Svět, který stvoříš

Komedie o třech dějstvích

Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Svět, který stvoříš tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Neubert v Praze v roce 1937.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Frank Tetauer: Svět, který stvoříš), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 2. 6. 2025.

OSOBY

E. J. RYBA, zvaný MANUEL

VÁCLAV LINHART

PETR VRÁNEK

JOSEF RYBA

KOMISAŘ KREISINGER

JIŘINA ŽÁKOVÁ

ANNA RYBOVÁ

MAŘENKA

Děje se za našich dnů ve skleníkovém pokoji ve vile Rybových od soboty odpoledne do neděle večer.

DĚJSTVÍ PRVNÍ

Než se zvedne opona, je slyšet ve tmě prudkou klavírní improvizaci. Když se jeviště osvětlí, je vidět rozsáhlý pokoj se třemi dveřmi. Jedny vpravo v popředí, druhé vlevo vzadu a třetí, zasklené a právě teď dokořán otevřené, v zadní stěně, jsou poněkud posunuty vpravo a vedou do nevelikého skleníku, opatřeného proutěným nábytkem. Vlevo od nich okno na zahradu. Za skleněnou stěnou skleníku je vidět pěstěnou zahradu nové vilové čtvrti, ozářenou prudkým letním sluncem. V pokoji vlevo vpředu stojí koncertní křídlo, klaviaturou k hledišti. Poněkud vpravo v pozadí je psací stůl s křeslem, uprostřed pokoje vpředu nizounký kulatý stolek se čtyřmi nízkými, pohodlnými, slámou vypletenými židlemi. Vedle něho vpravo poněkud vzadu otoman s maličkým stolkem, za otomanem od dveří vpravo vpředu až ke dveřím do skleníku v pozadí kolem rohu vysoká knihovna za zasklenými policemi, hustě vyplněná knihami. U piana sedí mladík, zády obrácen k hledišti, a hraje. Je to improvizace zručného klavíristy samouka, který neumí hrát žádné piecy a ztrácí se v kouzlech náhle nalézaných akordů a v protikladech překvapivých disonancí. Na otomanu vpravo leží na zádech druhý mladík, poněkud starší, a čte nějaký večerník. Improvizace u klavíru dojde k vysoké pasáži, kterou pianista zahraje s překotnou rychlostí a zakončí ostrou disonancí, vyraženou fortissimo a protaženou pedálem. Mladý muž na otomanu sebou trhne, zlostně skloní ruku s večerníkem a podívá se na hrajícího.

MLADÝ MUŽ S VEČERNÍKEM: Co kdybys, Vránku, toho nechal a šel se napít? Hraješ krásně, ale špatně se při tom čte…

VRÁNEK (šeptne): Večerník? (VRÁNEK hraje dále tišeji a andante.)

MLADÍK S VEČERNÍKEM se posadí, odloží noviny a nalije si číšku na stolečku stojícího koňaku.

MLADÍK S VEČERNÍKEM (s humorem): To je trest za filozofické debaty. Jeden mi uteče na zahradu – druhý rozlaďuje piano, a já… Vy jste ale banda.

VRÁNEK (hraje skoro pianissimo): Koukej, Linharte, čti si ten svůj večerník nebo pij koňak, ale neotravuj!

LINHART: Neboj se, odcházím. Můžeš si tu hrát až do rána. Třeba to má Manuel rád. (Zvedne se a jde ke dveřím skleníku.) Manueli, já už jdu. Byla to moc hezká debata, ale skončila obecnou vyčerpaností, a u jednoho účastníka dokonce improvizačním deliriem.

Ve skleníku se zvedne z křesla s vysokým lenochem, obráceným zády k hledišti, třetí MLADÝ MUŽ, který má jen šedé flanelové kalhoty s černým páskem a u krku rozepjatou letní košili s krátkými rukávy a jde k LINHARTOVI.

MANUEL (suše): Co bys chodil? Je tu ještě dost koňaku. (Vstoupí do pokoje, nalije si skleničku koňaku a vypije ji.)

LINHART: Ten koňak je dobrý, ale s tím klavírem to nejde dohromady.

MANUEL: Já Vránka rád poslouchám. Ty jeho improvizace jsou pro mě ukrutná úleva. Úplné nervové tonikum. Není v tom vůbec žádná logika, žádná stavba, žádný zámysl, ale působí to poctivě a bezprostředně jako málo co.

VRÁNEK přestane hrát a jde k otomanu, lehne si na záda. Jak vstane a jak si lehá, je na něm něco dívčího.

MANUEL: Člověče, ty jsi ale citlivka. Mohls ještě hrát.

VRÁNEK: Už mne to nebaví.

LINHART (bručí): Pro mne jsi mohl hrát dál. (Nalije koňak do tří skleniček.) Napijeme se ještě, ne?

Všichni pijí, postaví skleničky a odmlčí se.

Mládenci, co je to s vámi? Na mou duši, že půjdu do biografu.

VRÁNEK (zvedne láhev koňaku proti světlu): Neříkej. Neříkej. Je tu ještě půl láhve.

Všichni se zasmějí.

LINHART: Jeje, vy se ještě umíte smát. To je překvapení!

VRÁNEK: To by se mělo zapít, viď?

LINHART nalije zas.

MANUEL (sklenku v ruce): Mělo. Všecko by se mělo zapít. – Celý život. (Tiše.) A lidé také nic jiného nedělají. (Zvedne číšku proti světlu.) Tahle kořalka je víc, než se vám zdá. To není jen most od skutečnosti ke snu. Lidé se neopíjejí jen proto, že touží po opojení. (Tiše.) Ale ze strachu. Všecko, co se jitří a ježí, všecko, co bolí, potáhne se tenkou vrstvou alkoholu a je to vyřešeno. (Zasměje se řezavě a vypije číšku naráz.)

LINHART (ždímá číšku mezi prsty): Manueli, nikdo mi tak neumí otrávit požitek z věcí, které mám rád, jako ty. Člověče, ty zhebneš na metafyziku.

MANUEL: To není metafyzika, hochu.

VRÁNEK: Manuel si libuje v krutých dojmech, ale má pravdu.

LINHART: Tak vidíš, člověče, už jsi nám otrávil i tady naši lyrickou slečinku. Ovšem ta toho moc nepotřebuje.

VRÁNEK (lehne si zase na záda na otoman): Tvoje prostomyslnost je na medika trochu silná.

MANUEL (jako by byl sám v pokoji): A nemusilo by se nic přikrývat. Nikdo by se nemusil otupovat. Každý by si mohl nabrat ze života, co chce a potřebuje. Mohl by se napít a nasytit krásy a všeho. Všecko by se dalo vyřešit – všecko, co bolí – kromě smrti.

LINHART: Už je v tom zase. Ach! (Nalije si číšku.)

MANUEL nastaví svoji.

MANUEL: – ale smrt nikoho nejitří. Život jitří, ten zpackaný a věčně kažený život. To živoření, ve kterém se ubíjí všecko, proč má smysl žít.

LINHART: Já se ti divím, že jsi tak nespokojený. Co ti chybí? Hm – Co bych já měl říkat? Študák, sám na sebe odkázaný. (Vypije číšku, kterou si nalil.)

VRÁNEK: Ty sis, Linharte, zredukoval všechny problémy na jediný, finanční. (Vstane a jde ke klavíru.) Je to blbé, ale snad máš pravdu.

LINHART: Prosím tě, snad zas nejdeš hrát?

MANUEL si lehne na otoman na záda a položí si ruce na oči.

VRÁNEK: Neboj se. (Zavře klavír a položí si na něj hlavu.)

LINHART (ironicky): Mládenci, vám někdo umřel?

VRÁNEK (nepohne se): Ty jsi, bohužel, stále zdráv.

MANUEL (leží na zádech, zvolna a tiše): A přece jak lehce by bylo možno zařídit všechno tak, aby něco přestalo být zlé a stalo se dobré! Ale vždycky se najde někdo, kdo musí i tu nejkrásnější věc otrávit, i tu nejvznešenější myšlenku zneužít. Vyhnali ze života pravdu i krásu a nastrčili místo ní nalíčené maškary, které mají předstírat lepší pravdu a pravou krásu. Jsou to však jen lži. Závratné systémy lží, úžasné konstrukce lží, a uprostřed toho všeho co nám zbývá, přátelé, než si hrát na život? Než předstírat, že jdeme spolu? Než se přetvařovat, že tomu věříme? Nakonec snad dojdeme až k perverzní škodolibosti: co je pro mne dobré, je pro tebe zlé, a co tobě prospívá, mně škodí.

VRÁNEK: To bych zrovna neřekl. Vždycky ne.

LINHART: To se ví, že vždycky ne. Teď hned ne. Tenhle koňak nám zřejmě prospívá všem.

VRÁNEK: Spíš bych řekl, že nám všem škodí – bylo ho už dost.

LINHART (ironicky): Otče, věz, že koňaku není nikdy dost.

MANUEL (jako by neslyšel): Rozdíl mezi dobrým a zlým se tak stává věcí perspektivy. A nač se pak vůbec rozlišují tyhle dvě věci? Věci nejsou dobré, ale člověk si o nich myslí, že jsou dobré, právě tak jako o jiných si druhý myslí, že jsou zlé. A o těchže věcech si třetí myslí, že jsou dobré. (Zasměje se tiše.) Kam s tím hodnocením? Ve světě bájí a kouzel. Na myšlence, na fikci lze vystavět svět. Postulovat můžeš všechno – jen nechtěj, aby to bylo rozumné a aby to ukládalo lidem povinnost být lidmi. (Vteřina smíchu.) Ale budeš-li se dovolávat špatných instinktů, vyhraješ. Všecko změníš, budou ti věřit, budou podle toho jednat.

VRÁNEK: Přeháníš, Manueli.

MANUEL: Nedalo by to tolik práce tě přesvědčit, že nepřeháním. (Vytáhne z kapsy svazek klíčů a pohazuje jím v dlani.) Všecko je možno změnit, stačí to říci dost hlasitě a trvat na tom. (Chvíle.) Na počátku bylo slovo. Jen mít dost drzosti to slovo vyřknout. (Zasměje se krátce a prudce vyhodí klíče do výšky a zase je chytí.)

LINHART: Proč je tedy nevyřkneš?

MANUEL se zasměje a hraje si zase s klíči.

LINHART: A víš, jak se říká těmto tvým stavům? Pubertální deprese. Ale tobě se ta puberta nějak protáhla. Však kdyby ses musil o sebe starat, neměl bys kdy na takovéhle rozbory. Tenhle metafyzický přepych si může dovolit jen ten, kdo nemá existenční starosti.

VRÁNEK: Ty jsi až dojemný s těmi tvými existenčními starostmi. Člověče, copak si myslíš, že je jiný nemá? Ale ještě jsem neslyšel nikoho, aby o nich mlel takhle bez přestání. Chceš, abychom ti přispěli? Ale ty bys to propil.

LINHART (ironicky): Ustrň se, dobrodinče, neodmítnu tvé podpory.

MANUEL (tiše jako pro sebe, drtě klíče v dlani): Svět se dá změnit slovem. Slovem důrazně proneseným. Lidé běží za slovem. Ať je to lež sebeobludnější a výmysl sebezrůdnější. Ať je to plán sebehrůznější, všecko jde, jen když dovedeš zahrát na pravé lidské instinkty. Půjdou za tebou. Stačí, abys jim vytrvale něco opakoval, a nakonec ti to budou sami předříkávat. Staneš se vůdcem, budeš diktátorem a ani nebudeš vědět jak. Jen nesmíš chtít, aby šli výš, neobracej se k rozumu, ale k citu, využij pudovosti.

VRÁNEK: Přeháníš. Je pravda, že jsou doby, kdy se to někomu podaří, ale nedělej z toho pravidlo.

MANUEL: Nedělám, ale kolikrát se už v životě ukázalo, právě dnes, že postulované zlo má větší sílu než postulované dobro.

VRÁNEK: Kamaráde, to je chorobný pesimismus, který bys těžko obhajoval.

MANUEL (ironicky): Myslíš? Tak mi řekni: za co pokládáš tu šílenou organizaci válečných příprav – je to dobré, nebo zlé? (Rychle.) Já vím, že namítneš, že jsme nuceni to dělat, abychom se bránili před bezohledným nepřítelem – ale že to musíme udělat, je to důvod k pesimismu, nebo ne? Nejde ovšem teď o ten pesimismus, ale o tvoření nových skutečností, které se utvořily kolem nás, v našem bezprostředním sousedství, a které teď ohrožují svět, nás všecky a hrozí vyhlazením svobody, pravdy a krásy. Jak to, že se svět, zmrzačený jednou hrůznou válkou, najednou chystá k druhé, ještě hroznější? Každá nula s velkou hubou a drzým čelem může co chce lidem nalhat. Vyřknout nějakou lež, v lepším případě polopravdu, udělat z ní teorii, která může být třeba protismyslná; ale tím, že byla vyřčena, stává se něčím živým, co začne ovlivňovat lidi, společnost, svět. Akt vůle více nebo méně bezděčné a ziskuchtivé. (Zastrčí klíče do kapsy.)

LINHART (suše): To, co povídáš, zní sice přesvědčivě, ale svět tím nezměníš. Řekni tátovi, ať tě pošle na tři neděle do Gräfenberku. Jsi udřený a hotov s nervy. (Důrazně.) Myslím to vážně.

VRÁNEK (posměšně): Já vím, co by Manuel potřeboval. Jet do Ruska. Injekci tvořivého optimismu!

MANUEL: Snad. Kdysi jsem v tom viděl dokonce jedinou naději. Ale teď?

LINHART: Nesmysl. Ostatně mně je to jedno, co si tu povídáš!

MANUEL (vyskočí): Tak? A vůbec tě neděsí, co se děje kolem nás? Že je možno lidi vodit za nos? Copak tě nikdy nepřepadla hrůza z toho, jak je možno na frázi nachytat celou generaci anebo společenskou třídu? (Křikne.) Vždyť je to všechno jen fraška, v níž každý z nás si může dopřát hrát tu nejfantastičtější roli. (Divoce.) Největší demagog vyhraje. Demokracie se vyhraňuje v demagokracii. Račte, pánové, nastupovat. Každý se může uplatnit.

LINHART (tiše): Rybo, snad máš pravdu, ale spíše myslím, že ji nemáš. V každém případě už musím jít.

VRÁNEK: Neměj mi za zlé, ale já jdu taky. Ostatně tohle, Manueli, už znám. Je to pořád: „O fikci, jako zrození skutečnosti“. Onehdy i teď stále napsal E. J. Ryba.

MANUEL (ovládl už své vzrušení; vstane a podává mu ruku): Přijď zítra na čaj. Matka mi kladla na srdce, abych ti to připomněl.

LINHART (drze): A co já?

MANUEL (úsměv): Ty ovšem taky.

LINHART (s násilným humorem): No proto.

Odcházejí.

VRÁNEK (mezi dveřmi): Hraješ zítra tenis?

MANUEL: Nevím, hochu. Snad.

VRÁNEK: Je neděle. Stavím se tu asi v deset pro tebe.

MANUEL: Jak chceš.

Oba odcházejí.

MANUEL (náhle zavolá): Linharte, počkej! Mám ještě něco pro tebe.

LINHART (vrátí se): Pro mě? (K VRÁNKOVI, který už odešel z pokoje.) Nazdar, Vránku, nečekej na mne, já se tu ještě zdržím.

VRÁNEK (mezi dveřmi): Já už stejně musím letět. Zítra na shledanou.

MANUEL ho jde vyprovodit, LINHART zůstane sám, nalije si koňak, vypije jej, usedne a čeká. MANUEL se za okamžik vrátí.

MANUEL: Napij se ještě.

LINHART: Děkuju. Už ne. Pil jsem dost.

MANUEL: Zdá se, že jsi spíš hotov s nervy než já?! A já bych měl spíš důvod…

LINHART: Kdybys nechal toho teoretizování.

MANUEL: Copak si mám dát klapky na oči nebo si zacpat uši? Kdo má zdravé smysly a schopnost usuzovat, tak musí být zděšen vývojem. Tím, jak je možno fikci, a třeba ničemnou, zločinnou fikci proměňovat v život.

LINHART: Tak jednoduché to přece jen není! Zkus to, proměňovat fikci v život. A uvidíš, že to není tak snadné, jak si představuješ.

MANUEL (soustředěně): Já už jsem to zkusil, Linharte.

LINHART: Co jsi zkusil?

MANUEL: – Napij se ještě.

LINHART: Ne. Děkuju. (S humorem.) Tvůj papá sice kupuje dobrý koňak, ale zdá se mi, že jsi dnes svoje filozofické cvičení trochu přehnal. Věř mi, kamaráde, že vedeš nezdravý život. (Důrazně.) Hraj víc tenis. A bav se víc s děvčaty. Jiřina je zřejmě na tebe málo energická. Poslouchá tě zbožně jako oblíbeného univerzitního profesora, a to je na tebe mor. Ty bys potřeboval děvče, které by tě vytrhlo z těch tvých chmur.

MANUEL: Myslíš?!

LINHART: Docela jistě.

MANUEL: No dobře, budu o tom uvažovat.

Pauza – pohledy.

LINHART: Tak, co jsi chtěl?!

Pauza.

MANUEL: Linharte, musím se ti s něčím svěřit.

LINHART: No, tak se svěř!

MANUEL: Ale nesmíš o tom ani… (Ohlédne se.)

LINHART: Samozřejmě. No tak!

MANUEL: Já – (Váhá.) Já nevím, jak ti to mám říci.

LINHART (dopáleně): Člověče, tak buď mluv, anebo půjdu.

MANUEL (jde a zavře dveře do skleníku, dveře vpravo, a jde k němu): Jak myslíš, že je bohatý náš fakultní spolek?

LINHART: Nevím. Moc asi ne. Filozofové smrdí grošem.

MANUEL (hlavu do dlaní): Safra, safra! (Tiše.) Proč mě volili za pokladníka?

Pauza.

LINHART: Co tím chceš říci?

MANUEL (zvedne hlavu): Jen to, že jsem byl špatný pokladník.

LINHART (vstane): Snad nechceš říci…?

MANUEL (pevně do očí): Ano! Fakultní spolek – nemá už žádné peníze. Má je jen na papíře. (Zasměje se.) Ležely v záložně nečinně, tak jsem je pustil mezi lidi. Už obíhají. A pomáhají přemáhat hospodářskou krizi.

LINHART: To není možné.

MANUEL (prudce): Proč by nebylo? Zdá se ti to nemravné? Ty přece v mravnost nevěříš. A jak chceš, abych já zůstal uprostřed té obecné mravní pouště ušetřen? Proč zrovna já?

LINHART: Ale vždyť ty jsi to nepotřeboval dělat?! Máš od otce –

MANUEL: To se ti zdá, hochu. Krize spapala přebytky a otec šetří. Lidi nějak nepotřebují optiku. Snad kdyby vyráběl brýle mámení, měl by větší obrat. Spoléhal na dodávku vojenských dalekohledů, ale nedostal ji. Je na tom bídně. Mluví dokonce o tom, že prodá vilu. (Hraje si v kapse s klíči.)

Pauza.

LINHART: A proč mi to říkáš? Proč sis to nenechal pro sebe?

MANUEL (tiše): Musel jsem to někomu říci –

LINHART: A kolik toho bylo?

MANUEL: Šestnáct tisíc.

LINHART: A což až ti na to přijdou?

MANUEL: Nepřijdou. Jmění spolku je ve vkladních knížkách a ty jsem nejdřív vybral a potom zas poopravil. Dokud budu pokladníkem, nepřijdou na nic. A já jím mohu být ještě rok.

Pauza.

LINHART: Musíš to říci tátovi. Ten to zaplatí.

MANUEL: To ho neznáš. Ten by mne radši nechal zavřít. A pak, vždyť ti říkám, jak je na tom. Že teď nemůže.

LINHART: Však on to zaplatí, aby neměl ostudu, uvidíš.

MANUEL: A což když nebude mít čím?

LINHART: Nesmysl. Taková továrna už něco unese.

MANUEL: Blázne, vždyť je před konkursem. Proto chce prodat vilu. Proto mi nedává peníze –

Pauza.

