochodovat.“

„Nechtěli byste berlu?“ křičeli.

Pak zmizeli. Prach se znovu usadil. Jejich zvonky slabounce zaznívaly lesem, obklopujícím silnici před námi. Šest mil a kousek od města se za námi rozkládala neobdělaná obecní luka, nikde ani človíčka, a my jsme seděli pod stromy na okraji území, na něž nevkročila lidská noha, opírali jsme se o kmen, kouřili jsme ostošest, abychom odehnali komáry, a mluvili jsme jako lidé, kteří už léta nespatřili živou duši.

„Pamatuješ se na Curly Parryho?“

Viděl jsem ho sotva před dvěma dny u kulečníku, ale jeho poďobaný obličej i v okamžiku, kdy jsem na něho myslel, pomalu vybledal do barev našeho pochodu, do popelavé běloby silnice, do barvy obecního vřesu, do zeleně a modře polí a útržků moře a vzpomínka na jeho hloupý hlas se ztratila ve zvucích ptáků a listí, nepochopitelně se pohybujícího za téměř úplného bezvětří.

„Rád bych věděl, co asi teď dělá. Měl by se častěji dostat na čerstvý vzduch, je z něho pravý městský kluk. Podívej se tady na nás,“ Ray mávl dýmkou a ukázal stromy a listnaté nebe. „Nikdy bych tohle nevyměnil za Vysokou ulici.“

Díval jsem se na nás na oba: chlapec a mladík s obličeji podivně opálenými a pod tím bledými z křečovitě stěsnaného města, sotva popadající dech a se zpocenýma nohama, kteří odpočívají v časném odpoledni na silnici vedoucí oblíbeným lesem, a rozeznával jsem nezvyklé štěstí v Rayových očích a nemožnou vlídnost v mých očích a Ray se bouřil proti svému příběhu, kdykoliv žasl nebo ukazoval na krajinný výjev, a já jsem měl v sobě více lásky, než jsem mohl v životě chtít nebo využitkovat.

„Ano, podívej se tady na nás,“ řekl jsem, „jak se tak poflakujeme. Červí hlava je odsud dvanáct mil. Copak ty nechceš slyšet tramvaj, Rayi! To je lesní holub. Koukni! Kluci teď lítají po ulici se zvláštním sportovním vydáním. Noviny! Noviny! Vsadím se s tebou, že Curl zrovna sťukává červenou do díry. Pojď honem! Dělej!“

„Vpravo hleď!“ řekl Ray. „Krávo, seď. Vzpomínáš si na tu historku?“

Nahoru po silnici a ven z lesa a dvouposchoďový autobus za námi zařval.

„Rhossilliský autobus jede,“ řekl jsem.

Oba jsme zvedli hole, abychom jej zastavili.

„Proč jsi zastavoval ten autobus?“ řekl Ray, když už jsme seděli nahoře v poschodí. „Tohle byl přece výšlap.“

„Tys ho zastavil taky.“

Seděli jsme vpředu jako další dva řidiči.

„Nemůžeš dát pozor na vyježděné koleje?“

„Ty zase šněruješ silnici,“ řekl Ray.

Otevřeli jsme batohy a podělili se o obložené chlebíčky a vejce na tvrdo a masovou paštiku a pili jsme střídavě z termosek.

„Až se vrátíme domů, neříkej, že jsme jeli autobusem,“ pravil jsem. „Dělej, jako že jsme šli celý den pěšky. Tamhle je Oxwich! Nevypadá to daleko, viď? Touhle dobou by nám už byly narostly fousy.“

Autobus předjel cyklisty, kteří se šplhali do vršku. „Nechtěli byste vzít do vleku?“ zařval jsem, ale nemohli mě slyšet. Dívka na tandemu se za druhými notně opozdila.

Seděli jsme s obědem v klíně, zapomněli jsme na volant a nechali jsme šoféra v budce pod námi řídit, kam a jak se mu uráčilo na serpentinovité silnici, a viděli jsme šedé kaple a počasím ohlodané anděly a na úpatí kopců nejvíce vzdálených od moře hezké růžové chaloupky – hrůza v nich žít, napadlo mě, neboť tráva a stromy by mě uvěznily bezpečněji než jakákoliv džungle přecpaných a hemžících se ulic a střech ohnízděných komíny – a benzinové pumpy a stohy sena a muže na tažném koni, který stál jako solný sloup v příkopu, obklopen mouchami.

„Takhle se poznává venkov.“

Na úzkém pahorku přinutil autobus dva chodce s batohy skočit do živého plotu, kde oba roztáhli paže a vtáhli břicha.

„Zrovna tak jsme to mohli být ty a já.“

Ohlíželi jsme se šťastně na muže u živého plotu. Vyškrábali se na silnici, pokračovali v cestě hlemýždí rychlostí a zmenšovali se.

U vjezdu do Rhossilli jsme zatáhli za zvonek průvodčího, zastavili jsme autobus a těch pár set yardů do vesnice jsme ušli pěšky, pružnými kroky.

„Urazili jsme to v docela pěkném čase,“ řekl Ray.

„Je to asi rekord,“ pravil jsem.

Smáli jsme se na útesu nad velmi dlouhou zlatou pláží a ukazovali jsme si navzájem, jako by ten druhý byl slepý, mohutnou skálu Červí hlavy. Byl odliv. Přešli jsme po klouzajících kamenech a nakonec jsme vítězně stanuli na větrném vršku. Rostla tam obludná hustá tráva, která nám zpružnila paty, a my jsme se smáli a vymršťovali se na ní a vyděsili jsme ovce, jež pobíhaly nahoru a dolů po ošlehaných svazích jako kozy. I za tohoto nadmíru klidného dne ofukoval vítr Červí hlavu. Na konci klikatého a hrbatého vrchu oplakávalo více racků, než jsem kdy v životě spatřil, své mrtvé a trus věků. Na samém výběžku byl zvuk mého klidného hlasu prohlouben a zvětšen v dutý výkřik, jako by vítr vytvořil kolem mne lasturu nebo jeskyni, s modrou, nedotknutelnou střechou a stěnami tak vysokými a širokými jako celé klenuté nebe, a rackové burácivě pleskali křídly. Stál jsem tam s nohama rozkročenýma, s rukou na boku a stínil jsem si oči jako Raleigh[15] na nějakém obraze a představoval jsem si, že jsem sám v epileptickém okamžiku blízkém zlému spánku, kdy nohy se prodlužují a vyrážejí do noci a srdce buší, že by vzbudilo sousedy, a dech je vichr v elastickém prostoru. Místo abych se stal maličkým na veliké skále, postaven mezi oblohu a moře, měl jsem pocit, že mám rozměry dýchající budovy, a jen Ray jediný na světě by se byl zmohl na můj rozkošnický ryk, když jsem říkal: „Proč tady nežijeme pořád? Pořád a pořád. Postavit si tu zatracený barák a žít jako zatracení králové!“ Slovo znělo mezi vřískajícími ptáky a oni je odnesli na pevninu na bubnech svých křídel; Ray se vypínal jako věž na vrtkavém kraji odděleného skaliska a mlátil kolem sebe holí, jež se mohla proměnit v hady nebo plameny; klesli jsme k zemi, na gumovou, racky pomrvenou trávu, na kameny, plné kuliček od ovcí, a krčili jsme se na nejzazším bodu Poloostrova. Tak dlouho jsme ani nedutali, že špinavě šedí rackové se uklidnili a někteří se usadili poblíž nás.

Potom jsme dojedli zásoby.

„Tohle není jen tak ledajaké místo,“ řekl jsem. Už jsem se téměř vrátil do svých rozměrů – pět stop pět a osm kamenů – a můj hlas se už nehnal k rezonující obloze. „Mohlo by být uprostřed moře. Mohl by sis představit, viď, že se Červ pohybuje? Řiď ho do Irska, Rayi. Uvidíme W. B. Yeatse a můžeš políbit Blarney[16]. V Belfastu se porveme.“

Ray se nějak nehodil na konec skály. Nechtěl si udělat pohodlí a povalovat se na slunci a přetočit se na bok, aby se podíval dolů na sráz do moře, ale snažil se sedět vzpřímeně, jako by byl v tvrdém křesle a nevěděl, co počít s rukama. Pohrával si se svou krotkou holí a čekal, až bude den poslušný, Červí hlava si vypěstuje pěšinky a na zjizvených okrajích vyrazí zábradlí.

„Pro člověka z města je to tu příliš divoké,“ pravil jsem.

„Mluv sám o sobě! Kdo zastavil autobus?“

„Nejsi rád, že jsme jej zastavili? Šlapali bychom ještě teď jako Felix. Ty jen předstíráš, že se ti to tu nelíbí. U okraje srázu jsi tancoval.“

„Jen jsem párkrát poskočil.“

„Vím, co v tom vězí, nejde ti pod nos nábytek. Není tu dost pohovek a křesel,“ řekl jsem.

„Ty si o sobě myslíš, že jsi venkovský kluk, a přitom nerozeznáš krávu od koně.“

Začali jsme se hádat a Ray se brzy cítil jako doma a zapomněl na jednotvárnost pobytu pod širým nebem. Kdyby byl náhle začal padat sníh, nebyl by si toho všiml. Stáhl se do sebe a skála se pro něho stala tak tmavou jako dům se staženými žaluziemi. Nebetyčné tvary, které před chvílí tančily a řvaly na ptáky, se plazily dolů, aby se skryly, dva malí městští šeptači v prohlubni.

Věděl jsem, co se stane, podle toho, jak Ray schýlil hlavu a nastavil ramena tak, že vypadal jako člověk bez krku, a podle toho, jak nasával vzduch skrze zuby. Zíral na svoje zaprášené bílé boty a já jsem věděl, jaký tvar jim propůjčila jeho představivost: byly to nohy mrtvého člověka v posteli a Ray se chystal mluvit o svém bratrovi. Když jsme se někdy opírali o ohradu a koukali na kopanou, přistihl jsem ho, jak civí na svou tenkou ruku. Ztenčoval ji víc a víc, odstraňoval maso, viděl před sebou Harryho ruku s kostmi, rýsujícími se pod citlivou kůží. Kdyby na chvíli ztratil svět kolem sebe, kdybych ho nechal o samotě, kdyby sklopil oči, kdyby přestal svírat v ruce tvrdou, opravdovou ohradu nebo horkou hlavičku dýmky, ocitl by se zpět v přízračných ložnicích, nosil by ubrusy a umývadla a čekal by na zvuk ručních zvonků.

„V životě jsem neviděl takové spousty racků,“ řekl jsem. „Viděl jsi někdy takovou spoustu? Takovou spoustu racků. Zkus je spočítat. Tadyhle se dva perou; koukej, klovou do sebe jako slepice ve vzduchu. Oč se vsadíš, že ten velký vyhraje? Takový starý, špinavý zobatec! Jeho oběd bych byl zrovna rád nejedl – kousek ovce a mrtvého racka.“ Proklínal jsem se za to slovo „mrtvého“. „Že bylo dneska ráno ve městě veselo?“ pravil jsem.

Ray si civěl na ruku. Teď už ho nic nemohlo zastavit. „Že bylo dneska ráno ve městě veselo? Všichni se smáli a usmívali v letní výstroji. Děti si hrály a kdekdo byl šťastný; div že nevytáhli s kapelou. Když měl otec záchvaty, vždycky jsem ho přidržoval na posteli. Dvakrát denně jsem musel vyměňovat prostěradla bratrovi, na všem byla krev. Pozoroval jsem ho, jak se pořád tenčí a tenčí; nakonec jsi ho mohl nadzdvihnout jednou rukou. A jeho žena ho nechtěla navštěvovat, protože jí kašlal do obličeje. Matka se nemohla hýbat, a tak jsem musel taky vařit, vařit a ošetřovat a vyměňovat prostěradla a přidržovat otce, když ho to chytlo. Ztrpčilo mi to život,“ řekl.

„Ale ten výšlap se ti moc líbil, pobavil ses na obecním trávníku. Je báječný den, Rayi. To s tvým bratrem mě mrzí. Pojďme na výzvědy. Pojď, slezeme dolů k moři. Snad tam najdeme jeskyni s prehistorickými malbami a napíšeme článek a zbohatneme. Pojď, slezeme dolů.“

„Bratr na mě zvoníval; mohl jenom šeptat. Říkával: ‚Rayi, podívej se mi na nohy. Jsou dnes tenčí?‘“

„Slunce zapadá. Pojď, polezem.“

„Otec myslel, že ho chci zavraždit, když jsem ho držel na posteli. Přidržoval jsem ho, když umíral, a on chroptěl. Matka seděla v kuchyni ve svém křesle, ale poznala, že je mrtev, a začala křičet po sestře. Brenda se léčila v craigynoském sanatoriu. Harry zvonil v ložnici na zvonek, jakmile matka spustila, a já jsem k němu nemohl jít, a otec ležel mrtvý v posteli.“

„Slezu dolů k moři,“ řekl jsem. „Jdeš se mnou?“

Vylezl z prohlubně opět do širokého světa a pomalu mě následoval přes výběžek a dolů po strmém svahu; rackové se zdvihli jako bouře. Přidržoval jsem se suchých, špičatých keřů, kořeny však povolily; opora pro nohu se udrolila, štěrbina pro prsty se rozlomila, jak jsem v ní tápal; vyškrábal jsem se na černou skálu s plochým hřbetem, jejíž hlava jako hlava malého červa se tyčila nakřivo z moře několik nebezpečných kroků ode mne, a vzhlédl jsem, promočen vyletující vodou, a uviděl jsem Raye a spršku padajících kamenů. Přistál po mém boku.

