Když mraky září

John Keats

Vybrala a přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Když mraky září tak, jak bylo vydáno Státním nakladatelstvím krásné literatury a umění v Praze v roce 1961.

§

Text díla (John Keats: Když mraky září), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 5. 2025.

KDYŽ MRAKY ZÁŘÍ

Sonet

Když temné mlhy kraj náš tísnily
         po dlouhou, chmurnou dobu, přijde den,
         je z rozkošného jihu narozen
a z chorých nebes skvrny vybílí.
Dychtivá ústa, prosta bolesti,
         zas mají právo cítit sladkost máje;
         s mizící zimou víčko mé si hraje
jak plátek růže s kapkou při dešti.
Jdou tiché představy; růst pupenů —
         plod v tichu zraje — slunce podzimní
po tichých snopech večer utíká —
tvář Sapfina — úsměvy v dětském snu —
         sutky, v nichž písek vrší hodiny —
potůček v lese sní — smrt básníka.

Sonet
připsaný za Chaucerovu báseň „Květ a list“

Mlází je tento příběh podoben
     a řádky z medu se v něm proplétají,
     že zajmou čtenáře v tom sladkém háji,
co chvíli zůstane stát uchvácen.
A často rosná kapka za kapkou
     prudce a chladně do tváře mu stříká,
     když podle zpěvu, který neutichá,
slídí za útlonohou konopkou.
Ach! Jakou moc má čistá prostota!
     Jakou má sílu tento příběh tichý!
     Já, který slávy navěky jsem chtivý,
teď bych se poklidně skryl ze světa
     do měkké trávy, kde mou tesknici
     zaslechnou leda žluvy truchlící.

Sonet
napsaný v odpověď na sonet končící:

Temné oči jsou dražší než ty,
jež napodobí zvonek hyacintu.

J. H. REYNOLDS

Modři! Jsi život nebes — království
             blankytu — palác, v kterém slunce chvátá —
stan, pod nímž Venuše se večer skví —
             oblačný domov šedi, hnědi, zlata.
Modři! Jsi život vod; — ať oceán
             i řeky jemu poddané se dmou,
ať zuří, tříští se o vlnolam,
             vždy v rodnou temnou modř zas opadnou.
Modři! Ty milá sestro lesních strání,
             v květinách se zelení snoubíš se —
v pomněnce, zvonku, fialce, té paní
             všech tajemství: svou mocí chlubíš se,
byť z tebe v nich jen stín! A čím jsi všem,
když v oku žiješ spolu s osudem!

Co mi řekl drozd
Verše z dopisu Johnu Hamiltonu Reynoldsovi

Ty, jemuž stydla zimním vichrem tvář,
       který jsi sněžné mraky v mlze viděl,
       v mrazivých hvězdách černé vršky jilmů,
       jaro ti teprv bude dobou žní.
Ty, který čítal jsi ze záře jen
       temnoty vznešené a živil ses
       jí noc co noc, když daleko byl Foebus,
       jaro ti bude jitrem trojnásob.
Ó nebaž po vědění — nemám je,
       a přece zpěv můj tryská zanícením.
Ó nebaž po vědění — nemám je,
       a přec mi večer naslouchá. Kdo truchlí,
že nemá myšlenek, tak právě má je,
kdo myslí si, že spí, ten jistě bdí.

Sonet
na skálu Ailsu

Ty horo oceánských skal, mě slyš!
    Křikem svých mořských ptáků odpověz!
    Kdy přes tvá bedra velký proud se nes?
Kdy před sluncem tvé čelo mělo skrýš?
Jak dlouho, co tě k spánku vzdušnému
    pozvedla mocná síla z hlubin snů?
    Spíš v klíně hromu nebo paprsků,
spíš, když tě halí šedá mračna v tmu.
Nic nemluvíš, dál jenom tvrdě spíš;
    tvůj celý život jsou dvě věčnosti —
jsi ve vzduchu, dřív mělas v hloubkách skrýš,
    jsi s orly teď, byla jsi s velrybami —
jen otřes země mohl vynésti
    kdysi tvou strašnou váhu z věků spaní.

Sonet
napsaný v chýši, kde se narodil Burns

Mé tělo, smrtelné za tisíc dnů,
    dnes, Burnsi, plní prostor ve tvé chýši,
kde snils o prvních listech vavřínů,
    šťasten a nemysle, že smrt se blíží!
Krev hoří mi, sedím tu jak tvůj host
    a ječným pivem tvým ti připíjím,
mám lehkou hlavu, zpitou obraznost,
    mé oči bloudí, že už nevidím;
mohu však okno otevřít a zřít
    na louku, po které ses toulal v snění,
a mohu po tvé podlaze teď jít,
    na tebe myslet až do nemyšlení —
pít, na tvé jméno číši zvedaje —
za hrobem směj se, tohle sláva je!

Sonet
napsaný na vrcholku Ben Nevisu

Pouč mě, Múzo, prones slova svá
    zde na Nevisu, mlhou osleplém!
Zřím do propastí, všude pokrývá
    je rouška mlžnatá — a tolik jen
ví lidstvo o pekle; i nade mne
    se šíří chmury mlh — jen tolik ví
zas lidstvo o nebi; kol obepne
    mě všude mha — a zrovna takový
je lidský pohled v sebe, stejně mhavý!
    Pode mnou balvany, jen tolik vím,
ubohý trpaslík a nechápavý,
    že po nich šlapu — a vše dál, co zřím,
je sráz a mlha, nejen v této výši,
i v moci myšlení, v duchovní říši!

Sonet

Proč jsem se zasmál v noci? Žádný hlas,
     Bůh ani Démon přísných odpovědí
     z nebes či z pekla mně nic nepovědí.
Své srdce vzal jsem tedy na potaz.
Proč smál jsem se jen, srdce, ptám se tebe;
     jsme oba samotni a smutni tak!
     Ó tmy a tmy! Mohu jen naříkat,
že marně ptám se srdce, pekla, nebe.
Proč jsem se zasmál? Znám už lhůtu žití,
     k nejvyšším slastem toužení mé vzlétá;
leč v této noci chtěl bych odejíti,
     zřít v cárech veselé praporce světa;
verš, sláva, krása, mocné vše se zdá,
však smrt je víc — je velká žití mzda.

Sonet na slávu

Jak dívka svéhlavá je sláva; plachá
     je před tím, kdo se otrocky jí koří,
leč na milost se vzdává větroplacha,
     se srdcem poblázněným pro něj hoří;
je cikánka a nikdy nepromluví
     s tím, který není bez ní spokojen,
je koketa, a když kdo o ní mluví,
     hned myslí si, že pomlouvá ji všem;
je pravá cikánka od Nilu, věrná
     švagrová Putifara žárlivého;
když vámi zhrdá, buď odplata stejná,
     bláhoví pěvci, choří z žalu svého.
Rozlučte se s ní poklonami sami,
když se jí zlíbí, možná, půjde s vámi.

Sonet

Den zhasl už a rozkoše s ním všechny!
         Tvá dlaň, tvá měkká hruď a sladký hlas,
tvůj dech, tvá sladká ústa, šepot jemný,
         tvé dokonalé tělo, štíhlý pás!
Zmizel mi květ a jeho kouzlo rozpuklé,
         zmizel mi z očí pohled na tvou krásu,
zmizel mi z náručí tvar krásy tvé,
         zmizelo teplo, bělost, ráj, zvuk hlasu —
Nevčasně ztratily se s večerem,
         kdy soumrak sváteční se počal klást,
u vonných záclon lásky utkal lem
         hustého temna pro ukrytou slast;
tvůj misál, lásko, čet jsem ve dne rád,
teď půst mám, modlím se a chci jen spát.

Pro Fanny

O milost volám — soucit — lásku! — lásku!
   Slitovnou lásku, která netísní,
   bez skvrnky, bez výhrad a bez trýzní,
upřímnou, stálou, viditelnou lásku!
Nic není dost — já tebe celou chci,
   tu spanilost, ta ústa, ruce krásné,
   chuť lásky v polibku, ty oči jasné,
ta teplá prsa se sty rozkoší —
tvou duši! — Smiluj se — já musím mít tě,
   nesmíš si ani atom ponechat —
vždyť jinak zemřu snad, či v marné bídě
   nečinně povleču se jak tvůj rab,
ztratím svůj cíl, z úst ducha zmizí cit,
ctižádost oslepne — proč potom žít!

Sonet
napsaný na prázdnou stránku
Shakespearových básní proti „Nářku milence“

Stálý být, hvězdo jasná, jako ty —
     věčnými víčky bdít a hlídat z dáli,
ne osaměle zářit v temnoty,
     leč jako poustevník být vytrvalý
a vidět kněžský úkon dmoucích vod,
     jak omývají zemi lidských břehů,
či zírat na hory a do samot
     na čerstvě napadanou masku sněhu —
ne — navždy stálý, navždy bez proměn
     spočívat na zrajících ňadrech milé,
navěky cítit její sladký sten,
     bdít navěky v tom nepokoji chvíle
a stále slyšet její vzdech a klid,
tak věčně žít — či raděj odumřít.

Óda na slavíka

Svírá se srdce, mdloba doléhá
     bolestně na smysly stopené ve snu,
jak pil bych laudanum či bolehlav
     a potom zmalátnělý k Léthé klesnul:
        tvé štěstí závidět ti neumím,
             jen šťastný jsem, když tebe uslyším,
                  má ptačí dryádo, která se skrýváš
                           hluboko v noční stín
             a z houštin bukových tam do tišin
                  svou letní píseň z plna hrdla zpíváš.

Jen doušek vína mít, jež pod zemí
     za dlouhá léta zchladlo v sklepním tichu
a chutná po kvetoucí zeleni
     a písni Provence a horkém smíchu,
        to víno mít a srdce zmámené,
             na lemu sklenky zřít, jak kmitají
                  se perly v červeni a ústa třísní;
                           z božského pramene
             se napít, neviděn a potají
                  ztratit se v temný les za tvojí písní,

v neznámo ztratit se a nevidět,
     co nepoznáš ty nikdy ve svém listí,
únavu, horečku, zoufalství běd,
     to vše, co tvoří tady osud lidský,
        mrtvice hlavou šedivou tu chví
             a mládí zmírá zbledlé na přízrak,
                  kdo myslet odváží se, klesá brzy
                           v pustotu zoufalství,
             i samé kráse tady hasne zrak
                  a Láska pro ni ani nezaslzí.

Jen odtud pryč, poletím za tebou,
     nechci však jet už na Bacchově vozu,
na křídlech Poezie chci tě dostihnout,
     i když se brání zmatený můj rozum,
        jen s tebou kéž jsem! Něžná je noc tvá,
             vznáší se Luna nad ní blaženě
                  a kolem ní se kupí hvězdné kůry;
                           leč tady všude tma —
             do zvlhlých mechů, šeré zeleně
                  jen matné přísvity svál vítr shůry.

Nevidím květy dole u nohou
     a kadidlo, jež z větví měkce splývá,
však v temnotách už umím uhodnout
     vůně, jež proměnlivá doba vlívá
        do planých stromů, do trav, do křoví,
             kde čistý dech svůj šíří bílé hlohy
                  a blednou fialky, ukryté v stíny,
                           kde keř je šípkový
             a vonná růže, v letní večer dlouhý
                  roj mušek spíjející svými víny.