LINHART: Ty si ze mne děláš blázny –

MANUEL: Idiote! Takové věci si člověk nevymýšlí.

LINHART: Ale proč jsi to tedy udělal?

MANUEL: Proč? Ty se ptáš proč? Proč ty rád piješ?

Pauza.

LINHART: Ale to není možné. Ty, člověk s filozofickou kariérou před sebou, člověk, který horuje o mravnosti a zoufá nad vývojem – ty, že bys byl podvodník a defraudant?

MANUEL (suše): Právě proto –

Ale vtom se klepe a vejde mladá elegantní DÍVKA. Oba ztichnou.

JIŘINA: Nazdar, Manueli. A jeje, dobrý den, pane Linharte. Copak? Zase debata?

LINHART (vstane): Dobrý den, slečno. Ano, hm, debata.

MANUEL (vstane rovněž): Nazdar, Jiřinko. Škoda, žes nepřišla dřív. Byla bys zastihla ještě Vránka, ty ho ráda vidíš.

JIŘINA (žertovně): Jsem k němu puzena pocitem dívčí solidarity. Je to nejmilejší děvče z mých známých.

LINHART: Vy jste ale zlomyslná, slečno. Vránek je vzor mužských ctností.

JIŘINA: Contradictio in adjecto, pane. Kdo je ctnostný, není muž. Jste snad ctnostný vy?

LINHART: Já? Jen před zkouškami.

JIŘINA: A ty, Manueli?

MANUEL: Já? Nikdy. To je můj největší půvab.

JIŘINA: Ale mlč, plácale. Vždyť jste si s Vránkem podobni.

MANUEL: My s Vránkem? To slyším poprvé.

JIŘINA: A lichotí ti to, viď?

MANUEL: Ani nevím. (Zamyslí se.)

LINHART: Slečno, musíte mne teď omluvit. Mám slíbenou internu a nerad bych zmeškal schůzku s kolegou, co mi ji půjčuje.

JIŘINA: Na shledanou, budoucí pýcho nástupců Eskulapových.

MANUEL: Nazdar, Linharte. Ani nevíš, jak se mi dnešní debatou ulevilo. A byla zajímavá, viď?

LINHART: Byla. Zvlášť ten závěr. Na shledanou.

MANUEL: Zítra na čaji.

LINHART odejde.

JIŘINA (postaví se do úmyslně žertovné pózy amorka, nastavujícího rtíky, na špičkách zapaží a zavře oči): No!

MANUEL se obrátí, jako by to neviděl, a tiše si pohvizduje.

JIŘINA (otevře oči, překvapeně): Manueli, copak je to? (Postaví se normálně.)

MANUEL: A co?

JIŘINA: Pán dělá, že nevidí. No nevadí. (Usedne ke stolku.)

MANUEL usedne k psacímu stolu a položí si hlavu do dlaní.

JIŘINA: Co je ti, Manueli? Stalo se ti něco?

MANUEL: Ne, nic.

JIŘINA: Tak co si držíš hlavu? Není ti dobře?

MANUEL: Je, ale je toho příliš mnoho najednou. Kdo by to vydržel. (Tře si rukou čelo.)

JIŘINA (rozčilena): Co je? Co?!

MANUEL (hledí jí do očí): Jiřino, můj otec…

JIŘINA: Co je s ním?

MANUEL: Myslila sis vždycky, že majetek naší rodiny nám poskytne takové zajištění, abychom spolu mohli krásně a spokojeně žít?!

JIŘINA: Manueli, co to mluvíš. Snad si myslíš, že…

MANUEL: Nemyslím, ale filozof bez peněz – uvaž sama, jaký bys to se mnou měla život.

JIŘINA (zaražena): A jak to, že tvůj otec…

MANUEL: Spekulace, nákladné cesty do ciziny, nebudu ti to všechno vypočítávat. I matka zde není zcela bez viny.

JIŘINA (přemýšlí): No, netrap se tím, hochu. Snad to není zcela tak, jak říkáš. A konečně, hlavní věc je, že se máme rádi.

MANUEL: Hlavní věc! (Položí hlavu na ruce.)

JIŘINA vstane a jde k němu, položí mu ruku na hlavu.

MANUEL: Prosím tě, nesahej na mne.

JIŘINA (překvapena): Co je ti, prosím tě?

ON neodpovídá. ONA zakroutí hlavou a jde si znovu sednout ke stolku.

Chceš, abych odešla?

MANUEL (tiše): Ne.

JIŘINA: Tak co je, mluv přece.

MANUEL najednou vstane a jde rychle k otomanu, praští sebou na prsa a ruce zkříží pod obličejem.

JIŘINA (běží k němu a usedne na okraj a hladí mu hlavu): No tak, co je?

MANUEL (skrze zuby): Až ti to řeknu, utečeš ode mne.

JIŘINA: Nesmysl. Tak už mluv.

MANUEL (náhle se posadí a zadívá se na ni): To, co ti řeknu, bude pro tebe hrozné.

JIŘINA (úpěnlivě a rozčileně): Mluv.

MANUEL: Znáš Krafft-Ebinga? Četlas Havelocka Ellise, Magnuse Hirschfelda? Hanse Rau-Forrella? Studovalas Freuda a Junga?

JIŘINA: Ovšem. A proč mi to říkáš?

MANUEL: Pokládalas mne jistě za normálního. Ale, Jiřino, není to tak. – (Tiše.) Já – já sám jsem nevěděl.

JIŘINA: Co to povídáš, hochu? Ty jsi nemocen –

MANUEL: Nejsem nemocen. Jsem jen – (Vytáhne klíče z kapsy a drtí je ve dlani.)

JIŘINA (úzkostlivě): Proboha, co se to s tebou stalo?

MANUEL (cynicky): Nic, jen jsem objevil své pravé já. Jiřino, nejsem normální a mám tolik poctivosti, abych ti to řekl. Uteč přede mnou.

JIŘINA: Já tomu nevěřím. (Trapný smích.) Jsi starý komediant.

MANUEL obrátí se bez slova, jde k oknu a položí čelo na tabuli.

JIŘINA (pro sebe): Vždyť – to není možné?!

MANUEL: Je to tak. Snad jsem ti to neměl říkat.

JIŘINA: A kdyby, tak snad se to dá léčit?

MANUEL: Jak chceš léčit vrozenou inverzi?

JIŘINA: – Tři roky jsi o ničem nevěděl a choval ses normálně, a najednou bys –

MANUEL: Sklony tu byly vždycky. Jenže jsem jim nepřikládal význam a nic jsem ti o nich neříkal –

JIŘINA je u konce se svými silami. Zmlkne a dívá se do prázdna.

MANUEL (obrátí se k ní a najednou soustředěně): Ostatně, co na tom záleží! Svět je plný zrůd, zrůdy mu vládnou, zrůdné myšlenky formují lidi a všechno běží a řítí se ke katastrofě. Zrůdné systémy si navzájem dokazují, že jediné východisko je se navzájem povraždit. Nikdo nechce slyšet rozumného slova. Ne proroci, ale falešní proroci dojdou sluchu, a tak se svět valí zdánlivě dopředu, ale ve skutečnosti se jen převaluje na jednom místě z boku na bok a občas si pustí žilou, když má přebytek krve. (Zasměje se.) Co v tom blázinci záleží na tom, je-li tu o jednu zrůdu víc, nebo míň.

JIŘINA: Manueli, neblázni.

MANUEL: Neblázním. Jsem jen upřímný. Člověk, který vypnul zábranná centra. (Zasměje se.)

JIŘINA: Jsi přepracován a potřebuješ venkov, klid a pokoj.

MANUEL: Nechci venkov. A nepotřebuju tvé naivní rady. Musíš se smířit s tím, co jsem ti řekl, a podle toho jednat. Jsi na to dost rozumná a konečně nebude to pro tebe žádná katastrofa.

JIŘINA (tiše): Manueli, nevěřím, že by to bylo tak, jak říkáš. Je to jen nějaká přechodná porucha a znechucenost –

MANUEL (rychle): Znechucenost? Ne, spíše dychtění po něčem jiném, právě po tom, co jsem ti říkal. Nechtěj, abych o tom s tebou mluvil.

JIŘINA: Nevěřím, že by to byla vrozená a trvalá inverze. Je to jen nějaká zvláštní nervová dispozice, která sama přejde. Dovedu tě ke specialistovi, který tuto dispozici u tebe jistě bude moci odreagovat –

MANUEL: K žádnému specialistovi nepůjdu. Nechci, aby u mne něco odreagovával. Nestěžuju si. Proč bych nemohl být takový? Nejsem sám.

JIŘINA: Co to mluvíš – ty si v tom libuješ – ty jsi v tom snad dokonce šťasten –

MANUEL: Tak šťasten, jak jen možno být na tomto nesmyslném a bezcílném světě a v této společnosti, která si neví rady s problémy své existence a poslouchá toho, kdo nejvíc křičí.

JIŘINA: Vždyť to není pravda. Ty se schválně nutíš, abys viděl jen to černé. Nevládnou na světě jen demagogové.

MANUEL: Ne. Jsou ještě výjimky – ale ubývá jich, a těch ostatních, těch černých, přibývá.

JIŘINA: To už jsem od tebe všechno slyšela. Netrap se tím. Svět nezměníš.

MANUEL: Snad přece.

JIŘINA: Nechceš zítra někam jet?

MANUEL: S tebou? Ne!! Po tom, co jsem ti řekl, ti musí být přece jasno, že o to nestojím.

JIŘINA: To je jen póza, Manueli, jsi neupřímný, cítím to velmi dobře. Jsi otráven, nevíš, co bys chtěl, zkoušíš všecko možné, podléháš chvilkovým impulsům, znám tě, chlapče, dobře. Připadá mi to jako variace k té tvé teorii stvořitelské fikce. Příliš sis zahrával s těmi nebezpečnými spekulacemi a tady – to je ovoce tvé hry.

MANUEL: Měl bych mít z tebe, Jiřino, vlastně radost. Totiž, pokud se vyskytuje něco takového, jako je radost a nadšení. Ale to tvoje mínění o mně pranic na věci nemění. Snad se mne nehodláš vzdát – ale ve mně to tvé rozhodnutí nic nebudí, protože jsi mi, promiň, docela lhostejná –

JIŘINA dá hlavu do dlaní, tichý, zoufalý pláč.

MANUEL: Tak vidíš.

Krátké zaklepání, vejde PANÍ RYBOVÁ, elegantní dáma, jedna z těch moderních mladých matek, které si člověk snadno splete s milenkami jejich synů. JIŘINA se okamžitě ovládne a vstane.

PANÍ RYBOVÁ (spokojena sama se sebou a s celým světem): Dobrý den, děti. (Zlomyslně.) Zas mudrujete?! (Humorně.) Co říkáte mým vlasům? (Obrátí se, aby ukázala ze všech stran svůj skvělý účes.) Nezdají se vám příliš světlé?

JIŘINA (nutí se do konverzace): Naopak, ten odstín jde znamenitě k vaší opálené tváři.

PANÍ RYBOVÁ: Nesmysl, děvenko, to není opálení, už jsem to říkala kadeřnici. To je přece hnědý krém. No, ale jen když to jde dohromady. (Podívá se na ně.) Ale děti, co je to s vámi? To je hrůza, jak se chováš, Manueli. Vždyť jsi ještě neotevřel ústa? (Pokouší se o humor.) Jako kdybyste vy byli zavraždili toho fotbalistu, co ho našli tuhle v parku. (Zasměje se.) A jako byste měli teď z toho výčitky svědomí nebo se báli, že jsou vám na stopě.

MANUEL se krátce, neslyšně zasměje, ale pak zkřiví ústa a umlkne.

JIŘINA (nutí se do hovoru): Ale znáte, milostpaní, Manuela. Stačí dát se s ním do hovoru o čemkoli a za chvíli je u těch svých teorií. Weininger a Spengler jsou proti němu dvě růžolící děcka, plná optimismu.

PANÍ RYBOVÁ: Růžové tváře a optimismus, to všecko dodáte vy, a v dostatečné míře. (Políbí ji.) Děvče, vás je pro Manuela škoda.

Vejde JOSEF RYBA.

JIŘINA (s úsměvem): Vy jste jediný člen rodiny, který se mi doopravdy dvoří. Kdyby to Manuel uměl alespoň z poloviny tak jako vy, byla bych spokojena.

RYBA (jde k JIŘINĚ a podává jí ruku): Zapomínáte na mne. Otec musí nahrazovat synovy nedostatky.

MANUEL: Což mu není nikterak proti mysli. Ani tomu otci, ani synovi.

RYBA: Slyšíte ho, nevychovance. Vždycky říká to, co si člověk myslí.

JIŘINA: Vždycky ne. Manueli, doprovodíš mne k autobusu?

PANÍ RYBOVÁ: Snad jsme vás nevyhnali?

JIŘINA: Vy jistě ne. (Podává jí ruku.) Na shledanou.

PANÍ RYBOVÁ dívá se na ni překvapeně.

PANÍ RYBOVÁ: Na shledanou, Jiřino. Přijdete zítra na čaj, viďte? To se přece samo sebou rozumí.

JIŘINA: Ráda.

RYBA: Už k vůli mně, když ne k vůli Manuelovi. (Podává jí ruku.)

JIŘINA: K vůli oběma. (Odchází s MANUELEM.)

RYBOVÁ (volá za MANUELEM): Přijdeš k večeři?

MANUEL: Asi ano. (Zavře za sebou dveře.)

RYBA: Prosím tě, všimla sis dobře Manuela? To už je hrůza, co ten hoch dělá. Nepromluvil skoro slovo a Jiřina zřejmě plakala.

RYBOVÁ: No, měla sice červené oči, ale to nic nebude. V jejím věku červené oči, to bývá na denním pořádku. A pokud jde o Manuela, dovedu si představit, jak umí být roztomilý. Stačí si vzpomenout na jeho otce, co ten dělával.

RYBA: Nevím, nač narážíš, ale v každém případě jsme se shodli už dávno, že kluk je po tobě a ne po mně. Kdyby byl po mně, choval by se k Jiřince jinak.

RYBOVÁ (se smíchem): Já vím, předvádíš to při každé příležitosti. Jenže Manuel v tomto ohledu není učenlivý.

RYBA (s humorem): Snad nežárlíš na Jiřinku?

RYBOVÁ: Ano, žárlím na jejích jednadvacet.

RYBA: Jak by to bylo krásné, kdyby osmnáctiletí a dvacetiletí se uměli tak těšit ze života, jako to umí čtyřicetiletí.

RYBOVÁ: Tobě už je osmačtyřicet.

RYBA: Promiň, teprve sedmačtyřicet.

RYBOVÁ: Ano, vypadáš mnohem mladší, zvláště když je blízko nějaké děvčátko.

RYBA: Ujišťuji tě, že když ty jsi s Manuelem a s jeho kamarády, tak vypadáš docela jako jejich kolegyně – poněkud honosná sice – ale pořád kolegyně.

RYBOVÁ: Zvláště když přijdu zrovna od kadeřníka jako dnes – a to ještě z dálky, že? No, co říkáš mým vlasům?

RYBA: Obdivuji se. Tomu se přece říká výtvarné umění. Skutečný zázrak.

RYBOVÁ: No dobrá, ty nezdvořáku, a nezapomeň, že ani nejlepší kadeřník nic nesvede, když nemá vděčný materiál.

RYBA: Myslím, že po té stránce lze tvému kadeřníkovi jen závidět.

RYBOVÁ (jde k němu a lehce ho plácne přes tvář): Tak už dost, anebo si budu myslet, že sis mne s někým splet.

RYBA (s úsměvem): Ujišťuji tě, že ne, má milá. (Vážně.) Ale rád bych věděl, jak si Manuel představuje svoje zkoušky. Vůbec se mi v poslední době nelíbí. Sdílný nebyl nikdy, ale teď – měl by si Jiřinu už vzít.

RYBOVÁ: Nesmysl. Utrápil by ji. Můj dojem je, že to s nimi dlouho trvat nebude. Manuel nemá smysl pro životní idylu.

RYBA: To je právě chyba. Já v jeho věku jsem byl už dva roky ženat.

RYBOVÁ: Vím. Vrátil ses zrovna z Jenny od Zeisse. V hlavě jsi měl jen a jen optiku.

RYBA: Zaplať pánbu za to. Ty si snad nestěžuješ.

RYBOVÁ: Jistě ne, ale Manuel je z jiného těsta. Víš, že se ho někdy bojím? Umí říkat takové surové věci.

RYBA: Pravda, je cynik. Ale v podstatě je to slušný kluk. Jediná jeho výstřednost je filozofie. Ale protože to je jeho obor – vem to čert. Neměl jsem ho snad na to pouštět – měl jít na medicínu, jak jsem chtěl.

RYBOVÁ: Bylo by to stejné, možná že horší. Ostatně, vzpomeň si na Linharta, je to chudý kluk, ale flamendr, až hrůza. Každou chvíli opilý – a je to přece medik!

RYBA: Ale vždyť to není pravda.

RYBOVÁ: To je ovšem opilost, ze které se dá vystřízlivět, ale Manuel někdy ve střízlivém stavu dělá horší dojem než ten opilý Linhart. Jako kdyby něco v sobě nosil. A i to děvče otravuje.

RYBA: A přitom je to takový teoretik. Kdyby měl naštípat dříví, tak by si jistě usek prst. Měl jsem ho radši dát do továrny.

RYBOVÁ: Ty mluvíš každou chvíli jinak. Jednou z něj chceš mít medika, a pak bys ho zas chtěl mít v továrně, aby byl optik jako ty. Ale (zamyslí se), možná že máš pravdu. Snad by byl zdravější.

RYBA: Praktické zaměstnání dělá každému dobře. Ale tohle teoretizování a spekulování a psaní filozofických úvah jen lidi otravuje a plete jim hlavu. A oni zas pak otravují ostatní.

MANUEL se vrátí.

Jak jsi daleko se svou „filozofií deziluze“, Manueli?

MANUEL: Děkuji za optání. Dost daleko.

RYBA: Nemrzí tě už být pořád studentem?

MANUEL: Proč pořád?

RYBA: Myslím, že hlavní snahou každého pořádného studenta musí být, aby co nejdřív tím studentem být přestal.

MANUEL: Souhlasím.

RYBA: A zvlášť u tebe, když sis vybral takový nepraktický obor.

RYBOVÁ (důrazně): Když ho to baví, tak proč ne?

MANUEL: Já myslím, že je to velmi praktický obor. Je to vlastně shrnutí výsledků všech možných praktických oborů.

RYBA: Chceš-li být někdy docentem, je na čase, abys teď promoval.

MANUEL: Což o chtění – ostatně, třeba to nebudu ani potřebovat. (Cynicky.) Přijde válka.

RYBA: Manueli, tyhle argumenty přenech večerníkům. Já mluvím vážně.

MANUEL: Já také. Už je válka. Vyhrává to zatím nezaměstnanost a demagogie.

RYBA: Proto bys snad přece mohl dostudovat.

MANUEL: To je ovšem neodolatelná pobídka.

RYBOVÁ: Manueli, jestli myslíš, že ten tvůj cynismus je zábavný, tak se mýlíš.

MANUEL: Já si nemyslím, že je zábavný, ale je upřímný. Nemohu si pomoci. (Usedne za psací stůl.)

RYBOVÁ: Máš snad nějaký důvod, abys byl cynický?

MANUEL: Nějaký? Tisíc.

RYBA: Tenhle kolovrátek známe. (Prudce.) Ale přes to, že na světě není všechno v pořádku, tak se musí žít a pracovat, nemyslíš?

MANUEL: K čemu?

RYBA: S tebou není možno mluvit vážně.

MANUEL: A přitom jsem jediný člověk u nás v rodině, který bere svět opravdu vážně.

RYBOVÁ: Tak jmenuj některé z těch tvých tisíců důvodů k cyničnosti.

RYBA: Ale vynech nezaměstnanost a demagogii. Ty nejsi nezaměstnaný a ani netrpíš nějakým útlakem.

MANUEL: Vám tedy nestačí důvody obecné. Přáli byste si osobní?

RYBA: Ano.

MANUEL: I v tom bych vám mohl vyhovět.

RYBOVÁ: To jsem opravdu zvědava.

