Staropražské panoptikum

Napsal a sestavil

Karel Hádek

Znění tohoto textu vychází z díla Staropražské panoptikum tak, jak bylo vydáno Českou grafickou unií v Praze v roce 1941.

Text díla (Karel Hádek: Staropražské panoptikum), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 6. 2025.

Prolog

PRINCIPÁL PANOPTIKA:

RRRačte, prosím, vstoupit, milé dámy, páni,

pestrý program slibuje náš dům,

kde vás čeká vzácné podívání:

STAROPRAŽSKÉ PANOPTIKUM!

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

Vzhůru račte, velectěné dámy,

zdvořile vás pod svou střechu vítám.

Až prohlédnete, posoudíte samy,

že pravdou je, co vám tu říkám,

že spatříte Prahu, jaká kdysi byla,

z počátků malých vyrůstala k slávě,

oč snažila se, jakým tempem žila,

uzříte s námi v půlhodince hravě.

PRINCIPÁL:

O lidech slavných veselé zvíte zkazky,

o primátorech, hercích, hudebnících.

V kukátku zříte proslulé kdysi krásky,

o svůdných uslyšíte tanečnicích.

Jak virtuos na božský nástroj hudl

a výraz milý v tváři lidí ladil,

na pouti v boudě hrál cvičený pudl

a na Stavovském lidoop zas řádil.

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

Jak zvláštní móda v dávných časech vládla,

kdo Hanswurst byl a Bernardon kdy žil,

proč stará kašna pod krumpáčem padla,

jak pražský primas instalován byl.

PRINCIPÁL:

Jak jeden kavalír pokoušel cudnou pannu,

a frejům všelikým pilně se holdovalo…

BABIČKA Z PUBLIKA:

Toť samá darebnost! O svatém chci slyšet Janu!

PRINCIPÁL:

To by se, matko, nám docela shodovalo.

Ten zázrak vylíčím, jenž světce proslavil,

a přidám nádavkem, jak v lotynce se hrálo

a kterak Mistr Aleš u Tomáše pil.

O císáři Ferdáčkoovi,

ktérý Dóbrotiivý slul,

srrrdce, jenž měl vskútku doobré,

rózuumuu všaak jénoom půl.

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

O Babinském, náčelníku lupičů a vrahů,

jenž před soudem kriminálním stál,

jak umělec slavný navštívil kdys Prahu –

Paganini, všech houslistů král.

PRINCIPÁL:

Generálu kterak vyzváněli hranu

a kasaci divnou jeden hrabě sehrál,

konšelé jak chtěli zbořit Prašnou bránu,

faráře vlk zlý a krvelačný sežral.

HOLČIČKA Z OBECENSTVA:

Jakže, tati, sežrán ukrutnými vlky?

Pojďme raděj odtud, já se vlků bojím!

OTEC:

Nic se neboj, Dano, to jsou prázdné plky!

PRINCIPÁL (smířlivě):

Hrůzostrašné hladce s příjemným já spojím.

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

Pro mládence, panny píseň novou

tremolem nyvým pan Hais zapěje,

jak vrah lítý zabil Horákovou,

až se vám hrůzou srdce zachvěje!

PRINCIPÁL:

Jak vyzrál kdysi rabín na sluhu

a kterak uvítán byl vzácný host,

o tom se šířit ani nebudu,

nemaje času na to všecko dost.

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

Svět potrpí prý sobě na legrace,

a proto pobavíme přítomné.

Jít na atrakce podívat se –

to medle také něco je – či ne?

PRINCIPÁL:

Ačkoliv vás vědou nechci soužit,

též poučení věnovat chci chvíli.

Po švandě pouhé může jenom toužit

bláhový člověk, trochu pošetilý.

Tedy jen vstupte, vzácní, do mé kolny

– či pardon, já jsem „v stan“ chtěl říci.

Kritici mají vždycky přístup volný,

děti a vojsko platí polovici.

PANÍ PRINCIPÁLOVÁ:

Ač není všechno naše, co zde máme,

čím přeplněn a nabit celý dlouhý sál

(to netajíce, jasně doznáváme

jak genij kdys, jenž Molière se zval),

přec mnoho rarit jsme zde shromáždili,

nad nimiž užasnou i páni Wirth a Bass.

Jsou dosud skryty vašim zrakům, milí,

a nyní jimi mile překvapíme vás.