Je tichá noc, naslouchám do dáli —
     kolikrát smrti nekonečný spánek
mé verše s lačnou touhou vzývaly,
     kolikrát dech jsem chtěl dát v čistý vánek,
        než dnes jak nikdy strašně pokouší
             mne touha přestat žít a umřít tiše
                  teď v půlnoci, když zpěv ti z duše stéká
                           s takovou rozkoší!
             Dál zpíval bys, jen já bych neuslyšel,
                  jak nade mnou zní tvoje requiescat.

Od nepaměti zpíváš do nocí,
     hladové doby nesvedly tě zdrtit,
i císař slýchal tě i otroci,
     ty, ptáku života, jenž neznáš smrti,
        v cizině hlas tvůj zněl nešťastné Rút,
             když o žních klasy posbírala v hoři,
                  a tentýž hlas zas věčnou touhu vzbouzel
                           v těch, kteří, v srdci rmut,
             hleděli do vln zkázonosných moří,
                  v zem ztracenou, v zem pohádek a kouzel.

V zem ztracenou! Jak zvonem zaznívá
     to slovo, budící mne z klamných štěstí;
buď sbohem, fantazie šálivá,
     ty krásný elfe, jenž jsi mě chtěl svésti,
        buď sbohem! Nářek tvůj se rozplývá,
             jak prcháš přes potok a louky v dál,
                  přes blízkou stráň — a už tě slyšet není:
                           pro mne jsi dozpíval.
             Je ticho. Nevím — bděl jsem? Či jsem spal?
                  Byla to skutečnost? Či bdělé snění?

Óda na podzim

Ty čase mlh a kypré plodnosti,
    příteli slunce, které dává zrát;
s ním obtěžkáváš štědrou hojností
    révu, jež pne se k doškům přes okap;
    skláníš pod jablky strom omšelý,
ovoce zraje do dřeně v tvém jase;
         nadýmáš tykev, jádrem nasládlým
skořápky lísce plníš; zas a zase
    rozkvetou pozdní květy pro včely,
    až věří, že vždy budou teplé dny,
         když léto plástve přeplnilo jim.

Vprostřed tvé velké sklizně vídá tě
    ten, který všude po kraji tě hledá,
sedíš si bezstarostně na mlatě
    a pálající van ti vlasy zvedá;
    či v brázdě zpola sežaté si dřímáš,
zpit vůní makovic, a nezasviští
         tvůj srp už polem, na němž květy sní;
někdy jak paběrkář jdeš po strništi,
    pod těžkým nákladem se neohýbáš
    či trpělivě po hodinách hlídáš,
         jak crčí z lisu víno poslední.

Kdepak jsou písně jara? Kde jsou jen?
    Nemysli na ně, vždyť máš hudbu svou —
když mraky září v zmírající den
    a strnišť dotýkáš se růžovou,
pak chórem truchlivým komáři kvílí,
    hned ve výši, hned dole zní jich svist,
jak větřík ožívá či zmírá chvíli;
         beránci vzrostlí bečí z horských stád;
    zpívají cvrčci; a teď tenký hvizd
    červenky slyšíš ze zahrádky; z hnízd
         vlaštovky švitoří až do oblak.

Óda na melancholii

Ne, k Léthé nechoď, ani v závrati
    nevypij oměj s omamnými víny
a nestrp, aby čelo líbal ti
    zlý rulík, rudý hrozen Proserpiny;
růženec nevaž z plodů tisových
    a nechtěj, aby stínem netopýřím
        či můrou byla duše truchlivá
a sova přítelkyní smutků tvých;
    vždyť stín ke stínu mrákotně se plíží
        a bdělá úzkost duše umdlívá.

Když z nebes jako oblak plačící
    melancholie na kraj spadne náhle,
zacloní zeleň kopců rašících,
    zalije všechny květy zvadlé;
tu napoj bolest svou u růže ranní
    či z duhy slaných písčitých vln syť
        neb z nádhery pivoněk barevných,
a hněvá-li se velice tvá paní,
    ať běsní si, ty za ruku ji chyť
        a vnoř se jí do očí čarovných.

Ona dlí s Krásou, jež jde do smrti;
    a s Radostí, jež v letmém políbení
se loučí vždy; je v slastném bodnutí,
    jež včela v jedovatou ránu mění:
vznešená Melancholie se skryla
    v svatyni Rozkoše a právě ti,
        kdo Radost utrhnou a chtivě ji
    o patro úst jak hrozen rozdrtí,
poznají, jak je chmurná její síla,
        a budou její smutnou trofejí.

Óda na řeckou urnu

Nevěsto klidu, dosud netknutá,
     schovanko ticha, času pomalého,
o háji vyprávíš, tak nehnuta,
     květnatou báj krásnější verše mého;
jaká to pověst listím vroubená
         se o bozích či lidech tady jeví?
         V údolí Tempé je to? V Arkádii?
     Proč prchají tak zděšeně ty děvy?
K čemu ty píšťaly? Co znamená
         to vznícení, s nímž do bubínků bijí?

Je sladké slyšet zpěv, leč nejsladší
     je ten, jejž slyšet nelze; proto hrejte
píšťaly, které nejste pro uši,
     a něžné písně pro duši jen pějte;
ty, čisté mládí, neskončí zpěv tvůj
     pod těmi stromy, s nichž list neopadá,
         milenče smělý, jsi tak blízko cíle,
     a nepolíbíš ji: leč nelituj,
že nikdy nedojdeš blažené chvíle —
         tvé věčné lásce věčně bude mladá!

Vy, šťastné větve, nemůžete střást
     svůj list, ba ani jaru říci sbohem,
ty, šťastný hudče, neztratíš svou slast
     písničku hrát v nápěvu věčně novém;
a lásko, ty jsi šťastná o to víc,
že věčně planeš, stále zakoušená,
         navěky mladá, povždy dychtící,
     a nevíš, co je lidská vášeň zlá,
z níž srdce smutná jsou a přesycená
         a čelo žhne a ústa vyprahlá.

Ó knězi, kam na oltář zelený
     jdeš obětovat s davem, který hledí
na jalůvku, jež boky zdobeny
     má věncovím a vzhůru bučí k nebi?
Jaké městečko u moře či řeky
     neb v horách s tvrzí, které mír jen zná,
         to zbožné ráno všichni opustili?
     Zůstane v uličkách klid věčné věky
a nevrátí se bytost jediná,
         jež řekla by, kam poděli se lidi.

Pod tvými stromy, tvare attický,
     strnuli v zledovělé pastorále
na trávě podupané navždycky
     a ty teď mlčíš, v kráse neskonalé
jak sama věčnost mysl týraje!
     Nás zničí čas a ty tu budeš dále,
         žal jiný budeš zřít, až náš se ztratí,
     zůstaneš s lidmi, říkat budeš stále —
„Krása je pravda, pravda krása je,“
         a to je vše, co potřebují znáti.

Meg Merrilies

Stará Meg byla cikánka
a žila na blatech,
svůj domov měla bez dveří,
za lože vřes a mech.

Z janovce měla rozinky,
za hrušky jahody,
za víno rosu ze šípku
a knihou hřbitovy.

Bratry jí byla skaliska,
sestrami modříny,
žila si volně uprostřed
své velké rodiny.

Často neměla snídaně
a k obědu nic víc,
místo večeře hleděla
do nebe na měsíc.

Však každé ráno zimolez
do věnců splétala
a večer zase borůvčí
a při tom zpívala.

Vázala také rohože
z trav prsty hnědými,
venkovanům je dávala,
když někdy zašli k ní.

Jak Amazonka vysoká,
s hrdostí královny,
nosila starý rudý plášť
a klobouk slaměný.
Bůh dopřej jejím kostem klid;
kdoví kde v hrobě sní.

Devonská dívka
Verše poslané v dopise B. R. Haydonovi

Kampak jdeš, dívko devonská?
A co máš v košíčku?
Jde z mlékárny víla, tak svěží a milá,
dá-li mi napít trošičku?

Mám rád vaše louky a květiny,
koláče ovšem hlavně,
raděj však za vraty líbám se s děvčaty,
netvař se pohrdavě.

Mám rád vaše kopce a doliny,
miluju bečící stáda,
líp na pastvině ti ležet v klíně,
když buší srdce mladá.

Košíček dám ti do koutku
a šátek přes trávu
a naší lásce na sedmikrásce
se vzdáme po právu.

Píseň o sobě

Nezdárný hoch to byl,
     byl hoch to nezdárný,
ne doma vydržet,
     jak čas byl předjarní:
          hřeben na vlasy
          dal si do kapsy,
          potom nabral si
          do batohu
          punčoch trochu,
          brzo ty staré
          budou roztrhané,
          kousek mýdla,
          ždibec jídla,
          za noční čapku
          cestovní čapku
          a pár knih,
          co jsou v nich
          jen samá písmena —
          vše dal na ramena
          a šel ven,
     pořád rovně za nosem
          a na sever
          a na sever
     a pořád rovně za nosem.

Nezdárný hoch to byl,
     byl hoch to nezdárný,
jen čmáral básničky,
     čas všechen promarnil —
          s násadkou
          a kalamářem
          namátkou
          a křížem krážem
          jen se bral
          pořád dál
          po horách,
          po dolách,
          trhat kytky,
          potkat skřítky,
          aspoň chvíli
          vidět víly,
          a jen psal,
          když vítr vál,
          a když byl chlad,
          tehdy si rád
          svůj kabát vzal,
          boje se dny,
          a v teplé dny
          jej zase sňal
          a zase psal,
          ach, krásný den,
          když jdeme jen
     pořád rovně za nosem
          a na sever
          a na sever
     a pořád rovně za nosem.

Nezdárný hoch to byl,
     byl to hoch nezdárný,
choval rybičky
     ve vaně parádní,
          celá rodina
          už jej proklíná,
          babička
          stařičká
          leje ven
          neřád ten,
          výpověď
          dává služka,
          on však z lůžka
          letí hned
          ráno v pět
          skok a skok
          na potok,
          nese domů
          malou koljušku
          jako výslužku,
          pulce k tomu,
          taky hrst
          střevlí velkých
          o nic víc,
          než je prst
          rukavice,
          na mou víru
          jak na míru
          něžné dětské ručičky —
          to něco bylo,
     mít plnou štoudev ryb
          a štoudev ryb
          a štoudev ryb
     a plnou štoudev ryb.

Nezdárný hoch to byl,
     byl hoch to nezdárný,
do Skotska utekl,
     tam poznat mrav a lid:
          celkem vzato
          přišel na to,
          že tam země
          tvrdá stejně,
          jsou-li mraky,
          prší taky,
          dukát bývá
          ze zlata,
          svině mívá
          selata,
          také loket
          měří loket,
          ani chuť vína
          není tam jiná,
          stejně sladce
          písně zní,
          krátce:
          vše jak v Anglii —
     a to už zůstal stát
          a jen se divil
          a jen se divil
     a jen se divil napořád.

Básník
Zlomek

Kdo je básník? Chci jej znát,
Múzy, vás se budu ptát:
ten, jenž je roven s kýmkoli
zde na zemi, ať je to vládce
nebo žebrák o holi —
ten, jenž je vším, čím člověk zdá se
od Platona až k opici —
ten, který ví, co orli cítí,
a ví, co cítí střízlíci,
ten, jenž se do všech umí vžíti;
když je slyšet zdáli lev,
on rozumí, co vypráví mu
jeho hlaholivý hněv,
a jako mateřština zní mu
v divočině tygří řev.