RYBA: Poslouchám.

MANUEL: Není co. Leda, že bych začal mluvit o našem rodinném životě.

RYBA (klidně): Děláš si z nás blázny.

MANUEL: Snad. (Chrastí klíči v kapse.)

RYBOVÁ: Manueli, ty jsi už nesnesitelný. A chováš se sprostě.

MANUEL mlčí.

RYBA: Co si máme myslet o tvém chování?

MANUEL: Co chcete.

RYBOVÁ (křikne): Nemluv tak, Manueli. Vždyť jsi takový nikdy nebyl. Co tě to posedlo? Mluvíš, jako – jako –

MANUEL: Zločinec.

RYBA: Jako blázen. A z nás si děláš blázny. Nevím, jak jsme došli k takové cti. Nevím také, proč se k nám chováš jako k nepřátelům. Na nás si jistě stěžovat nemůžeš. V ničem jsme ti nebránili. Volil sis všechno sám, přátele, studium, zábavy. Snad tě právě ta volnost omrzela a snad tě nudí, ale proto by ses mohl k nám chovat slušně, jako my k tobě.

MANUEL: Není to tak jednoduché.

RYBA: Co není tak jednoduché?

MANUEL: Máte doslova pravdu, pokud jde o vás. A z vašeho hlediska. Nejde však o to, jak jste se chovali vy ke mně, ale také o to, jak jste se chovali vy k sobě. Jeden k druhému.

RYBA: Do čeho se to pleteš, klacku?

RYBOVÁ: Nerozumím ti, Manueli.

MANUEL: Vaše soukromí – já vím, nic mi do toho není – ale má to také trochu vliv na můj život – ani o tom třeba nevíte. A proto nemáte pravdu z mého hlediska. Nikdo nemá pravdu z mého hlediska než já sám.

RYBOVÁ: Tak nám vylož to svoje stanovisko.

MANUEL: Není to tak jednoduché.

RYBA: To jsme už slyšeli. Ale myslíš, že tím je všechno vysvětleno?

MANUEL: Nemyslím.

RYBOVÁ (netrpělivě): Dozvíme se vůbec něco od tebe?

MANUEL: Nic o mně nevíte.

RYBA: Jak to nic?

MANUEL: Ale ovšem, víte toho mnoho. Víte, jak se oblékám, co jím, kdy chodím spat, ale –

RYBOVÁ: Ale –

MANUEL: Ale nevíte už na příklad, s kým chodím –

RYBA: S Jiřinou Žákovou.

MANUEL: Také s Jiřinou.

RYBOVÁ: Jak to – také s Jiřinou?

MANUEL (skoro zlostně): Řekl jsem také, což to není dost jasné?

RYBOVÁ: Znamená to snad, že – že Jiřina není tvá jediná přítelkyně?

RYBA (polohlasem): Bylo by to nechutné, ale konečně je to tvoje věc.

MANUEL: Na tom snad ani konečně nezáleží, ne? Horší jsou souvislosti a komplikace.

RYBOVÁ: Podrobností nás, prosím, ušetř. (Odvrátí se.)

MANUEL: Ale právě o ty podrobnosti jde. O ty souvislosti.

RYBA: Peníze.

MANUEL: Ne – ne.

RYBA: Tak co tedy?

MANUEL: Nešťastná náhoda.

RYBOVÁ: Jaká nešťastná náhoda?

MANUEL: Co mne potkala.

RYBA (prudce): No tak co tě potkalo?

MANUEL (váhavě): Ten případ s tím fotbalistou – tady v parku – v naší čtvrti.

RYBOVÁ: Ta vražda?

MANUEL: Ne vražda, nešťastná náhoda.

RYBA a RYBOVÁ (rychle): Co to říkáš? Ty o tom něco víš? Ty víš, kdo ho zabil? Ale to ses měl přihlásit na policii.

MANUEL (tiše): Bál jsem se.

RYBA: Čeho?

MANUEL: Zatčení, proboha, copak nechápete?

RYBOVÁ: Co mám chápat?

MANUEL (násilně ze sebe vyrazí): Já jsem ho zabil.

RYBA: Manueli!

RYBOVÁ: Co to říkáš?

MANUEL: Pravdu.

RYBOVÁ (utíká k MANUELOVI): Hochu, co to mluvíš? To přece není možné.

RYBA: Ty ses zbláznil.

MANUEL: Neměl jsem vám to říkat.

RYBOVÁ (nutí se do smíchu): Ale – ty si děláš žerty.

RYBA: Manueli, to už přestává všechno.

MANUEL: Co přestává? Stalo se to. Nemohu za to.

RYBOVÁ: Tak proč jsi to neřekl?

MANUEL: Nikdo by mi nevěřil.

RYBA: A ví o tom někdo?

RYBOVÁ: Jak se to stalo?

MANUEL: Snad ne. Určitě ne.

RYBA: A tys znal toho Pavlíka? Jmenoval se přece Pavlík.

MANUEL: Ne. Havlík.

RYBOVÁ: Bože, bože. (Rozpláče se.) A jak se to stalo?

MANUEL: Říkám vám, náhodou. Nešťastnou náhodou. Dostali jsme se do sporu. Vlastně pro nic. (Odmlčí se.)

RYBA: Pro co?

MANUEL: Děvče.

RYBOVÁ: Jeho děvče?

MANUEL: Ne, naše děvče.

RYBA a RYBOVÁ: Co to říkáš? To je děsné!

MANUEL: Pravdu. Zkrátka jeho děvče – které začalo chodit se mnou.

RYBOVÁ: A kdy?

MANUEL: To je přece jedno – takové věci se stávají, ne?

RYBOVÁ: A věděla o tom Jiřina?

MANUEL: Ne. Proč by –

RYBA: Tak, hochu, a teď mi řekni, proč tak lžeš?

MANUEL (zmaten): Já – já nelžu. V takových věcech se přece nelže.

RYBA: Ty jsi asi výjimka.

RYBOVÁ: Proč myslíš, že lže?

RYBA: Copak to necítíš?

RYBOVÁ: Bože, kdybys jen měl pravdu.

MANUEL: Vy mi nevěříte? Tím líp – Jen prosím vás se o tom nezmiňujte. Po vrahovi se stále pátrá a nechcete snad –

RYBA: Tak ty říkáš, žes ho…

MANUEL: Ano.

RYBA: Jak?

MANUEL: Začali jsme se hádat a pak jsem do něho vrazil. On padl hlavou na železné opěradlo lavice, a bylo to.

RYBA: V novinách stálo, že měl proraženou lebku nějakým tupým předmětem.

MANUEL: Ano – to bylo to železné opěradlo.

RYBOVÁ: To není možné.

RYBA mlčí a přemýšlí.

MANUEL (zoufale): Bohužel ano. Ale já jsem ho nechtěl zabít. Říkám vám, že se to stalo nešťastnou náhodou – upadl.

RYBA: Říkáš, že jsi do něho vrazil.

MANUEL: Ano, ale ne úmyslně.

RYBOVÁ: Ale vražda je to stejně.

RYBA: Ne. Zabití. To je rozdíl.

RYBOVÁ: Ale hrozné je to stejně. Ten člověk je mrtev. Můj bože.

RYBA: A kdo je to děvče?

MANUEL: Zdena Houdková. Bylo to přece v novinách.

RYBA: A co když tě udá?

MANUEL: Nemá důvodu. Neví, že jsem to udělal.

RYBOVÁ: Copak ona při tom nebyla?

MANUEL: Ovšemže ne.

RYBA: A jak jste se tam setkali?

MANUEL: Náhodou. Šel z tréninku parkem kolem té lavičky. A já jsem tam seděl. Zapaloval jsem si zrovna cigaretu, on mne poznal, a sedl si ve tmě vedle mne. Mluvili jsme nejdřív o kopané a pak přišlo to pravé. Slovo dalo slovo, on se na mne sápal, a –

RYBA: Tak tys to udělal v sebeobraně –

MANUEL: Ano. Ale vlastně jsem měl na něho vztek.

RYBA: Ale on na tebe útočil?

MANUEL: Ano.

RYBA: Může na tebe padnout podezření?

MANUEL: Nevím. Doufám, že ne.

RYBOVÁ: A co to děvče?

MANUEL: Řekl jsem vám, že o ničem neví. Nezná ani mé pravé jméno, a neví, kdo jsem ani kde bydlím.

Chvíle.

RYBA: A co jestli přece na tebe přijdou?

MANUEL: Všecko zapřu. Ostatně vypadá to jako loupežná vražda. Víte, když upadl a nehýbal se, tak jsem nejdřív myslil, že omdlel, ale pak jsem mu rozepnul košili a sáhl na srdce, netlouklo. Začal jsem mít hrozný strach a utekl jsem. Bylo to asi v jedenáct hodin –

RYBOVÁ: V novinách stálo, že se to musilo stát před půlnocí a že to byla asi loupežná vražda, protože když ho ráno našli, tak měl prázdné kapsy a hodinky ze zápěstí byly pryč.

MANUEL: Asi na něj někdo v noci přišel a okradl ho.

RYBOVÁ: To je hrůza.

Chvíle.

RYBA (zasykne náhle): Pst! (A jde spěšně ke dveřím vpravo a rychle je otevře, sáhne po někom rukou a vtáhne do pokoje malou, koketní PANSKOU. Zavře za ní dveře a postaví se proti ní.) Vy posloucháte za dveřmi?

MAŘENKA (polekaně a sebevědomě zároveň): Ne, neposlouchám, milostpane.

RYBOVÁ (zoufalá z nové komplikace): A co jste tam dělala?

MAŘENKA: Utírala prach.

RYBA: Na dveřích?

MAŘENKA: Ano, na klice.

RYBOVÁ (bezradně se jí chce zbavit): Tak teď toho nechte.

MAŘENKA: Prosím, milostpaní.

RYBA (ironicky): Podruhé utírejte prach, když nejsme doma.

MAŘENKA: Prosím. (A odejde s kradmým, zvědavým pohledem na MANUELA.)

RYBA (po chvilce ticha): Ta nám tu ještě scházela.

RYBOVÁ (úzkostlivě): Myslíš, že něco slyšela?

RYBA: Nevím, jak dlouho tam byla. Ale holka nemůže vědět, o co jde.

MANUEL: Doufejme.

RYBA (náhle): Manueli – ty musíš odjet.

MANUEL: Proč? To by bylo právě nápadné.

RYBA: Pojedeš ven, studovat před zkouškou. Až se na to zapomene – Doufám, že jsi o tom s nikým nemluvil.

MANUEL: Ne.

RYBA: Jen jestli ta holka –

RYBOVÁ (pláče): Manueli, to je hrůza.

MANUEL: Na světě je plno hrůzy. Hrůza, to je obraz dnešního světa.

RYBA (rozčileně): Teď nech těchhle řečí.

RYBOVÁ (mluví, pokud jí to dušené vzlyky dovolí): Proto jsi byl takový změněný!

MANUEL: Proto. A pro všechno ostatní. (Vytáhne klíče z kapsy.)

RYBA: Co ještě?

MANUEL (usměje se křivě a vyhodí klíče do vzduchu a obratně je zase chytí): Už nic kriminálního.

Opona.

DĚJSTVÍ DRUHÉ

Týž pokoj druhý den dopoledne. Dveře skleníku dokořán otevřeny a z parku v sousedství přes zeď zahrady zaléhá do pokoje triviální třesk činelů a údery bubnu nedělního dechového koncertu. Když se zvedne opona, je scéna okamžik prázdná, ale vzápětí vyjde zleva MANUEL, oblečen stejně jako v prvním dějství, s nějakým rukopisem v ruce a jde k psacímu stolu, kde usedne a s perem v ruce čte, škrtá a tu a tam přepisuje. Vtom někdo ze zahrady zapíská. MANUEL tomu nevěnuje pozornosti, nýbrž zarputile koriguje dál, tu a tam vyrazí nosem krátký úryvek smíchu. Ale pískání se opakuje, a tentokrát tak naléhavě, že MANUEL zvedne hlavu a poslouchá. Pak se zvedne a jde rychle ke skleníku, zastaví se a rychle vejde do zahrady. Za okamžik se vrátí s LINHARTEM.

MANUEL: Proč jsi nešel domem?

LINHART: Nechtěl jsem obtěžovat.

MANUEL (posměšně): Ty jsi nějak ohleduplný! To by jistě nikoho neobtěžovalo?!

LINHART: Snad přece.

MANUEL: Posaď se.

LINHART (dívá se na rukopis): Disertace?

MANUEL: Něco podobného.

LINHART (usedne): Tak jsem, hochu, o tobě celou noc přemýšlel, a bylo mi tě líto.

MANUEL (ironicky se ukloní): Tos nemusil. Ale bylo to od tebe stejně hezké.

LINHART (ignoruje ironii): Vmýšlel jsem se do tvé situace. Člověče, to je moc nepříjemná situace.

MANUEL (suše): Vím. Zatím ale o tom nikdo neví než já a – ty.

LINHART: Dobře jsi udělal, žes mi to svěřil.

MANUEL (ironicky): Proč myslíš?

LINHART: No už, protože sis ulevil. Umím si představit, jak ti musí být. Jako bys nosil za košilí ježka, viď? (Zasměje se.)

MANUEL: Je to poněkud jiný pocit.

LINHART: Ale nepříjemný, co?

MANUEL (vážně): Je.

LINHART: No vidíš, teď můžeš o tom alespoň mluvit se mnou. Jsem teď tvůj důvěrník.

MANUEL: Hm!

LINHART: Je to velmi odpovědná funkce.

MANUEL: Myslíš?

LINHART: Víš, je to zatracený pocit. Člověku je, jako by něco pořád sebou nosil. A je skoro v pokušení to někde vyklopit a tak se toho zbavit.

MANUEL se na něho překvapeně podívá.

LINHART: Neboj se, neboj, já to nevyklopím.

MANUEL: Tak proč mi to povídáš?

LINHART: Nevím, ale je to zajímavé: nikdy jsem ti neměl takovou touhu mluvit o defraudacích jako teď. Včera jsme byli s kamarády na tahu a víš, že jsem se několikrát přistihl při tom, jak jsem to už měl na jazyku?

MANUEL (podívá se na něho se zájmem, vezme do ruky svazek klíčů, který leží na psacím stole a mechanicky si s ním hraje): Ale nechal sis to na něm, ne?

LINHART (potěšeně; horlivě ho ujišťuje): No ovšem! Přece jsem ti dal slovo, ne? Ale, člověče, dá to moc přemáhání. Nikdy bych si nebyl pomyslil, že je to tak těžké, být zasvěcen do takového tajemství a muset mlčet. (Chvíle.) Tak jsem ti to přišel říci.

MANUEL: A proto jsi přišel zadem zahradou a proto jsi hvízdal.

LINHART: No, víš, mně se to zdálo vhodnější.

MANUEL (směje se): Hm! Oceňuji tvůj smysl pro to, co je vhodné a co ne, ale teď už pomalu (zamyká rukopis do stolu) musím na tenis. Chceš si jít zahrát?

LINHART: Ani ne, děkuju. Nemám kdy.

MANUEL: Prosím tě, na flámy máš času dost.

LINHART (rychle): To byla výjimka. Ale to víš, čeká mne interna.

MANUEL (ironicky): Jen abys ji nenechal sedět.

LINHART: To se neboj. Kdybych nemusil shánět pořád prachy, tak už jsem ji měl dávno za sebou.

MANUEL mlčí.

Manueli, kolik ti z toho zbylo?

MANUEL (překvapen): Z čeho?

LINHART: No, z toho spolkového jmění.

MANUEL: Z toho? Vždyť jsem ti říkal, že nic. Všecko utraceno.

LINHART: To je hloupé.

MANUEL: Je.

LINHART: Protože, víš, já dnes strašně potřebuji.

MANUEL: Ale?

Chvíle.

LINHART: Podívej se, ty ses včera svěřil mně – a taky se na mne můžeš spolehnout – ve mně je to jako v hrobě – a dnes jdu zas já na tebe. Člověče, potřebuju prachy jako sůl.

MANUEL: Copak? Vždyť jsi byl včera na flámu.

LINHART: Ale kdepak!

MANUEL: Holky?

LINHART: Člověče, holky? Ty mě nestojí peníze.

MANUEL: Tak co?

LINHART: Jsem dlužen bytné.

MANUEL: Copak ty platíš nájemné dvacátého?

LINHART: Ne, ale jsem jí dlužen.

MANUEL: Tak? A co tak najednou? Včera jsi jí ještě dlužen nebyl.

LINHART: Byl. Ale to byla jiná situace – (Zarazí se.)

MANUEL: Co tím myslíš?

LINHART: No nic. Jen že jsme si od včerejška bližší, víš?

MANUEL (ironicky): Myslíš? (Chrastí klíči v kapse.)

LINHART: Podívej se, kamaráde, co si budeme povídat. Potřebuju dnes pět set korun jako sůl.

MANUEL hvízdne.

LINHART: Viď, že mi je opatříš? Neměj mi to za zlé, ale to víš, chudý študák.

MANUEL: Znám moc chudých studentů, ale to jsou poctiví chlapci.

LINHART (zastaví se, drze a výhružně): Prosím tě, jen nemluv moc o poctivosti. Já bych ti to přece vrátil.

MANUEL: Vyděrači!

LINHART: Já vyděrač a ty defraudant. Tak jsme si kvit. Jenže já to dělám z nouze, kdežto tys to dělal, protože jsi měl roupy. Ty jsi nemusel, kdežto já…

MANUEL (pobaveně): Výborně, hochu, ty se neztratíš.

LINHART: Já ty prachy potřebuju.

MANUEL: No, dobrá. Kolik jsi to chtěl?

LINHART: Pět set.

MANUEL: Tolik peněz nemám.

LINHART: Tak je seženeš.

MANUEL: Kde?

LINHART (ukazuje prstem): Tady. Ostatně to je tvoje starost. Ty si už nějak pomůžeš.

MANUEL: A co když je neseženu?

LINHART: To by bylo smutné. Protože já ty peníze musím mít.

MANUEL: Kde je mám vzít?

LINHART: Papínek. Nebo matinka.

MANUEL: Včera jsem ti přece vykládal…

LINHART: Prosím tě, pět set korun. K smíchu. Někdo jim o ně musí říci, buď ty, nebo –

MANUEL: Nebo –

LINHART: Nebo já.

MANUEL (velká pauza, dívá se naň ostře, pokyvuje hlavou): Přijď si odpoledne. Dostaneš je.

LINHART (s úsměvem): No tak vidíš. Věděl jsem to. (Zlehka ho plácne na rameno.)

MANUEL (sejme mu ruku z ramene): A teď laskavě promineš (ukazuje na dveře), jdu na tenis.

LINHART: Pěknou zábavu. Ale nezapomeň! (Naznačí peníze. Zastaví se.) Člověče, ty to dnes bereš nějak na lehkou váhu. Včera jsi mi mohl ruku utrhnout, jak jsi mi ji mačkal, a byl jsi celý rozčilený, a dnes, jako by se nic nestalo. (Kroutí hlavou.)

MANUEL (s úsměvem): Včera to byly nervy.

LINHART: Zkrátka se ti asi ulevilo, žes mi to řek, viď? Alespoň vidíš, že ty peníze neberu zadarmo.

MANUEL (ironicky): Ty sis je zkrátka poctivě vydělal.

LINHART: No, vlastně máš pravdu. Představ si, že bys padl na nějakého darebáka.

MANUEL (klidně): To si ani nedovedu představit.

LINHART (hrubě): Neurážej –

MANUEL: No dovol –?!

LINHART: A tak! Děláš si legraci –?! Ovšem! Tak v poledne jsem tady. A jak ti říkám, kdybych ty peníze nepotřeboval, nikdy bych ti o ně neříkal.

MANUEL: Já vím. Nezbytnost velí.

LINHART jde do skleníku.

Kampak jdeš?

LINHART: No ven.

MANUEL: A proč nejdeš domem?

LINHART (zrozpačití): No, když jsem přišel zahradou, tak zas tudy odejdu.

MANUEL (ironicky): Je to vhodnější a přiměřenější situaci. Pravda.

LINHART (zarazí se): Jak to?