„Už jsem myslel, že je se mnou konec,“ řekl, když se přestal třást. „Bleskla mi hlavou celá moje minulost.“

„Celá?“

„Skorem. Viděl jsem bratrův obličej tak jasně jako tvůj.“

Pozorovali jsme západ slunce.

„Jako pomeranč.“

„Jako rajče.“

„Jako kulaté akvárium se zlatými rybičkami.“

Trumfovali jsme jeden druhého při popisu slunce. Moře tlouklo do naší skály, promáčelo nám nohavice, píchalo nás do tváří. Sundal jsem boty, držel jsem se Rayovy ruky a sklouzl jsem břichem po skále, abych mohl cákat nohama v moři. Potom se spustil Ray a já ho pevně držel, zatímco kopal do vody.

„Pojď už zpátky,“ řekl jsem a táhl jsem ho za ruku.

„Ne, ne,“ pravil, „tohle je nádhera. Nech mi nohy ještě chvilku ve vodě. Je teplá jako v lázni.“ Kopal a bručel a druhou rukou šíleně plácal do skály a předstíral, že tone. „Nezachraňuj mě!“ křičel. „Já se topím! Já se topím!“

Táhl jsem ho zpátky, a jak se vzpouzel, strhl si botu o skálu. Vylovili jsme ji. Byla plná vody.

„To nevadí, stálo to za to. Nebrouzdal jsem se od šesti let. Ani ti nemohu vylíčit, jak se mi to strašně líbilo.“

Zapomněl na otce a na bratra, ale já jsem věděl, že jakmile pomine jeho radost z divoké teplé vody, vrátí se zase do domu bolesti a spatří bratra, který se ztrácí. Slyšel jsem už mnohokrát umírat Harryho a šíleného otce jsem znal téměř stejně důvěrně jako Raye. Znal jsem každé zakašlání a každý výkřik, každé chňapnutí po vzduchu.

„Odedneška se budu jednou denně brouzdat,“ řekl Ray. „Každý večer sejdu na písčiny a pořádně se pobrouzdám. Budu cákat a zamokřím se až po kolena. Je mi fuk, kdo se bude smát.“

Chvilku tiše seděl a vážně o tom přemítal. „Když se ráno probouzím, nemám na co se těšit, kromě sobot,“ řekl potom, „nebo když jdu k vám pro slovník. Mohl bych být docela klidně mrtvý, ale od nynějška se mohu probudit a pomyslet si: ‚Dnes večer se jdu cákat do moře.‘ A teď to udělám zas.“ Vyhrnul si mokré kalhoty a spustil se po skále. „Nepovol.“

Jak tak kopal nohama v moři, řekl jsem: „Tohle je skála na konci světa. Jsme úplně sami. Všechno nám tu patří, Rayi. Můžeme si sem vzít, koho chceme, a ostatní sem nepustit. Koho by sis přál mít s sebou?“

Měl příliš napilno, aby odpovídal – cákal a frkal, odfukoval, jako by byl ponořil hlavu, opisoval ve vodě nohama kroužky nebo líně a zlehýnka hladil povrch prsty nohou.

„Koho bys rád viděl tady s námi na skále?“

Byl natažený jako mrtvola, nohy mu nehnutě spočívaly v moři, údy se dotýkal okraje louže ve skále, rukou mi svíral nohu.

„Přál bych si tu mít Jirku Graye,“ řekl jsem. „To je ten chlápek z Londýna, co se přistěhoval do Norfolské ulice. Ty ho neznáš. Je to nejzvláštnější člověk, jakého jsem v životě potkal, podivnější než Oscar Thomas a já jsem si myslel, že už nikdo nemůže být podivnější. Jirka Gray nosí brýle, ale nemá v nich skla, jen obruby. Nepřijdeš na to, až teprve když jsi u něho. Dělá všechno možné. Léčí kočky a každé ráno chodí někam do Sketty a pomáhá nějaké ženské do šatů. Je to stará vdova, říkal, a nedokáže se sama obléci. Ani nevím, jak na ni kápl. Bydlel ve městě jen měsíc. Je taky bakalářem umění. A těch věcí, co nosí po kapsách! Pinzety a nůžky na kočky a spoustu zápisníků. Četl mi z některých zápisníků o svých zaměstnáních v Londýně. Spával s jednou od policie a ona mu platila. Lezla do postele v uniformě. Tak podivného člověka jsem v životě nepotkal. Chtěl bych ho tu teď mít. Koho by sis přál mít s sebou, Rayi?“

Ray začal zase hýbat nohama, kopal rovnou za sebe a prudce do vody a pak vířil vodu.

„Přál bych si tu mít taky Gwilyma,“ řekl jsem. „Už jsem ti o něm vypravoval. Ten uměl kázat moři. Zrovna tady by bylo to pravé místo, nikde to není tak opuštěné jako tady.“ Ach, ten milovaný západ slunce! Ach, to strašné moře! Slitujte se nad námořníky, slitujte se nad hříšníky, slitujte se nad Raymondem Pricem a nade mnou! Ach, večer přichází jako mrak! Amen. Amen. „Koho by sis přál, Rayi?“

„Přál bych si, aby tu byl s námi můj bratr,“ pravil Ray. Vylezl na plochý vršek skály a sušil si nohy. „Přál bych si, aby tu byl Harry. Přál bych si, aby tu byl teď, v téhle chvíli, na téhle skále.“

Slunce už téměř zapadlo, rozpůleno zastíněným mořem. Z moře vystoupil ve spršce chlad a já bych mu byl mohl poskytnout tělo, ledové parohy, kapající ohon, zvlněný obličej a ryby plavoucí přes něj. Vítr, který nemilosrdně svíral Červí hlavu, nás mrazil skrze letní košile a moře začalo rychle pokrývat naši skalku, naši skalku již pokrytou přáteli, živými i mrtvými, závodícími s temnotou. Šplhali jsme beze slova. Napadlo mě: „Jestli promluvíme, řekneme oba: ‚Příliš pozdě, je příliš pozdě?‘“ Běželi jsme přes pérující trávu a pichlavé jehlice skal, dolů do prohlubně, v níž Ray předtím mluvil o krvi, nahoru po šelestících hrbolech a po rozedrané rovince. Stanuli jsme na počátku Červí hlavy a pohlédli jsme dolů, třebaže bychom byli mohli oba říci bez jediného pohledu: „Příliv.“

Příliv pokračoval. Kameny, které klouzaly pod lidskou nohou, zmizely. V šeru na pevnině nám kynuly jakési drobné postavy. Sedm jasných postav, poskakujících a volajících. Měl jsem dojem, že to jsou ti cyklisté.

15 Sir Walter Raleigh (1552–1618), cestovatel, válečník, podnikatel výpravy do Ameriky. Přivezl do Evropy tabák. Popraven za krále Jakuba I. za to, že napadl lodi a osady v Americe.

16 Blarney – irský hrad v hrabství Cork. Kdo políbí tzv. „blarneyský kámen“ na hradě, stane se, jak praví místní pověra, mimořádně výmluvným.

Stará Garbo

Pan Farr obezřetně a zhnuseně sestupoval po tmavých úzkých schodech, jako by našlapoval na myši. Nepotřeboval se ani dívat, ani uklouznout, aby věděl, že zlomyslní kluci vystlali nejtemnější kouty banánovými slupkami a že v umývárně najde úmyslně ucpaná umyvadla a urvané řetízky. Vzpomněl si na hnědě načmáraný nápis „Pan Farr, žádný fór“ a na den, kdy byl odtok plný krve, k níž se nikdo nehlásil. Nějaká dívka se řítila kolem něho vzhůru po schodech, vyrazila mu papíry z ruky, neomluvila se, a uvolněný oharek cigarety mu spálil dolní ret, když se mu nepodařilo otevřít dveře umývárny. Slyšel jsem zvnitřku jeho protesty a hučení, táhlý fňukot jeho hlasu, dupání jeho malých lakýrek, jeho oblíbené nadávky – klel, divoce a soukromě jako horník, který si navykl myslet v temnotě – a vpustil jsem ho dovnitř.

„To se vždycky zamykáte?“ zeptal se a kvapil ke kachlíkové stěně.

„Dveře se vzpříčily,“ řekl jsem.

Zachvěl se a zapnul se.

Byl hlavní reportér, velký těsnopisec, fanatický kuřák, zahořklý piják, velmi náladový, s kulatým obličejem a s kulatým bříškem a s poďobaným nosem. Jak jsem se tak tehdy na něho koukal v umývárně redakce Taweských novin, napadlo mě, že mohl být kdysi člověkem afektovaně roztomilých způsobů, majestátního kroku, švihal hůlčičkou, řetízek od hodinek přes vestu, v ústech zlatý zub a v knoflíkové dírce možná i květinu z vlastní zahrady. Teď však byl každý pokus o přesné gesto zabit a sepsut dříve, než začal; když k sobě přitiskl konečky palce a ukazováku, bylo vidět jen rozpukané nehty se smutkem a nikotinové skvrny od woodbinek. Dal mi cigaretu a zatřásl kabátem, aby uslyšel sirky.

„Tady máte oheň, pane Farre,“ řekl jsem. Vyplácelo se být s ním zadobře; zabýval se všemi velkými událostmi, příležitostnou vraždou, jako když Tomáš O’Connor vzal manželku láhví – ale to se stalo ještě před mým příchodem do redakce – stávkami, nejlepšími požáry. Držel jsem cigaretu v ústech jako on, jako plandavý odznak špatných zvyků.

„Podívejte se na to slovo na zdi,“ řekl. „To je opravdu ohavné. Všechno má svůj čas a místo.“

Mrkl na mne, poškrábal si lysinu, jako by z ní vystoupil nápad, a řekl: „To napsal pan Solomon.“

Pan Solomon redigoval rubriku novinek a byl wesleyán[17].

„Starý Solomon,“ řekl pan Farr, „ten by dokázal čtvrtit nemluvňata na potkání.“

Usmál jsem se a pronesl jsem: „Na to dám krk!“ Ale přál jsem si, abych byl odpověděl tak, že bych byl ukázal svou neúctu k panu Solomonovi, kterou jsem však necítil. Nastala velká mužská chvíle, ta nejradostnější od doby, kdy jsem tu začal před třemi týdny pracovat: opíral jsem se o popraskanou kachlíčkovou zeď, kouřil jsem a usmíval jsem se, koukal jsem se na své boty, šoupavě opisující na mokré podlaze kruhy, a podílel jsem se o malinkaté darebáctví se starým, důležitým člověkem. Byl bych měl psát o včerejším večerním představení Ukřižování nebo bych se byl měl loudat s novým kloboukem posazeným na stranu vánočně sobotně přecpaným městem v naději, že se stanu svědkem zajímavé příhody.

„Jednou večer si musíte se mnou vyjít,“ prohodil pomalu pan Farr. „Podíváme se do Rybárny v docích. Můžete tam vidět námořníky, jak se filcují ve veřejném baru. Třeba dnes večer? A pak jsou ještě ženské za šilink v Lordu Jerseyovi. Držíte se woodbinek jako já.“

Umyl si ruce jako malý chlapec – otřel špínu o posunovací ručník – zahleděl se do zrcadla nad umyvadlem, nakroutil si konečky knírů a zjistil, že hned nato zase klesly.

„Hybaj do práce,“ řekl.

Vkročil jsem do chodby a opustil jsem ho, zrovna když tiskl obličej k zrcadlu a jedním prstem prozkoumával chlupaté nozdry.

Šlo na jedenáctou hodinu a byl čas na kakao nebo na ruský čaj v kavárně Royal nad trafikou ve Vysoké ulici, kde se každé dopoledne scházeli na drby a novinky nižší úředníci, prodavači a mladíci, kteří pracovali v kancelářích otců nebo se zaučovali u makléřů a právních poradců. Prodíral jsem se zástupy lidí z Údolí, spěchajících na kopanou; venkovanů na nákupu; čumilů do výkladních skříní; tichých, ošumělých lidí na rozích přeplněných ulic, kteří osaměle postávali v dešti; tlačenicí matek a kočárků; stařen v černých šatech s brožemi, nesoucích pletené košíky; elegantních děvčat v lesklých, nepromokavých pláštích a v pocákaných punčochách; malých, šviháckých námořníků z Indie, zmatených počasím; obchodníků v provlhlých kamaších; lesem hub z deštníků; a po celou tu dobu jsem myslel na odstavce, které nikdy nenapíši. Všechny vás časem vylíčím v povídce.

Paní Constableová, obtěžkaná nákupy a uřícená, mě ihned poznala, sotva se vyřítila jako býk z Woolworthova obchodu. „Vaši matku jsem už neviděla celou věčnost! Propána! Tenhle vánoční shon! Pozdravujte ode mne Florrii. Jdu na šálek čaje do Moderní. Koukněte na to,“ pravila, „ztratila jsem rendlík!“

Spatřil jsem Percy Lewise, který mi zalepil ve škole vlasy žvýkačkou.

Nějaký vysoký muž okouněl u dveří kloboučnického krámu, odolával davům a stál pevně a nehnutě. Všechny ty dojemné bezvýznamnosti dobrých zpráv rostly a hrály kolem mne, když jsem dorazil ke vchodu do kavárny a drápal se po schodech nahoru.

„Co si dáte, pane Swaffere?“

„Jako obvykle, prosím. Kakao a obyčejný suchar.“

Většina mládenců tam už seděla. Někteří měli náznak kníru, druzí si nechávali růst kotlety a dávali si zkadeřit vlasy, někteří kouřili prohnuté dýmky, drželi je mezi zuby a přitom mluvili, byly tam tenounce pruhované kalhoty a tvrdé límce a jeden odvážný tvrďák.

„Posaď se u nás,“ řekl Leslie Bird. Makal u Dana Lewise.