List Johnu Hamiltonu Reynoldsovi

      Můj drahý Reynoldsi! Když včera jsem si leh,
zas dlouhý průvod stínů, postav, vzpomínek
mě obstoupil: já znám jej už, vždyť obvykle
co chvíli znepokojuje i těší mne.
Vše ve zmatku se hrne jako divné sny —
tvář s ústy cheruba má oči babizny,
pan Voltaire nosí štít a meč a helmici,
král Alexander zase noční čepici,
sám starý Sokrates motýlka váže si,
s kočkou Miss Edgeworthové Hazlitt hraje si,
Junius Brutus už teď s pěknou opicí
pospíchá do Soho ještě víc užít si.

      Jen málokdo se může zbavit návštěv těch —
snad dva či tři, co vznášejí se na křídlech,
život je záclonou před nosem ďábla skryl,
před řevem kanců i před tancem mořských víl,
ti jenom samý pyšný květ zří při cestě
a mládí půvabné jak harfy aiolské —
hle, v realitu žhavá barva skanula
a oběť začíná: nůž pontifikův plá
v slunečním úpalu, jalůvka naříká,
zvuk píšťal ostře zní a teče úlitba:
za útesem se zjeví bílé plachtoví,
loď stáčí se a blízko břehu zakotví
a v hymnu obřadní zní píseň od moře.

      Ty znáš Zakletý zámek — stojí na hoře
nad tichým Jezerem a v hnízdu stromoví,
jež zdá se zmítat, jak by v děsu tajných vin
měl potrestat je kouzlem svým Urgandin meč.
Ó jasný Foebe! Kéž bych měl tvou svatou řeč
a mohl vylíčit tu pohádkovou zem
zde mému příteli, jenž leží nemocen!

      Ty znáš ji dobře, kde se zdá ta krajina
úkrytem lesním, snem či sálem Merlina;
znáš čiré Jezero, uprostřed Ostrov je,
ty modré hory znáš i chladné ručeje
a víš, že vše tam aspoň způli duši má
a vypadá, že mračí se či usmívá,
že rádo má či hněvá se; snad mohylou
je giganta a jeho krev v ní tepe tmou.

      Část téhle budovy vybrané sídlo je,
jež stavěl Santon, když byl vyhnán z Chaldeje,
pak dvakrát tisíc let zmizelo jako stín
a dále stavěl Cuthbert ze Saint Aldebrim,
laponská kouzelnice hnala do výšky
to malé křídlo, když šla mezi jeptišky,
a na kamenných výběžcích čert mnoho chvil
pak v potu tváře ještě sám zas zedničil.

      A všechny dveře, jak by otevřeny byly,
a okna, jak by tajně zastřely je víly,
jen matně jimi proniká stříbřitý stín
jak v letní noci svit na nebi západním,
jak záře krásných dívčích očí ve snění
zmámeném básní či starými písněmi.

      A hleď, zda z mlžné dálky něco nechvátá!
S hedvábným plachtovím galéra ze zlata,
tři řady vesel v rozmachu se zalesknou
chvílemi před ostrovy v zeleni rozkvetlou,
pak zmizí u Hradu, kde pode zdí se tmí,
a loď i s lodníky mlčení zahalí.
Zní polnice a od brány jak ozvěna
tak sladká hudba odpovídat začíná,
až starý Pastevec, jenž vodí na horách
své stádo k studni zakleté, dostává strach.
A když pak doma, hned jak vejde do dveří,
o všem tom vypráví, nikdo mu nevěří.

      Ó kéž by sny, ať v bdění nebo ve spánku,
své barvy braly ze slunečních červánků
či z jiné nějaké té látky nehmotné,
spíš nežli aby to, co naší duši dnem,
v čerň noci vrhaly. Vždyť jenom dál a dál
se v světě bojuje — ale můj admirál
už dávno vlajku sňal — a teď už nemám čas
o tyhle věci dbát. A stejně mine nás
ta odměna: být rozumný a rozeznat
zlo od dobra. Což možno věci ovládat?
Jen mučí člověka, až z toho šílený je.
Či je to třeba tak, že naše fantazie,
vězněná navěky jak v slepém očistci,
když odváží se jednou z něho utéci,
zákonů žádných nemůže se dovolat
na zemi ani na nebi? Však hned je znát
kaz ve štěstí, když přes své meze vzhlédneme —
a proto marně naříkáme do nebe,
a proto v hrdle zpěv se láme slavíkovi.

      Můj Reynoldsi! Jen ztěží vypovím ti slovy
ten příběh tajemný. Já začal jsem jej číst
na skále plné škeblí: příboj oblékal
ji v zelenavý mořský šat a vítr vál
nad tichou hladinou, poklidně končil den
a ze stříbrných pěn neslyšitelný lem
po hnědém písku jen tkal starý oceán.
A já tam doma byl a toulal jsem se sám
a měl jsem šťastný být — já ale tehdy zřel
tam dovnitř do moře na zápas živých těl,
jak větší menšího tam hltá pořád dál,
já pohlédl tak hluboko, jak jsem tam stál,
v to nekonečné, věčné, divé ničení,
až v jeden děs se tichý stesk můj proměnil —
a není pro mne teď už nikde celé štěstí:
dnes natrhal jsem kvetoucích si ratolestí,
divokých brslenů a bílých ostružin —
to divé ničení však pořád jenom zřím:
hle luňák slídí — žralok ryby napadá —
i sličná červenka s krutostí pardála
žížalu rve — Už dost! Ta děsná představa
mě pronásleduje a nenávidím ji:
spíš chci být zvon na eskymácké misii
než v tyhle myšlenky se věčně propadat!

Předvečer svaté Anežky

         Ach, jaký to byl tehdy ostrý mráz!
    Pod vším svým peřím sova mrzla v sněhu,
         po hrudách zajíc belhal se a třás
    a ovce choulily se do roun v chlévu.
         Mnich růženec ve zkřehlých prstech měl,
    u šeptajících úst dech zmrzal naráz
         a obláček jak z vonných kadidel
    pak bez skonu přes mariánský obraz
se vzhůru nes, jak svoje slova pronášel.

         Když modlitby mnich tiše doříkal,
    z kolenou zvedl se, vzal svoji svíci
         a zpátky kostelem se ubíral,
    hubený, bosý, krokem váhajícím.
         Kol mrznou němé mrtvých podoby,
    jak v očistci za mříží uvězněny:
         ty vytesané dávné barony
    teď míjí — ale síly už v něm není
pomyslet, jak je tíží krunýř ledový.

         K severu dvířky ven pak vykročí —
    vtom zazní hudba jako zlaté ptáče;
         lítost mu v slzách stoupne do očí,
    vždyť pro něj zní už jenom umíráček
         a dozpívána píseň života,
    jen kát se zbývá. Neztráceje času,
         ubohý stařec dále klopýtá
    a celou noc zas probdí pro svou spásu:
kdo hříšně žil, nechť nyní na popelu lká.

         Leč jiný sluch chce sladkou hudbu mít
    a jiný zrak chce zářící zřít síně,
         do tance chtějí jiné nohy jít
    a touží mnohé rty po rudém víně.
         Ať jde se kát ten svatý poustevník:
    jej polituj, ó mládí, pojď však za mnou,
         už po všech sálech vlaje vlajek les,
    v zářících květenstvích tam světla kanou,
noc vznešená, noc knížecí to bude dnes!

         To předehru mnich slyšel z paláce:
    všecko tam rušně přípravami hlučí
         a dveře dokořán. Teď zdvíhá se
    už hudba trub a hádá se a bručí —
         sta hostí dnes ty sály vítají
    a září jenom pro ně v celé pýše.
         Kol dokola své římsy vzpírají
    kamenní andělé. Jako vždy tiše
a s věčným dychtěním se vzhůru dívají.

         Už vbíhají v stříbřité rozkoše
    v čelenkách, s péry, krásně nastrojeni,
         jak v mládí když se hrnou do duše
    postavy z pohádek a vše se mění
         v radostnou romanci. Než všimněme
    si teď jen jedné zamyšlené paní:
         sní o své velké lásce toho dne,
    o Anežčině svatém pečování —
vždy slýchala o její moci tajemné.

         Na její svátek může potají
    se zjevit mladé panně slastné zdání,
         jak její milý něžně laská ji,
    v medové půlnoci se nad ní sklání;
         jen navečer nechť lačná ulehne,
    dodržet obřad musí trpělivě
         a vpravo ani vlevo nevzhlédne,
    o lásku svou nechť prosí žádostivě
a oči vzhůru upřeny se nepohne.

         Pak v snovém vidění se objeví
    ten, komu jednou dostane se;
         maso a víno, sladké cukroví
    i vonné ovoce jí k lůžku snese
         a vše, co slastně chutná podnebí;
    a když pak ještě něžná hudba zazní,
         přemnohé rozkoše ji uchvátí
    v závratný vír; horoucí, bez pokání
se v ráno panenské pak zase navrátí.

         Ten divný plán jen Magda v hlavě má;
    naříká hudba jak Bůh zarmoucený,
         leč ona neslyší; zrak upíná
    na vlečky šustící po hladké zemi;
         nadarmo dnes kavalír dychtivý
    k ní po špičkách a plný lásky přijde,
         nezhrdá jím, však stěží o něm ví,
    svým srdcem roztouženým je už jinde —
u sladkých snů, jež dnešní noc jí vyjeví.

         Teď tančí: oči do neznáma upřeny,
    dech se jí úží, jen se v sebe stápí,
         vždyť půlnoc blíží se; kol úsměvy
    i zraky zlé — leč ona skryta v kápi
         svých snů; kol šeptá závist, zvoní smích
    a přípitky i tamburíny znějí —
         leč ona tiše vzdychá; stále sní
    o svaté Anežce a o beráncích jejích
a přeludu, jenž v noci přijde tajně k ní.

         Chce odejít a ještě zdráhá se:
    a zatím Porfyro, krásný a mladý,
         tam venku stojí u bran paláce.
    Po vřesovišti přijel právě zdáli,
         pro Magdu plane láskou ohnivou.
    Teď v svitu měsíčním se zbožně modlí:
         kéž blízko ní na chvíli jedinou
    a třeba nespatřen smí tajně prodlít,
kéž může pokleknout a zas ji obejmout.

         Teď vchází. Vlčí mhou nechť oslepnou
    ti, co tu jsou, vždyť jejich meče
         ten hrad by ztekly, tu hruď milostnou —
    a pak se neubrání, neuteče:
         ti lordi zlí jsou jako šakali
    a jej i s celým rodem nenávidí,
         i psi by kletby zde naň štěkali
    a soucit měl by jediný z těch lidí:
ta stařenka, jíž věk už smysly zakalil.