MANUEL: No, vždyť je dobře. Počkej. Svezu se s tebou. (Oblékne si sportovní sako, které leží přes židli, vezme ze spodku knihovny raketu a odejdou spolu skleníkem a zmizí v zahradě.)

Chvíli scéna prázdná a ticho. Pak zas se ozve zdáli strašlivý dechový koncert. V několika okamžicích se otevrou dveře vpravo a vstoupí PANÍ RYBOVÁ, elegantní a upravená jako vždy, ale s poněkud začervenalýma očima, v ruce krajkový kapesníček.

RYBOVÁ: Jen pojďte dál. Jestli neodešel zahradou, tak musí být doma.

Vstoupí JIŘINA a za ní VRÁNEK, který je oblečen na tenis a pod paží má raketu.

Tady není. Zatím si sedněte, Jiřinko.

JIŘINA: Děkuji. (Usedne.)

VRÁNEK (s humorem): A já nesmím?

RYBOVÁ (s úsměvem): Já nevím. Co myslíte? (Zajde do skleníku.) Počkejte, podívám se na zahradu – (Zmizí v zahradě.)

JIŘINA: Někam asi odběhl. Přece by vás sem nenechal naprázdno chodit.

VRÁNEK: Už se taky stalo, že zapomněl na tenis.

JIŘINA: V neděli?

VRÁNEK: Ano, v neděli.

JIŘINA: To je divné. Když tak rád hraje.

VRÁNEK: Teď už ne. Loni, to býval do tenisu jako drak. Ale letos ho to nějak omrzelo.

JIŘINA: Jako všecko.

VRÁNEK: Ano. Umí být otrávený.

JIŘINA: A otravovat.

VRÁNEK: No, vás jistě ne.

JIŘINA (podívá se na něho): Co vy o tom víte?

VRÁNEK pokrčí rameny. Vtom se vrací PANÍ RYBOVÁ.

RYBOVÁ: V zahradě není a altán je prázdný. To někam odběhl. (Napadne ji.) A nešel vám, Jiřinko, naproti?

JIŘINA: Já jsem přijela autobusem. Na stanici nebyl.

VRÁNEK: Říkal jsem mu včera, že se tu v deset pro něj stavím.

RYBOVÁ: Tak to on přijde. (Dívá se z jednoho na druhého, jako by chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslí a obrátí se.) Jistě mne nebudete postrádat – budu si moci s vámi popovídat při čaji.

JIŘINA: Jistě vás budeme postrádat.

RYBOVÁ (s úsměvem): Máte tu pana Vránka. (Odchází.) Než přijde Manuel.

VRÁNEK: Máte pravdu, milostpaní. Já jsem oblíbený náhradní kavalír.

RYBOVÁ: Jste příliš skromný. (S tichým smíchem už zavřela dveře.)

JIŘINA: Proč náhradní, Vránku?

VRÁNEK: Protože je to pravda. V této funkci jsem nesmírně oblíben. V dámském i pánském světě.

JIŘINA (s úsměvem): Jak tomu mám rozumět?

VRÁNEK (rovněž s úsměvem): Jak to říkám.

JIŘINA: Nejste vy bolestín?

VRÁNEK: To ne. (Najednou zvážní.) Ale nechme toho. Máte krásné šaty.

JIŘINA: Vy taky. Ale tohohle hovoru necháme. Nejsme v tanečních.

VRÁNEK (s úsměvem): Ale máte opravdu krásné šaty.

JIŘINA: Jenom šaty?

VRÁNEK: Kdepak, toho by bylo! Ale zevrubné dvoření u vás obstarává Manuel.

JIŘINA vyrazí krátký smích.

VRÁNEK (humorně): Chápejte, že mám svázané ruce.

JIŘINA: Doufám, že toho patřičně litujete.

VRÁNEK (náhle vážně): Ano.

JIŘINA (nakloní se k němu znenadání a políbí ho lehce na tvář): Jste milý hoch.

VRÁNEK překvapeně vyskočí, podívá se na ni a začne se procházet.

Jeje, vy jste netýkavka. To jsem vás tak polekala?

VRÁNEK (zastaví se): Ne. Ale – bylo to divné. (Jde k ní.) Proč jste to udělala?

JIŘINA: Zachtělo se mi.

VRÁNEK: A proč právě teď?

JIŘINA: Řekla jsem vám to. Jste milý hoch.

VRÁNEK: A co Manuel?

JIŘINA (neurčitě): Manuel?

VRÁNEK: Kvůli němu jste to neměla dělat.

JIŘINA: Pane bože, tak si myslete, že to byl žert.

VRÁNEK: Nebyl! To nebyl žert, Jiřino. Proč jste to udělala?

JIŘINA: Protože jsem chtěla.

VRÁNEK (důrazně): A co Manuel?!

JIŘINA (vrtí s úsměvem hlavou): Možná, že ho nemám tak ráda. Možná, že mne Manuel zklamal. Možná – že mám ráda vás, Petře. Možná, že jsem vás měla vždycky ráda.

VRÁNEK (prudce): Ano. Ale jako toho druhého v řadě. Jako náhradu, která snad není k zahození, ale Manuel, ten byl první. Záhadný Manuel, duchaplný, cynický Manuel. A snad také E. J. Ryba, autor provokativních deziluzionistických pojednání.

JIŘINA: Vy žárlíte, Petře?

VRÁNEK: Překvapuje vás to? Myslela jste snad, že nemám vlastní touhy, vlastní ideál a vlastní život? Ale nikdy bych nedělal náhradníka, nikdy, rozumíte?

JIŘINA: Proč byste měl dělat náhradníka? Jeden odejde a druhý přijde. Tak jakýpak náhradník? Le roi est mort, vive le roi.

VRÁNEK (dychtivě): Vy se s Manuelem rozcházíte?

JIŘINA (nepříjemně dotčena): Jak vás tohle napadlo?!

VRÁNEK: Je to smysl vašich slov a vašeho chování.

JIŘINA: Děláte rychlé závěry. Ale musí to být hezké, když vy máte někoho rád. Není v tom nic nevypočitatelného, nic nenormálního, nic, co by člověku najednou obrátilo svět vzhůru nohama. Musí to být vlastně velmi hezké! A něžné!

VRÁNEK: Proboha, jen ze mne nedělejte nějakou dívčinku.

JIŘINA: Ale vy jste taková něžná dívčinka.

VRÁNEK: To jsou trapné žerty. (Dotčen.)

JIŘINA: Nejsou, Petře. Je to pravda. Nebraňte se tomu. A nemusíte býti nějak dotčen. To je dispozice nervů a povahy. Vy jste sportovec, hezký chlapec a fyzicky pořádný mužský – ale proti Manuelovi jste něžný jako slečinka.

VRÁNEK: Prosím vás, dejte mi pokoj s Manuelem. Co mě s ním pořád srovnáváte. S tím filozofickým maniakem, který se pořád staví do cynické pózy.

JIŘINA: To není póza, Petře, to je skutečnost. A nenadávejte na něho. Vždyť jste jeho přítel.

VRÁNEK: Ano. A nikdy jsem o něm neřek křivého slova. Ale tohle vaše srovnávání mě vyprovokovalo. Nikdy mi nic neudělal, a přece na mne pořád vrhá stín. Začal bych ho skoro nenávidět.

JIŘINA: A co vlastně o něm víte? Třeba se musí prát sám se svým stínem, nebo se svými stíny.

VRÁNEK: Je to škoda. Co by Manuel mohl všecko dokázat, kdyby se jednou už postavil na zem a přestal sebe i nás trýznit tím svým pesimismem. Je to takový vývojový defétista. Člověk by měl skoro chuť říci biologický defétista. (Podívá se na hodinky.) Slečno Jiřino, byl to velmi zajímavý rozhovor – a děkuju vám za něj. Ale teď už opravdu nemohu čekat, musím na tenis. (Vstane, ukloní se a vezme raketu.)

JIŘINA: Půjdu s vámi. Třeba šel napřed a čeká na vás v klubu. Anebo už hraje.

VRÁNEK: Možné to je, ale čekává na mne vždycky tady.

JIŘINA (s humorem, který je míněn vážně): Do smrti dobří?

VRÁNEK (jí stiskne ruku): Do smrti dobří.

JIŘINA (jde ke dveřím vlevo, zaklepe, pak vstoupí, je slyšet její hlas): My se nemůžeme Manuela dočkat, tak jdeme napřed, milostpaní. Vyřídila byste mu laskavě, že ho tam čekáme?

Vrátí se, za ní PANÍ RYBOVÁ.

RYBOVÁ: Dobrá, vyřídím mu to. Na shledanou.

VRÁNEK se uklání. JIŘINA s Vránkem odejdou vpravo. PANÍ RYBOVÁ jde za nimi až ke dveřím, obejde knihovnu, dívá se na ni, jako by ji pohledem hladila, pak se vrátí a jde k Manuelovu psacímu stolu, zastaví se nad ním a usedne a dívá se před sebe. Najednou ji přepadne tichý, nekřečovitý pláč. Přikryje si oči kapesníčkem. Vtom se objeví v zahradě před vchodem do skleníku MANUEL. MANUEL spatří MATKU a zarazí se, pak ale úmyslně lomozně vejde.

RYBOVÁ (zvedne hlavu a rychle si utře oči): Kde jsi byl, Manueli? Čekala tu na tebe Jiřinka s Vránkem a teď právě odešli do klubu. Ještě je chytneš. (Ukáže na dveře vpravo.)

MANUEL (mávne rukou, jako by chtěl říci, na tom nezáleží, a přistoupí k MATCE; drsně): Potřebuji tři sta korun.

RYBOVÁ: Ale…

MANUEL: Neptej se na nic a dej mi je.

RYBOVÁ (poděšeně vstane): Stalo se něco?

MANUEL: Neptej se na nic a dej mi tři sta korun.

RYBOVÁ: No ano, dám ti je, ale snad bys mi mohl –

MANUEL: Nic nemohu. Pochop, že mám důvody, abych takhle jednal –

RYBOVÁ: Ovšem, vím to. Hned ti je přinesu. Jen mi řekni, souvisí to s tím fotbalistou?

MANUEL (skoro vykřikne): Ale ovšem.

RYBOVÁ: Jsou ti na stopě?

MANUEL: Nejsou –

RYBOVÁ: Nebo se bojíš, že tě někdo udá?

MANUEL (úplně klidně): Mámo, nic se ode mne nedozvíš, co ti nechci říci sám. Dej mi, prosím, tři sta.

RYBOVÁ: Chceš je hned?

MANUEL: Ano.

RYBOVÁ: Počkej, přinesu ti je. (Odejde vlevo.)

MANUEL usedne k malému stolku a tiše se směje. Ale hned zvážní a hledí zamyšleně před sebe. Dveřmi vpravo vstoupí po zaklepání JIŘINA.

JIŘINA (spatří MANUELA): Tak ty jsi doma. Vránek se tě tu nemohl dočkat, tak šel do klubu. Šla jsem s ním, ale vrátila jsme se, protože jsem si myslela, že půjdeš domů.

MANUEL: To jsi uhodla.

PANÍ RYBOVÁ se vrátí.

RYBOVÁ: Vy jste se přece vrátila, Jiřinko. Přišel chvilku před vámi. (Jde k MANUELOVI, polohlasem.) Tady je máš. (Dá mu peníze do ruky.)

MANUEL (vezme je a dá do kapsy): Děkuju.

RYBOVÁ (usměje se na JIŘINU): Nezapomeňte, odpoledne je čaj.

JIŘINA (s úsměvem): Žádný strach, milostpaní, copak jsem už někdy zapomněla?

PANÍ RYBOVÁ zavrtí s úsměvem hlavou a odejde.

MANUEL: Tomu čaji se, má milá, nevyhneš, ačkoliv bys jistě radši nepřišla, že…?!

JIŘINA: Proč?

MANUEL: Máš krátkou paměť.

JIŘINA: Ba ne, paměť mám velmi dobrou. (Chvilka.) Manueli, přemýšlela jsem o tom, cos mi včera vyprávěl.

MANUEL: Přirozeně.

JIŘINA: A myslím, že to není třeba brát tak tragicky.

MANUEL: Nic není třeba nikdy brát tragicky. Když se neberou tragicky nejzávažnější otázky života, když společnost se protlouká ze dne na den, a pokolení za pokolením jen příštipkaří, jako by chtělo říci, po nás ať přijde potopa – pak opravdu není třeba brát takové osobní hnidy tragicky.

JIŘINA: Tak jsem to nemyslela. Není potřeba navlékat hned na všecko ten tvůj všudypřítomný pesimismus. Já jsem to myslela jinak.

MANUEL mlčí.

Co by ses trápil –

MANUEL: Já se netrápím –

JIŘINA: Tak co by ses plameně obviňoval pro něco, co je jen chvilková nervová dispozice, způsobená řadou činitelů, které je jistě možno odreagovat, ba, které se časem jistě odreagují samy – když –

MANUEL: Když?

JIŘINA: Když to není nic než jeden takový úběžník do abnormality, jaký má v té či oné podobě každý člověk, i tak zvaný normální.

MANUEL: A jaký je konkrétní smysl té tvojí abstraktní řeči?

JIŘINA: Jaký? Podrobila jsem sama sebe stejně podrobnému zkoumání, a shledala jsem – že mi také chybí do počestné normálnosti daleko.

MANUEL (odmlčí se): Jak to?!

JIŘINA (po chvilce – tiše – soustředěně): Před chvílí tu byl Vránek, a shledala jsem, že stejně jako tebe zajímá i mne.

MANUEL (posměšně): To je úžasné, jak ten kluk najednou stoupl v ceně.

JIŘINA (ignorujíc to): A shledala jsem, že by mi to nedalo žádnou práci, abych ti s ním byla nevěrná. Vlastně, mám-li být docela upřímná – pokušení už tu bylo.

MANUEL (chvíle, odmlčí se – je vidět, že ho to překvapilo; zvážní): Čekáš snad, že tě za to pochválím, nebo že tě budu obdivovat, anebo že udělám scénu?

JIŘINA: Nic z toho. Chci ti jen tím ukázat, že ta tvoje abnormálnost není tak docela abnormální, protože každý člověk má určité úběžníky –

MANUEL: Ano, ale – to je rozdíl – to, co ty mi tady vyprávíš, to není žádná inverze. To je jen nějaký druh flirtu se svými následky.

JIŘINA: Říkej si tomu, jak chceš, ale nemysli si, že jsi nějaká zrůda. Ráda bych, abys pochopil, že každý člověk, i ten sebenormálnější – ačkoliv víš, že normál je jen teoretický postulát, od kterého se skutečnost vždycky odchyluje – na sobě snadno najde věci obdobné těm, pro které ty se od včerejška trápíš. S lidskou přirozeností je to jako s kamenem na louce. Vypadá nevinně a spořádaně, takový oblázek, a jen ho zvedni a obrať a uvidíš, co je pod ním všelijaké havěti, červů a brouků, kteří ve svém hemžení se štítí světla.

MANUEL: Snad, ale i po tvém výkladu trvá skutečnost, že ty jsi mi lhostejna a na Vránka se dívám s potěšením.

JIŘINA: Já také.

MANUEL: Výborně. Nemám námitek.

JIŘINA (vítězně): Vidíš, to svědčí proti tvému tvrzení. Kdybys byl skutečně inverzní, musel bys žárlit.

MANUEL: A jak víš, že nežárlím?

JIŘINA: Nezdá se. Abych nezapomněla. Prve jsem Vránka políbila.

MANUEL (zvážní, ale hraje ironii): Doufám, že to opětoval.

JIŘINA: Ani ho nenapadlo. Je hrozně stydlivý. A pak, má morální zásady. Jsi jeho přítel, nemohl by ti to udělat.

MANUEL: Měla jsi mu naznačit, že situace je změněna.

JIŘINA: To jsem také udělala.

MANUEL: Jak?

JIŘINA: Ale? Snad nejsi zvědav?

MANUEL: Poněkud.

JIŘINA: Naznačila jsem velmi neurčitě, že ty nejsi jediný člověk, do kterého se mohou děvčata zamilovat –

MANUEL: A Vránek byl v sedmém nebi.

JIŘINA: Nemysli si. Ten hoch je skvělý. Myslím, žes ho ještě nedocenil.

MANUEL: Doufám, že to uděláš ty?!

JIŘINA: Není to vyloučeno. Velmi se mi líbí.

MANUEL: No prosím! Nebudu ti bránit ve štěstí. (Chrastí klíči.)

Vtom se klepe a vejde LINHART.

LINHART: Jé, dobrý den, kolegyně, nevěděl jsem, že jste tady. Prominete, jen minutku, hned jsem hotov. (Významně k MANUELOVI.) Tak co, máš tu knihu připravenu?

MANUEL (s úsměvem): Ty jsi tady nějak brzo! Mám. Ale našel jsem jen tři svazky.

LINHART: Jen tři? (Pochopí.) Aha! No dobře, a což ty dva zbývající?

MANUEL (s úsměvem): Rozebrány.

LINHART: Tak si je musíš pro mne vypůjčit. Víš, že je potřebuju.

MANUEL: No, o tom si pohovoříme. (K JIŘINĚ.) Promiň, na okamžik. (Sebere ze stolu tři knihy a vezme je pod levou paži a pravou rukou vezme LINHARTA jako žertem za límec, ten sebou trhne, MANUEL s úsměvem spustí mu ruku na rameno.) Pojď, doprovodím tě, můžeme jít třeba zahradou. (Odejdou skleníkem.)

JIŘINA (volá za nimi): Bude to dlouho trvat?

MANUEL (venku): Ne, hned jsem zpátky.

JIŘINA hledí na zem před sebe. MANUEL se vrátí.

MANUEL: Chtělas mi ještě něco? Musím za Vránkem na tenis. Třeba nemá partnera. A vůbec, nechceš si zahrát s námi?

JIŘINA: Přijdu tam. (Tiše.) Ale až se rozloučíš s tím Linhartem.

MANUEL (posměšně): Aha, ten pro tebe nemá sex-appeal, co? (Se smíchem.) Pro mne také ne. (Odchází.) Tak na tenise na shledanou.

JIŘINA (kousne se do rtů): Na shledanou. (Usedne a zapálí si cigaretu.)

Vejde zleva PANÍ RYBOVÁ.

RYBOVÁ: Snad vás tady Manuel nenechal?

JIŘINA: Půjdu za ním na tenis.

RYBOVÁ: A proč jste nešli pohromadě?

JIŘINA: Nechtěla jsem jít s tím Linhartem.

RYBOVÁ: Vy ho také nesnášíte? Já se divím Manuelovi, co na něm má.

JIŘINA: Úplný opak toho Vránka.

RYBOVÁ: To máte pravdu. Ale znají se ze střední školy.

JIŘINA: Tahle přátelství ze střední školy bývají někdy úplně nepochopitelná –

RYBOVÁ (znenadání): Nezdá se vám, Jiřinko, že se Manuel v poslední době změnil?

JIŘINA (překvapena): V čem myslíte, milostpaní?

RYBOVÁ (je v rozpacích): No v chování. A ve všem.

JIŘINA: Snad máte pravdu.

RYBOVÁ (náhle vyhrkne): Svěřil se vám s něčím?

JIŘINA: Svěřil? N-ne.

RYBOVÁ: Říkáte to nejistě.

JIŘINA (vyhýbavě): Totiž…

RYBOVÁ (diplomaticky): Bylo by to jen přirozené, kdyby se vám svěřil.

JIŘINA (náhle se rozhodne): Ostatně, proč bych vám to neřekla. Jste vzdělaná žena a nemáte předsudky ani schopnost k mučednictví.

PANÍ RYBOVÁ se na ni zděšeně podívá.

Svěřil se mi.

RYBOVÁ: A s čím, Jiřinko?

JIŘINA (po chvilce): Je to vlastně velmi nechutné.

RYBOVÁ: Nechutné? Na tom by nebylo nic tak zlého.

JIŘINA: Podívejte se, milostpaní. (Pauza.) Včera mi Manuel začal vyprávět, že na sobě shledal (chvilka) určité stopy – inverze.

RYBOVÁ překvapená, skandalizovaná, ale přitom s jistou úlevou, chce promluvit, otázka uvízne na rtech.

JIŘINA: Ano.