„Byl jsi tenhle týden v bijáku, Thomasi?“

„Ano. V Regalu. Na Bílých lžích. Bylo to pekelně prima! Connie Bennettová, úplná senzace! Pamatuješ se, Leslie, jak vypadala v mydlinkách?“

„Kamaráde, na mě tam bylo příliš mydlinek.“

Široké městské samohlásky byly zúženy, stoupání a klesání rodinného přízvuku zachyceno a stlačeno.

U horního okna Mezinárodních obchodních domů stála skupina uniformovaných dívek s šálky čaje v rukou. Jedna z nich zamávala kapesníkem. Byl bych rád věděl, jestli mávala mně. „Tamhle je zas ten černý diblík,“ řekl jsem. „Dělá na tebe oči.“

„Vypadají v těch pracovních šatech docela dobře,“ pravil. „Ale potkej je, když jsou celé zmalované, a pak jsou strašné. Znal jsem kdysi jednu roztomilou ošetřovatelku, úplná broskvička v tom stejnokroji, ohromně jemná; ne, fakt, opravdu. Nabalil jsem ji jednou večer na korzu. Byla v nedělním. A to je rozdíl; vypadala jako od Markse a Spencera[18].“ Při řeči mrkal po očku do okna.

Dívka opět zamávala a odvrátila se, aby se mohla zachichotat.

„Laciné zboží!“ řekl.

Řekl jsem: „A malá Audrey se smála a smála.“

Vytáhl postříbřenou tabatěrku. „Dárek,“ pravil. „Vsadím se, že ji můj strýc ze zastavárny dostane během týdne. Vezmi si nejlepší tureckou.“

Jeho sirky měly značku Allsopps. „Koupil jsem je v Carltonu,“ řekl. „Za barem tam stojí hezká žába. A ví moc dobře, co má za výstřihem. Tys tam ještě nebyl, viď? Co kdybys tam dnes večer zapadl na jednoho frťana? Bude tam taky Gill Morris. V sobotu obvykle krapet nasáváme. V Melbě je candrbál.“

„Lituji,“ řekl jsem. „Jdu dnes s naším hlavním reportérem. Někdy jindy, Leslie. Těbůh!“

Zaplatil jsem tři penny.

„Dobré ráno, Cassie.“

„Dobré ráno, Hannen.“

Déšť přestal a Vysoká ulice se leskla. Jakýsi úpravný muž kráčel po tramvajových kolejích, třímal vysoko prapor své víry a vynikajícím způsobem projevoval bázeň boží. Poznal jsem v něm jistého pana Matthewse, jenž byl před několika lety zachráněn před britským portským a který nyní chodil každou noc uličkami v gumových botách, s modlitební knížkou a s baterkou. Tamhle procházel zrovna pan Evans, zvaný Výrobek, postranními dveřmi hospody U Lesního rohu. Tři písařky se kolem mne řítily na oběd, sázená vejce a mléko se sodovkou, a zanechaly po sobě levandulovou vůni. Měl bych se snad dát delší cestou přes Podloubí a podívat se na starce s rozbitým, prázdným kočárkem, který tam vždycky postával u obchodu s hudebninami a který za penny sundával čepici a podpaloval si vlasy? Byl to jen trik pro pobavení kluků, a já jsem si to namířil zkratkou po ulici U Kaple, po okraji chudinské čtvrti, jíž se říkalo Pláž, kolem lákavého italského krámu se smaženými brambůrkami, které si v hluboké noci, před odjezdem poslední tramvaje, kupovali za dva penny mladíci, aby všímaví rodiče doma nic nepoznali na jejich dechu. Potom jsem vyběhl po úzkých schodech v redakci a vstoupil jsem do místnosti reportérů.

Pan Solomon křičel do telefonu. Slyšel jsem poslední slova: „Vy jste, Williamsi, prostě snílek.“ Položil sluchátko. „Ten chlapec je dětinský snílek,“ prohodil k nikomu. Nikdy neklel.

Skončil jsem referát o Ukřižování a podal jsem jej panu Farrovi.

„Příliš frázovitá upovídanost.“

Půl hodiny později vplul s úsměvem Ted Williams, oblečený na golf, udělal dlouhý nos na páně Solomonova záda a s pilníkem na nehty tiše usedl do kouta.

Zašeptal jsem: „Za co tě péroval?“

„Šel jsem za jednou sebevraždou, nějaký Hopkins, tramvaják, a vdova mě zdržela na šálek čaje. To je všechno.“ Dobyl hodně úspěchů svým vystupováním, které by se hodilo spíše k dívce než k muži, jenž sní o Fleet Street[19] a tráví čtrnáct dní letní dovolené tak, že chodí sem a tam před redakcí Daily Expressu a hledá v hospodách vynikající osobnosti.

V sobotu jsem měl volné odpoledne. Byla jedna hodina a čas k odchodu, ale otálel jsem; Pan Farr nic neříkal. Předstíral jsem, že mám spoustu práce, čmáral jsem slova a nakreslil jsem originálu nepodobnou karikaturu tukanovitého profilu pana Solomona a poslíčka s tupým nosem, který falešně hvízdal za okny telefonní budky. Napsal jsem své jméno, „místnost reportérů, Taweské noviny, Tawe, Jižní Wales, Anglie, Evropa, Země“. A seznam knih, jež jsem nenapsal. „Země mých otců, studie waleského charakteru ve všech jeho projevech.“ „Osmnáctiletý, venkovská autobiografie.“ „Nemilosrdné dámy, román.“ Pan Farr stále ne a ne vyhlédnout. Napsal jsem „Hamlet“. Pan Farr, který houževnatě přepisoval své poznámky z redakční porady, jistě přece nezapomněl. Pan Solomon se mu nahnul přes rameno a já jsem zaslechl, jak zamumlal: „Do pé s radním Danielsem.“ Půl druhé. Teď se zasnil. Dal jsem si na čas při oblékání kabátu, uvázal jsem si svou starou, středoškolskou šálu tak a pak zas onak.

„Někteří lidé jsou tak líní, že si nevyberou ani svoje volné půldne,“ řekl náhle pan Farr. „V šest hodin v zadním baru u Lamp.“ Neotočil se ani nepřestal psát.

„Jdeš se hezky projít?“ zeptala se matka.

„Ano, na obecní louku. Nečekej na mne s čajem.“

Šel jsem do Plazy. „Tisk,“ řekl jsem dívce s tyrolským kloboučkem a sukní.

„Už tu byli tenhle týden dva reportéři.“

„Jde o zvláštní zprávu.“

Zavedla mě k sedadlu. Během výchovného filmu, kdy mi před očima rašila hrubá semena a rostliny se objímaly jako paže a nohy, myslel jsem na ženské za búra a na teplé námořníky v krčmách. Mohla by povstat hádka s břitvami v ruce a jednou Ted Williams našel před vchodem do Námořnické mise ret. Měl malý knírek. Hadovité rostliny tančily na plátně. Jen kdyby Tawe bylo větším přímořským městem; měli bychom pod zemí místnosti, oddělené závěsy, kde by se promítaly sprosté filmy. Život brambory zanikl. Potom jsem vstoupil do jedné americké koleje a tančil jsem s prezidentovou dcerou. Hrdinu jménem Lincoln, vysokého a tmavého, s dobrým chrupem, jsem rychle vyhodil ze sedla a dívka hlesla moje jméno, když objímala jeho stín, pěvecký sbor koleje v námořnických kloboučcích a v plavkách mě nazýval milionovým klukem a králem, Jack Oakie a já jsme uháněli po hřišti a prezidentova dcera a já na ramenou jásajícího davu jsme zatáhli oponu z měňavých barev s takovým polibkem, že se mi zamotala hlava, a s očima rozzářenýma jsem vyšel z biografu do ostrého světla luceren a do nového deště.

Zbývala ještě jedna upršená hodina, kterou jsem musel nějak zabít v zástupech na ulici. Pozoroval jsem frontu před Empirem, studoval jsem plakáty na Nuit de Paris a myslel jsem na dlouhé nohy a ohromující obličeje sboristek, jež jsem na začátku tohoto týdne viděl, jak se procházejí zavěšeny jedna do druhé po ulicích v záři zimního slunce, na jejich ústa – vzpomněl jsem si, že jsem si jich všiml a vštípil si je do paměti pro první stránky „Nemilosrdných dam“, do nichž jsem se nikdy nepustil – jako karmínové jizvy, na jejich vlasy černé jako havran nebo stříbrné; jejich parfém a růž mně připomínaly horký a čokoládový Východ, jejich oči byly jezírka. Lola de Kenwayová, Babs Courceyová, Ramona Dayová budou se mnou celý život. Budou se mnou vždycky kráčet až do dne, kdy zemřu na zhoubnou bezbolestnou chorobu a promluvím svá připravená poslední slova, a budou mi připomínat moje mrtvé mládí zaniklých nocí ve Vysoké ulici, kdy planuly výklady a z hospod se nesl zpěv a sirény z Hafodu seděly v obchůdcích s brambůrky topících se v páře, držely na kolenou kabelky a náušnice jim chřestily. Zastavil jsem se u výkladu Špinavého černocha, známého jako Pasák holek, ale byly tam jen nevinné věci: svědící a kýchací prášek, smradlavé bombičky, gumová pera a masky Charlie Chaplina; všechny specialitky zůstaly vevnitř, bál jsem se však vstoupit, aby mě neobsluhovala žena, paní špinavá Černochová s knírem a mazanýma očima, nebo hubené děvče se psím obličejem, jež jsem tam kdysi spatřil a které mrkalo a páchlo mořskými chaluhami. Na trhu jsem si koupil růžové pastilky pro osvěžení dechu. Člověk nikdy neví.

Zadní místnost U Tří lamp byla plná obstarožních mužů. Pan Farr dosud nepřišel. Opíral jsem se o bar mezi jedním radním a advokátem, pil jsem hořkou a přál jsem si, aby mě teď otec viděl, a současně jsem se radoval, že je na návštěvě u strýce A. v Aberavonu. Nemohlo mu ujít, že už nejsem žádný kluk, a taky nemohl ujít hněvu při pomyšlení na úhel mého žvára a klobouku a na nebezpečí z korbelu, pevně sevřeného rukou. Měl jsem rád chuť piva, jeho živou, bílou pěnu, jeho mosazně jasné hlubiny, nenadálý svět za mokrohnědými stěnami skla, výpad ke rtům se záklonem a pomalé polykání do žbluňkajícího břicha, slano na jazyku, pěnu v koutcích.

„Ještě jednou totéž, slečno.“ Byla středních let. „Smím vás pozvat na sklenici?“

„Ne v pracovní době, děkuji, jste velmi laskav.“

„Udělejte mi radost.“

Bylo to pozvání, abych se s ní později napil, abych na ni čekal u zadních dveří, až vyklouzne, a potom s ní kráčel nocí po korzu a písčinách k mělké duně, kde se párečky milují pod kabáty a dívají se na mumbleský maják? Byla macatá a ošklivá, pod síťkou měla kaštanové vlasy a tu a tam šediny. Dala mi nazpět, jako dává matka halíře svému chlapečkovi na biograf, a já bych s ní nešel, i kdyby je pomazala smetanou.

Pan Farr spěchal Vysokou ulicí, urputně odmítal tkaničky a sirky a odvracel oči od ošumělých davů. Věděl, že chudí, nemocní a oškliví, nechtění lidé ho těsně obklopují a stačí jediný náznak pohledem, gesto soucitu, a on se mezi nimi ztratí a večer bude navždy zkažen.

„Tak vy teda nasáváte půllitry,“ pronesl u mého lokte.

„Dobrý večer, pane Farre. Jen tak sem tam pro změnu. Co si dáte? Hnusná noc,“ řekl jsem.

V bezpečí v prospívajícím hostinci, mimo dosah deště a zneklidňujících ulic, tam, kde se ho chudí a minulost nemohli dotknout, vzal líně do ruky svou sklenici ve společnosti obchodníků a příslušníků svobodných povolání a pozvedl ji k světlu. „A bude ještě hnusnější,“ řekl. „Počkejte si na Rybárnu. Na zdraví! Tam uvidíte námořníky, jak se filcují. A staré štětky v Jerseyovi. Musím si skočit na oo, trošku se nadýchnout čerstvého vzduchu.“

Pan Evans Výrobek rychle vešel postranními dveřmi skrytými za závěsy, požádal šeptem o nápoj, zaštítil jej kabátem a tajně jej vyzunkl.

„Totéž,“ pravil pan Farr, „a půl pinty tady pro vašnostu.“

Bar patřil do příliš nóbl třídy, aby v něm bylo cítit Vánoce. Nápis hlásal „Slečnám nepřístupno“.

Opustili jsme pana Evanse polykajícího ve svém stanu.

V Kozí ulici řvaly děti a jeden kluk mě zatahal za rukáv a bezdůvodně křičel: „Penny pro Guye!“[20] Mohutné ženské v mužských čepicích ucpávaly dveře domů a jedna fešanda po nás mrkla na rohu zeleného železného záchodku proti hotelu Carlton. Vešli jsme do hudby, bar byl ověšen stuhami a balonky, tuberkulózní tenor se vinul k pianu, za pultem hezká barmanka Leslieho Birda škádlila skupinku mladíků, kteří se nakláněli daleko dopředu a žádali ji, aby jim ukázala podvazky, zvali ji na ginfizz a na osamělé půlnoční procházky a zvlhlá dobrodružství v kinech. Pan Farr se opovržlivě ušklíbl do sklenice, když jsem závistivě pozoroval mladíky a viděl, jak se jí líbí jejich manýry, jak je lehce pleská po rukou a vykrucuje se jim v pýše na svou krásu a veselí, aby otočila pípou.

„Malí blbečkové z Údolí. Dnes v noci se tu ještě bude blít,“ dodal potěšeně.