Též pány staropražské „odborníky“

zvem uctivě a se vší reverencí,

neb připraveni jsme, že bohudíky

strach nemusíme mít před konkurencí.

PRINCIPÁL:

Vážené publikum, rač rychle dovnitř vstoupit,

nad naše divadlo lepší vpravdě není!

Zde u pokladny lze si lístek koupit.

Potřetí zvoní se. Začíná představení.

OBA:

Proto rrračte vstoupit, milé dámy, páni,

pestrý program slibuje náš dům,

kde vás čeká vzácné podívání:

STAROPRAŽSKÉ PANOPTIKUM!

Praha v době sličných mín, Lenek, Málek, Karolín

Praze v pětině minulého století říkáme podle půvabného slohu, který se v ní však příliš neujal, empírová. Praze z let třicátých a pozdějších v nedostatku vhodnějšího pojmenování biedermeierská neb předbřeznová. Ve skutečnosti bylo to však město totožné, neboť pouhé desetiletí nezměnilo na něm nic ani po stránce vnější, ani vnitřní. Žilo pohodlně a spokojeně, jak o tom čteme v starosvětských idylách a selankách. Doba byla klidná, strach před velikým Korsikánem byl již zažehnán definitivně, následky státního krachu z roku 1811 vyrovnány, pouze znepokojoval občas pokojné občany poplach cholerový. Všemocný kancléř Metternich přičiňoval se ze všech sil, aby zamezil přístup pobuřujícím ideám, dováženým z ciziny. Doba byla mrtvá, ale Praha krásná.

Její mírně členitá poloha – zejména výše, z níž shlížel mohutný masiv hradu s nedobudovanou katedrálou – odpovídala romantickému cítění doby a věže nesčetných chrámů, které vypínaly se vážně a důstojně nad nízké okolí – cítění náboženskému. Nad tichým městem vznášelo se moře par – dým liturgického kadidla zapáleného ke cti svatého Jana Nepomuckého, jehož kultu bylo město zasvěceno. Oko pozorovatelovo mohlo obsáhnouti Prahu až po obzor, který lemovaly v dáli vinice, svěží zeleň alejí na hradbách a za nimi mohutné koruny zahrad, jimiž bylo město obklíčeno ze všech stran jako zeleným věncem. Na ostrovech v nespoutaném řečišti Vltavině čněly vážné a velebné topoly, stromy tehdy módní, ale charakteru města tak podivuhodně blízké.

O malebnosti tehdejší Prahy napsal 1829 mladý Palacký: „Naše hlavní město je pro malířské znázornění nejvýš vhodné. Zdá se, že příroda i umění, přítomnost i minulost vzájemně závodí, aby jí poskytly znaku rozkošné rozmanitosti všeobecné, stejně jako impozantní velikosti a významu v jednotlivostech.“ Z cizinců Prahu nyní pilně navštěvujících autoritativní výrok o její kráse pronáší světoznámý cestovatel Alexander v. Humboldt, stavě ji na první místo vnitrozemských měst. K jeho hlasu druží se celý chór hostů z ciziny. Chateaubriand přirovnává ji pateticky k Jeruzalému, viděnému z údolí Josafat, Hormayer k Benátkám, Fouqué k pohádkovému městu ve svitu luny. Dvorní básník Franz Grillparzer poznamenal si do notesu: „Praha se mi líbila nesmírně. Nespatřil jsem ještě města, které by na mne zapůsobilo takovým dojmem. Běhal jsem celý den ulicemi jako blázen a létal na všechny výšiny.“ (Dovedete si představiti takového zkostnatělého byrokrata a c. k. bibliotekáře, jak běhá celý den ulicemi jako blázen a létá na všechny výšiny?)

Byli ovšem i návštěvníci, kteří se nespokojili letmým pohledem na celek, nýbrž prohlédli si i vnitřek. Potom nebyl soud pro Prahu let dvacátých tak bezvýhradně nadšený. „Praha skýtala tehdy pohled spíše zachmuřile vážný nežli rozveselující,“ tvrdí mladý A. V. Ambros, „v ulicích, kde nebylo pomníků dřívější velikosti, velmi často nalezl pohled zanedbané domy, neutěšené, ano děsně stísněné a nečisté. Špatná dlažba, na níž se noha z ostrého kamene do hluboké jámy smekala, a kalně blikotající červenavé světlo nelákalo v noci k chůzi takovými končinami.