         Ach, šťastná náhoda, že v předsálí
    ta stará paní s hůlčičkou se belhá:
         sem Porfyro se skryl, kam zpovzdálí
    padá zář pochodní a nedoléhá
         už zvnitřku veselý a živý šum.
    Teď vidí jej — a hned se celá zděsí,
         svou chromou rukou dlaň mu tiskne k rtům:
    „Probůh, jdi pryč! Ti krvelační běsi
dnes všichni sešli se, vždyť je jich plný dům;

         i skrček Hildebrand dnes přišel sem,
    před nedávnem měl horečku a třeštil,
         že zničí tebe, rod tvůj, tvoji zem;
    lord Maurice už je šedivý, a věř mi,
         pořád tak divoký… Ach bože, ach,
    pojď pryč, pojď pryč, je-li ti život drahý…“
         „Má kmotro, posaď se a neměj strach
    a pověz mi…“ „Pojď pryč, vždyť budeš tady
na těchto kamenech spát jako na márách!“

         Jde za ní pod nízkými klenbami
    a pyšným perem smetá pavučiny.
         Bázlivě šeptá ona: „Běda mi,“
    až zastaví se v malé, pusté síni,
         tiché jak hrob, svit luny padá v ni.
    „Co dělá moje Magda, vyprávěj mně,
         při svaté Anežce, mluv,“ říká jí,
    „při jejích bílých beráncích a vlně,
již na posvátné roucho zbožně spřádají.“

         „Předvečer svaté Anežky je dnes!
    Těm vrahům ale svátek svatý není:
         jsi čaroděj? Znáš vodu v sítu nést,
    jsi pánem víl, umíš se v skřítka změnit,
         že přišel jsi dnes sem a nemáš strach?
    Ach ano, dnes se pěkné věci dějí,
         bůh pomoz, paní bude čarovat,
    andělé dobří, jen dnes oklamte ji;
dost často smutná jsem, teď budu se však smát.“

         A měsíc svítí jí v úsměvnou tvář,
    Porfyro na ni nechápavě hledí,
         jak drží v ruce tajuplný snář,
    má brýle, u krbu si v koutku sedí.
         Zářnýma očima už na ní lpí,
    když uslyší, jaký dnes její paní
         má plán, a stěží slzy zadrží,
    když myslí na to zimní čarování,
na Magdu, která v klínu starých legend spí.

         Jako když růže začne náhle kvést,
    vzplane v něm rudá bouře znenadání;
         má nápad, ano, je to krásná lest —
    leč stará paní ze všech sil se brání:
         „Zlý člověk jsi a nemáš žádný cit!
    Ta sladká dívka! Andělé ji ve snech
         dnes budou hlídat a ne bezbožník,
    jako jsi ty! Takových plánů zanech.
Teď vidím, že jsi jiný, nežli zdál ses být!“

         „Já neublížím jí,“ Porfyro dí;
    „ať Bůh mě oslyší, až slabým hlasem
         odříkám modlitby své poslední,
    když pohnu jí byť jediným jen vlasem
         či vzhlédnu na ni s vášní nečestnou.
    Vždyť vidíš slzy mé a prosím tebe
         a zapřísahám se ti láskou svou.
    Ty nevěříš? Tak svoje nepřátele
hned křikem přivolám, ať mne tu rozervou.“

         „Ach, proč mě děsíš? Vždyť už slabá jsem,
    snad dřív než půlnoc zazní za mne hrana
         a za chvíli mě skryje černá zem;
    já na modlitbách denně prosím Pána
         i pro tebe o milost v soudný den.“
    Leč Porfyro naléhá v nářku stále,
         až naposledy přece řekne mu,
    že ke všemu už pro něj ochotná je,
aťsi to bude k dobrému či ke zlému,

         že k Magdě, až do její světnice,
    jej dovede co možná nejtišeji
         a ukáže mu, jak má ukrýt se,
    by nezřen viděl něžnou krásu její
         a získal možná vše, o čem kdy snil:
    ach, Magdu bude držet kouzlo v moci,
         přiblíží se k ní tiché kroky víl —
    neměli milenci takové noci,
co Merlin velký dluh čertovi zaplatil.

         „Ach ano, budiž, stane se, co chceš,
    uchystám lahůdky na pohoštění,
         i loutnu, chceš-li, nalezneš,
    visí tam na zdi. Mnoho času není,
         vše dlouho trvá tvoru starému
    a je to příliš na mou chabou hlavu;
         teď modli se, než všechno seženu:
    ať ale nikdy z mrtvých nepovstanu,
když Magdu svou ty nedostaneš za ženu.“

         A ve strachu a spěchu odkulhá.
    Minuty zdají se být hodinami;
         konečně vrací se, šeptá mu do ucha,
    děs v očích, jestli nejsou špehováni —
         teď už se kradou, potmě, mlčící,
    dlouhými chodbami. A bez obtíží
         v tu hedvábnou a cudnou světnici
    po špičkách šťastný Porfyro se vplíží.
Stařenka prchá, chvějíc se jak v zimnici.

         S hůlčičkou dolů tápe po schodech,
    třaslavou rukou zábradlí se drží.
         Vtom Magda, zpola ztracená už v snech,
    ze slavnosti jak náměsíčná běží —
         vrací se s ní, ta dívka přečistá,
    zpět ve stříbrné záři voskovice:
         můj Porfyro, je čas se přichystat,
    však víš, že vyplašená holubice
se navrátí vždy zase zpátky do hnízda.

         Jak vběhne, svíce náhle zhasne jí,
    kouř slabý zhyne, luna zalévá ji;
         tak stojí tu, přeludné vidění,
    jako by právě vystoupila z bájí;
         teď nesmí ani hlesnout do ticha,
    jediné slovo celé kouzlo zruší,
         ať srdce mlčením se zalyká
    a její balzámová prsa mučí —
zoufalé srdce bezhlesého slavíka!

         Trojdílné velké okno skví se tam:
    ovoce, listy, drobné polní kvítí
         je vytesáno v mramorový rám,
    jak démanty skla zvláštních vzorů svítí
         a jako temná křídla motýlí
    nesčetných skvrn a krásných barev září;
         a vprostřed fantastických rozvalin,
    soumračných svatých, potemnělých tváří
štít krví královskou se rudě roznítil.

         Teď Magda klečí na svých modlitbách
    a oknem na ni září luna siná:
         na čistou hruď jí vrhá horký nach,
    květ růže na ruce, jež spíná,
         ametyst fialový na křížek
    a na vlas přísvit zlaté aureoly;
         ach, teď se Porfyrovi úží dech,
    jak krásný anděl z nebes se tu modlí,
čistý a zbavený už hmotných poskvrn všech.

         Srdce mu buší: končí pobožnost,
    už z účesu má šňůry perel sňaty,
         pomalu rozpíná zahřátý skvost,
    odkládá vonný živůtek; a šaty
         šustivě sklouznou k zemi najednou:
    jako se z moře vynořují víly,
         teď stojí zadumána, hledí tmou
    a sní, že svatou Anežku už vidí,
je za ní snad — teď se však nesmí ohlédnout.

         Už v měkkém hnízdě, studeném jak led,
    se chvěje polo bdíc a polo v mdlobách,
         leč opiové teplo spánku hned
    znavené tělo s duší zkolébává:
         už odlétá, než navrátí se den,
    už lhostejna je k štěstí, k nepohodám
         a blaženě je skryta před světem —
    zas pohanem je obrácený pohan
zas růže zavře se a bude poupětem.

         Do ráje vloudil se, jen prázdný šat
    má Porfyro položen před očima
         a naslouchá: teď Magda spí už snad
    a jenom dech jí bdí, jak něžně dřímá.
         Porfyro žehná této minutě
    a mlčky vykrade se ze své skrýše.
         Jako strach divočinou střehutě
    Porfyro po koberci kráčí tiše,
odhrne závěs: Magda spí v snách nehnutě —

         Pak u lože, kam luna za mrakem
    svítí už jenom jako stříbro matné,
         stůl staví, prostírá naň se strachem
    nachový ubrus, vyšívaný zlatem —
         vtom víří kotle, piští klarinet
    a trubka pronikavě vřískne zdáli —
         ach, Morfeův mít nyní amulet,
    to dole v sále hlučně půlnoc slaví! —
Leč dveře zavřeli a ticho je zas hned.

         Dál Magda azurovým spánkem spí
    v bělostném lůžku s vůní levandule;
         a zatím z úkrytu on přináší
    jablka, švestky, zavařené kdoule,
         ovocné rosoly a cukroví,
    korábem z Fezu dovezenou manu,
         sirupy navoněné skořicí,
    lahůdky z hedvábného Samarkandu,
z cedrových pohoří i tropů zářících.

         Všecky ty lahůdky pak nahrne
    na velké mísy zlatem třpytící se.
         Zde vprostřed noci skví se nádherně
    a lehkou vůni lijí do světnice.
         Kol dokola je široširý klid.
    „Má krásná milá, vzpínám k tobě ruce,
         ty jsi mé nebe, já tvůj poustevník,
    pro svatou Anežku, má drahá, vzbuď se,
jsem žalem sláb a nemohu už odejít.“

         Malátně položí svou ruku k ní.
    V tmě závěsů však Magda ukryta je
         a všecko tkví v tom kouzlu půlnočním:
    proud zamrzl a snad už neroztaje —
         nehnutě splývá na zem zlatý lem,
    nehnutě září mísy v svitu luny
         a Magda ponořena ve svůj sen,
    ach, marně, marně Porfyro ji budí.
Teď chvíli dumá, v představy své zapředen.

         Pak ale její loutnu vezme si,
    v tlumených souzvucích ji rozezvučí
         a zahraje La belle dame sans merci.
    Z tichého spánku něžně Magdu ruší
         ta písnička zrozená v Provenci —
    už hnula se — vzdech se jí z prsou dere —
         už na Porfyra hledí zširoka
    zářící modré oči poděšené:
bledý jak mramor Porfyro k ní pokleká.

         Jak zlá je proměna, jež vyhání
    to snové štěstí hluboké a ryzí:
         a Magda vzbuzena je ze spaní,
    co ve snu viděla, už téměř mizí,
         ach, hořce proto vzlykat začíná,
    chce promluvit, a není schopna řeči,
         na Porfyrovi utkví očima:
    ten, ruce sepjaty, bez hnutí klečí,
co zří, snad Magda je, snad pouhá vidina.

         Leč promluví: „Porfyro nejdražší,
    já tebe viděla před malou chvílí,
         tak jasně hleděl jsi mi do očí,
    jak sladká hudba zněly tvoje sliby —
         teď to však nejsi ty, snad jsi jen klam,
    tak bledý, pochmurný, docela jiný,
         ach, promluv zas, stěží tě poznávám,
    vstaň, vzhlédni na mne, neopusť mne nyní,
vždyť zemřeš-li, co bez tebe si počít mám?“

         Porfyro, unesen nad lidský cit,
    s planoucí tváří ze země se zdvíhá,
         vznícen jak hvězda, jejíž třpytný svit
    se v safírovém tichu nebes míhá,
         a v sen jí vplývá, jak když mísí se
    sladkými vůněmi fialka s růží.
         A zatím venku duje vichřice,
    s divokým vytím kolem zámku krouží
a nese sníh a led. Zhasl svit měsíce,

         je tma: „To není sen, sám přišel jsem,
    má Magdo, za tebou;“ a krupobití
         jak poplach lásky bije do oken:
    „Kéž by to byl jen sen! Jak budu žíti
         bez tebe, Porfyro, ty lásko má?
    Zas odejdeš, mne necháš utrápit se,
         už jednou jsi mě krutě oklamal;
    já nešťastná! Zbloudila holubice,
zbloudila v bouři, křídla má už zlámaná.“

         „Má nevěsto, chci být tvým vazalem,
    své horké srdce za štít dát tvé kráse,
         já vím, dlouho a těžko bloudil jsem,
    žíznící poutník však už dotoulal se,
         jak zázrakem u tebe zachráněn,
    a po všech strázních k tobě zase vstoupím,
         stříbrný, jasný svatostánku můj;
    ač našel jsem, tvé hnízdo nevyloupím —
má sladká, spanilá, teď už mi důvěřuj.