RYBOVÁ: A to říkal vám? (Pokouší se o smích.) Ten hoch se zbláznil!

JIŘINA: Vykládal mi to velmi podrobně. A dokládal se příklady.

RYBOVÁ (chvíle): Ale to je nesmysl! Viďte, Jiřino. (Tišeji.) Vy to přece musíte nejlépe – (Stáhne ústa a odmlčí se.)

JIŘINA: No ano.

RYBOVÁ: A věříte tomu?

JIŘINA: Vlastně ne. Ačkoliv mluvil velmi názorně. (Tiše.) Vykládal mi, že jsem mu už lhostejná. Že jsou mu všecky ženy lhostejné. A že ho přitahují efébové typu Vránkova.

PANÍ RYBOVÁ se mimovolně usměje.

RYBOVÁ: Ale, Jiřinko, víte, jaký umí být komediant – to si zas něco vyvzpomněl –

JIŘINA: Myslím, že to není komedie. Ale chvilková únava spojená s určitými vlivy a představami z četby. Nemyslím, že by to bylo něco vážného. Znám ho dost dlouho a myslím, že to opravdu souvisí s jeho povšechnou nervovou depresí – jeho filozofické články jsou toho plny.

RYBOVÁ: Je to nesmysl. Řeknu mu o tom své mínění.

JIŘINA: To by byla chyba, milostpaní. Počkám pár dní, a když to u něho nepřejde, totiž když bude zas takové věci vykládat, tak mu hodím na krk specialistu neurologa. Docenta Fürsta – je to dobrý známý našeho táty a můj také.

RYBOVÁ: V každém případě je to nepříjemné. Bože, to jsou věci. (Chvíle.) A už vám neříkal nic?

JIŘINA (překvapena): Co by měl ještě říkat?

RYBOVÁ: Nevím. Jen tak se ptám! No, když vám neříkal už nic jiného, tak tohle bych nebrala tak tragicky. Bude to, jak vy říkáte, nervová deprese. Ostatně (zamyslí se), četla jsem něco o tom, že nervové krize mají někdy takové následky. Ovšem přechodné.

JIŘINA: Ano. To je správné. Ale – milostpaní, nezmiňujte se mu o tom.

RYBOVÁ: Buďte klidná.

JIŘINA: To, co on říká, je přehnané. Ale konečně, kdo z nás může o sobě říci, že je docela normální? Což nemáme všichni nějaká tajemství?

RYBOVÁ: Je to nepříjemné, co říkáte, ale je to pravda.

JIŘINA: Nebude to zkrátka tak zlé. Vyléčím ho sama. (Vzrušeně.) Víte, že to je nesmírně zajímavé spojovat vlastní život s vědou? Hrozně se mi to líbí.

RYBOVÁ (s nejistým úsměvem): Ale byla bych radši, kdyby to nebylo.

JIŘINA: Ovšem. Ale nic si z toho nedělejte. Já to spravím.

RYBOVÁ: Sebedůvěra a energie, to jsou znamenité pomocnice, a budete je potřebovat. Znáte Manuela.

JIŘINA: Ano, znám. Právě proto. (Vstane.) Svěřila jsem se vám a udělalo mi to dobře, ale teď už musím za ním.

RYBOVÁ (vstane a políbí ji na čelo): Běžte, děvenko!

JIŘINA (zahrozí jí trošičku dojata prstem): Ale, ale, copak je to, snad nejste sentimentální?

RYBOVÁ (s úsměvem): Někdy je to docela příjemné.

JIŘINA (přikývne): A večer mne tu máte jako na koni.

RYBOVÁ: No ovšem, bude vás čekat ananasová bowle.

JIŘINA (potěšena): Vy mne rozmazlíte, milostpaní. (Odchází.) Na shledanou.

Ve dveřích vrazí do PANA RYBY, který ji žertem, velmi taktně, chytne do náruče.

RYBA: Konečně. (Políbí ji na vlasy.)

JIŘINA (vytrhne se mu koketně a žertovně): Milostpaní se na nás dívá.

RYBA: Právě proto. Něco podobného si mohu dovolit jen pod jejím dohledem.

RYBOVÁ (humorně): Ten se z toho dostal, viďte?

JIŘINA: To pan Ryba znamenitě umí. (Odchází.) Na shledanou večer.

RYBA (volá za ní): Vy vždycky utečete, jak jen se objevím. To není od vás hezké. Měla byste mít soucit s mými šedinami a předstírat aspoň trochu zájmu. Na shledanou, vy necito. (S úsměvem za ní zavře dveře.)

RYBOVÁ: Mám pro tebe zprávy.

RYBA (podívá se na ni): A – proč tak slavnostně?

RYBOVÁ: Vidíš, ani si to neuvědomuju. Jsem trochu vykolejená. Ale toho teď nechme; včerejšek má pokračování.

RYBA: Včerejšek? A jaké? Stalo se něco?

RYBOVÁ: Jiřina se mi s něčím svěřila!

RYBA (znepokojeně): Ona o tom ví?

RYBOVÁ (zavrtí hlavou): O tom ne. Ale o něčem jiném.

RYBA: Prosím tě, a o čem?

RYBOVÁ: Budeš překvapen. Nesouvisí to nijak s tou vr-, s tím fotbalistou. (Zarazí se najednou.) Ale počkej! Což kdyby to přece souviselo? (Lekne se.) To je děsné!

RYBA: Prosím tě, co znamená ta tvoje samomluva? Co s čím souvisí?

RYBOVÁ (usedne vedle něho na otoman a vezme ho za rukáv): Manuel se svěřil Jiřině, že je inverzní. A ona mi to teď právě řekla.

RYBA (překvapeně se na ni podívá, pak vstane a hlasitě se směje): Jaká je tohle pitomost! Snad tomu nevěříš. Kluk si z ní vystřelil.

RYBOVÁ: Počkej. Myslíš, že je právě teď v náladě dělat takovéhle trapné žerty?!

RYBA: Čert mu věř. Nikdy nevím, na čem s ním jsem, ale tohle je přece vyložený nesmysl. A ona tomu věří?

RYBOVÁ: Částečně.

RYBA: Tak je naivnější, než jsem si myslel. Kluk buď si na něco s ní hraje, anebo – se jí chce zbavit.

RYBOVÁ: Jsi brzo hotov s úsudkem. Především: proč by to Jiřině dělal? Má ji rád a je to pochopitelné. A potom – v postavení, v jakém právě teď je, si nebude takové věci vymýšlet.

RYBA (pokrčí rameny): Vím já? Kdo se v něm vyzná? Nakonec se dozvíme, že to byl nějaký jeho experiment. Pamatuješ se přece, když byl v tercii, jak se jednou vrátil z koupání s řevem, že se mu utopil kamarád. A druhý den, když se kamarád pro něho stavěl do školy, tak nám vykládal, že chtěl vědět, jak to na nás bude působit.

RYBOVÁ: Jenže ten fotbalista už nepřijde. Ten už je pohřben.

RYBA: To je pravda. Ale může se říci, co za tím vězí?

RYBOVÁ: Ty jsi iluzionista. Rád se těšíš větrnými zámky. Bože, bože, kdybych to já také tak uměla.

RYBA: To je dar od boha, který není každému dán.

RYBOVÁ: Musím s ním promluvit, až přijde. Musím se dozvědět pravdu. Ať je to to, nebo ono. Vždyť by to bylo strašné! Včera vražda a dnes zas to, co říkal Jiřině. – To přece není možné!

RYBA: Kdo ví?

RYBOVÁ: Prosím tě, nedělej si z toho žerty. Ta tvá lehkomyslnost je prostě trapná. Také jedna pěkná vlastnost, kterou má po tobě.

RYBA (bodnut): Po mně? No jestli já jsem lehkomyslný, tak pak je Živnobanka také lehkomyslná. Ale já ti rozumím, má milá, ty chceš tímhle bodnutím odvrátit pozornost od toho, že to všecko s Manuelem, ať je to pravda, nebo ne, je jen odlesk tvého podivuhodného společenského života, který nás už jednou mohl přivést do velmi nepříjemné situace.

RYBOVÁ: Prosím tě, ty rekriminace by sis mohl odpustit. Ty máš nejmenší důvod, abys mně něco vyčítal. Se svými trapnými poměry.

RYBA: A co tvoje neméně trapné avantýry?

RYBOVÁ: To byl jen důsledek tvých afér.

RYBA: Nakonec budeš ze sebe dělat ctnostnou mučednici a oběť mé zhýralosti.

RYBOVÁ: Přeháněním se z toho nevykroutíš, ani tím nezamaskuješ svůj pohnutý život.

RYBA (zlostně): A co tvůj pohnutý život? Odepřela sis snad ty někdy něco?

RYBOVÁ: O tom teď nebudeme mluvit.

RYBA: To opravdu nemusíme. Ale k něčemu to bylo přece jen dobré. Alespoň sis uvědomila, po kom má Manuel sklony.

RYBOVÁ: Nebuď komický. (Zoufale.) Zdá se, že ti je jedno, co se stane s Manuelem.

RYBA: Není mi to jedno. Ale co mohu dělat? Zoufalost tu nepomůže. Jediné, co zbývá, je spolehnout se, že na něho nepřijdou.

RYBOVÁ: A co doopravdy říkáš tomu, s čím přišla Jiřina?

RYBA: Nepřeceňoval bych to. Ostatně, z toho mu nehrozí žádné nebezpečí.

RYBOVÁ: To je úžasné, jak ty se umíš z toho dostat. Ty nejsi žádný otec. Ty máš otecký poměr jen k jednomu člověku, a to jsi ty sám.

RYBA: Tohle už jsem slyšel několikrát.

RYBOVÁ: Tak co si o tom o všem vlastně myslíš?

RYBA (usedne opět vedle ní): No – nelíbí se mi to.

RYBOVÁ: Ovšemže ne. Ale myslíš, že je to možné?!

RYBA: Je to monstrózní, ale možné to je, bohužel!

RYBOVÁ (tiše): Můj bože!

RYBA: Ostatně víš, jak to bylo s bratrem Rudolfem. Ta aféra, kterou měl za Rakouska v kadetce –

RYBOVÁ: Vždyť jsi říkal, že to byly pomluvy –

RYBA: Ano, říkal. To se vždycky tak vymlouvá. Ale což jestli to nebyly pomluvy?

RYBOVÁ: To je hrůza. (Pauza.) Co budeme dělat?

RYBA: Co nám zbývá? Mlčet a čekat. Manuel musí pryč. Pošleme ho do Paříže.

Klepe se a vejde PANSKÁ.

RYBOVÁ: Co je?

MAŘENKA: Je tu nějaký pán od policie a chce mluvit s panem Manuelem.

RYBOVI sebou trhnou, PANÍ se podívá vyděšeně na RYBU.

RYBOVÁ: Řekněte mu, že není doma.

MAŘENKA: To jsem už řekla, ale on chce mluvit s vámi.

RYBA: S kým?

MAŘENKA: Řekl, že chce mluvit s pány.

RYBA: A zeptala jste se, co vlastně chce?

MAŘENKA: Ano. Ale on řekl, že si to vyřídí přímo, a abych ho ohlásila. Myslela jsem, když je od policie, že to musím udělat.

RYBOVÁ: A vás se nevyptával?

MAŘENKA (vteřinu váhá): Mne? Ne.

RYBA (podívá se na ŽENU): Musím s ním promluvit.

RYBOVÁ (vstane, ale zas usedne): Zůstanu tady.

RYBA: Jak chceš. (K PANSKÉ.) Ať chvilku počká, až zazvoním.

MAŘENKA: Prosím. (Odejde.)

RYBA: Tak už je to tady.

RYBOVÁ: Myslíš, že je to kvůli té vraždě?

RYBA: Kvůli čemu by to bylo?

RYBOVÁ: Tak zazvoň. Nemůžeš ho nechat čekat. Mohl by mít podezření.

RYBA: Hned. Nemyslíš, že by bylo lepší, abych s ním promluvil sám?

RYBOVÁ: Rozhodně ne. Ostatně když bude něco vyšetřovat, bude chtít se mnou mluvit stejně.

RYBA: Dobrá. (Jde k psacímu stolu a zazvoní. Chvilka. Klepe se.) Vstupte.

Vstoupí ŠTÍHLÝ TŘICÁTNÍK, uhlazený a dobrého vzhledu.

KOMISAŘ: Dobrý den. Promiňte, že vyrušuji. Jsem komisař Kreisinger z pátracího oddělení.

RYBA (jde mu vstříc a podává mu ruku): Já jsem Ryba, a to je moje paní –

KREISINGER se ukloní.

Prosím, posaďte se. (Usednou.) Čím vám mohu sloužit?

KOMISAŘ: Dovolíte mi laskavě několik otázek. Jsou to stejné věci, na které jsem se už také ptal všech vašich sousedů.

RYBOVÁ (trochu se jí ulevilo): Ano.

KOMISAŘ (podívá se na ni): Jde totiž o vraždu fotbalisty Havlíka, která se stala ve čtvrtek jedenáctého tady naproti v parku. (K RYBOVI.) Znal jste zabitého?

RYBA: Ne.

KOMISAŘ (k RYBOVÉ, velmi zdvořile): Otázky se týkají také vás, milostivá paní.

RYBOVÁ: Vůbec ne.

KOMISAŘ (krátce přikývne): Víte o někom z vaší domácnosti anebo v okolí, kdo ho znal?

RYBA zavrtí hlavou.

RYBOVÁ: Ne.

KOMISAŘ: Slyšeli jste před vraždou někoho o zavražděném mluvit?

RYBA a RYBOVÁ (energicky): Ne.

KOMISAŘ (opět krátce přikývne): Nesmíte mi mít za zlé ty mé striktní otázky. (Usměje se.) Je to vlastně od vás laskavost, že mne informujete –

RYBA: Ale naopak – my vám, bohužel, nemůžeme nic říci. Vlastně ne bohužel, ale bohudík, protože takové věci jsou vždycky nepříjemné.

KOMISAŘ (s úsměvem): Ovšem. (Odmlčí se.) Ještě poslední dotaz. Kromě vás a služebných bydlí v téhle vile už jen váš syn?

RYBA: Ano.

KOMISAŘ: Mohl bych s ním mluvit?

RYBA: Syn tu není.

RYBOVÁ: A o tom případu jistě nic neví.

KOMISAŘ (zdvořile): Proč myslíte, milostivá paní?

RYBOVÁ: Protože by nám to byl jistě řekl, kdyby se byl s ním znal.

KOMISAŘ (velmi zdvořile): Ovšem. Vy jste o tom s ním mluvili?

RYBA (rychle): Samozřejmě. Hned, jak to bylo v novinách – vražda v sousedství, to přece není každý den.

KOMISAŘ: Ano. (Pomlčka.) Kdy bych ho zastihl doma?

RYBOVÁ: Snad ho z něčeho nepodezříváte?

KOMISAŘ (velmi zdvořile, s úsměvem): Ovšemže ne, milostivá paní. Anebo přesně řečeno – (opět úsměv) právě tak jako vás, pana chotě a služebnou.

RYBA (zasměje se bonhomně): A teď mi zas vy dovolte otázku. Jak to, že vy sám, pane komisaři, provádíte pátrání – vždyť to je práce detektivů.

KOMISAŘ: Zcela správně. Ale moje práce je to také. A pak (úsměv) tento případ je neobyčejně zajímavý.

RYBA (zdvořile): Tak?!

KOMISAŘ: Ostatně jsou to jen formality, ale musí v nich být zevrubnost. (Bez přechodu, mimochodem.) Dopoledne pan syn nebývá doma. Je jistě sportovec.

RYBA: Ano. Hraje tenis.

KOMISAŘ: Tenis? Krásná hra. Kopanou nehraje?

RYBOVÁ: Ne!

KOMISAŘ (opětně se zájmem a velmi zdvořile): Hm! Pan syn – eh – studuje?

RYBA: Ano. Filozofii.

KOMISAŘ: Zajímavý předmět.

RYBA: Čím vám můžeme ještě sloužit?

KOMISAŘ: Děkuji. Už ničím. Potřebuji jen mluvit s panem synem přímo. Přijde k obědu?

RYBOVÁ (rychle): V neděli chodí někdy až k večeři.

KOMISAŘ (zakývá hlavou): Rozumím, výlety.

RYBA: Výlety ne, ale prostě přijde někdy až večer.

KOMISAŘ: Ale neračte vědět, kde teď je?

RYBOVÁ (rychle): Ne, to nevíme.

KOMISAŘ (rychle): Ale večer přijde domů, že ano?

RYBA: Ovšem.

KOMISAŘ: Děkuji pěkně. Dovolíte laskavě, abych se tu navečer zastavil? Řekněme tak k sedmé hodině – A byl bych vám vděčen, kdybyste vyřídili panu synovi, aby na mne laskavě počkal. Opakuji: je to vlastně jen formalita, ale musí v tom být systém. Budu s ním brzo hotov. (Vstane.) Promiňte, že jsem vyrušoval. Poroučím se. (S úklonou odchází.)

RYBA: Prosím, pane komisaři. Poroučím se vám. (Jde za ním ke dveřím. Pak se obrátí na ŽENU.)

Chvíle.

RYBOVÁ: Co tomu říkáš?

RYBA (položí prst na ústa): Pst! (Chvíli čeká, je slyšet bouchnout domovní dveře.) Nelíbí se mi to.

RYBOVÁ: Zdálo se mi, že ho podezřívá.

RYBA: Manuela? Máš pravdu. Stačilo by, aby Mařka něco řekla…

RYBOVÁ: Ale ta neví, o co jde.

RYBA: Možná, ale není vyloučeno, že někde něco breptla.

RYBOVÁ: Pak ten hoch je ztracen.

RYBA: Počkej, neztrácej hlavu.

RYBOVÁ: Přijde ho večer zatknout.

RYBA: To nejde tak rychle. Manuel není zbabělec a ví dobře, oč tady běží.

RYBOVÁ: Bože, bože, to je hrůza. Oni ho odsoudí.

RYBA (dopálen): Promiň, ale to tvoje dovolávání se pánaboha prostě nenávidím.

RYBOVÁ (zoufale): Jak jen můžeš takhle mluvit, když Manuelovi běží o krk?

RYBA: Ale nesmysl, o žádný krk neběží. Byla to nešťastná náhoda. A ostatně vrazil do něho v sebeobraně. To jsou víc než polehčující okolnosti.

RYBOVÁ: Myslíš, že by ho mohli osvobodit?

RYBA: To nevím. Ale dá se to velmi dobře hájit.

MANUEL přichází ze zahrady.

RYBOVÁ: Manueli! (Vstane a běží k němu.)

MANUEL (zastaví se): Co je?

RYBOVÁ: Je to pravda, cos nám včera povídal?

MANUEL: Ty tomu nevěříš?

RYBOVÁ: Byl tady policejní komisař a chtěl s tebou mluvit.

MANUEL (překvapen a zaražen): Se mnou? A proč?

RYBOVÁ: No, snad to ty budeš líp vědět než my.

MANUEL (s úsměvem): Vlastně ano.

RYBOVÁ: Je to k vůli té vraždě!

MANUEL: On to říkal?

RYBA: Nesmysl, detektiv přece nebude říkat takové věci. Ale musí to být k vůli té vraždě. No, jaký by to mohl být jiný důvod.

MANUEL: To bych také rád věděl.

RYBOVÁ: Jak můžeš takhle mluvit? Copak je ti to jedno? Ty se nebojíš?

MANUEL: Čeho se mám bát? Člověka čekají na světě horší věci, než je policejní vyšetřování. Na příklad bída a smrt. Anebo válka. Nebo co je nejbližší – nezaměstnanost.

RYBA: Prosím tě, co ty máš společného s nezaměstnaností?

MANUEL: A co když přijdeš na mizinu dřív, než já dostuduji?

RYBOVÁ: Manueli, copak nemáš ani trochu ohledu na otce?

RYBA se na ni podívá.

A na mě?

MANUEL: Jak by to bylo na světě jednoduché, kdyby stačilo mít jen ohledy.

RYBOVÁ: Manueli, ty se nebojíš vyšetřování?

MANUEL: Ne.

RYBA: Ten komisař se večer vrátí.