Koňský trh byl do roku 1827 bez dlažby a neurovnaný. Jeden dům byl tam z mramoru, ale vedle něho domky, jakých snad nebylo ani ve venkovských městech. Hlavní proud šel ze Staroměstského náměstí Jezuitskou ulicí k starému Kamennému mostu. Jedině tam bylo živo, v ostatní Praze mrtvo.“

Záporně zmiňuje se Ambros též o nedostatečné ochraně starých památek, které se zvolna rozpadávaly, o novostavbách „kasárenského a sýpkového slohu“, o peciválství Staropražanů, jejich úzkoprsosti a klepavosti. K těmto nectnostem vztahuje se výrok Šafaříkův v dopise Jungmannovi, počínající slovy: „Neznám většího Kocourkova nad Prahu…“ Jediná věc, v níž se shodují všichni návštěvníci Prahy pochvalně, lichotivě, ba s údivem, je krása žen. Jeví se v pravidelné, slovansky milé tváři, ztepilém vzrůstu, eleganci v oblékání a jemných společenských způsobech. Kde však mohli ti všetečkové viděti pražské dámy, když v tehdejší Praze nebylo kromě Stavovského divadla a dvou oficiálních plesů – právnického a medicínského – společenských středisek ani příležitostí? Zajisté, že jenom na promenádách. V zimě bylo městské „korzo“ v nejvýstavnější pražské ulici – Rytířské. Později – když byl r. 1827 vydlážděn Koňský trh – bylo přeneseno sem a vedlo od zájezdního hostince U Špinků[1] k starobylému domu renesančního slohu U Císařských[2]. Tam se procházel výkvět „zlaté mládeže“, jak o tom zpíval v dobovém kupletu slavný komik Stavovského divadla, Feistmantel:

V poledne, kdy krásný svět

chodí po Koňském trhu…

V létě, kdy se „kočičí hlavy“ dláždění (málem bych byl napsal asfalt) nesnesitelně rozehřály, odtáhli mládenci a panny Novými alejemi, promenádou dětí a penzistů, na půvabný ostrov Barvířský, kam se dali převézti čluny nebo pramicemi. V letech dvacátých byl to ještě divoký ostrůvek, obrostlý vysokými topoly. Uprostřed byl nízký hostinec a při něm několik pouťových atrakcí. Ale milencům líbil se tehdy neméně než později, kdy na něm vystavěl bohatý mlynář Novotný přepychovou budovu s tanečním sálem a současně změnil ostrov, který nazval Žofínem, v městský sad. „V neděli a ve svátek,“ vypravuje K. L. Zap, „je tu výběr pražských krasotinek, ale také rejdiště větroplachů a ztřeštěnců. Zvučná hudba rozléhá se mezi hustolistými stromy. V dlouhém salonu hrají biliáar, tamo na kuželníku, zde opět se obveselují děti na koníčkách dokola se točících. Všude hlučný život a šumný rozhovor hostů.“ A Josef Kajetán Tyl si zarýmoval:

Skvostný sál a pěkné lázně,

obsloužení plno kázně,

stromořadí, stezky, křoviny,

sedátka i květiny,

zvučná hudba vojenského pluku,

chechtot šviháků a podivného hluku,

ba i krásných panen pohled jiskrný

– to vše vidět, slyšet za groš stříbrný.

Jediné, co vadilo poezii zákoutí, byla bělidla kartounového zboží, která sem umístila – ze svého stanoviska vhodně – střízlivá a fabrikantsky založená doba. Pohled na takové bělidlo lahodil sice oku a byl idylický, ale „utrejchový“ (chlorový) zápach prý nesnesitelný. Na jiných pražských ostrovech nebylo tomu lépe. Pražská společnost ostatně po nich nepromenovala, přenechávajíc je velkomyslně prostým zábavám „happy people“, jak se ironicky vyjadřovala.