Jiní mladíci s ulízanými vlasy, bledí a podsadití s vysedlými lícními kostmi a s hlubokýma očima, s pestrými kravatami a dvouřadovými vestami a s širokými kalhotami, někteří s obličeji poďobanými z dolů, s širokýma rukama zjizvenýma a poraněnýma, všichni rozjařeně přiopilí, zpívali kolem klavíru a tenor s vpadlým hrudníkem udával tón jasným hlasem. Ach bože, kdybych se tak mohl přidat k té dvojsmyslné hře nebo ke kolébajícímu se sboru, řvát Nebeský chléb s rameny opřenými dozadu a držet se za ruce s Malou Moskvou, nebo kdyby mi říkala „ty protivo“ a „ty jeden“, když jsem žertoval a dělal oči u pultu a vyznával nevinnou špinavou lásku, z které nic nemohlo vzejít, mezi rozbryndaným pivem a kupícími se sklenicemi.

„Vypadněme od těch kravských slavíků,“ řekl pan Farr.

„Je tu příliš kravského randálu,“ řekl jsem. „Teď se někam podíváme.“ Ploužili jsme se ulicemi Pláže kolem márnice, uličkou, osvětlenou plynovými lampami, kde vespolek řvala skrytá nemluvňata, a dorazili jsme ke dveřím Rybárny, když tu nějaký muž, zahalený jako pan Evans, vyklouzl ven zrovna nám před nosem, s láhví nebo s čutorou v ruce, chráněné rukavicí. Bar byl prázdný. Stařec, jehož ruce se třásly, seděl za pultem a čuměl na své cibule.

„Veselé Vánoce, táto.“

„Dobrý večer, pane F.“

„Kapku rumu, táto.“

Červená láhev se zachvěla nad dvěma sklenicemi.

„Ohromně speciální jed, synu.“

„Po tomhle vám povylezou oči,“ řekl pan Farr. Moje železná hlava seděla vysoko a pevně, žádný námořnický rum nemohl rozložit skálu mého břicha. Kéž by mě teď viděli, ten ubohý cucálek portského Leslie Bird a malý Gill Morris, který si každou sobotu večer naznačoval tuhou pod očima prostopášnost, v téhle tmavé, zakrslé místnosti, s fotografiemi svlékajících se boxerů na stěně.

„Ještě jed, táto,“ řekl jsem.

„Kampak se dnes v noci poděla společnost? Odjela na Riviéru?“

„Jsou v salónku, pane F., pořádají tam večírek kvůli dceři paní Protherové.“

V zadní místnosti seděly na tvrdé lavici pod zvlhlým obrazem královské rodiny černě oblečené ženy, smály se a plakaly a malé sklenice jim zevnitř vroubilo guinnesské pivo. Na protější lavici uznale pili dva muži ve vlněných svetrech a pokyvovali hlavou nad citovými projevy žen. A na jediné židli uprostřed pokoje se chichotala a naříkala víc než všichni ostatní stařena v čepečku, podvázaném pod dvěma bradami, v boa z peří a v bílých cvičkách. Usedli jsme na lavici mužů. Jeden z nich se dotkl čepice bolavou rukou.

„Co je to, Jacku, za večírek?“ zeptal se pan Farr. „Seznamte se, pane Thomasi, s mým kolegou; to je Jack Mrtvola, správce márnice.“

Jack Mrtvola promluvil koutkem úst. „Tady paní Protherová ho pořádá. Říkáme jí Stará Garbo, protože nevypadá jako ona, víte? Asi před hodinou dostala zprávu z nemocnice – přinesla ji Winifred paní Harrisové –, že její druhá dcera umřela při porodu.“

„Novorozeně taky. Holčička,“ pravil muž po jeho boku.

„Tak všechny starý děvčata se sešly, aby ji utěšily, a udělaly pro ni velkou sbírku a ona to teď začíná propíjet a všechny pozvala. Už jsme od ní dostali dva půllitry.“

„Hanba!“

Rum pálil a škubal vnitřnostmi v horké místnosti, ale hlavu jsem měl nepoddajnou jako hora a byl bych mohl do rána napsat tucet knih a valit barmanku z Carltonu jako sud po taweských písčinách.

„Pitivo pro mužstvo!“

Před novým posluchačstvem plakaly ženské hlasitěji, poplácávaly paní Protherovou po kolenou a po rukou, upravovaly jí čepec, vychvalovaly její mrtvou dceru.

„Co si dáte, drahoušku, paní Protherová?“

„Ne, připijte si se mnou, drahá, je to to nejlepší, co máme.“

„Na guinnesské se mi teda sbíhají sliny.“

„A trošku něčeho do toho, zlato.“

„Tak teda jen kvůli Margii.“

„Představte si, kdyby tu teď, drahoušku, byla a zazpívala Jednu z ruin nebo Lastury a mušle, měla hlas pravé dámy.“

„Přestaňte, prosím vás, paní Harrisová!“

„Vždyť my vás jenom chceme vzpružit. Žal zabije i kočku, paní Protherová. Pojďme si, drahoušku, společně zazpívat.“

Zapadalo slunce do modrého moře,

vycházel bledý měsíc na šedivé hoře,

když se svou milou šel jsem ku prameni čisté vody,

zpívala paní Protherová.

„To byla zamilovaná písnička její dcery,“ řekl přítel Jacka Mrtvoly.

Pan Farr mi poklepal na rameno; jeho ruka padla pomalu z velké výše a jeho tenký ptačí hlas promluvil z vířícího kruhu na stropě. „Doušek vzduchu zvenčí pro vás i pro mne.“ Paraplata a čepečky, bílé cvičky, láhve a plesnivý král, zpívající správce márnice, Růže z Tralee, všechno dohromady se točilo v salonku; dva malí mužíci, pan Farr a jeho dvojče, mě vedli po kluzišti ke dveřím a noční vzduch se mnou plácl. Večer se náhle udál. Zeď se zhroutila a srazila mi měkký klobouk; bratr pana Farra zmizel pod dlažebními kameny. Tady se vynořila zeď jako buvol; uskoč před ním, synku. Lokni si angostury, lokni si brandy, Fernet Branky, Polly, Úú! Maminčin miláček! Zapij ten chlast.

„Už se cítíte líp?“

Seděl jsem v plyšovém křesle, které jsem nikdy předtím neviděl, srkal jsem jakýsi naftalínový nápoj a s potěšením jsem poslouchal hádku mezi Tedem Williamsem a panem Farrem. Pan Farr přísně říkal: „Vy jste sem přišel hledat námořníky!“

„Ne, to ne,“ řekl Ted. „Přišel jsem kvůli místnímu koloritu.“

Nápisy na stěnách pravily: „Lord Jersey. Maj.: Titch Thomas.“ „Zákaz sázek.“ „Zákaz kleteb, jděte do p-!“ „Pánbůh si bere, co se mu zlíbí, ale vy nesmíte.“ „Dámám vstup zakázán, s výjimkou dam.“

„Tohle je legrační hospoda,“ řekl jsem. „Vidíte ty nápisy?“

„Už jste v pořádku?“

„Je mi tak – hopsasa.“

„Tamhle je hezké děvče pro vás. Koukejte, dělá na vás oči.“

„Vždyť nemá nos.“

Můj nápoj se změnil v pivo, než bys řekl švec. Nějaké kladívko zaklepalo. „Klid! Klid!“ Při zvuku z nového salonu povstal předseda bez límečku a s doutníkem a vyzval pana Jenkinse, aby se vytasil s Lilií z laguny.

„Podle přání,“ řekl pan Jenkins.

„Klid! Klid! Slovo má Katka Sevastopolská ulice. Co to bude, Katko?“

Zazpívala národní hymnu.

„Pan Fred Jones dodá svou obvyklou sprosťárnu.“

Křaplavý baryton pokazil sborový zpěv; přišel jsem na to, že to je můj hlas, a udusil jsem jej.

Dívka z Armády spásy se vyhnula pažím dvou topičů a prodala jim Válečný pokřik.

Jakýsi mladík s oslňujícím šátkem kolem hlavy, v černobílých svátečních botách s děrami pro prsty a bez ponožek tančil, až celý bar křičel: „Mabel!“

Ted po mém boku zatleskal. „To je styl! ‚Nižinskij nočního světa‘, to by byl článek. Jestlipak bych ho mohl interviewovat?“

„Polopraštěnej,“ řekl pan Farr.

„Nechtějte mě rozzlobit.“

Závan větru z doků zakymácel ulicí, v zátoce jsem uslyšel hlučný bagr a člun, který houkal před vjezdem, plynové lampy se ohýbaly a skláněly, potom kouř opět zakryl poskvrněné stěny s Jiřím a Marií, mokvajícími nad lavicí žen, a Jack Mrtvola zašeptal – a držel přitom ruku před sebou jako zvířecí tlapu: „Stará Garbo zmizela.“

Smutné a rozjařené žerty stály v jednom chumlu. „Holčička paní Harrisové vyřídila vzkaz špatně. Dcera Staré Garbo je zdravá jako ryba, dítě se narodilo mrtvé. Děvčata teď chtějí peníze zpátky, ale nemohou Garbo nikde najít.“ Olízl si ruku. „Vím, kam zmizela.“

Jeho přítel řekl: „Do kořalny nad mostem.“

Ženské nadávaly tlumeným hlasem paní Protherové lhářka, cizoložnice, matka panchartů, zlodějka.

„Má, vždyť víte co.“

„Nikdy si to nevyléčila.“

„Dala si na sebe vytetovat Charlieho Chaplina.“

„Visí mi tři šilinky osm.“

„Dva šilinky deset.“

„Peníze za moje zuby.“

„Šilink a šesták z mého starobního.“

Kdo mi pořád dolévá sklenici? Pivo mi teklo po tváři a límci. Ústa jsem měl plná slin. Lavice se roztočila. Kabina Rybárny se naklonila. Pan Farr pomalu ustupoval. Dalekohled se svinul a obličej pana Farra s širokými, chlupatými nozdrami zadýchal proti mému.

„Na pana Thomase jde zvracení.“

„Pozor, schovejte si deštník, paní Arthurová.“

„Podržte mu hlavu.“

Poslední tramvaj řinčela domů. Neměl jsem penny na jízdenku. „Tady vystoupíte. Opatrně!“ Otáčející se kopec na cestě k otcovu domu dosahoval až k obloze. Nikdo už nebyl vzhůru. Vplížil jsem se do divoké postele a tapety jezera se sběhly a vsákly mě do hlubin.

Neděle byla tichý den, třebaže zvony u Svaté Marie, vzdálené jednu míli, stále zvonily v mé děravé hlavě ještě dlouho po mešní době. Věda, že už nikdy v životě nebudu pít, ležel jsem v posteli až do oběda a vzpomínal jsem na nestálé tvary a daleké hlasy města v deset hodin v noci. Četl jsem noviny. Toho jitra byly všechny zprávy špatné, ale jeden článek, nazvaný „Náš Pán byl milovníkem květin“, mě pohnul k slzám úžasu a k pokání. Omluvil jsem se z nedělní kýty a tří druhů zeleniny.

Odpoledne jsem seděl sám v parku poblíž opuštěného pódia pro kapelu. Chytil jsem kouli zahozeného papíru, kterou vítr sfoukával po štěrkové pěšině směrem dolů ke skalisku, narovnal jsem papír, přidržel si jej na kolenu a napsal jsem první tři verše beznadějné básně. Nějaký pes mě vyčenichal na místě, kde jsem se krčil – v chladu za holým stromem – a třel mi čumákem o ruku. „Můj jediný příteli,“ pravil jsem. Zůstal se mnou až do raného šera a pofrkával a škrabal.

V pondělí ráno jsem s hanbou a nenávistí zničil článek i báseň, obávaje se třeba jen pohledem o ně zavadit, hodil jsem útržky na vršek šatníku a řekl jsem v tramvaji cestou do redakce Lesliemu Birdovi: „Měl jsi s námi jít v sobotu. Kristepane!“

V úterý k večeru, což bylo na Štědrý den, jsem se odebral s vypůjčenou půlkorunou do zadní místnosti Rybárny. Jacka Mrtvolu jsem našel samotného. Lavici žen kryly listy novin. Z lampy visel chumáč balonků.

„Na zdraví!“

„Veselé Vánoce!“

„Kam se poděla paní Protherová?“

Měl zavázanou ruku. „Jo, vy jste to ještě neslyšel? Utratila všechny vybrané peníze. Odtáhla je přes most do Potěšení srdce. Neukázala se ani jednomu z děvčat. Obnášelo to přes jednu libru. Moře z toho utratila, ještě než přišly na to, že její dcera neumřela. Nemohla se jim pak podívat do očí. Dejte si tuhle se mnou. Tak to táhla v jednom kuse až do pondělka, kdy se zavírají hospody. Potom ji vidělo pár chlápků z lodí s banány, jak si to hasí přes most, a v půli cesty se zastavila. Ale nedorazili k ní včas.“

„Veselé Vánoce!“

„Teď máme na našem skládacím stole pár cviček.“

Té noci nepřišla žádná z přítelkyň Staré Garbo. Když jsem později ukázal tuhle povídku panu Farrovi, řekl: „Úplně jste to zvoral. Smíchal jste postavy. Hoch se šátkem tancoval v Jersey. Fred Jones v Rybárně. To nevadí. Pojďte dnes večer na štamprle do Nelsonu. Je tam žába, která vám ukáže, kam ji kousl námořník. A je tam taky policajt, který znal Jacka Johnsona.“

„Všechny je časem vylíčím v povídce,“ řekl jsem.