         Slyšíš tu bouři? Jako v pohádkách
    přinesli nám ji skřítkové a víly;
         pojď! Utečem! Z ničeho neměj strach,
    ti dole pili příliš medoviny
         a dávno utopili sluch i zrak;
    ať pijí dál! Ať metelice sviští!
         jen rychle pryč: nikdo nic nepozná,
    já v dálce za jižními vřesovišti
pro tebe mám už nový domov přichystán.“

         Magda už neváhá. Strach jímá ji,
    dech spících draků, zdá se jí, že slyší,
         snad s planoucími zraky číhají —
    leč nikde nic: už běží po schodišti,
         jen jejich stín se míhá chodbami,
    lampička skomíravě sem tam bliká
         a gobelín, bohatě vytkaný,
    s lovci a sokoly, se na zdi smýká,
jak severák se celým domem prohání.

         Už vklouzají do pusté předsíně,
    jako dva přízraky dál k bráně běží:
         vrátný má prázdnou láhev na klíně,
    a jak se na zem svalil, tak tam leží,
         jen vlčák bdí, leč pozná paní svou
    a ve své boudě ani neozve se,
         závory potichu se nadzdvihnou,
    klíč v starém zámku otočí se lehce —
a teď už ve stěžejích vrata zaskřípou.

         Tak zmizeli a stopy zavál sníh.
    Ach, dávno, dávno se to všechno stalo.
         Té noci hradní pán měl těžké sny
    a jeho hostům do rána se zdálo
         o rakvích, strašidlech a umrlcích;
    stařenka zhasla tiše jako svíce,
         raněna mrtvicí; a bledý mnich,
    když tisíc zdrávasů svých odmodlil se,
na chladném popelu opuštěn navždy ztich.

HYPERION

Kniha první

     Hluboko v smutném šeru na dně údolí,
daleko svržený od dechu jasných rán,
požárů poledne i svitu prvních hvězd,
jak kámen bez hnutí a tichý jako vše
tam kolem něj, teď sedí Saturn zestárlý;
les za lesem se kupí nad ním do výšek
jak mraky na nebi. Vzduch se tam nepohne
jediným vánkem lehoučkým, jenž v letním dni
odnáší lehké símě z ochmýřených trav;
kam na zem spadl mrtvý list, tam leží dál.
Bez hlesu potok teče tu a zmrtvělý
je ještě víc, kde na něm leží těžký stín
padlého božstva: sama víla v rákosí
těsněji na rty přitiskne si chladný prst.
Po břehu v písku vedou těžké šlépěje
až tam, kde nohy skončily svou bludnou pouť.
A tady spí. Bez síly, mrtvě, netečně,
na vlhkou zemi klesla stará pravice
už bez žezla. Královské oči zavřeny,
svou hlavu sklání, jak by Zemi naslouchal,
od dávné matky své čekaje úlevu.

     Už zdálo se, že nic jej odtud nevzbudí.
Leč kdosi přišel sem, a třeba neviděn,
ve zbožné úctě hluboko se poklonil
a jeho mocných ramen lehce dotkl se.
Hle, bohyně z těch dob, kdy svět byl ještě mlád;
ztepilá Amazonka sama vedle ní
by byla jako trpaslík; a kdyby Achilla
chopila za vlasy, šíj by mu zlomila;
Ixionovo kolo prstem zastaví;
tvář mohutná jak sfingy v Memfidě,
stojící kdesi na nádvoří paláce,
když Egypt ještě věděl víc než celý svět.
Leč mramoru se nepodobá tahle tvář:
byla by krásná, ale smutkem stává se
daleko krásnější, než krása může být.
V pohledu měla strach, jenž číhal nejistě,
jako by právě měla přijít pohroma;
jako když první mraky nesoucí zlé dny
svůj hněv už vylily a chmurný hlavní voj
s nákladem hromů těžce za ním vyplouvá.
Pravici tiskne na to místo bolavé,
kde lidem srdce bije, jak by právě tam,
ač nesmrtelná, krutou bolest cítila;
Saturnu pokládá na hlavu pokleslou
svou levici; a rozvírajíc krásné rty,
až k jeho uchu skloněna, pár říká slov,
pár slov, a zní to slavně jako varhany,
pár slov, a zní to jako pláč; jak mohutný
kdys býval tento božský jazyk prvotní
a jak je ubohá dnes naše lidská řeč!

     — Saturne, procitni! — Však proč tě probouzím?
Nepřináším ti žádné útěchy, ach ne,
a nemohu se ptát, proč tu tak dlouho spíš,
vždyť vím, už nebe opustilo tě a zem
tě nemá za boha, můj králi nešťastný,
z tvé moci vymkl se už dávno oceán
a větry vanou zbaveny tvé staré vlády;
tvůj hrom, ten poslouchá už nových rozkazů
a nerad bouří dnes nad padlým domem tvým
a v nedovedných rukou teď tvůj ostrý blesk
pálí a sžíhá naši nádhernou kdys říši.
Zlý život! Každá chvíle vleče se jak rok
a jenom nadouvá tu pravdu obludnou
a tiskne ji na naše dlouhé trápení,
že musíme jí věřit, i když nechceme.
Spi, Saturne, spi dál — já nerozvážná jsem,
proč rušit chci tvůj spánek a tvou samotu?
Proč otvírat máš oči smutkem zavřené?
Spi dál. A nech mě u svých nohou vyplakat.

     V hlubokém bezvědomí letní noci spí
vysoké duby, lesní starci vznešení,
větvoví, omámeno prudkou září hvězd,
sní, po celou noc sní zde takto bez hnutí;
mlčení občas vyruší jen dlouhý van,
jenž zvolna sílí a pak zase v dáli zhyne
jak velká, táhlá vlna vzduchu v odlivu.
Tak slova zazněla a zmlkla. Bohyně
širokým čelem v slzách země dotkla se,
k starcovým nohám husté vlasy spadly jí
a pod ně prostřely koberec z hedvábí.
Táž luna v změnách pomalých už vylila
do noci svoje čtyři doby ze stříbra
a ještě tito dva zde leží, nehybní,
v jeskynní katedrále sochy kamenné,
dál ztuhlý spočívá bůh na studené zemi,
u jeho nohou pláče smutná bohyně.
Pak teprv Saturn staré oči znavené
zdvihl a uviděl svou říši ztracenou
a chmurný smutek těchto míst a zde tu krásnou
klečící bohyni. Konečně promluvil
jazykem ochromlým a jeho bílý vous
se při tom třásl jako v hrozné zimnici:

     — To ty jsi, Theo? Ty, choť Hyperiona?
Skrýváš svou tvář, já ale tebe poznávám.
Jen vzhlédni; vím, máš těžký osud náš v ní vryt;
však řekni mi, zda tahle bytost zhroucená
ti připomíná Saturna; zda tento hlas
zní jako Saturnův; zda toto staré čelo,
rozryté vráskami, zbavené koruny,
je čelem Saturna? Ach, kdo tu sílu měl
srazit mě v zoufalství? Jak se to mohlo stát?
Svůj osud pevně držel jsem, rdousil jej v pěsti —
jak mohla tedy cizí moc mě rozdrtit?
A stalo se. Jsem smeten jako do hrobu,
dávno neřídím cesty bílých oběžnic,
větrům a mořím nedávám své pokyny,
nevládnu pokojně pozemským žním:
jsem bůh, a lásku svou nemohu rozdávat,
sám v sobě dusím se! Jako by vyrvali
mi moje srdce z těla; všecko, čím jsem byl,
svou sílu, svoje já, vše jako bych byl ztratil
kdes mezi starým trůnem svým a tímto kouskem země,
kde jsem. Ach, hledej, Theo, hledej, pomoz mi!
Své věčné oči otevři a hledej všude,
po celém vesmíru, po hvězdách, v temnotách,
po živném vzduchu, po neplodných prázdnotách,
ve sférách ohně, třeba na dně pekla až —
jen hledej, Theo, hledej, možná uvidíš
nějaký stín či postavu, jež na křídlech
či na voze si razí cestu do nebe
a zoufale ho dobývá: to Saturn je,
čas jeho dozrává, on bude zase král,
jen jemu patří zlaté vítězství, jen on
ty nové bohy srazí, trouby zadují
v poklidném triumfu a zlatá oblaka
se slavnostními hymnami zas rozezní
a hlasy čistými a zvukem stříbrným
strun na lastury napjatých; ach, děti nebes,
vy děti mé, jak krásné bude všechno zas,
a všechno pro vás jen! Zas budu vládnout já —
má Theo! Theo! Teď už vidíš Saturna?

     Roznícen vztyčil se a ruce rozhodil,
druidské kadeře má potem zbroceny,
zrak plane horečkou, hlas v hrdle se mu láme,
hluboké vzlykání Theino neslyší.
A znovu vzchopí se:
                                         — „Což tvořit nemohu?
Jen nový chaos mít a stvořím z něho zas
svět ještě jedenkrát a novým vesmírem
ten starý rozdrtím!“
                                         Až vzhůru na Olymp
ta slova zazněla a hrůzu vzbudila
v třech vzbouřencích. Teď také sama Thea
už stojí, v tváři naděje se zažíhá,
hovoří překotně a bázní chvěje se:

     — To povzbudí náš padlý dům: Saturne, pojď
k svým přátelům, jen pojď a síly dodej jim,
vím, kde se skrývají, odtamtud přicházím.
To krátce řekla.
                                A s prosbou v očích couvá zpět,
příšeřím pralesa odvádí Saturna
pod starým větvovím jak mlha poddajným,
již orli trhají, když vylétají z hnízd.

     I v jiných říších kolik teklo mocných slz!
Má ústa smrtelná o žalu nadlidském
divokých Titánů nic říci nemohou:
část se jich ukryla, část v kobkách zajata,
zas a zas úpějí po starém poddanství,
po králi Saturnu a jeho panování.
Jen jeden z Titánů v své říši vládne dál:
dál na kruhovém ohni, sám zářící,
bůh Hyperion sedí, vůni dýchaje,
jež k slunci vine se z pozemských oltářů;
i on se ale děsí už zlých znamení.
Ne jako my — že zavyl pes, či o půlnoci
se lampa zachvěla, či sýček zahoukal,
či pro tu známou návštěvu, jež přichází,
když odsouzenci umíráček začne znít —:
děs hodný giganta jej často přepadá.
Vždyť stává se, že jeho palác zářivý
— jiskřící pyramidy ze zlata jej střeží,
vysoké obelisky z bronzu nad něj strmí —
zaplane náhle červeně a je to, jak by krev
stékala po nádvořích, sálech, klenutích;
i záclony utkané z jitřních oblaků
hněvivě rudnou; jindy orli podivní,
že člověk ani bůh podobné neviděl,
mu palác zastíní; pak řičí oři zas,
že člověk ani bůh podobné neslyšel;
a když chce přivonět k těm pachům kořenným,
jež k němu stoupají z obětních pahorků
a na něž chuť má jeho patro široké,
tu cítí jedovatý kov, chuť mosazi.
Když přistane pak na západě ospalém
a dokoná pro zemi krásný den
a božský spánek plný hudby čeká jej —
chodí tu krokem mohutným po celou noc
ze síně do síně. V hlubokých výklencích
a v sálech ztemnělých andělský jeho dvůr
naň zírá s úděsem — jak udýchané davy,
jež utekly na širou pláň a poslouchají
třesk zemětřesení, jež městem lomozí.

Právě když Saturn ze sna vzbuzený
se vydal s Theou na svou cestu pralesem,
bůh Hyperion skončil svoji denní pouť.
Sjel prudkým svahem za západním soumrakem
až na práh paláce; zde tiše rozlétla
se brána dokořán; jen tón slavnostních trub
tu zazníval, jak vánky vážně vály v ně
své táhlé, neurčité nápěvy; a pak
vchod boha obejmul jak růže nachová,
květ hebce vonící, chladivý pro pohled,
plně již rozvitý v své přísné nádheře.