Lenky, Rézi, Finy, Betty, Málky a Lotty směřovaly se svými kavalíry spíše za Koňskou bránu do moderně upravené zahrady Pštrossovy s lázničkami, pramenem zdánlivě léčebným (pití minerální vody bylo velkou módou) a ovšem nezbytným hostincem. – Parkem se procházelo k bráně Kanálské zahrady, jež se táhla po severní straně českobrodské silnice až k dnešnímu náměstí Krále Jiřího. Původně byla to zahrada aristokratická, ale v třetině století patřila již bankéřům Zdekauerům, kteří ji otevřeli širšímu obecenstvu. „Po celou první polovinu devatenáctého věku nebylo v Praze,“ praví Kamper, „oblíbenější zahrady nad Kanálku, kam se hrnuly za slunných dní celé proudy měšťáků okřát pod vzdušnými klenbami starých stromořadí, vydechnout volněji v zelených jejích stínech. Zvlášť milenci rádi se uchylovali do krásného sadu, plného svěží, smaragdové zeleně, průsvitných stínů a jásavého zpěvu ptačího.“ Zahrada, původně vybavená všemi ozdůbkami rokokové doby, byla v době Tylově již dosti zpustošena. Kromě antického chrámku na kopečku byl zde však ještě pískovcový obelisk, sochy bohů a nymf a hlavní atrakce sadu – umělá poustevna s jeskyní, k níž klade K. H. Mácha děj své povídky Marinka.

Za Žitnou branou prostíraly se směrem k Vršovicům Wimmerovy sady s lukami, anglickým parkem, listnatými hájky, lesíkem, ovocnými školkami, rozáriem a květinovými koberci všemožných barev a odrůd. Pro tuto rozmanitost byla Wimmrovská zahrada oblíbena a vyhledávána. Z terasy byl rozkošný pohled na celé město a ve výletním hostinci Kravíně – vznešeně se mu říkalo St. Cloud – tančilo se při vojenské hudbě. Rendez-vous milenců a schůzky důvěrného rázu konaly se s oblibou v sadech na hradbách aneb „bastajích“, širokém zeleném pásu, jím byla Praha obtočena a z něhož byl rovněž nádherný pohled nejen na město, ale i široký prospekt na kraj, lemovaný podél silnic nekonečnými topolovými alejemi, a do zarostlých zahrad šlechtických a patricijských letohrádků. Doba byla romantická, milovala sentimentální poezii, zpěvné veselí, malebné pohledy, náladu letních večerů za vzdáleného hlaholu zvonů a matného svitu luny.

Třiatřicátý rok připravil Pražanům překvapení: nové sady na výšině u Belvederu, kde bylo dosud nevzhledné pastviště ovcí a koz. Překvapení veliké: občané nevědí v první chvíli, co mají obdivovati dříve, zda úchvatný pohled na královský hrad s katedrálou či dolů na město, odvážnou serpentinu silnice vinoucí se pod sadem či přepychovou úpravu s umělým jezírkem a skalkou. Shodují se alespoň v chvále nejv. purkrabí, ušlechtilého zakladatele sadů, a zvou od té chvíle sady Chotkovými.

„Jemná pleť“ miluje však nadevše nedělní výlet do Královské obory, jíž se teď říká Stromovka. Omnibus vyjíždí o třetí hodině z Malostranského náměstí, klusá Chotkovou silnicí, kaštanovou alejí do vesnice Bubenče, na jejímž okraji mají bohatí Pražané své villegiatury, a stane u hlavní restaurace, vypravené s „vídeňským“ vkusem. Široká, žlutým pískem sypaná cesta vede dále k nesmírným trávníkům do pražského „Bois“, k jezírkům s labutěmi, květinovým kobercům a březovým sedátkům v stínu smutečních vrb. Dámy v širokých krinolínách s titěrnými paraplíčky nad slaměnými čepci a klobouky, v průvodu důstojníků ve vysokých čákách a úzkých pantalonech nebo pánů s cylindry na nakadeřených hlavách, mohutné licousy vedle tváří hladce vyholených, půvabná dekoltáž koketně krytá vějířkem vedle počestně upjatých šatů – vše kolotá a koluje umně kroucenými cestičkami jako při kotilionu, aby se zase vrátilo k východišti. Tu a tam zapestří se výstřední barvy hýsků – je móda různobarevných fraků a vest – bílé kabáty důstojníků odrážejí se od jasně červených fráčků mladé aristokracie. Jezdci prohánějí se na čistokrevných koních a po silnici pohybuje se zvolna nepřehledné množství ekvipáží.

Z Obory možno jíti dále: podle studánky s horácovským nápisem

Bene est, cui Deus obtulit parca

quod satis est manu[3]

k oblíbenému Císařskému mlýnu nebo do menších sadů pana z Bučků, kde je rovněž letohrádek a rovněž hostinec.