17 Wesleyán – stoupenec učení Johna Wesleyho, zakladatele metodistické církve (18. stol.).

18 Marks a Spencer – obchodní dům.

19 Ulice v Londýně, kde jsou soustředěny redakce nejzajímavějších novin.

20 5. 11. 1605 se pokusil katolík Guy Fawkes vyhodit do povětří parlament. Výroční den tohoto tzv. „spiknutí střelného prachu“ je v Británii pamětním dnem. Chlapci vybírají peníze se slovy: „Penny pro Guye.“ Děj povídky se odehrává o Vánocích. Proto kluk křičí „bezdůvodně“.

Jednu teplou sobotu

Mladík v námořnickém svetru, který seděl blízko víkendových chat, aby viděl, jak vycházejí hnědé a bílé ženy a skupinky děvčat s hezkými obličejíky, s bledou kůží ve výstřihu a s opálenými zády, jemně cupkající na ohavných nohou s červenými nehty přes ostré kameny k moři, nakreslil roztřesenou čárou do písku velkou ženskou postavu, a nahé dítě, které právě vylezlo z moře, přes ni přeběhlo a setřáslo ze sebe vodu a poznamenalo postavu dvěma širokýma, mokrýma očima a děrou uprostřed v podobě stopy. Mladík smazal ženu a nakreslil pupkatého muže; holčička přes něho přeběhla, pohodila vlasy a setřásla mu na břicho řadu knoflíků a čáru kapek, připomínajících lulání na dětských kresbách, mezi dlouhé nohy ze zapíchaných mušliček.

Ve změti výletnic a jejich dětí, jež ležely mdlé a vlhké na dusivě horkém slunci nebo povykovaly nad papírovými vlaštovkami nebo stavěly hrady, které ihned braly za své pod chodidly dalších výletníků, humpolácky mašírujících na různá místa pláže, mezi výkřiky „Zmrzlina“, hněvivě šťastným řevem kluků hrajících kopanou a jekotem dívek, když jim moře vystoupilo po pás, seděl mladík sám, se stíny svého neúspěchu po boku. Několik tichých manželů s vyhrnutými kalhotami a s plandajícími šlemi se pomalu šplouchalo na krajíčku moře, šplouchaly se ženy v tlustých, černých výletních šatech, smály se vlastním nohám, psi honili kamínky a jeden hrdý chlapec brázdil vodu na gumovém tuleni. Mladík ve své pustině viděl, jak se před ním usazuje sváteční sobota, klamná a hezká jako plochý obraz pod sprostým sluncem, veselící se rodiny s papírovými sáčky, kyblíčky a lopatičkami, slunečníky a láhvemi, šťastné, vroucí a roztoužené dívky s mastí proti sežehnutí v kabelce, bronzoví mladíci s hrudními koši a závistiví bílí mladíci ve vestách, vyzáblé, bledé, chlupaté, přesmutné nohy manželů, mlčky kráčející vodou, tlusťoučké a kadeřavé děti, děti s oholenou hlavou a ohnutými zády, rýpající se v písku s neopakovatelnou, až nesmyslnou rozkoší, ti všichni ho dojímali – pomyslil si dramaticky ve své izolaci – až k staré hanbě a lítosti; jsa vně veškerého svátku, jako nějaký mladík navěky odsouzený do společnosti svých vrtochů, povznesen nad vysokou a obyčejnskou, upocenou, sluncem probuzenou moc a omezenost letního masa v den, kdy celý svět má volno, chytil míč, jejž odpálil do vzduchu nějaký malý chlapec cínovým podnosem, a povstal, aby jej hodil zpátky.

Chlapec ho vyzval ke hře. Opodál čekala přátelsky se tvářící rodina, rozcuchané ženy s šaty zastrkanými do kalhotek, bosí muži jen v košili, několik dětí v košilkách a v roztrhaném spodním prádle. Hořce nahrál míč jednomu otci, jenž stál s podnosem před brankou z klobouků. „Vlk samotář, který si hraje s míčem,“ řekl si, když tácek zavířil. Pronásledoval míč směrem k moři, mihl se kolem svlékajících se žen a ještě na ně stačil mrknout, zakopl o hrad a vpadl do klubka mokrých dívek, ležících jako hadi, promočil si boty, když chňapl po balonu, unášeném vlnou, a náhle pocítil, že se mu s chloubou těla vrací štěstí, a zakřičel na matku za klobouky: „Pozor, Duckworthi[21], letí bomba.“ Míč se odrazil o hlavu jednoho kluka. Poskakující míč se proplétal sem a tam mezi roztroušenými rodinami, mezi sendviči a šatstvem, strýci a matkami. Jakýsi plešoun s vyčuhujícím podolkem vrátil míč špatným směrem a skotský ovčák jej zanesl do moře. S táckem teď byla na řadě matka. Podnos i míč jí přeletěly za hlavu. Strýc v panamském klobouku jej odpálil k psovi, který s ním odplaval z dosahu. Nabídli mladíkovi chlebíčky obložené vejci a řeřichou a teplé černé pivo a on a strýček a otec se usadili na Evening Post a zůstali tam, dokud jim moře neolízlo nohy.

Opět sám, uřícený a nešťastný (neboť minuta chlouby, kdy běžel mezi neznámými ležícími lidmi, běžel hlučně, avšak s klidem v duši, byla odpálena – jako míč, řekl si – do moře) kráčel k prostoru na pláži, kde na bedně označené „Pan Matthews“ mluvil k shromáždění bezvýrazných žen kazatel o pekelných plamenech. Kluci s foukačkami na hrách seděli klidně poblíž. Jakýsi otrhaný muž vybíral do čepice peníze a nedostal vůbec nic. Pan Matthews hrozil studenýma rukama, bouřil proti sváteční nečinnosti a ze své chvějící se bedny proklínal léto. Volal o nové teplo. Silné slunce se mu opíralo do kostí a on si zapnul límeček od kabátu. Děti z Údolí s vpadlýma, nestoudnýma očima, hbitými jazyky a zpěvavými hlásky, s hrudníky tenounkými jako lusk, se shromáždily kolem stánku s limonádou a kolem tříkolek, a on se jich všech zříkal. Horlil proti dívkám, které se česaly a pudrovaly ve spodním prádle, i proti zdrženlivým dívkám, které se chytře oblékaly pod stany z ručníků.

Když pan Matthews zavrhl do nachova zbarvené město, vyhnal kluky s obnaženými bříšky, tancující kolem zmrzlináře, a obvázal opálená stehna děvčat svým černým kabátem – „K zemi! K zemi!“ křičel. „Sestoupila na nás noc!“ – stál mladík sklíčeně, stín u ramene, a myslel na porthcawleské pobřeží, kde se jeho kamarádi houpají s děvčaty na horské dráze nebo se řítí v strašidelném vlaku tunelem kostlivců. Leslie Bird má asi plnou náruč kokosů. Brenda střílí s Herbertem na střelnici. Gill Morris kupuje Molly cocktail se sherry v Esplanadu. Zde tedy stojí, naslouchá panu Matthewsovi, pijákovi ve výslužbě, pláče nad tmou na večerních písčinách, peníze ho pálí v kapse a sobota dohořívá.

Ve své samotě odmítl ráno jejich pozvání. Herbert v nízkém červeném sportovním autu se značkou GB vzadu a s nymfou vystoupivší z moře na chladiči se zastavil v domě jeho otce, avšak on, mladík, mu řekl: „Nemám náladu, kamaráde. Chci strávit klidný den. Dobře se bav. Neudělej příliš mnoho piv.“ Čekal už jen na západ slunce, stál ve smutném kruhu s neradostnými ženami, které zíraly na nějaký bod na obloze za zády proroka, a přál si, aby se vrátilo jitro. Panečku! Takhle teď vyhazovat peníze v arénách a na střelnici v lunaparku, sedět v salonu zářícím chromem, mít před sebou panáka za šilink a šest pencí a v ruce tureckou cigaretu, vypravovat děvčatům nejnovější vtip, koukat na slunce skrze palmy v okně salonu, snášet se nad promenádu, nad lázeňská lehátka, nad mrzáky a vdovy, nad víkendově vyfintěné ženy v kalhotách a v šátcích, nad elegantní, k zulíbání nakadeřené dívky s ošklivými přítelkyněmi v brýlích, nad nevinné, chvástavé, hlučné uličníky, nad pinčlíky sahající po kotník a nad prodavače cukrovinek na velocipedu. Ronald odplul do Ilfracombu na „Lady Moiře“ a v nacpaném lodním salonu hází do sebe s partou z Brynhyfrydu piva a ani ve snu ho nenapadne, že doma na písčinách je jeho kamarád úplně sám a suší hubu a že večer je otravný jak kaple. Všichni jeho přátelé zmizeli ke svým radostem.

Pomyslel si: Básníci žijí a chodí se svými básněmi; člověk s básnickou vizí nepotřebuje společnost druhých; sobota je syrový den; musím jít domů a posadit se v ložnici u vařiče. Ale nebyl básníkem živoucím a chodícím, byl mladíkem v přímořském městě za teplého svátečního dne a zbývaly mu dvě libry na útratu; neměl žádnou básnickou vizi, jen dvě libry a malé tělo s nohama na zpřeházeném písku; božský klid je pro staré lidi; i hnul se k odchodu přes železniční výhybky k silnici brázděné tramvajovými kolejemi.

Pohrdavě si odfrkl nad květinovými hodinami ve Viktoriiných zahradách.

„A co si náš frajer počne teďka,“ řekl nahlas a mladá žena, která seděla na lavičce proti záchodku z bílých kachlíků, se tomu usmála a odložila román.

Na hlavě měla kaštanové vlasy, staromódně do vysoka načesané – volné kučery a drdol, z něhož vyrůstala bílá umělá růže od Woolworthe, chýlila hlavičku a dotýkala se jejího ucha. Byla oblečena do bílých šatů, na prsa si připnula bílou papírovou květinu a na rukou měla prsteny a náramky z pouťového stánku. Dívala se malýma, úplně zelenýma očima.

Pečlivě a chladně zaznamenal jediným pohledem veškeré neobvyklé podrobnosti jejího vzhledu; a právě to její klidné, neustrašené chování tváří v tvář jeho pohledu, kterým ji okukoval od hlavy k patě, to nevinné vědomí v jejím úsměvu i v poloze hlavy, že jemnost a přístupná cizost ji ochraňují před hrubým obtěžováním i před svlékavými zraky, mu rozechvělo prsty. Třebaže měla dlouhé šaty a vysoký límec, byla by mohla stejně tak být na sukovité lavičce svlečená. Úsměv prozrazoval nahé a neposkvrněné, ochotné a teplé tělo pod bavlnou a ona čekala bez viny.

Jak je krásná, pomyslil si, s myslí upřenou na slova a s očima upřenýma na její vlasy a červenou a bílou pokožku, jak krásně na mne čeká, i když neví, že čeká, a já jí to nemohu nikdy povědět.

Zastavil se a civěl na ni. Seděla jako důvěřivá dívka před kamerou, usmívala se, ruce si složila na klín a hlavu lehce naklonila ke straně, takže se jí růže třela o krk. Přijímala jeho obdiv. Jediná dívka z milionů si přisvojila jeho dlouhý pohled a hýčkala jeho hloupou lásku.

Komáři mu vlétli do úst. Zahanbeně spěchal dál. U vrat Viktoriiných zahrad se otočil, aby ji uzřel naposledy na této zemi. Ztratila klid, když se mladík od ní zhurta a nevhodně odtrhl, a zmateně se dívala za ním. Jednu ruku pozvedla, jako by mu chtěla pokynout k návratu. Kdyby posečkal, zavolala by na něho. Zahnul za roh a přes hradby z křoví zaslechl její hlas – stovku hlasů a všechny její –, jak volají jeho jméno, a stovku jmen, která byla všechna jeho.

A co udělá vyděšený, láskou zpitomělý mladý frajer dál?, ptal se tiše svého odrazu v křivém zrcadle prázdného lokálu Viktorie. Opičí, skleslý obličej s nápisem „Basské pivo“ přes čelo odpověděl naprasklým úšklebkem.

Kdyby přinesli na talíři Venuši, pravily dva rudé rty tvaru melounového plátku, požádal bych o ocet a polil bych ji.

Mohla ze mne vypudit pocit viny; mohla zahladit mou hanbu; proč jsem se nezastavil a neoslovil ji?, ptal se.

Viděl jsi v parku podivnou kůstku, odvětil jeho odraz, bylo to dítě přírody, panebože, panebože! Všiml sis kapek rosy v jejích vlasech? Přestaň si povídat se zrcadlem jako nějaký hrdina z časopisu, znám tě příliš dobře.

Nová hlava, nadmutá a s useknutou čelistí, se mu zakývala za ramenem. Prudce se otočil a slyšel hostinského říkat:

„Pustila vás snad vaše jediná a nejdražší k vodě? Vypadáte jak ohřátá smrt. Dejte si jedno pivčo na útraty podniku. Dnes je pivo zdarma. Zatáhnu celou sekeru.“ Otočil pípou. „Čepujeme jen prima kvalitu. Přímo z rezu. Vy ale vypadáte za všechny prachy,“ řekl, „jediný zachráněný z vraku a jediný zachráněný vrak. Tak na tu podívanou na vás!“ Vypil pivo, které předtím načepoval.

„Mohl bych, prosím, dostat sklenici piva?“

„Kde si myslíte, že vlastně jste? V hospodě?“

Mladík nakreslil na vyleštěný stůl uprostřed lokálu prstem namočeným do piva kulatou hlavu dívky a navršil na ni žlutou pěnu vlasů.

„Svinstvo! Svinstvo!“ řekl hostinský, oběhl výčep a utřel hlavu suchým hadrem.

Mladík zaštítil svinstvo kloboukem, napsal své jméno na kraj stolu a pozoroval, jak písmena schnou a mizí.