     Tak vešel teď — a hněvem celý rozbouřen.
Planoucí šat mu z ramen vlál a zapraskal
jak oheň pozemský, až s chvějícími křídly
sbor plachých Hór zděšeně prchal pryč.
A dál ze sálu v sál se hnal a plápolal
přes komnaty, kde světla voněla,
přes dlouhé chodby, vydlážděné démanty,
až doběhl do velké hlavní kupole;
zde zůstal stát a do podlahy dupl divě,
až zaznělo to od základů do věží,
a ještě nedohřměl ten rachotící zvuk,
už nejsa ani sebe mocen, vybuchl:

     — Vy sny! Sny ve dne a sny v noci! Stále sny!
Vy hrozné obludy, obrazy mučivé,
prchavé přízraky v ledovém příšeří,
strašidla uprchlá z močálů zarostlých!
Proč u mne pořád jste? Proč musel jsem vás poznat?
Proč ve své podstatě jsem věčně rozvrácen,
že vaše hrůzy stále před očima mám?
Saturn už padl; mám teď padnout také já?
Mám také já opustit tento přístav klidu,
tu kolébku své slávy, to mírné podnebí,
ten mír, to světlo planoucí tu v záplavách,
besídky z křišťálu, přečisté svatyně,
svou celou skvělou říši zde? Vždyť pro mne je
už nyní pustá, cizí, už mi nepatří —
snad ještě září ve svém božském souladu,
já ale všude vidím jenom tmu a smrt.
I tady, v samém středu mého domova,
ty přeludy už začínají panovat
a chtějí ponížit a chtějí zničit mne.
To začíná můj pád? Ne! Při samotné Zemi,
při jejím slaném rouchu! Čekat nebudu:
překročím hranice své říše plamenné,
svou vlastní rukou Jova, toho rebela,
to dítě hromovládné, strašně potrestám
a na trůn zavolám zas krále Saturna!

     Hrdlo se zalykalo hrozbou mocnější,
už ji však nevyřklo. Jak v plném divadle,
čím víc se volá o ticho, tím větší hluk —
tak během jeho řeči hýbat začly se
ty ledové a nad vše hrozné přízraky
a z plochy zrcadel, na kterých tady stál,
kal močálů se stal a mlhy se z nich valí.
Smrtelná úzkost do něho teď vstoupila,
od nohou k temeni se zvolna plazila
— had mrštný, svalnatý a vzpínající se
ze všech svých sil. Tu ještě jednou vzchopil se
Hyperion; uprchl k branám východu,
šest rosných hodin dřív, než mělo rozbřesknout,
ze spících veřejí odvanul tíži mlh
svým dechem plamenným a vrata dokořán
na mrazy oceánů prudce rozrazil.
Ohnivá planeta, na které projížděl
se den co den přes celou báni nebeskou,
v záclonách černočerných mraků vířila,
však nezahalena, neskryta docela:
zář tryskala z ní zas a zas do černé tmy
a psala po obloze blesky nádherné,
oblouky, kruhy, rozklenuté kolury —
prastaré hieroglyfy, jež učenci
dob kdysi dávno minulých uměli číst,
když po staletí na ně pracně zírali
— leč my, když ještě na rozbitých kamenech
a zašlých mramorech je někdy vídáme,
neznáme jejich smysl; a všechna jejich moudrost
je pro nás ztracena. — Dvě křídla ze stříbra,
dvě krásná křídla měl ten kotouč z plamenů,
jež rozpjala se vždy při božím příchodu:
i nyní postupně se péra mohutná
ven z mračna vypjala, až celá sláva křídel
zde svého boha vítala. Dál skryto v tmách
čekalo slunce jen na rozkaz Titánův.
Jak rád by rozkázal, hned aby začal den!
To nesměl však. Třeba byl bohem odvěkým,
posvátný pořádek dob denních nesměl rušit.
A tak se svítání zbytečně chystalo,
sesterská křídla marně rozpínala se,
toužíce slunce nést, a brány východu
otvíraly se dokořán v šeré panství noci.
Hyperion, až k šílenství si zoufaje,
on, jenž se nikdy nesklonil, teď zlomen už
se sklonil bezmocně před smutným nezbytím
a u ponuré clony mlžných oblaků,
tam na té hranici, kde noc se pojí s dnem,
v hasnoucí záři své se smutně položil.

     Zde spočíval. Vysoké nebe s hvězdami
soucitně zřelo dolů naň. A znenáhla
z nesmírných prostor svých tiše a slavnostně
začalo v jeho ucho slova pronášet:

     — Mé dítě zářivé, nebe tě zplodilo
a země zrodila — jsi synem tajemství,
jež větší je než my, kdo jsme se spojili
před časy dávnými a tebe stvořili:
já, nebe, divím se, odkud se mohla vzít
ta chvějící se slast, ta rozkoš nade vše,
jak vzešel pak z ní plod, tvar viditelných těl,
tvar božských symbolů, v nichž život, rozptýlen
po věčných prostorách a neviditelný,
se náhle vyjevil v záhadné moci své —
a z této záhady jsou bratří tví a sestry,
a z ní jsi také ty, zářící nade všechny!
Teď hledím na boj však, jenž mezi vámi je.
Syn pána nectí už. Vždyť muselo jsem zřít,
můj prvorozený jak z trůnu svržen byl!
Své ruce vztahoval sem ke mně, jeho hlas
uprostřed hromů až sem ke mně doléhal!
Tvář zbledla mi a v oblaka se ukryla.
Teď tebe čeká stejný los? Mám temný strach:
vždyť, moje děti, teď už nejste bohy snad.
Stvořeni bohy byli jste a vládli jste
jak bozi vznešení v slavnostním poklidu,
pyšní a neteční jste žili bez času:
teď vidím u vás strach a naději a hněv,
vášeň a zuřivost — vše to, co vídávám
tam dole na zemi u lidí smrtelných.
Můj synu, jaký žal! Jak smutná znamení!
Jde po rozvratu strach a po strachu jde pád!
Nuž vzchop se přece! Vždyť síly v tobě ještě dost,
vždyť bůh jsi, můžeš tedy ještě zdolat vše,
vždyť můžeš vzdorovat hodině zlověstné
étherným bytím svým! Já, já jsem jenom hlas,
já žiju jenom ve váncích a přílivech
a jenom přílivy a vánky ovládám.
Leč ty jsi víc. Čel osudu; šíp chytni dřív,
než zazní tětiva! Na zemi dolů leť,
Saturna vyhledej tam v jeho neštěstí!
U slunce jasného já budu na stráži,
o roční období za tebe pečovat.

     Jak snášel se ten šepot z krajin nebeských,
povstal Hyperion a víčka prohnutá
k vysokým hvězdám zdvih. Pak zmlklo vše;
on ale stále do nebe tam k hvězdám zřel;
zářily věčně, trpělivě, bez hnutí.
Tu zvolna naklonil svá prsa široká
jak potápěč nad perlonosný oceán,
vykročil dopředu přes vzdušné pobřeží
a tiše ponořil se v noční hlubiny.

Kniha druhá

     Čas mocným křídlem udeřil. V týž okamžik
Hyperion kles právě v rozčeřený vzduch
a Thea Saturna dovedla v smutnou skrýš,
kde Cybele a Titánové truchlili.
Řev kdesi blízko s hřměním padajících vod
a bystřin ječících sem stále zaléhal,
že vlastní sténání a pláč tu cítili,
však slyšet nemohli ti bozi pobití;
a tma, že ani jiskerkou sem nevniklo
světlo, jež urážlivě by se na slzách
jim zablesklo. Kol dokola jen sráz a sráz
divokých skal, jak právě teď by vyvstaly
a čely na sebe by chtěly narazit:
tak příroda nad toto hnízdo neštěstí
sklenula krov svých fantazií nesmírných.
Ne už na trůnech svých — na tvrdém křemení
zde seděli; za lože kupy kamení,
hřebeny břidlice ztužené železem.
Jen část jich byla zde; daleko v okovech
a mukách někteří; jiní kdes ve světě.
Ti nejsilnější v útoku — Porfyrion
a Coeus, Gyges s Tyfonem a Briareus
i Dolor s jinými, ti byli zajati
na místech, kde se jim jen těžko dýchalo,
zaťaté zuby rozevřít už nemohli
a údy zkroucené tam byly jako žíly
kovové; jenom jejich srdce mohutná
se namáhavě vzdouvala a svíjela
v krvavém víru horečného tepání.
A zatím Mnemosyne světem bloudila,
daleko od luny se Phoebe toulala,
i jiní ještě mohli světem putovat —
leč většinou se raději zde ukryli.
Podobni stěží ještě čemu živému,
na boku skláni porůznu tu leželi
jak pochmurný kruh starých menhirů
na blatech podzimních, když navečer se spustí
studený déšť a klenba nebe zůstane
už zatažena celou noc. I navzájem
před sebou skrývali se; nikdo k druhovi
se slovem neobrátil, nikdo nevzhlédl.

     Zde leží Creus: vedle něho těžký kyj
ze železa; jen žebro skály zlomené
o jeho vzteku vypráví, než tady kles.
Zde Iapetus: ještě svírá hadí krk;
had mrtvě visí, ostrý jazyk vyhřezlý,
jak škrtil jej, že nechtěl vystříknout svůj jed
v tvář vítěznému Jovovi. A dále Cottus:
v zem tiskne obličej, bradu má vysunutu
jak bolestí; vždyť čelem nepřestává bít
o kamenitou zem. Má ústa dokořán
a oči vytřeštěny. Vedle Asie,
zplozena Cafem, nade všechny obrovským,
víc stála bolestí svou velkou matku Zem
než kterýkoli syn. Teď spíše přemýšlení
je jí na smutné tváři znát než zármutek:
vždyť o své slávě sní a v představách už zří
svatyně ukryté ve stínu palmoví
i chrámy, které pyšně výškou závodí
u Oxu anebo při Gangu posvátném;
o kotvu opírá se jako Naděje,
ta méně sličná bohyně má v ruce kel,
jejž ztratil kdysi její nejsilnější slon.
Výš nad ní na skalnaté úzké planině
Enceladus spočívá nepohodlně,
o loket opřený; dřív mírný, pokojný,
jak osel pasoucí se tiše po lukách,
teď rozzuřený tygr je a s vůlí lví
zde nové plány kuje, v mysli vidí už,
jak nastal nový boj, jak metá skalami,
jak mladší bozi prchají a ze strachu
se mění v zvířecí a ptačí podoby.
Kus dál spí Atlas; vedle Phorcus, Gorgon pán;
zde Oceanus a tam Thetis; v náručí
jí vzlyká Clymene do vlasů zcuchaných;
královna Ops, jíž leží Themis u nohou,
uprostřed všech je temně zastřena
a mizí zraku víc než vršky borovic,
jež těžká, hustá noc směšuje s oblaky.
A mnoho jiných dál; mlčet se o nich má,
leč Múza křídla rozpjala, jak zdržet ji,
když vzletět chce? Však teď je čas, by zpívala
o Saturnu, jenž z hlubin ještě hroznějších
už slizkou stezkou stoupá sem i s družkou svou.