Odvážnější Pražané podnikají v neděli výlety delší, do Troje, Šárky, Prokopského údolí s proslulou jeskyní nebo do lázní chuchelských, jež platí za léčivé a mondénní.

Nejkrásněji je však přece jen ve Stromovce, hlavně za teplých letních večerů, kdy se na modrém nebi objeví tisíce hvězd a hvězdiček, uprostřed nichž se vine Mléčná dráha jako závoj šťastné nevěsty. U restaurace vyskakují první světla a tma klade se na věci i lidi. Z hudebního pavilonu volá křídlovka do setmělého sadu melodii oblíbené romance

Ah, vous dirai, je Maman…

1 Dnešní Koruna.

2 Palác Assicurazioni Generali.

3 Dobře tomu, komu Bůh dal dostatek štědrou rukou.

Jan Ev. Purkyně,

slavný náš fyziolog, byl podobně jako Barrande mužem přísné vědy, ergo neměl pro umění a poezii smyslu. Syn jednoho z Purkyňových přátel vydal právě básnickou prvotinu. Šťastný otec hodlal se tím pochlubiti Purkyňovi. „Víte-li, pane profesore, že můj syn je básník?“ Učenec stiskl svému příteli účastně ruku: „Nic si z toho nedělejte. Můj syn je také darebák. Ten je zas malířem.“

Že je to pouhá anekdota a že naopak byl slavný učenec na svého syna Karla velmi hrdý, dosvědčuje ve svých vzpomínkách na svého tchána Marie šl. z Purkyní – choť malíře Karla Purkyně:

„Často přicházel dědoušek do Karlova ateliéru, který se nacházel při našich pokojích. Zvláště jej bavilo, zastihl-li tam sochaře Václava Levého, Josefa Mánesa a Petra Meixnera, kteří byli u něho nejčastěji. Karel, Mánes i Levý dovedli velkolepě naříkat a hubovat na ‚nevkusný svět‘. Zvláště Mánes byl velkým nepřítelem všech novot. Tvrdíval, že železnice zničí krásnou přírodu, venkovský bodrý lid a že přestává na venku poezie. Maluje-li krajinu, pravil a vidí zdaleka kouř vlaku, že ihned musí odhodit štětec. Raději prý se týden tlouci v starém poštovním voze než několik hodin pohodlně seděti ve vagoně. Dědoušek naproti tomu byl zaujat pro veškerý pokrok. Nelíbilo se mu každé staré zařízení a vítal různé nové vynálezy a zajímal se o všecko. Nebyl němým knihomolem, jeho především zajímali lidé, jejich blaho a bolesti. Měl onu schopnost jako matka Goethova, nalézt si u každého člověka nejlepší jeho stránku a podle té ho posuzovati. Pojímal život rád z veselé stránky a z nesmrtelnosti duše lehce přešel na Venuši Milóskou, Tiziana, třeba i na ‚Münchner Kindl‘[4].“

4 „Mnichovské dětičky“ – umělecká bohéma studující v Mnichově.

Senzace pražských novin z r. 1775

O vražedkyni-kanibalce

V měsíci lednu stala se v jedné švédské provincii událost, jež předstihuje co do ukrutnosti vše, co v podobných případech bylo v dějinách zaznamenáno. Jistá selka vzala si do hlavy, že její muž miluje potajmu děvečku, která u ní sloužila. Ačkoliv byla navenek úplně lhostejná, připadla na bezpříkladnou pomstu ze žárlivosti. Šla v neděli se svým mužem do kostela, ale vrátila se pod jakousi záminkou z cesty domů sama, zavraždila služku a zavlekla ji do sklepa. Při obědě podala svému muži mezi jiným masem kousek pečeně. Poněvadž to maso neznal, tázal se ženy, jaké je to maso. Odpověděla, že jí je poslala matka, a nutila muže do jídla. Poněvadž nemohl přemoci svůj odpor, pravila mu žena, že se diví, že zvíře, které za jeho života tolik miloval, poskytuje mu po smrti tak málo požitku. Když nechápal, co tím míní, vybídla jej, aby s ní šel do sklepa, kde spatří zvíře, z něhož mu kus pečeně připravila. Šel s ní, zpozoroval však pod schody, když žena otvírala sklep, že má selka cosi pod zástěrou, uchopil ji za ruku a vytáhl zpod zástěry klacek, jímž jej chtěla usmrtiti. Tím zabránil úkladu a vstrčil ženu do sklepa, v němž nalezl mrtvolu služčinu a spatřil vyříznutý kus, který mu nabízela selka k snědku. Uzamkl sklep a svolal sousedy, kteří se zmocnili vražedkyně a odevzdali ji do rukou spravedlnosti.