MANUEL: Večer? To tu máme hosty? To může být veselé. (Tichý úsměv.)

RODIČE se na něho užasle dívají, zatím co padne

opona.

DĚJSTVÍ TŘETÍ

Týž pokoj jako v prvých dvou dějstvích, s tím rozdílem, že všecky dveře jsou dokořán a na stolech jsou květiny a popelníčky. Je to asi pět hodin po konci druhého dějství. Pozdní odpoledne téhož dne. Občerstvení se podává ve skleníkovém pokoji a v zahradě. Do pokoje Manuelova si zajde jen, kdo chce mít možnost promluviti si nerušeně. Když se zvedne opona, pokoj je v pološeru, protože záclona v okně vlevo od dveří skleníkových je stažena. U stolku uprostřed pokoje sedí JIŘINA, hlavu opřenu o dlaň a kouří cigaretu. V okamžiku vstoupí ze skleníku VRÁNEK, šálek v ruce, a jde k ní, jako by ji hledal.

VRÁNEK: Nevyrušuji vás? (Odloží šálek na stolek.)

JIŘINA (probere se z myšlenek): Čekáte, až vám na to řeknu, že ne, viďte? Ale je to docela příjemné vyrušení. (Ukazuje naproti sobě.) Sedněte si. (VRÁNEK usedne.) Jste spokojen?

VRÁNEK: Bezvýhradně.

JIŘINA: To je stav, který by vám leckdo jistě záviděl.

VRÁNEK (útočně): Na příklad vy?

JIŘINA: Proč já?

VRÁNEK: Nic.

JIŘINA (náhle): Tedy ano. Na příklad já.

VRÁNEK: Manuel?

JIŘINA (kývne): Manuel.

VRÁNEK: Přejedla jste se nadčlověka?

JIŘINA: To není to slovo. Je to něco jiného. Představte si, že si něco vyberete, máte určitý plán, vaše sympatie i vaše citovost našly své objekty, a najednou sjede do toho blesk a je po všem. Ale vy jste člověk, který se nebojí blesků a jen tak se nepoddá a začne se rvát.

VRÁNEK: Mluví z vás Manuel.

JIŘINA: Ne. Manuel není člověk, který se rve. Manuel je člověk, který se dívá.

VRÁNEK: Ne. Manuel je člověk, který zkouší.

JIŘINA: Dobrá. Z Manuela by se člověk zbláznil. (Tišeji.) Chtěla jsem se rvát – ale má to smysl? (Nakloní se k němu.) Vránku, co si myslíte o Manuelovi?

VRÁNEK (usměje se): Že je to Faustík, který pokouší boha.

JIŘINA: Věřil byste, že Manuel (chvilka) je inverzní?

VRÁNEK (podívá se na ni překvapeně; pauza): Co to mluvíte?! (Smích.) A proč se mne ptáte na něco, o čem byste sama měla mít jistotu?

JIŘINA: Právě, že ji nemám.

VRÁNEK (zvážní): To byla podivná otázka. A sotva odůvodněná.

JIŘINA: Myslíte, že bych s vámi mluvila o něčem podobném bez důvodu? Manuel mi to včera řekl.

VRÁNEK: V žertu?

JIŘINA: Bože, ne. Vážně a s trapnými podrobnostmi.

VRÁNEK: To je nesmysl. Manuel je normální.

JIŘINA: V činech ano. Dosud ano. Ale v pohnutkách a ve svém dychtění ne. Přesvědčím vás hned. Víte, že se mu líbíte?

VRÁNEK: Prosím vás!! To jsou trapné žerty.

JIŘINA: Včera mi to vyprávěl. Zcela vážně!!

VRÁNEK: Hm! Mumraj jeho filozofického opičáctví. Jiřino, nevěřte tomu, je to jeden z jeho krkolomných experimentů. Praktikuje svou filozofii deziluze i na vás.

JIŘINA: Není to tak jednoduché. Mluvila jsem s ním dost podrobně, abych viděla, že je to skutečně stav přechodné nervové dispozice. Něco, s čím jsem chtěla bojovat. Ale teď už nechci. Unavilo mne rvát se o pomyslné a neskutečné věci, o přeludy, které unikají pod rukou. Přestal mne už přitahovat ten jeho znepokojující svět, jeho závratná zvídavost a jeho kritická krutost. Nechci to už. Toužím po jistých a prostých věcech, po jasném pohledu, po poctivém citu, po lidské tváři bez masky. Tak trochu po vás, Vránku.

VRÁNEK (trhne sebou): Z nouze Franta dobrý. (Zasměje se.)

JIŘINA (tiše): Ne z nouze, Vránku. Z prohlédnutí. Z přesvědčení. A – a – a vlastně pro ty staré základní věci, Vránku. Váhala jsem vlastně vždycky mezi vámi dvěma. Manuel, to byly propasti, které vábily a děsily. Ale teď už nevábí a jejich děs se mne nějak už nedotýká, spíš odpuzuje. Ale vy, Vránku, vy jste všecko, co on není. (Prudce.) Vy jste zdraví a klad – a on – on je rozklad.

VRÁNEK (trochu pokořen): První zevrubné vyznání lásky, jehož se mně dostalo. Ale vy se, Jiřino, mýlíte. On není rozklad. V něm je nastřádaná bolest nás všech. To není on, co vás děsí. To je tvář naší zoufalé nejisté doby, kterou on zachytil do své.

Vejde zprava LINHART.

LINHART (tiše): Dobrý večer.

JIŘINA: Ano, snad máte pravdu, Vránku, ale já jsem z toho vystřízlivěla. (Vstane.) A měli bychom jít do zahrady, ne?

LINHART: Dobrý večer, pro mne se nevyrušujte.

JIŘINA: Vůbec se nevyrušujeme. (S úsměvem.) Ale jdeme se napít.

Odejdou do zahrady. LINHART, trochu otráveně, zůstane sám. Vejde ze zahrady RYBA, jde k LINHARTOVI.

RYBA: Vítám vás, pane Linharte.

LINHART (ukloní se): Děkuju, pane továrníku. Měl byste pro mne minutku?

RYBA (poněkud překvapen): Velmi rád. Prosím, posaďte se. A neříkejte mi továrníku, už jsem vás o to několikrát žádal. (Vytáhne pouzdro na cigarety.) A kuřte!

LINHART: Já vždycky zapomenu. (Vezme si.) Děkuju. (Zapálí, vdechne. RYBA čeká, dívaje se na něho.) Ehm – pokládám za svou povinnost vás na něco upozornit.

RYBA (překvapeně): Prosím.

LINHART: Týká se to Manuela.

RYBA (ovládne se): Poslouchám.

LINHART (předstírá rozpaky): Je mi to poněkud trapné – vlastně ne – je mi to na výsost trapné, ale je nutno, abych vám to řekl.

RYBA (netrpělivě): Tak prosím vás mluvte.

LINHART: Co si myslíte o Manuelovi?

RYBA: Odpusťte, pane Linharte, ale to je otázka poněkud nezvyklá.

LINHART: Manuel je skvělý hoch. Nadaný, bystrý. Něco z něho bude. Už dnes má jméno. Budoucnost, kariéra – to ho nemine, jestli půjde všecko normálně. Ovšem (odmlčí se), jsou tu jistá nebezpečí.

RYBA: Jaká nebezpečí?

LINHART: No, že bude třeba sveden z cesty, že podlehne pokušení. Že se prohřeší proti společenským zákonům.

RYBA (rozčileně): Mluvte, člověče, víte-li na něho něco, nebo hovořme o něčem jiném.

LINHART: Ovšemže vím, pane Rybo. (Významně.) A je to, bohužel, věc kriminální.

RYBA (zmaten): Prosím vás, nepřehánějte.

LINHART (důrazně): Nepřeháním, Manuel, váš skvělý, nadaný, znepokojivý Manuel, se dopustil zločinu.

RYBA (trhne sebou): Pane, to jsou hloupé žerty.

LINHART: Vy tomu říkáte hloupé žerty? Počkejte jen, až se to dozvíte.

RYBA (blufuje): Pane Linharte, dovolte, abych tento nanejvýš trapný rozhovor, z kterého nic nekouká, ukončil. A nevím, proč vy jste sem přišel Manuela urážet.

LINHART (dopálen): Já, že Manuela urážím? Toho defraudanta? To se –

RYBA (vpadne s úlevou): Defraudanta? Jak se opovažujete něco takového říkat?

LINHART: Pane Rybo, teď zas dovolíte mně, abych ten trapný rozhovor skončil. Váš syn defraudoval ve funkci pokladníka fakultního spolku celé spolkové jmění a prohýřil je. Co tomu říkáte?

RYBA: Že tomu nevěřím, a že jestli něco prohýřil, tak to bylo s vámi.

LINHART (ironicky se uklání): Děkuju vám za dobré mínění, které o mně máte. Ale mýlíte se. Nevím, kam se podělo jmění fakultního spolku, ale vím, kdo je zpronevěřil.

RYBA: A jak to víte?

LINHART: Na tom snad nezáleží.

RYBA: Tím líp. A proč jste mi to přišel říct?

LINHART: Řekl jsem vám, že jsem to pokládal za svou povinnost.

RYBA: Děkuju vám. Promluvím si o tom s Manuelem.

LINHART: Prosím. Je to velká odpovědnost, když člověk něco podobného ví, pane Rybo.

RYBA: Odpovědnost? No, snad se to snese.

LINHART: Ale u mne je to jako v hrobě. Já to nikomu neřeknu. Ačkoliv bych to vlastně měl oznámit – jsem chudý student a umím si představit, jak by mi bylo, kdyby nějaký mladý pán ze zámožné rodiny zpronevěřil naše spolkové jmění.

RYBA: Nejdřív si musím zjistit, co je na tom pravdy.

LINHART: Všecko, pane továrníku. Můžete na to spolehnout.

RYBA: A jak vy jste se to dozvěděl?

LINHART: Na tom snad nezáleží.

RYBA: Naopak. Nevíte to jistě sám. Kdo to ještě ví?

LINHART (chvilku přemýšlí): Proto jsem vám to právě přišel říct. Je tu ještě jeden kolega. Ale pak už nikdo. Zaručeně. Jenže ten kolega, když se dozvěděl, že Manuelův otec má továrnu, tak mi řekl, že tím je to horší, když to udělal syn ze zámožné rodiny, a že on nebude mlčet.

RYBA (ironicky): To je zajímavé!

LINHART (rychle): Jenže já jsem to už zařídil. Slíbil jsem mu, že dostane za mlčení – tisíc korun.

RYBA: Poslyšte, Linharte, proč myslíte, že to Manuel udělal?

LINHART (pokrčí rameny): Což já vím? Zeptejte se ho.

RYBA: Také že to udělám.

LINHART: Jen mu neříkejte, že to víte ode mne.

RYBA: Proč mu to nemám říkat?

LINHART: No přece pochopte, jsme kamarádi.

RYBA: Ano, chápu. On je kamarád, a vy jste vyděrač.

LINHART: Pane továrníku, vyděrač by chtěl na vás tisíce. Já nechci nic.

RYBA: Já vím. Jen tisícovku pro kamaráda. Člověče, vy jste student? Vy jste lump.

LINHART: Děkuju. A co je, prosím, váš pan syn?

RYBA: To se hned dozvíme. (Přejede si rukou čelo.) Ten váš kamarád potřebuje tu tisícovku nutně?

LINHART: Velmi nutně a velmi brzo.

RYBA: Ovšem. A kolik bylo toho spolkového – ale počkejte, to mi řekne Manuel sám. (Ironicky.) Vy ještě neodcházíte, že ne?

Vstoupí PANÍ RYBOVÁ.

Ale ovšem, vy počkáte.

RYBOVÁ: Poslužte si v zahradě, pane Linharte. Zmrzlina vám dnes jistě přijde k chuti.

LINHART: Děkuju, milostivá. (S úklonou odchází.)

RYBA: Pak to domluvíme, pane Linharte.

LINHART: Prosím. (Odejde.)

RYBA (k ŽENĚ): Posaď se, prosím tě.

RYBOVÁ: Vždyť máme hosty –

RYBA: Prosím. (Usednou.) Buď jsem blázen, anebo je Manuel nenapravitelný darebák.

RYBOVÁ: Co se stalo?

RYBA: Teď mi ten Linhart začal s tajemnou tváří vykládat, jaký je Manuel výtečník, a skončil tím, že je to zločinec.

RYBOVÁ (polekána): Což on něco ví?

RYBA: Právě že ne. Totiž ví, ale něco jiného. Poslyš, řekni, věříš, že by Manuel mohl zpronevěřit jmění fakultního spolku?

RYBOVÁ: Jmění fakultního spolku? A proč?

RYBA: To je právě to, na co se ptám. Nejdřív jsem si myslel, že ten Linhart něco ví o tom zabití. Ale pak z něho vylezlo tohle. Fuj, buď jsme se všichni zbláznili, anebo Manuel patří do kriminálu.

RYBOVÁ: Promiň, takhle nemluv. Vždyť je to nesmysl. Zeptej se ho, uvidíš, že ti to popře.

RYBA: Udělám to. Ale teď ne. Bojím se toho vyšetřování. Konečně tohle jsou proti tomu lapálie. To se dá spravit.

RYBOVÁ: Copak je možné, aby byl taková zrůda? Včera to s tím zabitím, dnes to odhalení Jiřinino, a teď ta defraudace. – To jsou neuvěřitelné věci. A ten komisař přijde každou chvíli. Bože! (Zakryje si obličej rukama.)

RYBA: Ano, to jsou neuvěřitelné věci. Ale zoufat proto nebudeme. Každý den se děje spousta neuvěřitelných věcí. Vidíme to a nedivíme se příliš a neříkáme, že to je neuvěřitelné, dokud se to netýká nás. Ale když dojde na nás – je to jiné.

RYBOVÁ: Přece nevěříš, že to je všecko pravda. Vždyť to není možné.

RYBA: Nezáleží na tom, co věřím a co nevěřím. Ale možné to je. To s tím fotbalistou – to je nešťastná náhoda. Může se to stát každému z nás. Ovšem, v takovém případě se neutíká, ale člověk se jde sám udat. To s tou inverzí neberu tak vážně – Jiřina má jistě pravdu, že je to okamžitá nervová indispozice – Manuel prostě dělá víc, než je mu zdravé. Nejhorší je vlastně to poslední – ta Linhartova defraudace. Ale při tom zas nemohu uvěřit, že by Manuel dovedl zpronevěřit peníze, a dokonce peníze svého fakultního spolku. Mohl si vzít peníze doma a víš dobře, že nikdy nic –

RYBOVÁ: Manuel uměl s penězi zacházet velmi lehkomyslně. Nestaral se nikdy o účty. Odhadoval všecko od oka. A rád si nechával drobné. Neváží si peněz.

RYBA: Ale přece je nebude krást.

RYBOVÁ: Ovšemže ne. Ale proč ten Linhart –

RYBA: Linhart je darebák. Ale i tak musil mít nějaký důvod k vydírání.

RYBOVÁ: K jakému vydírání?

RYBA: Naznačil mi, že bude mlčet, o čem ví, ale že potřebuje tisíc korun. Navlékl to na hloupou povídačku o druhém studentovi, který o tom ví, ale prozradil by to.

RYBOVÁ: Vyhoď ho.

RYBA: Počkej. Nejdřív se na to zeptám Manuela.

RYBOVÁ: Teď, když máme hosty?

RYBA: Ovšemže teď. Vránkovi a Jiřině to nebude vadit. A Linhart, ten darebák, čeká na tisíc korun. Počkej, dojdu si pro Manuela.

RYBOVÁ: Ne, přivedu ho sama.

RYBA: Počkám tady.

PANÍ RYBOVÁ odejde. Za okamžik se objeví MANUEL, stejně oblečen jako ráno.

MANUEL (lehce ironicky): Chtěl jsi se mnou mluvit?

Pauza.

RYBA (tiše): Je to pravda, že jsi zpronevěřil peníze fakultního spolku?

PANÍ RYBOVÁ se vrátí.

MANUEL: Kdo ti to řekl?

RYBA: Na tom nezáleží. Je to pravda?

MANUEL: Co bys tomu říkal, kdyby to byla pravda?

RYBOVÁ: Tak to není pravda?

MANUEL: Co si vy myslíte?

RYBA: Nech toho svého způsobu hovoření a odpověz. Mám toho za včerejšek a za dnešek právě dost. Měj ohled na matku.

MANUEL: Ovšem, ohled na matku. A co si myslíte o Linhartovi?

RYBOVÁ: Teď nejde o Linharta, ale o tebe. Ty přece nejsi defraudant.

MANUEL: Na světě je všecko možné. A ostatně nebyl bych sám.

RYBA: Je to pravda, nebo ne?

MANUEL: Od koho to víš?

RYBA: Linhart mi to řekl. A chce za mlčení tisíc korun.

MANUEL: A tak? No, to se povedlo! Ovšem!

RYBA: Proč ovšem?

MANUEL: Důvod je velmi jednoduchý. Buď tak laskav a zavolej sem pana Linharta. Pohovoříme si o té tisícovce.

RYBA: To bude to nejlepší. (Odejde do zahrady.)

RYBOVÁ: Manueli, viď, že to není pravda?

MANUEL (pokrčí rameny): Kdo ví?

RYBOVÁ: Jsi bezcitný.

MANUEL: To víš teprve teď?

RYBOVÁ: Ne, už dávno.

MANUEL: Tak tě to přece nemůže překvapit. (PANÍ RYBOVÁ se tiše rozpláče. MANUEL se na ni podívá ostře.) Myslel jsem, že vydržíš víc, matko. (Jde k ní a lehce se dotkne jejího ramene.) Je zbytečné, abys byla dojata.

RYBOVÁ se uklidní. Vrátí se RYBA a za ním jde LINHART.

RYBA: Tady máš pana Linharta.

MANUEL sedí za svým psacím stolem, PANÍ RYBOVÁ na otomanu, RYBA usedne vedle ní, LINHART stojí ve dveřích skleníku

MANUEL: Posaď se, Linharte. (Ukáže na židli u stolku. LINHART se posadí.) Těžko jsi snášel, kolego, břímě svěřeného tajemství. (Posměšněji.) Byla to jistě muka. Takže nakonec nezbylo, než abys ulevil svému svědomí. Na tom nebylo nic zlého, že?

LINHART: Ovšem, že ne.

MANUEL: A jak je to s tou tisícikorunou?

LINHART: Potřebuji ji pro jednoho kolegu.

MANUEL: Pro toho, kterému jsem ráno poslal tři sta korun? (K PANÍ RYBOVÉ.) Víš, matko, těch tři sta korun, které jsi mi ráno dala, ty byly pro pana Linharta.

LINHART (zlostně): Šestnáct tisíc to není.

RYBA: Jakých šestnáct tisíc to není?

MANUEL: No přece těch, co jsem zdefraudoval, viď, Linharte?

LINHART: Já bych se tím na tvém místě nechlubil.

MANUEL: To tě u cynického defraudanta mého typu nesmí překvapit.

RYBOVÁ: Tak je to pravda, Manueli?

MANUEL (posměšně): Zeptej se Linharta. Ten je dobře informován.

LINHART: Víc než dobře.

RYBA: Proč jsi to udělal, Manueli?

MANUEL pokrčí rameny.

LINHART: Z bujnosti. Ale já jsem ty peníze potřeboval z nouze.

RYBA: Dobrá, dostanete je. A ví to ještě někdo? Kolik to bylo, Manueli?

MANUEL: Málo, ale stačilo to. Slovo stačilo. Výmysl. Lež vešla do světa skutečností, z fikce se stala pravda. A na konci se třepe pan Linhart, na pohled kolega, v podstatě vyděrač. No, Linharte, jak se ti líbí můj zločin?

LINHART: Co to říkáš?

MANUEL: Což neslyšíš?

LINHART: Copak to není pravda? Ty sis to vymyslil?

MANUEL: Byl jsem tak laskav.

RYBA: A proč jsi to udělal?

MANUEL: Zahrál jsem si na stvořitele. Stvořil jsem lež. Lež, která měla dlouhé nohy, a zkusil na nich utíkat pan Linhart. Ochotně mi uvěřil a ještě ochotněji se chtěl se mnou dělit o plody mé viny.