     Hlavy jim zřít, pak zvolna celé postavy,
jak po hřebenu skály jdou už snadněji;
teď Thea ukazuje rukou chvějící
na toto hnízdo neštěstí zde pod nimi
a oči dlouze na Saturna upírá.
A vidí — v Saturnovi krutě bojuje
žal se zlým hněvem, úzkost s touhou po pomstě,
výčitky s nadějí — a vrch má zoufalství.
Zbytečně zápasí, už osud nezvratný
olejem smrtelných mu hlavu pomazal
a jeho božství navždy zbavil ho jak jed.
Bohyně zdrcená zůstává mlčky stát
a Saturn sám jde mezi svržený svůj lid.

     Když vcházíme my smrtelní v smuteční dům,
kde přátelé se trápí stejnou bolestí,
tu úzkost sevře naše srdce ještě víc —
tak Saturn, když sem kráčí, slábne najednou
a málem už by na zem kles jak ostatní;
tu ale náhle střetává se s nezdolným
pohledem Enceladovým; a úcta v něm
ztracenou sílu vrací mu. Teď jásavě
hned Enceladus volá kolem na všechny:
Náš král, náš bůh je zde! Náš Saturn vrátil se!
Tam sten mu odpovídá, tady prudký pláč,
zde křik a volání a výbuch radosti,
už všichni povstali, v úctě se sklánějí,
i Ops své černé závoje už strhává,
pobledlou tvář jí zřít a oči zapadlé
i úzké obočí, černé jak z gagátu.
Jako to sosny šumí v krajích sychravých,
když zima pozvedne svůj hlas, tak slyšet hluk
zde mezi Titány: bůh dává znamení,
že promluví; vše, co je nevyslovitelné,
hrom, hudbu, slávu svou chce vyříci.
Tak šumívají sosny v krajích sychravých —
a po nich tam v těch horách nic už nezazní,
leč tady z ticha zdvíhá se Saturnův hlas —
jak píseň varhan, která znovu začíná,
když rozbouřený vzduch zní ještě stříbrně
po mocných souzvucích, jež právě umlkly.

     — Přátelé, bratří mí, jak se to mohlo stát,
že osud nejhorší nás všecky tady stih?
Já marně pátrám hluboko v svém svědomí,
jež samo sobě vždy je soudcem nejtvrdším,
a marně vzpomínám na mýty prvních dnů,
listuji marně v jejich knize nehmotné,
již z břehů temnoty svou rukou hvězdnatou
zachránil Uranus, když vlny odlivu
ji ukrývaly ještě v mělkém příšeří
— já vždy se radil s ní — a jak mne zklamala! —
a zase marně zpytuji i symboly
a věštná znamení čtyř živlů pozemských,
když v míru spolu jsou, když spolu bojují,
ať jeden proti jednomu, či dvěma, třem,
o sobě každý zvlášť a všechny navzájem,
když oheň bije do vzduchu a příval vod
ty oba mocí vtisknout chce až do země,
když potom spolu na síru tam narazí
a zdá se, čtverý hněv že vesmír rozvrátí —
ne, ani v tomto zápase, z něhož já čerpám
podivné poučení, hluboce v něm čtu,
jsem nenašel, jak se to všechno mohlo stát.
Ne, nikde, nikde nenalézám vysvětlení;
ať do úpadu luštím písma přírody,
nikde tam nalézt nemohu, proč právě vy,
kteří jste první z bohů byli zrozeni
v tvar těchto viditelných těl, proč právě vy,
vy, Titáni, teď musíte se ukrývat
před mocí, která přece proti vám je nic!
Však stalo se. Hle, v hanbě, opovrženi
a ubiti, bezmocně krčíte se v tmách!
Když povelím vám vstát, vy naříkáte jen,
a naříkáte zas, když řeknu: Podrobte se.
Co potom dělat mám? Ó neviditelný
můj otče, nebe vysoké, co dělat mám?
A odpovězte sami, velcí bratří mí,
jak máme bojovat, čím vyzbrojit svůj hněv?
Sluch Saturnův po vašich radách hladoví —
tak promluvte! Ty, Oceane, vážit znáš
vše vysoko a hluboko; v tvé tváři zřím
s úžasem přísnou vážnost, která znakem je
mnohého myšlení; nuž promluv nejprv ty!

     Tak Saturn domluvil; bůh moře nyní vstává.
Ne v hájích athénských — v hlubokém šeru vod
svou moudrost načerpal; už dávno ve vlasech
mu oschl mořský sliz, leč jeho temný hlas
doposud zvučí hukotem, jak pochytil
svá první slova kdys od písčin zpěněných.

     — K vám, které sžírá vztek a vášeň ovládá,
k vám, kteří v mukách svíjíte se porážkou,
k vám nemluvím; raději uši ucpěte,
nebudu ve váš hněv já ještě dmýchat vzduch.
Kdo chce však, ať mne poslouchá: já ukážu,
že nezbývá nám nic než přijmout osud svůj
takový, jaký je. A pochopí-li kdo,
ten najde také útěchu. Nás přemohl
sám zákon přírody — ne hrom či Zeus snad.
Můj Saturne, prozkoumals vesmír atomů,
v něm opravdu jsi král; tvá svrchovaná moc
tě ranila však slepotou. Ty proto neznáš
tu cestu, kterou já jsem k věčné pravdě šel.
Nuž věz: tys nebyl první mocí na zemi
a nejsi také poslední; tak zákon zní;
tys nebyl na začátku, nebudeš na konci.
Nejdříve z chaosu a temnot mateřských
se světlo zrodilo: bouřlivý, kalný kvas
sám v sobě dlouho vskrytu zrál, až nakonec
zářivý zázrak světla vznik. Pak přišel čas
a světla jas oplodnil svého původce:
obrovskou hmotu sám pozdvihl k životu.
V té chvíli také naši velcí rodiče
se spolu zjevili: země a nebesa.
Pak zrodil ses i ty; potom náš obří rod
své panství nalezl, ten velký, krásný svět.
A teď jsme u pravdy, jež pro nás smutná je.
Ó bláhovosti! Přece nahou pravdu snést
a v klidu pohlížet zlé skutečnosti v tvář
nanejvýš svrchované je. Nuž, dobře hleď!
o kolik krásnější jsou nebesa a zem,
než chaos byl a pustá tma, ač vládly kdys,
a oč zas my i zem i nebe předčíme,
že tato nádherná a pevná těla máme
a vůli svobodnou i smysl pro družnost
a tisíc jiných znaků žití čistšího —
tak v patách za námi jde vyšší stupeň života.
My zvítězili jsme nad starou temnotou
a z nás zrodil se zas, nad námi zvítězil
ten nový rod. Je krásnější a silnější;
nás stejným právem překonal, jak my
ten chaos bez tvaru. Což hrubá prsť se pře
s hrdými lesy, které sama zrodila
a živí dál, když nad ni spanilejší jsou?
Což může hájům nadvládu snad upírat?
Či holubici bude záviděti strom,
že vrká, že má křídla bílá jako sníh,
že může, kam chce, letět za svou radostí?
Takové stromy, to jsme my; a na větvích
jsme nevychovali pár bledých holubic —
to zlatopeří orli jsou a jejich krása
je tak vysoko nad námi, že po právu
nám tudíž musí vládnout. Věčný zákon je:
kdo nejkrásnější je, tomu pak patří moc —
a jednou možná jiné plémě zažene
ty dnešní vítěze zas v stejný žal jak nás.
Ach, mladistvý bůh moře, jenž mne sesadil!
Kdybyste viděli tu zář! Jel na svém voze,
kol dokola vysoko pěna stříkala,
jak okřídlené spřežení, jež stvořil si,
tepalo kopyty vod tichou hladinu —
a v zracích taková mu krása zářila,
že když jsem viděl ji, tu nezbývalo mi
než se svým královstvím se smutně rozloučit.
A tak jsem přišel sem. A když teď vidím vás,
jak žal vás udeptal, chtěl bych vás utěšit
ve vašem neštěstí. Kéž tedy pravda má
je balzámem na vaše rány zjitřelé.

     Byl-li to souhlas nebo opovržení,
proč všichni mlčeli, když skončil Ocean
svou šepotavou řeč, uhodnout neumím;
leč dlouhou chvíli nikdo nedal odpověď,
až Clymene, ta, jíž si nikdo nevšímal,
se odvážila promluvit. Ne odpověď —
jen nářek horkých rtů a očí bojácných
to byl, když toto řekla pyšným bratřím svým:

     — Můj otče, hlas jsem jenom ze všech nejslabší
a vím jen to, že radost pro nás minula,
že v naše srdce nyní smutek vplížil se,
a bojím se, že už tam navždy zůstane.
Já nechci však zlé přivolávat, jestli snad
i bytost, která je tak slabá jako já,
by mohla spravedlivou pomoc bohů odvrátit;
a proto pouze o svém smutku povím vám
a svěřím se vám prostě, co jsem slyšela,
proč začala jsem plakat a jak jsem poznala,
že pro nás nezbývá už žádná naděje.
U moře stála jsem na krásném pobřeží,
ze země svěží vánek vál a vůni nes
stromoví, květů, poklidu. A přece já
jsem šťastna nebyla. Ten vlahý, sladký vzduch,
to tiché veselí, ten požehnaný mír —
a na mne padal smutek z té mé samoty.
Mé srdce stísněné si chtělo stěžovat,
náš nářek svojí prostou písní vyzpívat,
na písek sedla jsem, vzala si lasturu
a tichou píseň jsem si do ní šeptala.
Ach, píseň ubohou! Jak neuměle foukala
jsem v prázdnou lasturu a její matný zvuk
hned vánek odnášel — náhle se vítr obrátil
a z moře, z břehu ostrova tam naproti
přinesl nápěv, který byl tak kouzelný,
že v sen mě konejšil a zároveň jsem pro něj
nemohla spát. Já odhodila lasturu
a vlna vtekla v ni, jak v ucho mé se lil
ten nápěv líbezný, ta hudba ze zlata;
a živá smrt byl každý příliv nápěvu,
spěch tónů úchvatných, jež jeden po druhém
i všechny najednou se náhle sypaly
jak zrnka perel, když se šňůra přetrhne;
a stále nové melodie vzlétaly
jak holubice z olivových haluzí,
na křídlech z hudby místo z němých per
kroužily kolem mne a já jsem zmírala
štěstím i smutkem najednou — a smutkem víc.
Sluch šílel mi, teď už jsem uši zacpala,
ať ale sebevíce jsem se bránila,
zpěv nade všechno nejsladší mne pronikal
a táhle zněl: ó mladý Apollone náš!
Ó Apollone, ty náš bože zářivý!
Já prchala, zpěv za mnou zněl: Ó Apollone!
Ach, Saturne a bratří mí, kdybyste vy
to byli poznali a prožili, co já,
tu prominuli byste mi, že jsem se dnes
tak odvážila mezi vámi promluvit.