O strašné povodni

Pátého února rozlil se mezi 4. a 5. hodinou noční proud Labe a Orlice, posílený třídenním táním, dešti a větry tak mocně, že 5. dne ráno část Pražského Předměstí s minoritským klášterem stála dva až tři střevíce pod vodou. Krátce nato po desáté hodině rozmohla se povodeň tak mocně, že voda stála vysoko na tři lokte, na mnoha níže položených místech však ještě výše, ba dokonce přes moravský val, chaussée Pražského Předměstí. Zaplaveno bylo celé Slezské Předměstí a velká část Pražského se všemi domy, z nichž několik bylo strženo a lidé, kteří hledali záchranu na půdách domů, ocitli se v největším nebezpečí života. Za těchto smutných okolností nařídil velitel, plukovník de Cavaux, bíti na poplach a zvoněním svolati všechno občanstvo, aby se záchrannými prostředky přispělo co nejrychleji lidem nacházejícím se v nebezpečí a o pomoc úpěnlivě prosícím. Tak byla poskytnuta vojenskou posádkou vhodným opatřením pana velitele účinná pomoc, v níž bylo pokračováno celý den a noc, aby byli zachráněni vory a čluny všichni nešťastníci. Konečně protrhl se po půlnoci proud Orlice u moravského pevnostního valu v celé šíři a voda proudila tímto průlivem, jímž současně mizela ledová tříšť, že bylo možno v následujících dvou dnech zachrániti lidi na předměstích a částečně obnoviti silnice. Dům stojící u řeky na pevnostním pobřeží byl i s obyvateli úplně odplaven. Utonul v něm korporál se svými dvěma dětmi a jedno dítě občanské, ostatní jeho obyvatelé byli zachráněni polomrtví s největší námahou. Na předměstích utopil se skoro všechen dobytek, zahrady byly zničeny, budovy poškozeny, obilí ve stodolách zkaženo a pole pokryta ledem.

O židovském mordu a živém nebožtíkovi

V Novém Sandci, tři míle od Lublína, zavraždili Židé sedláka, jenž měl při sobě značnou částku peněz. Jeho tělo chtěli skrýti pod schody a později ho odkliditi úplně. Zavražděný přišel po chvíli k sobě, odvlekl se, pokud mohl, z toho příbytku a vypravoval přerývanými slovy o svém osudu. Tak byli pachatelé poznáni a dopadeni. Nyní očekávají odplatu za svůj bídný čin.

O sestrovrahu

Čtrnáctého května přihodilo se v čas dopoledních služeb Božích v Hirschbergu ve Fojtsku: 27letý svobodný syn váženého měšťana, jenž měl vedle otcovského domu svůj vlastní, přišel, když rodiče a ostatní sourozenci byli v kostele, do stáje patřící k otcovskému domu a vzal tam sedm liber těžký cep. Vešel do světnice, kde seděla na lavici u okna jeho mladší 15letá sestra, vrhl se na ni a tloukl ji do hlavy tak dlouho, až se skácela bezducha. Když už ležela na zemi, uhodil ji ještě a kopl do hlavy, až jí mozek vytekl a lebka se při pitvě hlavy rozpadla ve 13 dílů. Po činu vyšel vrah ze světnice, zamkl za sebou dveře a drze šel na Boží tělo. Potom přihlásil se u landknechta[5] a prosil ho, aby jej zastřelil, že ubil sestru. Po krátké rozmluvě, za níž spatřil landknecht na vrahových pantoflích krev, dal jej do želez a spěchal do domu, kde spatřil zavražděnou dívku. Ukrutný mord ohlásil úředníkovi, jakož i to, že vraha zatkl.

O nevídané zrůdě

Žena jistého příštipkáře, jenž slul Karel Antonín Maza z Bergama, bydlící ve Sv. Leonardsburgu, porodila po sedmiměsíčním těhotenství zvláštní a ojedinělý potrat, který po porodu ještě žil a byl také pokřtěn. Tento prazvláštní plod měl pravidelnou hlavu, kromě obou uší na patřičných místech ještě pár uší na zadní straně hlavy. Krk měl neobyčejně silný. Tělo bylo dvojité, ale prsa přece jen tak srostlá, že tvořila jednu plochu. Bylo viděti čtvero nohou a tolikéž rukou zcela vyrostlých, dokonce i dva hltany a tolikéž pohlavních orgánů ženského rodu. Tento výjimečný porod byl uschován v anatomickém sále tamní velké nemocnice.