RYBOVÁ: Tak to není pravda, Manueli?

MANUEL: Ovšemže ne. Anebo tomu věříš jako Linhart?

RYBOVÁ: A co to ostatní, Manueli?

MANUEL: Jaké ostatní?

RYBOVÁ: Jiřina a ta věc – v tom parku.

MANUEL: Počkej. (Jde do skleníku a zavolá.) Jiřino, Vránku, pojďte sem. (Vrátí se.) Na všecko dojde.

Ze zahrady přijde JIŘINA a za ní VRÁNEK.

Posaďte se.

Ti překvapeně usednou.

Včera a dnes jste se o mně dověděli věci, které vás pokaždé jinak překvapily. (Soustředěně.) Což jestli jsem si dovolil udělat si z vás bezděčné herce pokusu, který mne velmi zajímá?! Což jestli to všecko byl jen ventil, kterým jsem uvolnil tlak z hrůz naší současnosti, z naší existence, z těch věcí, k nimž jsem vázán a kterým bych se chtěl vyrvat?! Což jestli jsem proto jen zkoušel sílu vyřčeného slova na lidskou povahu?! To, co se řekne, co se zaseje do vhodné půdy, žije. A vy jste byli moje vhodná půda. Pravda není to, co je, pravda je to, co se stává. Nic se stává něčím vyřčením. A to vyřčené stává se něčím živým, co má svůj vývoj a co vytváří svůj svět. Udělal jsem v malém to, co vidíte kolem sebe denně ve velkém. Osobnost dovede stvořit svět ke svému obrazu, ale demagog vždycky ohne skutečnost tak, jak to potřebuje. Podívejte se kolem sebe: svět zdání, svět fikcí! Celá ta soustava běží naprázdno, bezcílně pod chvilkovými nárazy, všichni se hýbeme, tlučeme, posloucháme chvilkové popudy. I vy jste poslechli chvilkových popudů. Což jestli jsem vás dovedl tam, kam jsem chtěl?! Fikce se stala skutečností, žije, větví se, ovlivňuje život. Ty, Linharte, jsi mně uvěřil, že jsem defraudoval peníze, a zařídil ses na zužitkování svěřeného tajemství. Nevymlouvej se na to, že potřebuješ peníze. Peníze jsi potřeboval předtím také a budeš je potřebovat zas, ale pokušení bylo pro tebe příliš silné. Promluvily tvé utajené instinkty – Což jestli jsem si to všecko vymyslil? Což jestli tvoje vyděračství stojí na fikci?!

LINHART: A což jestli tohle je jen tvoje vytáčka, která ti nic nepomůže?

MANUEL (s úsměvem): Máš pravdu, což jestli. Ty už nic nemůžeš prohrát, proč bys nedal kontra. Tak jen se utěšuj.

JIŘINA: To, co jsi říkal mně, to byla také fikce?

MANUEL: Co myslíš?

Hovor všech se zrychluje.

JIŘINA: Pak to bylo to nejohavnější, co sis mohl vymyslit.

MANUEL: Mýlíš se, jsou možné výmysly ještě ohavnější, co říkáš, matko?

RYBA: Děláš si z nás ze všech blázny, nebo jsi blázen sám?

RYBOVÁ: Manueli, tak to není pravda o té vraždě?

LINHART: O jaké vraždě?

MANUEL: To bys rád věděl, co?!

VRÁNEK: Zašel jsi příliš daleko, Manueli.

MANUEL: Myslíš?

JIŘINA: Manueli, to je konec.

MANUEL: Beru na vědomí vaše prohlášení, slečno. Oběma stranám se ulevilo.

JIŘINA: Cynismus, to je tvoje obvyklé východisko.

MANUEL: Což jestli mi nic jiného nezbývá?

RYBOVÁ: Což to není všecko pravda?

MANUEL: Co všecko?

RYBOVÁ: Že sis to vymyslil.

MANUEL: Co myslíš, matko?

RYBA: Komediante.

MANUEL: Nejsem sám. Máme na světě většinu. Jenže já snad jsem komediant uvědomělý a vy ostatní jste bídní diletanti.

VRÁNEK: Manueli, což musíš každého postříkat svou žlučí?

MANUEL: Jak vidíš.

JIŘINA: Alespoň rodiče bys mohl ušetřit.

MANUEL: Čeho?

JIŘINA: Svého nechutného komediantství.

MANUEL: Jak víš, že to je komediantství? Což jestli je to pravda? Anebo jsem to přece jen předstíral? Před tebou, Linharte, poněvadž vím, že jsi pod svým studentským indexem lump – a že pro mne jsi byl zajímavý lump. Před tebou, Jiřino, protože se mi protiví tvoje představa lásky, která je vlastně jen odrůda vlastnického pudu. U tebe milovat znamená vlastnit – a vidíš, to není můj pojem lásky; vidíte, jak jsme se tu všichni hezky svlékli a odložili škrabošky? Ty, otče, a ty, matko, myslíte, že je tak docela vyloučeno, že by váš způsob života dohnal mladého člověka, který žije dvacet let s vámi v jednom domě, k úplnému cynismu? Teď jste se aspoň lekli, když jsem vám to zahrál – ale co když to byla pravda – a pravda z vaší viny? Měl jsem kolem sebe masky. Vy všichni si na něco hrajete. Linharte, tebe jsem odkryl pěkný kus, ale to není všecko, kdoví, co se ještě v tobě skrývá?

LINHART (trhne sebou): No dovol?!

MANUEL: Třeba o tobě ještě uslyšíme. A tak je to se všemi. Kdo myslíte, že mi naočkoval tu moji zvídavost, tu chuť podívat se na každého zespodu? Ty (k OTCI) jsi hrál vzorného manžela a pečlivého otce – a ve skutečnosti –

RYBA (křikne): Manueli, zakazuju ti!

MANUEL (nezalekne se, obrátí se k MATCE): A ty jsi hrála vzornou a milující manželku a obětavou matku –

RYBOVÁ (tiše, pokořeně): Jak se můžeš opovážit –

MANUEL: Nebojme se upřímnosti – poznávat, to jste mne naučili právě vy! Nosili jste doma masky a žili fiktivní život přede mnou i před sebou, a tak se vůbec nedivte, že jsem došel k tomu, že se mi masky zdály být organickou částí tváře, že jsem začal pokládat fikci za součást pravdy, lež za důležitý životní faktor. (K LINHARTOVI, a také trochu k VRÁNKOVI a JIŘINĚ.) To vás všecko nemůže nijak překvapit, každý z vás nosí svoji způsobnou škrabošku, a kdo za to může, že tady na příklad Linhartovi tak křiklavě odstává? Nedivte se tedy, že jsem dostal chuť vás všecky přetrumfnout a že jsem si nasadil v tak krátké době masky tři – místo té své obvyklé. (Zasměje se.)

Vstoupí zprava PANSKÁ.

MAŘENKA (jde k RYBOVI): Je tu ten pán od policie.

LINHART (chvíle): Policie?

MANUEL: Co to asi Linhart provedl? Možná, že jde zatknout vyděrače.

LINHART: K smíchu.

MANUEL: Tím líp.

RYBA: Chce mluvit s tebou, Manueli.

LINHART: Nu tak tedy?!

RYBOVÁ: Pojďme do zahrady. Vyřiď si to s ním sám!

KOMISAŘ (vstoupí): Prominete, ale měl jsem určité obavy – (Překvapeně hledí na celou společnost.) Prosím, neračte odcházet. Komisař Kreisinger z pátracího oddělení policejního ředitelství.

JIŘINA: Jiřina Žáková.

KOMISAŘ kývne hlavou.

VRÁNEK: Vránek.

KOMISAŘ kývne hlavou. LINHART zamručí něco.

KOMISAŘ (nastaví ruku k uchu): Promiňte, nerozuměl jsem?!

LINHART: Linhart.

KOMISAŘ: Pan Linhart. S panem továrníkem Rybou a s milostivou paní se už známe – a to je (k MANUELOVI) pan Emanuel Ryba, nemýlím-li se.

MANUEL: Nemýlíte. (Zachrastí klíči v kapse.)

KOMISAŘ: Děkuji. Za vámi jsem vlastně přišel, pane Rybo. Potřebuju malé vysvětlení, které mi jistě neodepřete. (Obrátí se k ostatním.) Ostatní budou tak laskaví a posečkají chvíli ve vedlejším pokoji – nebo – račte třeba do zahrady.

LINHART se tam ochotně hrne.

RYBA: Dovolte, pane komisaři, co tohle znamená? Je tu snad někdo v podezření? Jakým právem?

KOMISAŘ (rychle): Prominete, pane továrníku, všecko se vysvětlí. Zatím je to právo vyšetřujících policejních orgánů. (Volá za LINHARTEM.) Haló, pane Linharte, pane Linharte (LINHART se otočí), postavte se laskavě k zahradnímu vchodu a upozorněte každého, že zatím nikdo nesmí dovnitř, ani ven. (S úsměvem.) Můžete se třeba bavit s tím pánem před vrátky na ulici. Je to velmi inteligentní člověk!

Všichni odejdou, KOMISAŘ osamotní s MANUELEM.

MANUEL: Co je nového, pane komisaři? (Chrastí klíči v kapse.)

KOMISAŘ: Není čas na žerty, pane Rybo!

MANUEL: Bože, to je škoda, že nemáte smysl pro humor.

KOMISAŘ: Vidím s potěšením, že ho máte vy.

MANUEL: Přirozeně, pane komisaři. Já vždycky.

KOMISAŘ (mluví velmi zdvořile a hází své věty lehce, jako mimochodem): Posadíme se, ne?

MANUEL (ironicky): Prosím, až po vás, jste host.

KOMISAŘ (usedne): Máte rád kopanou?

MANUEL: Míň než filozofii.

KOMISAŘ: A což fotbalisty?

MANUEL: To jsem ještě nezkoušel.

KOMISAŘ: Mluvte vážně, pane. Znal jste Havlíka?

MANUEL: Kdo je to?

KOMISAŘ: Fotbalista, kterého našli jedenáctého v noci v parku této čtvrti s rozbitou hlavou.

MANUEL: Á toho! Ne.

KOMISAŘ: Nikdy jste ho neviděl?

MANUEL: To nemohu říci. Člověk vidí tolik lidí.

KOMISAŘ: Ale nikdy jste s ním nemluvil?

MANUEL: Těžko říci, znal jsem a znám řadu takových mládenců z klubu – ani nevím, jak se jmenují.

KOMISAŘ: Z jakého klubu?

MANUEL: Z tenisového.

KOMISAŘ: Ten váš tenisový klub má společné hřiště a klubovnu s fotbalovým?

MANUEL: To je pravděpodobné.

KOMISAŘ: Znáte slečnu Houdkovou?

MANUEL: Houdkovou? Aha, to byla milenka toho fotbalisty? Ne. Neznám ji.

KOMISAŘ: Jak víte, že to byla milenka toho fotbalisty?

MANUEL: Čtu přece noviny.

KOMISAŘ: Tak to stačí, pane Rybo. Ještě maličkost. Vaši rodiče mají o vás starost, viďte?

MANUEL: Ano, velikou. (Úsměv.) Vy jste s nimi o mně mluvil?

KOMISAŘ: Jen tak mimochodem. Ale ta starost je na nich znát.

MANUEL: Nedivte se. Jsem špatný student.

KOMISAŘ: Naopak, slyším o vás, že jste vynikající student.

MANUEL: Ale to jsou pomluvy.

KOMISAŘ: Paní matka se k vůli vám trápí.

MANUEL: Paní matky se obyčejně trápí pro své syny. Ale to špatně znáte moji matku. Není to s ní tak zlé. Ostatně, to ji přejde.

KOMISAŘ: A váš otec je znepokojen. Svěřil se mi se svými starostmi.

MANUEL: On se vám svěřil? To jste si ho brzo získal. A co vám řekl? Továrna je před úpadkem, co?

KOMISAŘ: Nemluvili jsme spolu o továrně. Té se ostatně daří podle našich informací znamenitě. Ale o vás.

MANUEL: To jste si nemohli najít nic vhodnějšího?

KOMISAŘ: Vy jste zajímavý dost, pane Rybo.

MANUEL: Děkuji vám. Také si to někdy myslím. A jindy zas o tom pochybuji.

KOMISAŘ: Já o tom nepochybuji. (Ztiší hlas.) Nechtěl byste se přiznat?

MANUEL: K čemu?

KOMISAŘ: Ulevit si.

MANUEL: Děkuju, je mi docela dobře.

KOMISAŘ: Bude vám ještě líp.

MANUEL: Vy jste neodolatelný svůdník. Hned bych se vám přiznal. Bohužel, nemám k čemu.

KOMISAŘ: A co ta vražda v parku?

MANUEL: Kterou račte myslet?

KOMISAŘ: Nechte žertů, mládenče. Proč jste ho zabil?

MANUEL: Pane komisaři, dovolte, abych vám řekl, že jste se zbláznil.

KOMISAŘ: Obdivuji vaši chladnokrevnost. Ale není vám to nic platné.

MANUEL: Skončíme to, pane komisaři. Račte vzít na vědomí, že jsem nikoho nezabil, že o ničem nevím, dále, že máme hosty a že bych vám rád ušetřil ztrátu času a energie. Chcete-li se s námi napít čaje, jste vítán, ale jinak prosím, abyste se obrátil na jinou adresu.

KOMISAŘ: Tak vy popíráte jakoukoli účast?

MANUEL: Zajisté!

KOMISAŘ: Budu tedy nucen vzít vás s sebou.

MANUEL (dopálen): Zacházíte daleko. Opakuji vám, že jste se obrátil na nepravého. Kdo vás u čerta na mne poštval?

KOMISAŘ: To byste rád věděl, viďte. Říkám vám znovu, přiznejte se. Bude to polehčující okolnost. Ostatně přiznal jste se už beztoho, tak zapírání nemá smyslu.

MANUEL: Já že jsem se přiznal?

KOMISAŘ: Ovšem.

MANUEL: A nechtěl byste pomoci mé paměti a říci komu?

KOMISAŘ: Zavoláme si k tomu pány rodiče. Snad vám to půjde snadněji.

MANUEL (zasměje se): Tak starouškové něco vybreptali? (Zvážní.) Pane komisaři, necháme žertů, protože bych rád vám i sobě ušetřil nepříjemné konfrontace. (Tišeji.) To, co vám rodiče řekli, je můj výmysl.

KOMISAŘ: Výmysl? Vymýšlíte si podivné zábavy.

MANUEL: Nemohu vám podrobně vykládat, proč jsem si to vymyslel. Mohu vás jen ujistit, že v tom nebylo nic, co by vás mohlo jako kriminalistu zajímat.

KOMISAŘ: A co když vám nevěřím?

MANUEL: Pane komisaři, jistě jste sem nepřišel naslepo a něco o mně víte. Slyšel jste snad, že publikuji filozofické úvahy, a já vám mohu k tomu dodat, že ty úvahy jsou vždycky založeny na věcném pozorování a často i na praktických pokusech. Nyní je vám snad už jasné, že to přiznání byl jen pokus. Taková jakási poezie experimentujícího filozofa. Šlo mi o vyzkoušení mé teorie o síle vyřčeného výmyslu na lidskou povahu. Já tomu říkám diktát formulace. Můj pokus, jak je vidět z vašeho vyšetřování, se zdařil až příliš, ale prosím, uvědomte si, že to byl právě jen pokus, který je tím skončen. O vraždě nevím nic, než co jsem se dočetl z novin, a pak to, že se mi hodilo, že se to stalo v našem sousedství, abych ji použil pro své potřeby. Stačí vám to vysvětlení?

KOMISAŘ: Naprosto ne, pane Rybo. Třebaže je originální a dělá čest vašemu filozofickému vzdělání. Ale přiznám se vám, že jste tím jen posílil můj zájem o vaši účast v tom všem. (Náhle.) Pohádali jste se o slečnu Houdkovou?

MANUEL: Nikdy jsem žádnou slečnu Houdkovou neviděl.

KOMISAŘ: A proč jste se přiznával rodičům?

MANUEL: Ale vždyť vám opakuji, že to byl ten pokus.

KOMISAŘ: Ta vražda?

MANUEL: Ne, to, že jsem se vydával za vraha já. Proč bych já měl vraždit? Ze žárlivosti? Nevím o životě toho chudáka nic, než co jsem četl v novinách. A to vaše podezření, že jsem se znal s jeho milenkou, padne, jakmile mne budete s ní konfrontovat. Nikdy mne neviděla – alespoň pokud já vím. Anebo že bych ho byl zavraždil z třídní nenávisti? Proto, že on byl chudák dělník, a já jsem syn továrníka! Protože on byl příslušník třídy, která pracuje a produkuje, a já jsem jen teoretizující povaleč! (Zasměje se.) Kdyby to bylo naopak, pak by to bylo možné. Kdyby nějaký proletář zabil bohatého klacka, který mu vzal děvče, tak to bych chápal, ale takhle?

KOMISAŘ: Vaše obhajoba je sice důmyslná – ale nestačí. Váš advokát by mohl použít právě takové argumentace: což jestli to tak opravdu bylo? Možná, že vás chtěl ten Havlík zabít – ale nešťastnou náhodou jste zabil vy jeho? Anebo vás nechtěl zabít a jen jste se hádali, a tohle se přihodilo. No, přiznejte se, bylo to tak? To je ta největší polehčující okolnost – Zabití nešťastnou náhodou není vražda. Ale pro nás je to rozřešení případu.

MANUEL: Pane komisaři, děkuju vám za tu polehčující okolnost, ale já ji opravdu nepotřebuju. Nemám prostě s tou vraždou nic společného. Vypůjčil jsem si ji jen jako materiál ke svému pokusu –

KOMISAŘ: Trváte tedy na svém?

MANUEL: Ano.

KOMISAŘ: Nuže, řeknu vám upřímně, že vám nevěřím. A nikdo vám nebude věřit. Jistě vám nebude věřit vyšetřující soudce. Možná, že vám uvěří váš obhájce. (Ironicky.) Advokáti opravdu někdy věří svým klientům.

MANUEL: Přesvědčím vás tedy, pane komisaři. Tenhle můj pokus nebyl jediný. Udělal jsem současně ještě dva jiné.

KOMISAŘ: Dva jiné zločiny?

MANUEL: Ne, pokusy o síle bajky. Uvidíte hned. Zavolám vám svědky. (Jde ke dveřím.)

KOMISAŘ: Můžete, váš výslech je prozatím skončen. Ale neodcházejte, prosím, z domu.

MANUEL: Nebojte se, neuprchnu vám. (Otevře dveře do skleníku.) Haló (zatleská), prosím, pojďte sem všichni.

Vstoupí PANÍ RYBOVÁ, RYBA, JIŘINA a VRÁNEK.

Kdepak je Linhart? (Jde ke dveřím do zahrady a zavolá.) Linharte, pojď také, prosím dovnitř.

LINHART otráveně vejde.

MANUEL: Pan komisař mne podezřívá z vraždy na fotbalistovi, který byl nalezen minulý čtvrtek s rozbitou hlavou v parku naší čtvrti.

Úžas JIŘINY, VRÁNKA, škodolibý zájem LINHARTŮV.

Prosím, řekněte, pane komisaři, jak jste přišel ke svému podezření?

KOMISAŘ: To vám opravdu mohu říci. Přiznal jste se rodičům.

MANUEL (k RODIČŮM): Vy jste něco říkali?

RYBOVÁ a RYBA: Naprosto nic.

MANUEL: Tak jak můžete něco podobného tvrdit, pane komisaři?

KOMISAŘ: Okamžik. (Jde k psacímu stolu.) To je zvonek na služebnou?

MANUEL kývne. KOMISAŘ stiskne tlačítko. V okamžiku, až nápadně brzo, vejde PANSKÁ.

MAŘENKA: Prosím –

KOMISAŘ: Jak se jmenujete?

MAŘENKA: Marie Pecharová.

KOMISAŘ: Ano. Slečno Pecharová, opakujte mi tady, co jste slyšela včera večer ve vedlejším pokoji.

MAŘENKA (rozpláče se): Milostpaní, já za to nemůžu, já jsem znala Fandu Havlíka, a když dnes přišel ten pán od policie vyšetřovat, co vím o té vraždě, tak jsem řekla, co vám včera říkal mladý pán tady v pokoji.