Otevřeným arkýřovým oknem viděl za nepotřebnými kolejemi pokrytými pískem černé tečky koupajících se lidí, zakrnělé chaty, trpaslíky poskakující kolem stánků s limonádou a drobounký kruh nábožných. Od chvíle, kdy chodil a hrál si tam kus dál v té přecpané divočině a omlouval svoje zoufalství a hledal společnost lidí, třebaže je odmítal, našel pravé štěstí a ztratil je, a to všechno v jedné ohromující a neohrabané minutě u nápisu „Páni“ a u květinových hodin. Kdyby byl starší a moudřejší a o nic lepší, byl by se podíval do zrcadla, aby se přesvědčil, zda jeho objev i ztráta se projevily na jeho obličeji stíny pod očima nebo vráskami kolem úst; byl by ovšem tak jako tak věděl, jakou odpověď obdrží od pokrouceného odrazu.

Hostinský se posadil blízko něho a řekl úlisným hlasem: „Teď mi hezky všechno povíte, jsem úplné skladiště tajemství.“

„Není co povídat. Viděl jsem ve Viktoriiných zahradách dívku a tak jsem se ostýchal, že jsem na ni nepromluvil. Byl vám to kousek za všechny svaté.“

Přes hloubku své lásky i žalu se mladík styděl za touhu po družnosti; viděl před očima klidný obličej dívky na lavičce a úsměv, kterým mu vyčítala jeho slova a současně mu odpouštěla, a špinil ji a táhl ji do plivanců a pilin a vymódil ji, až nakonec hostinský řekl:

„Já sám mám rád, když jsou pěkně nadělané. Kolem dokola Bessy jako kolem dokola plynojemu. Taky jsem propás životní příležitost. Padesát nahých krasotinek a vyhasly mi pistole.“

„Dejte mi, prosím, ještě jednou totéž.“

„Chcete říci podobné.“

Hostinský načepoval sklenici piva, vypil ji a načepoval další.

„Vždycky si dávám jednu se zákazníky,“ řekl, „nemáme si pak co závidět. Teď jsme jen párek starých mládenců se zlomeným srdcem.“ Znovu usedl.

„Nemůžete mě poučit o ničem, co bych neznal,“ řekl. „Viděl jsem v tomhle baru přes dvacet sboristek z Empiru, zlitých pod obraz boží. Ach, les dívkes, les stehnas!“

„Přijdou sem dnes v noci?“

„Tenhle týden tu máme jenom nějakého chlápka, který přeřezává pilou ženskou vejpůl.“

„Schovejte mi půlku.“

Vtom vstoupil po neviditelné bílé čáře opilec a hostinský ze soucitu přivrávoral k němu přes celou místnost a obsloužil ho pintou piva. „Dnes je pivo zdarma,“ řekl. „Zatáhnu celou sekeru. Vy jste byl dlouho na slunci.“

„Byl jsem na slunci celý den,“ pravil muž.

„Hned mě napadlo, že vás to pořádně ožehlo.“

„To je z pití,“ řekl muž. „Pil jsem.“

„Svátek se chýlí ke konci,“ zašeptal do sklenice mladík. „Sbohem, kose, ta příležitost je v tahu,“ pomyslil si a prohlížel si se zájmem, který si nemohl prominout, komické barevné pohlednice, přilepené na zdi pod obrázkem teriéra pijícího porter a znázorňující ženy na pláži se zadničkami jako kopečky a manželkami ušlápnuté muže s nohama jako sirky, vyzbrojené dalekohledy; a nyní mladík smetával chřadnoucí den ve společnosti bodrého hostinského a ochlasty v promáčknuté čepici. Sesmekl si klobouk přes čelo a kadeř, která se dostala pod klobouk, ho polechtala na očním víčku. Spatřil pronikavým okem cizince, jemuž neunikne ani jediný odstín zkřiveného úšklebku, ani to nejnepatrnější gesto, kreslící ve vzduchu tvar smrti, mladého muže s nepoddajnými vlasy, který si kašle do ruky v rohu hnijící místnosti a bafá kouř z aromatizované Weightky.

Když se však opilý muž k němu motal na svéhlavých nohou a nesl svou důstojnost jako někdo, kdo by nesl plnou sklenici kolem dokola po chvějící se lodi, když hostinský za výčepem hlomozil a hvízdal a sehnul se, aby se napil, setřásl mladík s úsměškem a zarděním nepravdivou tajnou tragédii, vymodeloval z melancholického klobouku měkký tyroláček s tvrdým lemem a odmítl dojatého cizince. V bezpečném středu vlastní totožnosti, vnímaje důvěrný svět kolem sebe jako jiné maso, seděl smuten a spokojen v ohavné místnosti průměrného hotelu v přímořské části ošumělého, rozlehlého města, kde se dělo všechno. Nepotřeboval temný vnitřní svět, když se na něho vtiskla řeka Tawe a excentričtí obyčejní lidé vyrazili a vyplazili se s břeskem a prapory z domů, z budov bez půvabu, z továren a tříd, zářících obchodů a rouhačských kaplí, z konečných stanic a konferenčních sálů, propadajících se průchodů a uliček vroubených cihelnou zdí, z podloubí a útulků a děr za dřevěnými ohradami, ze společného, divokého rozumu města.

Opilec se k němu nakonec dostal. „Položte mi sem ruku,“ řekl, otočil se a poklepal si zadek.

Hostinský hvízdl a povstal od pití, aby viděl, jak se mladík dotkne zádi opilcových kalhot.

„Co tam cítíte?“

„Nic.“

„To je v pořádku. Nic. Nic. Nic se tam nedá cítit.“

„Jak se teda můžete posadit?“ zeptal se hostinský.

„Sedám si prostě na to, co tam doktor nechal,“ pravil hněvivě muž. „Kdysi jsem měl stejně dobrý zadek jako vy. Pracoval jsem pod zemí v Dowlais a zřítil se na mě konec světa. Víte, co jsem dostal za to, že jsem ztratil zadek? Čtyři šilinky tři pence. Dva šilinky tři půlpence za jednu šunku. To přijde levnějc než prase.“

Dívka z Viktoriiných zahrad vstoupila do baru se dvěma přítelkyněmi: s plavovlasou mladou dívkou téměř stejně krásnou jako ona sama a se ženou středních let, oblečenou a nalíčenou, aby vypadala mladě. Všechny tři si sedly ke stolu. Dívka, kterou miloval, objednala třikrát portské a gin.

„To máme rozkošné počasí, že?“ pravila žena středních let.

Hostinský řekl: „Samé modré nebe.“ S mnoha úklonami a úsměvy postavil před ně nápoje. „Měl jsem za to, že princezny šly do lepšího hostince,“ řekl.

„Co je lepší hostinec bez tebe, hezoune?“ řekla plavovlasá dívka.

„Tohle je Ritz a Savoy, viď, garçon, miláčku?“ řekla dívka ze Zahrad a poslala mu rukou polibek.

Mladík v arkýři, dosud ohromen z prvního nenadálého pohledu na dívku, vstupující do tmavnoucí místnosti, zachytil polibek pro sebe a zrudl. Chtělo se mu vyběhnout z místnosti, proletět divotvornými Zahradami, vtrhnout do domu a skrýt hlavu do peřin a proležet tam celou noc, oblečen a rozechvělý, slyšet její hlas a pod zavřenými víčky vidět její doširoka otevřené zelené oči. Ale jen nemocný chlapec s rozbouřenou krví by utekl od opravdové lásky do snu, ulehl v ložnici přeplněné tisícerou hanbou a vzlykal do pernatých, tlustých prsou a tváře provlhlé podušky. Vzpomněl si na svůj věk a básně a už by se nebyl pohnul.

„Móře díků, Lou,“ řekl hostinský.

Jmenuje se tedy Lou, Louise, Luisa. Je asi Španělka nebo Francouzka nebo Cikánka, ale byl by dokázal určit ulici, z níž ten hlas pochází. Podle stoupání a klesání pronikavých hlasů poznal, kde bydlí její přítelkyně, a dozvěděl se také jméno té ženy středních let – paní Emeralda Franklinová. Každý večer byla k vidění v Židově harfě, jak si přihýbá, slídí a pozoruje hodiny.

„Poslouchaly jsme na pláži Matthewse, jak vyhrožuje Peklem. Odvrhněte tohleto a odvrhněte tamhleto, a dřív míval ve zvyku vyzunknout před snídaní pintu kořaly,“ řekla paní Franklinová. „Tomu říkám odvaha!“

„A z holek oko nespustí,“ řekla blondýna. „Já bych mu za pultem nevěřila ani o kapku víc než Ramonu Navarrovi[22].“

„Hopla! Já jsem se ve světě vyšvihl. Minulý týden jsem byl ještě Karlík Chyťteho,“ pravil hostinský.

Paní Franklinová pozvedla rukou v rukavičce prázdnou sklenici a zatřásla jí jako zvonkem. „Muži jsou odjakživa podvodníci,“ řekla. „A kapku jedu jednou dokola.“

„Zejména pan Franklin,“ řekl hostinský.

„Ale něco na tom je, co ten kazatel říkal,“ pravila paní Franklinová, „hlavně o tom miliskování. Když si vyjdete po padla v hospodách na zdravotní procházku kolem písčin, octnete se v učiněné Sodomě a Gomoře.“

Plavovlasá dívka se zasmála. „Slyšte, slyšte, paní Přísnou! Já ji vidět s jedním černochem minulá středa za muzeem.“

„To byl jeden Ind z univerzitní koleje,“ řekla paní Franklinová, „a byla bych ti vděčná, kdyby sis to zapsala za uši. Pod kůží jsme všichni bratry, ale v mé rodině není ani kapka černé krve.“

„Božínku, božínku!“ řekla Lou. „Nechte toho, zlatíčka. Dnes mám narozeniny. Je svátek. Dejte do toho taky trochu legrace. Mňau! Mňau! Marjorie, polib Emeraldu a buďte přítelkyně.“ Usmívala se a smála se na ně na obě. Mrkla na hostinského, který jim doléval vrchovaté sklenice. „Na tvoje modré oči, garçon!“ Mladíka v rohu si nevšimla. „A jednu tamhle pro dědu,“ řekla a usmála se na kymácejícího se opilce. „Dnes je mu jedenadvacet. Tak! Přece jsem ho rozesmála.“

Opilec vysekl hlubokou, nebezpečnou poklonu, nadzdvihl klobouk, klopýtl o rám krbu a plný půllitr v jeho volné ruce stál přitom pevně jako skála. „Nejhezčí žába v Carmarthenshiru,“ řekl.

„Tady je Glamorganshire, táto,“ odvětila, „copak neznáte zeměpis? Podívejte se na něho, jak vykrucuje valčík! Pozor na sklenice! Má moc páry. Do toho, rychleji! Zatancuj nám charleston!“

Opilec s půllitrem vysoko vztyčeným tančil, až upadl, a po celou tu dobu nevybryndal ani kapku. Ležel na zaprášené podlaze u nohou Lou a důvěřivě a láskyplně se na ni vzhůru zubil. „Upadl jsem,“ řekl. „Když jsem měl ještě zadek, tancoval jsem jak dragoun.“

„Ztratil zadnici při posledním soudu,“ vysvětloval hostinský.

„Kdy ztratil zadnici?“ se ptala paní Franklinová.

„Když Gabriel fouknul na píšťalu dole v Dowlaisu.“

„Vy mě houpáte.“

„To je mi potěšením, paní Em. Hej, vy! Vstaňte z vomitoria.“

Muž zavrtěl koncem těla jako ohonem a zavrčel u Louiných nohou.

„Položte si hlavu na moje nohy. Udělejte si pohodlí. Nechte ho tam ležet,“ řekla.

Okamžitě usnul.

„Nesmím trpět v místnostech podniku opilce.“

„Víte, kam teda máte jít.“

„Kru-tá, paní Franklinová!“

„Běžte a starejte se radši o obchod. Obslužte toho mladíka v rohu, má jazyk na vestě.“

„Kru-tá paní!“

Jakmile paní Franklinová upozornila na mladíka, Lou vrhla krátkozraký pohled přes lokál a spatřila ho, jak sedí zády k oknu.

„Musím si opatřit skla,“ řekla.

„Když ne skla, tak aspoň sklenice. Do rána jich ještě užiješ ažaž.“

„Ne, na mou čest, Marjorie, nevěděla jsem, že tu někdo je. Moc se vám omlouvám, vy tam v koutě,“ řekla.

Hostinský rozsvítil. „Trošku lux in tenebris.“

„Ach!“ řekla Lou.

Mladík se neodvažoval pohnout ze strachu, že by mohl přerušit dlouhé světlo jejích zkoumavých zraků, okouzlení, zářící mezi nimi jako jediný pruh světla, nebo že by ji mohl vylekat, takže by promluvila; a neskrýval lásku ve svých očích, protože by k ní dívka dokázala proniknout stejně snadno, jako dokázala převrátit mu srdce v hrudi a rozbušit je tak, že přehlušilo zvuk chvatné rozpravy obou přítelkyň, řinčení sklenic za pultem, kde hostinský na ně plival a leštil je a nic mu neunikalo, a chrápání uvelebeného spáče. Nic mně nemůže ublížit. Ať si hostinský tropí posměch. Jen se chichotej do sklenice, naše Em. Říkám nahlas celému světu – jsem v sedmém nebi, čumím na Lou jako blázen, Lou je moje děvče, moje lilie. Ach, lásko! Ach, lásko! Není sice žádná dáma s tím svým protáhlým hlasem a pije jako duha; ale Lou, jsem tvůj, a Lou, jsi má. Zpěčoval se zrovna teď přemítat o její nestoudnosti a znásilňovat slovy její krásu. Pod sluncem či pod měsícem nebyla vůbec ničím, leč jeho láskou. Beze studu a jist sám sebou se na ni usmál; a třebaže se připravil na všechno na světě, úsměv, jímž odpověděla, mu rozechvěl opět prsty tak, jako se mu rozechvěly v Zahradách, vehnal mu červeň do tváří a vyštval srdce do trysku.