     Tak plynul její hlas; a jako potůček,
jenž moře bojí se a dlouho otálí
při jeho pobřeží na tvrdých oblázcích
a strachem chvěje se, až v mořských vlnách zmizí,
teď pohlcen byl přívalem slov dunivých.
To Enceladus začal hřmít a znělo to,
jak v zpola zalitých dutinách mořských skal
když rozvzteklené vlny řvou. A z pohrdání
dál ležel na zemi, o loket opřený:

     — Máme tu poslouchat ty nejmoudřejší z nás,
či ty, co nade všechny pošetilí jsou?
Opravdu, ani všecky blesky, které má
v zbrojnici rebel Jupiter, mě nezničí,
ba kdybych celý svět měl na svých bedrech nést,
to vše spíš vydržím, než když mám vyslechnout
ten dětský žvást zde vprostřed naší hrozné zkázy.
Jste všichni ospalí! Proč jenom mlčíte?
No křičte, volejte a řvěte ze všech sil!
Ty rány a ta hanba vás už nebolí?
Což nevíte, že byl to hoch, kdo srazil vás?
I ty, lžikráli vln, jsi na to zapomněl,
jak v moři vařil ses? Co, pár slov stačilo,
že vzbouřil jsem váš vztek a vaši nenávist!
Má radosti! Tak ještě nejste ztraceni!
Má radosti! Hle, tisíc očí patří sem
a pomsta plane v nich!
                                               Teď stála jeho celá
obrovská postava a rychle mluvil dál:

     — Už planete: a povím vám, jak vypálit
a vesmír vyčistit od našich nepřátel,
jak zprohýbané bodce ohně roznítit
k největší prudkosti a naráz sežehnout
Jovova mračna nadulá. Jen odvahu
a uzříte to nedochůdče ubohé,
jak ve svém vlastním stanu ohněm zalkne se!
Jen zlým mu splaťte všechno zlé! Já pohrdám
moudrými radami, jež dal nám Ocean,
a větší hoře mám než pro ztrátu svých říší:
pryč jsou ty dny, kdy vládl uspávavý mír,
nevinné dny, kdy neznali jsme zhoubný boj,
kdy všechna spanilá stvoření nebeská
jen na nás zírala, co říci chceme jim;
kdy naše čela neznala, co vrásky jsou,
a ústa neznala než slova slavnostní
a netušili jsme, že okřídlené vítězství
se může získávat a může také ztrácet!
A pomněte, že ten nejzářivější z nás,
Hyperion, tu vládne dosud v slávě své!
Hyperion! Pohleďte! Vždyť už září zde!

     Všichni zírali v tvář Enceladovu
a viděli, když jméno Hyperiona
letělo vzhůru z jeho rtů ke klenbě skal,
jak bledý svit se po tváři mu rozlévá:
a svit už mírnější, vždyť viděl, kolik bohů
hněv v srdci jal. Na všechny kolem díval se:
na každé tváři vzněcoval se stejný jas —
nejvíc na Saturnově, jehož šediny
zářily jako pěna u kýlu, když loď
zajíždí přídí v záliv půlnoční.
V stříbřitě bledém tichu všichni mlčeli,
až náhle zář, jako když vzchází nový den,
zalila všechny převislé a chmurné srázy,
ten celý smutný kraj, ztracený ze světa,
i každou roklinu a každou starou propast;
po výšinách se lila, šerých hlubinách,
jež mlčely či v nichž řval rozzuřený proud,
široko daleko po divých bystřinách,
po vodopádech věčně hřmějících,
dřív zahalených v stín a temnoty —
a vše teď vypadalo ještě hrůzněji.
To Hyperion byl: na granitový štít
svou jasnou nohu položil a odtud zřel
tu bídu, kterou jeho jas teď vyjevil
až v její nejodpudivější podobu.
V numidské kadeře měl vlasy zvlněné,
královskou, mocnou postavu, a jako stín
byl vprostřed záře své: tak socha Memnonova
se rýsuje před poutníkem, jenž přichází
při slunce západu ze strany východní;
jak Memnonovy harfy ropot truchlivý
byl také vzdech, jenž vydral se mu z úst. Tak stál,
zamyšlen, zamlklý. Když padlí Titáni
však viděli tak sklíčeného boha dne,
zoufalství znovu jalo je; ba mnozí z nich
i tváře nyní ukrývali před světlem.
Tu ale pyšný Enceladus rozhlédl
se po druzích; když pohlédl pak ohnivě,
Iapetus zdvihl se a po něm Creus vstal,
i Phorcus, z moře zrozený; ti tři pak šli
svým dlouhým krokem tam, kde Enceladus čněl,
a spolu s ním: Saturne! volali,
i Hyperion sám: Saturne, volal už —
leč Saturn seděl blízko velké matky bohů
a s tváří smutnou poslouchal, jak všichni kol
teď z dutých hrdel svých volají: Saturne!

Kniha třetí

     Tak chvíli divý vzruch a chvíli smutný klid
a hlavně úžas vlád tam mezi Titány.
Však už je, Múzo, nech; nech jejich neštěstí;
pro děj tak úděsný máš příliš slabý hlas.
Samotářova bolest hodí se tvým rtům,
žal opuštěný spíš svým chórem vyzpíváš.
Má Múzo, už je nech. Však ještě uvidíš
mnohého z nich na opuštěných pobřežích,
jak bloudí bezcestím — zlomený, padlý bůh.
Teď zbožně dotkni se strun delfské harfy své,
nebeské vánky nechť ti něžně dýchají
svých dorských fléten šveholivý doprovod —
tomu hrát budete, jenž otcem veršů všech.
Co ruměné, nechť nyní ohněm zaplane:
divoce, růže, hoř, až rozpálíš i vzduch,
vy, moje oblaka jitřní i večerní,
nad hory vyplujte v rozkošných beráncích,
vy lastury, jež bledá ústa otvíráte
na písčinách či ve velikých hloubkách vod,
teď zrudněte až do hloubi svých závitů,
žhni ve svém poháru, mé víno červené,
jež chladíš v horké dny jak pramen zurčící,
a ty, má dívenko, teď začervenej se,
jako by horký polibek tě překvapil.
Uprostřed Kyklad svých, stopených v stromoví,
ó Déle, raduj se se svými olivami,
stinnými buky, topoly a palmami,
v nichž Zefyr zahrává svůj nejzvučnější zpěv,
a s lískovím, jež v houští větve ukrývá:
dnes znovu Apollo je zlatým námětem.

     Kde byl, když sluneční bůh právě zazářil
uprostřed neštěstí ostatních Titánů?
Svou krásnou matku i svou sestru blíženku
potichu opustil, když obě ještě spaly,
a v prvním svítání po břehu potůčku
jde podle starých vrb v koberci konvalinek.
Slavík už umlkl, několik posledních
hvězd mizí na nebi a drozd teď začíná
svou píseň poklidnou. Hučení mořských vln
zní věčně celým ostrovem a proniká
i do hlubokých jeskyní, že neskryješ
se před ním ani v klidu lesní tišiny.
I on je poslouchá, třpytivé slzy však
mu z očí padají na jeho zlatý luk.
Má oči zamžené a stěží prohlédá —
tu těsně u něho zpod větví mohutných
slavnostně přichází vznešená bohyně
a hledí naň, jak by mu chtěla něco říci;
překvapen snaží se to marně uhodnout
a zatím melodickým hlasem praví jí:

     — Jak mohlas přijít sem přes moře neschůdné?
Či v dávné tvářnosti, do řízy oděna,
jsi neviditelně dlela zde v údolích?
Ach ano, slyšel jsem už, po spadalém listí
jak vleče se tvůj šat, když v chladném nitru lesa
jsem sedal sám; já sledoval, jak jeho lem
tu šustí po trávě, a květy zdvíhaly
své korunky, ještě když šelest míjel je.
Ach ano! oči tvé už jistě viděl jsem,
ten jejich věčný klid, a celou tvoji tvář —
či zdálo se mi to?
                                   — Nuž ano; praví bohyně,
ty měl jsi o mně sen, a když ses probudil,
tu lyru celou ze zlata jsi našel po boku,
a když jsi v její struny sáh, tu naslouchal
sám širý vesmír v bolesti i rozkoši
svým sluchem neunaveným, jak rodí se
ta nová hudba zázračná. To dokázals;
jak to, že propukáš teď v pláč? Ach, řekni mi,
proč zármutek tě skličuje? Já smutná jsem,
když slzy proléváš; o neštěstí svém rci
té, která zde na tomto pustém ostrově
hlídala tebe ve spánku i ve bdění
od prvních dnů, kdy nechápavě trhal jsi
květiny rukou dítěte, až paže tvá
už napjala luk tvůj, navždycky hrdinský.
Své srdce odhal mi: od věků mocná jsem
a starý, svatý trůn svůj opustila jsem
jen proto, žes měl přijíti — a pro krásu
toho, co rodí se.
                                 Tu zrakem zjasněným
a pozorněji vzhléd k ní náhle Apollo
a slovy začalo se jeho hrdlo chvět,
bílé a hudební:
                               — Ty Mnemosyne jsi!
Tvé jméno na jazyku mám, a nevím jak.
Proč mám ti ukázat, co vidíš víc než já?
Proč mám ti vyprávět, co ty bys mohla spíš
povědět mně? Jen černá tma je kolem mne,
zlé zapomenutí mi oči pečetí
a marně přemýšlím, proč melancholie
tolik mě přemáhá, až údy tuhnou mi.
Pak sednu do trávy a hořce naříkám
jak ten, kdo kdysi křídla měl. Ach, proč jen být
jak prokletý a jatý v past, když krokům mým
se pokorně sám svobodný vzduch poddává?
Což nenávidí mne ten pažit zelený,
že kopu v zlosti do něho? Ó, pomoz mi,
což není jiná zem než tento ostrov náš?
Co hvězdy na nebi? A slunce veliké?
A měsíc zářící v pokojném svém klidu!
A hvězdy nesčetné! Řekni, jak odejít
na jedinou z těch divukrásných hvězd,
a vzlétnu na ni hned a tak jí budu hrát,
až ve své nádheře se slastí bude chvět!
Jaká to moc je — hrom? Čí ruka, jaký bůh
dokáže všechny živly takto rozbouřit,
zatímco já tu ležím nečinně? Ne, strach,
ten nemám; bolí mě, že nic tu nechápu.
Ó, řekni mi, ty samotářská bohyně,
ó, řekni mi při naříkavé harfě své,
proč celý zoufalý zde bloudím po hájích?
Ty mlčíš jen! A přece na tvé tváři čtu
zázračné poselství a mlčky říkáš mi,
že bohem činí mě nesmírné poznání.
Slova a skutky, legendy a děje zlé,
vzpoury a zápasy, klid hlasů vznešených,
co tvoří i co ničí, vše to najednou
v mozek se vlévá mi jak v dutou nádobu
a k božství vznáší mě, jako bych býval pil
veselé víno či úžasný elixír
a přemoh smrt!
                                Pod čistým čelem bělostným
mu jasně plane zrak, na Mnemosyne zírá,
chvějivá zář se po těle mu rozlévá —
tu ale zmocní se ho divé vzrušení
a údy spanilé mu nachem zapálí,
jak zápasil by u bran smrti — nebo spíš
se loučil teď už s nesmrtelnou smrtelností
a v křeči strašlivé, v tak horké bolesti,
jak smrt je ledová, umíral do života —
tak trpí Apollo; i jeho zlatý vlas
se rozvlnil mu kolem šíje dychtivé.
A zatím bohyně své ruce vztahuje,
jak věštila by budoucnost. Tu posléze
Apollo vykřikne; a vtom, hle, z údů všech
se nebeská…

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text výboru z básní Johna Keatse Když mraky září, který vybrala a přeložila Jiřina Hauková, z vydání ve Státním nakladatelství krásné literatury a umění v roce 1961. Součástí tištěné předlohy jsou též předmluva a poznámky Karla Štěpaníka, tyto části vypouštíme z licenčních důvodů. Při převodu díla do elektronické podoby jsme v textu provedli drobné pravopisné úpravy podle současné normy, zejména v oblasti psaní přejatých slov a předložek/předpon s/z.

Redakce MKP

John Keats
Když mraky září

Edice Poezie

Výběr a překlad Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4612-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4613-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4614-8 (prc)