KOMISAŘ: Tak mluvte, co jste slyšela!

MAŘENKA: Když jsem šla včera uklízet vedle do pokoje, tak mladý pán zrovna křičel, že se s Fandou pohádali, a pan továrník křičel a vy jste plakala a mně to nedalo, tak jsem poslouchala a dnes, když se mě pan komisař ptal –

KOMISAŘ (k MANUELOVI): Stačí vám to, pane Rybo?

RYBA: To děvče lže.

RYBOVÁ: Tati –

MAŘENKA: To není pravda.

MANUEL: Ukončeme to, pane komisaři. Mařka, totiž slečna Pecharová, má pravdu, říkal jsem to rodičům, ale opakuji vám znovu, že to byl výmysl, bajka, pokus…

RYBOVÁ (s úlevou): Já jsem věděla, že to není pravda.

KOMISAŘ (k PANSKÉ): To stačí. Děkuju vám.

PANSKÁ otálí.

Můžete jít.

PANSKÁ nerada odejde.

Děláte pěkné pokusy, pane Rybo. Rodiče mohou z vás mít radost.

MANUEL: To sem nepatří, pane komisaři. Ale dozvíte se další, abyste mi mohl věřit. Jiřino, řekni –

KOMISAŘ (přeruší ho rychle): Počkejte. Co tomu říkáte, slečno Žáková?

JIŘINA: Čemu, pane komisaři?

KOMISAŘ: Té vraždě a té bajce pana Ryby.

JIŘINA: O té vraždě nevím nic, ale včera se mi vyznal Manuel, že na sobě pozoroval delší dobu příznaky sexuální inverze.

KOMISAŘ: Tak? (K MANUELOVI.) Váš profil se prokresluje.

JIŘINA: Pane komisaři, byla to skutečně jen bajka. Nechtěla jsem tomu hned věřit, ale sehrál mi to tak znamenitě, že jsem v tom viděla okamžitou nervovou indispozici, se kterou jsem chtěla bojovat. Ale teď je mi to docela jasné, byl to jeden z jeho nemožných experimentů.

KOMISAŘ: Děkuju vám, slečno, sehrála jste to znamenitě! Háček je v tom, že nevěřím ani vám.

JIŘINA: Tak se zeptejte pana Vránka, jemu jsem se svěřila.

MANUEL usměje se rezignovaně.

KOMISAŘ: Nepochybuji o tom, že máte tuto bajku dobře zorganizovanou.

VRÁNEK: Pane komisaři, je to velmi trapná situace a jistě máte důvody k svému podezření. Ale věřte mi, znám Manuela a mohu vám potvrdit, že to byla jen hra, pokus. Říkal jsem to hned, když jsem se doslechl o té homosexualitě, a teď s tou absurdní vraždou to je jasné.

KOMISAŘ: Ta vražda, pane, není absurdní. To je skutečnost.

VRÁNEK: Bohužel, ale Manuel s ní nemá nic společného.

MANUEL: Pane komisaři, je tu ještě třetí zločin, který jsem nespáchal. (Posměšně.) Pane Linharte, mluvte!

LINHART: Co mě do toho taháš? Já s tím a s policií nechci mít nic společného. Rozmary synka ze zámožné rodiny, který neví bujností, co dělat –

RYBA: Nebuďte drzý, pane Linharte, vzpomeňte si na svoje rozmary – ty jsou horší a možná, že by policii zajímaly –

KOMISAŘ: Co by zajímalo policii?

MANUEL: No, Linharte, kápni božskou.

LINHART (ke KOMISAŘI): Manuel je pokladníkem studentského spolku své fakulty a včera mi vyprávěl, že zpronevěřil spolkové jmění, aby měl na flámy.

KOMISAŘ (překvapen): Aha!

MANUEL: Pane komisaři, teď snad už věříte, že –

KOMISAŘ: Počkejte. Vy jste ještě nedomluvil, že, pane Linharte?

LINHART: Ne. Když mi to vyprávěl, tak mne hned napadlo, že to bude zas nějaký jeho experiment.

MANUEL (posměšně): Cože?!

KOMISAŘ: Nechte ho domluvit.

LINHART: Zkrátka, čul jsem v tom čertovinu, a abych přišel věci na kloub, protože jsem nechtěl dělat osla a také proto, že jsem ho chtěl vytrestat, začal jsem si zase hrát já s ním.

KOMISAŘ: Co jste hrál?

LINHART: Vyděrače: vypůjčoval jsem si od něho peníze jako úplatek za mlčení –

MANUEL: Blahopřeju ti, Linharte, děláš pokroky.

KOMISAŘ: Nechte si své poznámky. (K LINHARTOVI.) A dal vám nějaké?

LINHART: Právě teď večer jsem si říkal o tisíc korun.

MANUEL: A co těch tři sta dnes ráno?

LINHART (duchapřítomně): Ty jsou tady. (Poklepe na náprsní kapsu. – Ke KOMISAŘI.) Nejdřív jsem si řekl o tři sta, a když mi je dal, tak jsem stupňoval své požadavky, abych ho donutil přiznat barvu.

RYBA (zviklán): Vy vyděrači, vy jste to myslel vážně.

KOMISAŘ (suše): Neurážejte, prosím. Jak se jmenuje ten spolek –

MANUEL: Filozofů a přírodovědců.

KOMISAŘ: Dobrá, to zjistíme brzy.

MANUEL: Ale nic snazšího. Okamžik. (Vytáhne z kapsy klíče, jde k psacímu stolu, otevře postranní zásuvku, několik vteřin hledá a pak vytáhne spořitelní knížku, zavře stůl, jde ke KOMISAŘI a s ironickou úklonou mu ji podá.) Prosím.

KOMISAŘ (vezme rychle knížku a podívá se do ní na první stránku, čte): Spolek filozofů a přírodovědců (obrátí stránky), šestnáct tisíc – jedno sto dvacet korun, sedmdesát šest haléřů. (Pohled – odloží knížku.)

MANUEL (ironicky LINHARTOVI): Nechceš to snad zkontrolovat, kolego, jestli se pan komisař nepřehlédl?

LINHART (jde ke stolu a rychle otevře knížku, zevrubně ji prohlíží a pak znechuceně ji pohodí): No, ale podvodník jsi – takhle lhát kamarádovi.

MANUEL (s ironickou zdvořilostí): Promiň.

KOMISAŘ (zviklán): To byl tedy žert, pane Rybo, po mém soudu velmi nevhodný.

MANUEL: Snad, ale udělal jsem to z toho strašlivého životního pocitu, že každou lež možno pověsit lidem na nos, že je možno z fikce udělat pravdu. Udělal jsem to prostě proto, abych se přesvědčil, dokážu-li hrát svou komedii tak, jako ji hrají někteří politici, novináři, šarlatáni, diktátoři – a přitom jsem si zoufale přál, aby se nezdařila, abych si dokázal, že k životu je třeba hodnot, a ne fikcí, skutečnosti, a ne lži, poctivosti, a ne přetvářky – a vidíte, můj pokus se strašlivě podařil – vy všichni tady, vy sám, pane komisaři, jste toho doklady a svědci. Ta moje zvrácená poezie hrozí proměnit se ve skutečnost.

RYBOVÁ (ke KOMISAŘI): To vás jistě přesvědčilo, přece vidíte, že ten hoch nic z toho nemohl udělat.

RYBA: Komedie filozofického teoretika – měl jsem tě dát do továrny, udělat z tebe optika a mohli jsme si tyhle trapnosti odpustit.

JIŘINA: Manueli, proč sis hrál s tak strašlivými věcmi – což ti nebylo nic svatého?

MANUEL: Prosím tě, jen ne pateticky. Ty bys tomu měla nejspíš rozumět.

VRÁNEK: Je to jasné, pane komisaři, ne?

LINHART: Prominete, ale mám nutnou schůzku.

KOMISAŘ: Počkejte. (K MANUELOVI.) Ještě otázku: kde jste byl minulý čtvrtek mezi devátou večer a jednou hodinou z rána?

Chvíle.

RYBOVÁ: Doma, kde jinde?

KOMISAŘ: Jak to víte, milostivá?

RYBOVÁ (sebevědomě a útočně): Dovolíte snad, abych věděla, kdy je syn doma a kdy ne?

KOMISAŘ: Zajisté. Jenže tentokrát to nevíte. Pan syn přišel domů až v pátek v jednu hodinu v noci.

RYBA: A jak to vy víte?

KOMISAŘ: Zeptejte se slečny Pecharové, ta vám to potvrdí.

RYBOVÁ: Ta neví, co mluví.

KOMISAŘ: Bude vypovídat přísežně. Tak, pane Rybo (k MANUELOVI), kde jste byl ten čtvrtek v noci?

JIŘINA: Večer byl se mnou.

KOMISAŘ: Počkejte, slečno, vás se neptám.

MANUEL (přemýšlí soustředěně): Kde jsem byl, počkejte…

KOMISAŘ: Tak vy to nevíte?

MANUEL: Nemohu si přesně hned na všecko vzpomenout –

KOMISAŘ: To je mi líto. Pokuste se ještě –

MANUEL (s námahou): Nevím.

KOMISAŘ: Snad si vzpomenete, když na to budete mít klid a víc času –

MANUEL: Počkejte, procházel jsem se po Praze –

KOMISAŘ: Tak vidíte?!

JIŘINA (rychle): Byli jsme spolu –

KOMISAŘ (jako blesk k JIŘINĚ): Kde jste byli?

JIŘINA: Počkejte – vzpomenu si – (horečně přemýšlí) –

KOMISAŘ (ironicky): Slečno, neradím vám, abyste si něco vymýšlela –! (Ostře.) Pan Ryba řekl, že se procházel po Praze. O vás nemluvil. Proto už laskavě mlčte. (Odvrátí se od JIŘINY, k MANUELOVI.) Kde jste se všude procházel?

MANUEL: Šel jsem domů – (tiše) – a pak jsem seděl u nás v parku –

RYBOVÁ: Manueli!

JIŘINA: Co to říkáš?

RYBA: Nesmysl!

KOMISAŘ: Ticho, prosím. (K MANUELOVI.) To je ovšem cenná pravda. A co jste tam dělal?

MANUEL: Chodil a seděl.

KOMISAŘ (rychle): A o čem jste mluvili? O sportu?

MANUEL (zuřivě): Byl jsem sám. S nikým jsem nemluvil, a pak jsem šel domů. Ostatně, byl jsem tam jen chvilku, slyšíte?

KOMISAŘ: Slyším velmi dobře. (Vstane.) Pane Rybo, jménem zákona vás zatýkám, pro podezření z vraždy Františka Havlíka. Půjdete se mnou.

RYBOVÁ: Manueli, to není možné.

RYBA: Pane, to je trapný přehmat.

VRÁNEK: Je to nesmysl.

JIŘINA: Pro to ho přece nemůžete zatknout.

KOMISAŘ: Ticho, prosím. Vím, co dělám, a vy se nevměšujte do úředního výkonu. Půjdeme – anebo mám zavolat asistenci?

RYBA: Vy jste se zbláznil, člověče. Vždyť to nejsou žádné důkazy, ani ne indicie –

KOMISAŘ: O tom si promluvíme ve vyšetřovací vazbě. A mluvte se mnou slušně, pane továrníku. Půjdeme, prosím.

MANUEL: Dobrá. Půjdeme. (S hořkou posměšností.) Fikce se stala skutečností a ohrožuje svého stvořitele. Vešla do světa hodnot, existuje, je nutno s ní počítat. Experiment se zoufale podařil. Kus útěchy – pro svět – je v tom, že s takovými věcmi nelze si hrát beztrestně. (Ke KOMISAŘI.) Opakuji vám, že jste se stal obětí celé řady klamů a že toto zatčení je přehmat, který se brzy vysvětlí.

KOMISAŘ (brutálně): Dost už. Jděte prosím. (Odvádí MANUELA.)

MANUEL (k RODIČŮM a PŘÁTELŮM): Nemějte o mne strach. Všecko se vysvětlí a zítra jsem doma. (K LINHARTOVI.) Potěšení na tvé straně, viď?

LINHART (zmaten): Manueli, bude to v novinách?

MANUEL: Bude, kamaráde, jsme přes noc slavní. (Zastaví se, zlomyslně.) Abych nezapomněl, vrať matce těch tři sta korun.

LINHART rozpačitě a zahanbeně položí peníze na stůl. KOMISAŘ uchopí MANUELA za ruku a odvádí ho.

MANUEL (obrátí se ve dveřích): Zítra na shledanou!

KOMISAŘ (k ostatním): O těch bajkách, co jste mi vyprávěli, si ještě povíme. (Odejde s MANUELEM.)

RYBOVÁ: Bože, co se s ním stane? (Obličej do dlaní.)

VRÁNEK: Nic. Posedí si do zítra na policii a pak ho pustí.

RYBA: To může trvat také hezkých pár dní. (Rozčileně.) Zatelefonuju advokátovi.

JIŘINA: Přece to nemohl udělat. I kdyby to ostatní byla pravda – (Odmlčí se.)

VRÁNEK: Nesmysl. Tady je přece ta spořitelní knížka. A to, co říkal vám, to byl opravdu jen pekelný experiment.

RYBOVÁ (přemáhá pláč): Co to ten hoch jen dělá?

LINHART: To je všechno hezké – jen kdyby měl alibi. (Odmlčí se.)

JIŘINA: Myslíte v tom parku?

VRÁNEK (neurčitě): Něco se s ním muselo stát.

RYBA (přechází po pokoji): Je to policejní přehmat, který si nedám líbit. Kluk je snad blázen a možná zašel s tou svou zatracenou filozofií daleko – ale není žádný zločinec.

LINHART (zamyšleně): To s tou inverzí, to je směšné. Ačkoliv –

JIŘINA: Co chcete říci –?

LINHART: Nic. Jen že to byl vždycky takový divný pavouk.

VRÁNEK: Hlouposti. Muselo se mu rozumět. Žádný pavouk. Bylo v tom hodně interesantního předstírání. Vlastně ani ne předstírání. Byl nesmírně citlivý a měl – takový vykupitelský komplex.

RYBOVÁ (bolestně): Proč proboha všichni říkáte „byl“ a „měl“ – jako by umřel – cožpak už není –?

JIŘINA: Proč si hrál s takovými věcmi? (Tiše k VRÁNKOVI.) Je mi ho líto – ale – je to hrozný člověk!

VRÁNEK (vybuchne): Manuel přece nemohl vraždit. To není možné, to se na něj nehodí.

LINHART: Hodí – nehodí. Stávají se takové věci. Ale jistě by to nebylo úmyslně.

RYBOVÁ (křikne): Jak můžete takhle mluvit? (Zarazí se.) Včera říkal, že to byla nešťastná náhoda. A to všecko ostatní si mohl vymyslet ze zoufalství, z úzkosti –

RYBA: Ale to není možné. Vždyť vám to vyložil –

LINHART: Ale sám si nevěřil, což jste to neviděli?

JIŘINA (tiše, uchopí VRÁNKA za ruku): Jak je to dobrý pocit, držet za ruku člověka.

RYBOVÁ: A což jestli se nevrátí?

RYBA: Prosím tě, musí se vrátit.

LINHART: Ale kdy?

VRÁNEK: To je právě to. Manuel myslí, že to bude zítra. Ale to může trvat hezky dlouho.

RYBA (prudce): Snad si nemyslíte – že to udělal?

RYBOVÁ (zoufale): To přece není možné – vy, jeho nejlepší kamarád –

LINHART (pokrčí rameny): V takovýchhle případech přestává kamarádství.

JIŘINA (prudce): Ano – ale jen u takových charakterů, jako jste vy –

LINHART (cynicky): No, vy sama jste zrovna dlouho nevydržela –

JIŘINA: Nebuďte drzý. To je něco docela jiného.

VRÁNEK: Linharte, ty uděláš nejlíp, když budeš mlčet. (K RYBOVÝM.) Ovšem, já nevěřím, že je vinen. Nikdo, kdo ho znal, nemůže tomu uvěřit. Ten jeho výklad je jasný a pro mne docela průkazný. Jeho nešťastné pokusy. Fikce. Ale bohužel ty fikce byly tak dokonalé, že se z nich bude těžko vyplétat. Se spravedlností se nesmí hrát.

RYBOVÁ: Snad si nemyslíte, že by z toho mohl být soud?

VRÁNEK: Doufejme, že ne.

JIŘINA: Budeme mu pomáhat. Já opravdu myslím (dá si ruku k čelu), odmlčí se –

RYBA: To se snadno řekne.

RYBOVÁ: Přece se z toho musí dostat.

RYBA: Ovšem, že se z toho musí dostat. Ale než ho pustí, tak něco zkusí, a dobře mu tak, alespoň dá pokoj s těmi svými bláznovstvími. A pak ho dám do továrny – ať se to učí vést – tam ho ty šílenosti přejdou.

RYBOVÁ: Dej si ho, kam chceš, on ti tam stejně nepůjde. Ale jen kdyby už tady byl!

RYBA: Však se dočkáš. A to všecko udělala to zatracená zvědavá Mařka se svým posloucháním – (Jde a zazvoní.) Ale já jí to řeknu –

RYBOVÁ: Ale teď ji nech.

RYBA: Nic ji nenechám. Nebýt jí, tak dala policie Manuelovi pokoj.

MAŘENKA (vstoupí): Milostpaní – (pláče) mladýho pána odvedli?

RYBA: Ano. A je to vaše vina! Kdybyste neposlouchala za dveřmi a nežvanila –

RYBA: Já za to nemůžu! Byla jsem celá spletená. A pak, mladý pán byl v takové divné náladě, když jsem mu ve čtvrtek otvírala – myslela jsem, že hodně pil –

RYBA: Co? Vy jste mu otvírala? Vždyť má přece svůj klíč.

MAŘENKA: Říkal, že si ho někde zapomněl –

JIŘINA: Co to říkáte? Že zapomněl klíč? A že se vám zdál opilý? Ale pak jste mu otvírala až někdy v pátek ve dvě hodiny ráno. Protože ten večer – už si vzpomínám, byl opravdu se mnou, zapomněl si klíče u nás – vždyť víte, jak si s nimi vždycky hraje – ale pak nemohl nikoho zavraždit – protože odešel až někdy ve čtvrt na dvě. Ten chlapec se mýlil ve dnu.

RYBOVÁ: Jiřinko, víte to jistě? (Pláče, běží k ní a obejme ji.)

RYBA: Nemýlíte se, Jiřino? Policii nestačí domněnky! Budou vás podezřívat, že mu chcete pomoci.

JIŘINA (radostně): Ovšem, že mu chci pomoci – ale lží bych mu nepomohla. Před chvílí jsem to říkala jen tak – ale teď to vím docela určitě –

RYBA: Proč jste to neřekla hned –?

JIŘINA: Ale v tom rozčilení – kdopak ví přesně, co bylo který den před deseti dny? Manuel k nám přece chodí několikrát týdně – ale teď, teď to vím určitě – vždyť jsem mu druhý den, to bylo v pátek, sama ty klíče nesla –

LINHART: Zaplať pánbu. Tak to přece jen nebude v novinách.

RYBA (oddychne si): Pfuj! Tohle jsem si mohl ušetřit! Ale teď se to musí policii dokázat.

JIŘINA: Ale ovšem! Všecko mu dokážeme! Naši mu to dosvědčí – všichni, pili jsme po večeři všichni dohromady. Whisky. Manuel se smál, že došla sodovka jako obvykle. Dosvědčíme mu to. Táta, máma, bratr –

VRÁNEK zatím šel k telefonnímu seznamu, listoval v něm a našel číslo, které vytáčí.

VRÁNEK (rychle): Haló, policejní ředitelství, prosím pana komisaře Kreisingera –

JIŘINA (běží k telefonu, vyrve mu sluchátko): Haló, haló, tady Jiřina Žáková. (Radostně.) Pane komisaři, já už vím, kde byl Manuel ve čtvrtek v noci –

Rychle opona.

Frank Tetauer
Svět, který stvoříš

Komedie o třech dějstvích

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 2. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4606-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4607-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4608-7 (prc)