„Harolde, dolej tomu mladíkovi sklenici,“ řekla paní Franklinová.

Hostinský nehnutě postával, v jedné ruce držel utěrku na prach a v druhé kapající sklenici.

„Máš vodu v uších? Nalej mladíkovi!“ Hostinský si přiložil utěrku k očím. Vzlykal.

Otřel si předstírané slzy.

„Myslel jsem, že jsem na premiéře a že tohle je královská lóže,“ pravil.

„Má vodu na mozku, a ne v uchu,“ řekla Marjorie.

„Zdálo se mi, že hrají krásnou tragikomedii, která se jmenuje ‚Láska na první pohled aneb další dobrý člověk na scestí‘. První jednání v kořalně u moře.“

Obě ženy si zaťukaly na čelo.

Lou se stále usmívala a řekla: „Kde bylo druhé jednání?“

Měla právě tak hebký hlas, jak si představoval, dříve než se pustila do rozmarného a neklidného laškování s přespříliš důvěrným hostinským a s oběma ženskými. Viděl v ní moudrou, něžnou dívku, kterou nemohla zkazit sebeotrlejší společnost, neboť její měkké já, obnažené až k srdci, pronikalo každou obranou jejich balamutících smyslů. Když si zrovna tohle myslel a snažil se vyjádřit její něžnost a nevěrně utíkal ze skutečné místnosti a od své lásky (uprostřed ní) ke slovům, s trhnutím se probudil a spatřil její živoucí tělo šest kroků od sebe, žádné poklidné srdce zabalené do fráze, ale hezkou dívku, kterou je třeba získat a udržet. Musí se jí rychle zmocnit. Vstal, aby k ní přešel.

„Probudil jsem se před druhým jednáním,“ řekl hostinský. „Dal bych za to i svou starou, drahou matku, abych to viděl. Tlumená světla. Purpurové pohovky. Extatické blaho. Là, la chérie!“[23]

Mladík si sedl vedle ní ke stolu.

Hostinský Harold se naklonil přes výčep a nastavil ruku k uchu.

Muž na zemi se převaloval ve spánku a hlavou ležel v plivátku.

„Měl jste si sem už dávno přijít sednout,“ zašeptala Lou. „Měl jste se zastavit a promluvit se mnou v Zahradách. Ostýchal jste se?“

„Hrozně jsem se ostýchal,“ zašeptal mladík.

„Co je šeptem, to je s čertem. Neslyším ani slovo,“ řekl hostinský.

Na mladíkovo znamení – lousknutí prstů, po němž se rozbíhají číšníci ve smokingu s ústřicemi po nesmírně velké místnosti – naplnil hostinský sklenice portským, ginem a černým pivem.

„Nikdy nepijeme s cizími lidmi,“ řekla se smíchem paní Franklinová.

„On není cizí člověk,“ prohodila Lou, „že nejsi, Jacku?“

Hodil librovou bankovku na stůl. „Já to táhnu.“

Večer, který skončil dříve, než začal, uháněl za smíchu okouzlujících žen, ostrých jako břitva, při zkazkách hostinského, který se hodil spíše na jeviště, a za blažených úsměvů a mnohomluvných odmlčení Lou po jeho boku. Teď je Lou v suchu a v bezpečí, napadlo ho, po všem tom jejím chození podobném mému pochybnému chození po osamělých dálkách svátečního dne. V teplém, roztočeném středu lokálu byli stejní a sobě blízcí. Město a moře a poslední výletníci se nořili do tmy, která s nimi neměla nic společného, a ponechávali tuto jedinou místnost v záři světla.

Jeden po druhém se šouralo z temna do hospody několik ztracených mužů, smutně popili a vyšli ven. Rozpálená paní Franklinová ubryndávala ze sklenice a mávala jí při jejich odchodu. Harold za jejich zády mrkal. Marjorie jim ukazovala svoje dlouhé, bílé nohy.

„Nikdo na světě nás nemiluje, kromě nás samých,“ řekl Harold. „Mám zavřít hospodu a nechat tu chamraď venku?“

„Lou čeká pana O’Briena, ale nedejte se tím rušit,“ řekla Marjorie. „Je to její sladký papínek ze starého dobrého Irska.“

„Milujete pana O’Briena?“ zašeptal mladík.

„Jak bych mohla, Jacku?“

Představoval si pana O’Briena jako vtipného, vysokého chlapíka středního věku s vlnitými, šedivějícími vlasy a s přistřihnutým kouskem špíny na vrchním rtu, s křiklavým prstenem na prsteníku, s pytlíky pod mazanýma očima, oblečeného jako panáka, ve vestě s kosticemi, jako dobrého kámoše, teď někde v Cardiffu, hrozného milence Lou, který se k ní nyní řítí dusnými ulicemi ve firemním voze. Mladík sevřel na stole, pokrytém vypitými lahvemi, svou ruku, a Louisinu schoval v teplé síle pěsti. „Teď je zas řada na mně, moje runda,“ řekl, „znovu do toho, co hrdlo ráčí! Dvojáky, trojáky, paní Franklinová se za námi belhá jako kulhavá kobyla.“

„Matka nikdy neměla kulhavou kobylu.“

„Panebože, Lou!“ řekl. „Jsem s vámi více než šťasten.“

„Cukrú! Cukrú! Poslouchejte hrdličky.“

„Ať si cukrují,“ řekla Marjorie, „já bych taky dokázala cukrovat.“

Hostinský se s údivem porozhlédl. Pozdvihl ruce dlaněmi vzhůru a vztyčil hlavu.

„Hospoda je plná ptáků,“ řekl.

„Emeralda zrovna snáší vejce,“ řekl, když se paní Franklinová zakolébala v židli.

Brzy se hospoda naplnila zákazníky. Opilec procitl, vyběhl ven a nechal čepici čepicí v hnědé louži. Z vlasů mu padaly piliny. Malý, starý, kulaťoučký, červenolící bujarý muž seděl tváří v tvář mladíkovi a Lou, kteří se drželi pod stolem za ruce a třeli se o sebe nohama.

„Noc jako pro lásku stvořená,“ řekl stařec. „V noc takovou od bohatého žida Jessika se tajně odkradla.[24] Víte, z čeho to je?“

„Z Kupce benátského,“ řekla Lou. „Ale vy jste Ir, pane O’Briene.“

„Byl bych dal ruku do ohně na to, že jste veliký muž s kartáčkem pod nosem,“ pravil vážně mladík.

„Jaké zvolíte zbraně, pane O’Briene?“

„Řekl bych brandy za svítání, paní Franklinová.“

„Nikdy jsem vám nepopisovala pana O’Briena. Vy sníte!“ zašeptala Lou. „Kéž by tahle noc trvala věčně.“

„Ale ne tady. Ne v hospodě. V pokoji s velkou postelí.“

„Postel v hospodě,“ pravil stařec, „– jestli mi prominete, že vás slyším – to je moje, to jsem vždycky chtěl. Přemýšlejte o tom, paní Franklinová.“

Hostinský vystrčil hlavu za výčepem.

„Zavíráme, gentlemani a ostatní!“

Střízliví neznámí se odklidili, provázeni smíchem paní Franklinové.

Světla zhasla.

„Lou, neztrať mě.“

„Držím tě za ruku.“

„Pevněji stiskni, ať to bolí.“

„Zlom mu jeho zatracený vaz,“ řekla ve tmě paní Franklinová. „Urazit jsem vás nechtěla.“

„Marjorie plácne do těla,“ řekla Marjorie. „Vypadněme ze tmy. Harold je potmě úplný pirát.“

„A děvče nás vede.“

„Popadněme každý láhev a poďme k Lou,“ řekla.

„Koupím ty láhve,“ řekl pan O’Brien.

„Koukej, abys mě teď neztratil ty,“ zašeptala Lou. „Drž se mě, Jacku. Ostatní se dlouho nezdrží. Pane Kriste, kéž bys tu byl jen ty a já!“

„Budeme tu jen ty a já?“

„Ty a já a pan Měsíc.“

Pan O’Brien otevřel dveře lokálu. „Nacpěte se do Rollsu, dámy. Pánové se postarají o medicínu.“

Mladík ucítil na ústech rychlý polibek Lou, dříve než vyšla ven za Marjorií a paní Franklinovou.

„Co říkáte, nerozdělíme se o to pitivo?“ řekl pan O’Brien.

„Podívejte se, co jsem našel na záchodě,“ řekl hostinský. „Zpíval na prkýnku.“ Objevil se za výčepem s opilcem, který se mu opíral o paži.

Všichni vlezli do auta.

„První zastávka u Lou.“

Mladík, usazený na kolenou Lou, viděl užasle, jak město kolem nich víří, viděl kouřově modrý obrys komínů a stožárů, tichých, zahálčivých doků, viděl, jak se prodlužují blesky světel chudinských ulic a mrkající obchody, které majitelé jeden po druhém zamykali. Auto bylo cítit voňavkou a pudrem a lidským masem. Narazil náhodou loktem o prs paní Franklinové, zmohutněný vatou. Její stehna připomínající polštáře nesla váhu opilcova převalujícího se těla. Mladík při jízdě narážel o hromadu žen a natřásal se na ní. Prsy, nohy, břicha, ruce se ho dotýkaly, hřály ho a dusily ho. Řítili se nocí, k posteli Lou, k neuvěřitelnému konci umírajícího svátku, kolem černých domů a mostů, kolem nádraží v mračnu kouře a vyjížděli příkrou vedlejší ulici, na jejímž vrchním konci svítila v kruhu zábradlí slabá lampa, a zabočili do prostoru, kde stál vysoký činžák, obklopený jeřáby, vztyčenými žebříky, tyčemi a trámy, trakaři a hromadami cihel.

Vylezli do pokoje Lou po mnoha tmavých, nebezpečných schodech. Před zavřenými dveřmi viselo na mřížoví prádlo. Paní Franklinová, která se sama neohrabaně potýkala za zády ostatních s opilcem, šlápla do kbelíku a černé kočce se šťastně podařilo přeběhnout jí přes nohu. Lou vedla mladíka za ruku chodbou, vroubenou dveřmi se jmény nájemníků, škrtla sirkou a zašeptala: „Nebude to trvat dlouho. Buď hodný a měj strpení s panem O’Brienem. Už jsme tady. Vejdi první. Buď vítán, Jacku!“ Znovu ho políbila u dveří svého domova. „Tenhle polibek je můj slib.“

Rozsvítila a mladík s ní hrdě vstoupil do jejího pokoje, do pokoje, s kterým se brzy seznámí, a spatřil širokou postel, gramofon na židli, v koutku zpola ukryté umyvadlo, plynový hořák a vařič, zavřenou kredenc a fotografii Lou v rámečku z lepenky na prádelníku bez rukojetí na zásuvkách. Tady spí a jí. Ve dvojité posteli spí celou noc, bledá a svinutá do klubíčka, a spí na levém boku. Až s ní bude pořád žít, nedovolí jí snít. Žádní jiní muži nesmí v její hlavě ležet a milovat. Roztáhl prsty na jejím polštáři.

„Proč bydlíte na špičce Eiffelovky?“ řekl hostinský, když vstupoval do pokoje.

„To je schodů!“ řekl pan O’Brien. „Ale jakmile se sem člověk dostane, je to tu útulné a domácké.“

„Jestli se sem ovšem dostanete!“ pravila paní Franklinová. „Jsem úplně umlácená. Tenhle starý otrava váží tunu. Lehni si, lehni si na podlahu a spi. Ten starý otrava!“ řekla láskyplně. „Jak se jmenuješ?“

„Arnoštek,“ pravil opilec a pozdvihl paži, aby si zakryl obličej.

„Nikdo tě neukousne, Arnoštku. Hej, dejte mu srknout whisky. Opatrně! Nevylej si to na vestu. Ráno si budeš vestu ždímat. Zatáhni záclony, Lou, vidím na ten protivný měsíc,“ řekla.

„Nasazuje ti snad brouky do hlavy?“

„Miluji měsíc,“ řekla Lou.

„Ještě se nenašel mladý milenec, který by nemiloval měsíc.“ Pan O’Brien obdařil mladíka bodrým úsměvem a poplácal ho po ruce. Sám měl ruku červenou a chlupatou. „Stačilo mrknout na Lou a na tohohle hezkého mládence a hned jsem poznal, že jsou stvořeni jeden pro druhého. Viděl jsem jim to na očích. Božínku, to teda ne! To teda nejsem dosud tak starý a slepý, abych nerozeznal lásku, když ji mám před nosem. Vy jste si toho nevšimla, paní Franklinová? Vy jste si toho nevšimla, Marjorie?“

Nastala dlouhá pomlka a Lou vybírala sklenice z kredence, jako by nebyla slyšela slova pana O’Briena. Zatáhla záclony, vypudila měsíc, posadila se na kraj postele a vsunula pod sebe nohy, podívala se na svou fotografii jako na fotografii nějakého cizího člověka a složila ruce právě tak, jako je složila tenkrát při prvním setkání, když jí mladík skládal v Zahradách zbožný hold.

„Kolem táhne asi zástup andělů,“ řekl pan O’Brien. „Jaké je tady ticho! Plácl jsem něco nevhodného? Pijte a veselte se, zítra umřeme. Kvůli čemu si myslíte, že jsem koupil tyhle roztomilé, lesklé láhve?“

Otevřeli láhve. Vypité srovnávali na římse krbu. Whisky šla všem k duhu. Hostinský Harold a Marjorie s vykasanými šaty seděli spolu v křesle. Paní Franklinová s hlavou Arnoštka zpívala sladkým, cvičeným kontraaltem Pastýřovo děvče. Pan O’Brien podupával do rytmu.

Chci objímat Lou, řekl si mladík, když pozoroval, jak pan O’Brien ťuká nohou o podlahu a usmívá se a hostinský vtlačuje Marjorii hluboko do křesla. Hlas paní Franklinové sladce zpíval v ložničce, kde by Lou a on měli ležet v bělostné posteli a žádní úsměvní společníci by neměli koukat, jak oba tonou. On a Lou by mohli klesat, jediné chladné tělo obtěžkané vroucím kamenem, do opadávajícího, bělostného, úplně prázdného moře, a již nikdy by se nevynořili. Seděla na jejich manželské posteli, byla mu tak blízko, že slyšela jeho dech, a přitom je dělila větší vzdálenost než před jejich prvním setkáním. Tehdy měl všechno, kromě jejího těla; teď ho dvakrát políbila a všechno zmizelo, kromě toho začátku. Musí být hodný a mít s panem O’Brienem strpení. Uměl by setřít ten objímající stařecký úsměv železným hřbetem své ruky. Klesejte níže, níže, Harolde a Marjorie, zmítejte se jako velryby u nohou pana O’Briena.

Přál si, aby se porouchalo osvětlení. On a Lou by mohli ve tmě vklouznout pod pokrývky a napodobit mrtvé. Kdo by je tam hledal, kdyby sebou ani nepohnuli, ani nešpitli? Ostatní by za nimi volali dolů po závratných schodech nebo by tiše štrachali po úzkých, překážkami zabarikádovaných chodbách nebo by vyklopýtali do tmy a hledali je mezi jeřáby a žebříky v bezútěšné spoušti zničených domů. Už slyšel ve vymyšlené tmě pana O’Briena křičet: „Lou, kde jsi? Odpověz! Odpověz!“, dutou odpověď ozvěny „Odpověz!“ a slyšel její rty tajně ševelit v chladné jámě postele jiné jméno a cítil, jak se pohybují.

„Emeraldo, to byla moc pěkná písnička a moc ošklivá slova. To byl ale povedený pastýř, to teda jo,“ pravil pan O’Brien.

Arnoštek začal na podlaze zpívat humpoláckým, rozmrzelým hlasem, paní Franklinová mu však položila ruku na ústa a on jí začal ruku cucat a otírat se o ni nosem.

„A copak tenhle mladý pastýř?“ řekl pan O’Brien a ukázal sklenicí na mladíka. „Umí taky tak dobře zpívat jako milovat? Hezky ho popros, děvče,“ pravil k Lou, „a on nám zapěje slavičí píseň.“

„Umíš zpívat, Jacku?“

„Jako vrána, Lou.“

„Copak neumí aspoň přednášet básně? Co je to za mladíka, který neumí své dámě chrlit básníky!“ řekl pan O’Brien.

Lou vyndala z kredence rudě vázanou knížku a podala ji mladíkovi se slovy: „Můžeš nám z toho něco přečíst? Druhý díl mám v krabici od klobouků. Přečti nám, Jacku, zasněnou báseň. Už je skorem půlnoc.“

„Jen milostnou báseň, žádnou jinou,“ řekl pan O’Brien. „Chci slyšet jen milostnou báseň.“

„Něžnou a sladkou,“ řekla paní Franklinová.

Sňala ruku z Arnoštkových úst a pohlédla na strop.

Mladík četl, avšak ne nahlas, a pozdržel se u jejího jména, vepsaného na vakát prvního svazku sebraných básní Tennysonových: „Luise od její učitelky v nedělní škole, slečny Gwyneth Forbesové. Bůh z nebe k nám shlíží, a dobrý je svět!“[25]

„Tak milostnou, nezapomeňte.“

Mladík četl nahlas a mhouřil oko nad nepřetržitě tancujícím písmem, Pojď do zahrady, Maud. A když došel k začátku čtvrtého verše, hlas mu zmohutněl:

„Jen jeden je,“ řekl jsem lilii,

kterého její srdce zná.

Kdy přece tanečníci pustí ji?

Je z hry a tance znavená.

Odejdou první s luny západem,

pak druzí, když se rozední

a v písku tiše, nahlas o kámen

poslední kolo odezní.

„Noc krátká je,“ já povídal jsem růži,

„když hoduje se u vína.

Jaké to vzdechy, pane, mladý muži,

po té, jež přece není tvá.“

„Však má, jen má,“ já přísahal jsem růži,

„navždycky, navždy stále má.“

Harold, který měl divoce rozcuchané vlasy a ústa začerveněná růží a jemuž visela hlava bezvládně přes opěradlo křesla, řekl náhle, když báseň skončila: „Dědeček se pamatuje, že jednou viděl lorda Tennysona; byl to malý člověk a měl hrb.“

„Ne,“ pravil mladík, „byl vysoký a měl dlouhé vlasy a vous.“

„Vy jste ho někdy spatřil?“

„Tehdy jsem ještě nebyl na světě.“

„Dědeček ho viděl. Tennyson měl hrb.“

„Alfred Tennyson ne.“

„Lord Alfred Tennyson byl malý, hrbatý človíček.“

„To teda mluvíme každý o jiném Tennysonovi.“

„Vy nemluvíte o tom pravém Tennysonovi, ten můj byl slavný básník a měl hrb.“

Lou na báječné posteli čekala jen jeho jediného ze všech mužů, ošklivého nebo hezkého, starého nebo mladého, v širokém městě a v malém světě, kterému je souzeno se rozpadnout; sklonila hlavu, políbila si ruku a poslala mu vzdušný polibek a ponechala ruku v záplavě světla na pokrývce. Její ruka mu připadala průhledná a světlo na pokrývce ji vytrvale prožhavovalo v tenkém ohbí dlaně a prstů.

„Zeptejte se pana O’Briena, jak vypadal lord Tennyson,“ řekla paní Franklinová. „Obracíme se na vás, pane O’Briene – měl Tennyson hrb nebo ne?“

Nikdo kromě mladíka, pro něhož nyní žila a na něhož čekala, si nevšiml drobných milostných pohybů Lou. Přiložila žhoucí ruku k levému prsu. Prstem na rtech ho vyzývala k mlčení.

„Přijde na to,“ řekl pan O’Brien.

Mladík opět přimhouřil oko, neboť se postel pohupovala jako loď; odporná, horká bouře z cigaretového mraku rozkomíhala kredenc a prádelník. Pohyby ložnice plovoucí na moři uklidňoval mazaným přivřením oka, přesto však zatoužil po nočním vzduchu. Námořnickým krokem se odebral ke dveřím.

„Místo, kam chodil císař pán pěšky, najdete na konci chodby ve druhém poschodí,“ pravil pan O’Brien.

U dveří se mladík otočil k Lou a usmál se celou svou láskou, kterou tak veřejně vyhlásil tváří v tvář celé společnosti, a přiměl Lou, aby mu úsměv oplatila pod závistivým pohledem pana O’Briena a pronesla: „Jacku, nezdrž se dlouho. Prosím! Nesmíš se dlouho zdržet.“

Teď už každý všechno pochopil. Za jeden večer vyrostla láska.

„Minutku, miláčku,“ řekl. „Hned jsem tady.“

Dveře se za ním zavřely. Narazil do zdi chodby. Škrtl sirkou. Zbývaly mu ještě tři. Klouzal a klopýtal dolů po schodech a klel, chytal se lepkavého, roztřeseného zábradlí, kolébal se na houpavých prknech podlahy, poranil si holeň o kbelík, procházel kolem zvuků tajemných životů za dveřmi a slyšel v nové horečce hlas Lou, jak ho popohání, volá ho, aby se vrátil, promlouvá k němu s takovou vášní a odevzdaností, že byl i ve tmě a v bolesti svého spěchu oslněn a ohromen. Na hnijících schodech uprostřed ubohého domu pronesla úděsný příval milostných slov; něžnosti z jejích úst byly vyleptány do jeho ucha. Honem! Spěchej! Každý okamžik je ubíjen. Lásko, zbožňovaný, drahý, běž zpátky a hvízdni na mne, otevři dveře, vykřikni mé jméno, polož mě. Pan O’Brien mi už vložil ruce na boky.

Vtrhl do nějaké jeskyně. Průvan mu zhasl sirky. Vpadl bokem do místnosti, kde si vleže šeptaly na zemi dvě postavy na černé kupě, a v hrůze vyrazil odtamtud ven. Vymočil se na slepém konci chodby a hnal se zpátky k pokoji Lou a dorazil nakonec k tichému schodišti na samém vršku domu; vystrčil ruku, ale zábradlí bylo prasklé a nic by tam nebylo zabránilo dlouhému pádu k zemi pokroucenou šachtou, která by jeho výkřik zdvojila a odrazila ozvěnou a vyhnala z děr ve zdi spící nebo neklidně sebou vrtící rodiny, šeptající postavy, slepé, vystrašené noční ptáky, zaměňující den za noc. Ztratil se v jakémsi tunelu u střechy a hmatal po vlhkých stěnách, hledal dveře: našel kliku a pevněji popadl, utrhla se však a zůstala mu v ruce. Lou ho přece vedla delší chodbou. Vzpomněl si na počet dveří; z každé strany troje. Seběhl po schodišti s polámaným zábradlím na jinou chodbu a táhl ruku po zdi. Napočítal troje dveře. Otevřel třetí dveře, vkročil do tmy a tápal na levé straně po vypínači. V náhlém světle spatřil postel, kredenc a prádelník bez rukojetí, plynový hořák, umyvadlo v koutě. Žádné láhve. Žádné sklenice. Žádná fotografie Lou. Červená pokrývka na posteli byla hladká. Nemohl se rozpomenout na barvu pokrývky Lou.

Nechal světlo svítit a otevřel druhé dveře, ale hlas neznámé, rozespalé ženy vykřikl: „Kdo je to? Jsi to ty, Tome? Tome, rozsviť.“ Hledal proužek světla u prahu dalších dveří a zastavil se, aby mohl naslouchat hlasům. Žena v druhém pokoji stále křičela.

„Lou, kde jsi?“ volal. „Odpověz! Odpověz!“

„Lou, jaká Lou? Žádná Lou tady není,“ pronesl mužský hlas otevřenými dveřmi prvního tmavého pokoje na začátku chodby.

Utíkal dolů po dalším schodišti a odpočítal poškrábanou rukou čtvery dveře. Jedny dveře se otevřely a žena v noční košili vystrčila hlavu. Pod ní se objevila dětská hlava.

„Kde bydlí Lou? Víte, kde bydlí Lou?“

Žena a dítě přiběhly beze slov.

„Lou! Lou! Jmenuje se Lou!“ slyšel se, jak řve. „Bydlí tady! V tomhle domě! Víte, kde bydlí?“

Žena popadla dítě za vlasy a vtáhla je do pokoje. Mladík svíral veřeje dveří. Žena vystrčila paži kolem veřejí a tvrdě ho udeřila do rukou svazkem klíčů. Dveře se přibouchly.

Mladá žena s nemluvnětem zabaleným v šále stála v otevřených dveřích na protější straně chodby a chytila ho za rukáv, když běžel kolem. „Která Lou? Vzbudil jste mi dítě.“

„Neznám její příjmení. Je teď s paní Franklinovou a s panem O’Brienem.“

„Vzbudil jste mi dítě.“

„Pojďte dovnitř a najděte si ji v posteli,“ pronesl hlas ze tmy za mladou ženou.

„Vzbudil mi dítě.“

Řítil se po chodbě a přidržoval si vlhkou ruku u úst. Padl na zábradlí posledního schodiště. Slyšel v hlavě hlas Lou, jak mu ještě jednou šeptá, aby se vrátil, když přízemí stoupalo k zábradlí jako zdviž plná mrtvých. Honem! Spěchej! Nemohu, nebudu čekat, je tu ubíjena svatební noc.

Vylezl po prohnilých, zraňujících, ohromných schodech na chodbu, kde předtím zanechal světlo v pokoji na konci chodby a celou cestu mu bylo špatně. Světlo nesvítilo. Klepal na všechny dveře a šeptal její jméno. Mlátil na dveře a řval a jedna žena v nátělníku a s kloboukem na hlavě ho vyhnala holí z chodby.

Dlouho čekal na schodech, třebaže teď už nezbývala žádná láska, na kterou čekat, a žádná postel, kromě jeho vlastní, příliš mnoho mil odtud, aby do ní mohl ulehnout, a zůstával mu jen nadcházející den, aby mohl vzpomínat na svůj objev. Všude kolem něho upadali vyrušení obyvatelé domu znovu do spánku. Potom vykročil z domu na pusté prostranství a pod nakloněné jeřáby a žebříky. Světlo jediné slabé lampy v rezatém kruhu padalo na hromady cihel, na zpřerážená prkna a na prach, který byl kdysi domy, kde drobní a téměř neznámí a navěky nezapomenutelní lidé špinavého města žili a milovali a umírali a vždycky prohrávali.

21 Duckworth – slavný kriketový hráč ve třicátých letech.

22 Ramon Navarra, filmový herec.

23 Là, la chérie! – Ach, milovaná!

24 Překlad J. V. Sládka.

25 Citát z básně Roberta Browninga Pippa jde mimo. Překlad F. Baleje.

Dylan Thomas

Portrét umělce jako štěněte

Překlad Petr Pujman

Překlad veršů Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce PackagingMonster/Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4603-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4604-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4605-6 (prc)

Table of Contents

Broskve

Návštěvou u dědečka

Patricie, Edita a Arnold

Rvačka

Zvláštní Kašlálek

Zrovna jako pejskové

Kde teče řeka Tawe

Koho by sis přál mít s sebou?

Stará Garbo

Jednu teplou sobotu