O válce mezi králem španihelským a mouřenínským

Jak známo, vypověděl loni mouřenínský král Španihelsku válku, aniž by bylo dalo Jeho katolické Veličenstvo k tomu příčiny nebo sebeméně jednalo proti traktátu uzavřenému mezi oběma královstvími. To přinutilo řečeného monarchu k tomu, aby učinil všechna opatření proti útokům nepřátel na místa sousedící s mouřenínským knížetstvím. Tato opatření byla šťastná, jak dosvědčuje výsledek obležení Melilly. Polním tažením nedostalo se však Jeho Veličenstvu dostatečné satisfakce. Aby tedy ztrestal Afričany a zajistil španihelským lodím bezpečnou plavbu, vystrojil mohutné loďstvo.

Toto loďstvo, shromáždivší se minulého měsíce v zálivu kartaginském, mělo vyplouti na širé moře a mířiti k Alžíru a vésti proti němu útok, neboť tamní vláda působila svou námořní mocí značné škody. Opačný vítr znemožnil však na delší čas španihelskému loďstvu opustiti přístav. Tak mohlo vyplouti na širé moře až v posledních dnech měsíce června.

Konečně objevilo se loďstvo pod velením hraběte Oreilly a dona Pedra Castejona – první velel armádě a druhý námořnictvu – před Alžírem. Oba generálové se rozhodli, že zakotví v zátoce na tak dlouho, dokud nenastane vhodný čas a příležitost k vylodění. Zpozorovali, že vláda učinila již přípravy k chrabrému odporu, neboť odklad příjezdu španihelského loďstva dal Alžíranům možnost dokonalých příprav. Aby odvrátili pozornost Alžíranů od místa, kde chtěli vyloďovati, dali generálové dvěma lodím, totiž Sv. Josefu a Orientu, připlouti k pevnině a ostřelovati dvě pevnosti a několik redut nepřátelských. Lodi vykonaly rozkaz obratně, ač první byla na přídi a stožárech velmi poškozena a vzniklo nebezpečí, když dělová koule rozbila hlavní stěžeň, a mořský proud hnal loď na dostřel nepřátelských děl. Generálové nemohli se dohodnouti o místě, kde by mělo býti vojsko vyloděno, a také povětrnost nebyla tomu přízniva. Tedy se rozhodli provésti vylodění 8. června při rozednění. Bylo tedy vyloděno za podpory a doprovodu válečných lodí na východním pobřeží půl druhé míle od města skutečně 8000 mužů, seřazených v sedm kolon, a to v úplném pořádku, tiše a rychle. Vylodění zbytku armády stalo se v dalších čtyřech hodinách s úžasnou rychlostí. Když se ze všech stran vyrojili nepřátelé ve značném počtu, chtěly se španihelské oddíly zmocniti blízkého pahorku, jenž sliboval velmi výhodné stanoviště. Jejich úmysl zkřížil prvně vyloděný sbor, jenž se dal bez rozmyslu a s přehnaným zápalem proti rozkazům velitelů do boje s nepřítelem. V této situaci nezbylo druhému sboru, jenž sotva dosáhl suché země, první sbor neohroženě podporovati a buď dobýti zmíněnou pozici, nebo v úplném pořádku ustoupiti. Tak vzplála bitva na všech stranách a trvala celý den. Mimořádné vedro, špatný terén, ustavičné manévrování unavilo oddíly do té míry, že provedení zamýšleného útoku stalo se zcela nemožným. Generál Oreilly stáhl se tedy po dohodě s druhým generálem s celou armádou zpět a nalodil se s celým dělostřeleckým a jiným válečným materiálem.

Mouřenínové utrpěli přitom značné ztráty. Španihelská armáda měla 600 mrtvých, mezi nimi polního maršála markýze de la Romana a podplukovníka de Capmanyho. Zraněných měla 1800, mezi nimi generálporučíka Ricarda, polní maršály Assalta a Urbina, brigadýra Fernannueza, z Montijo a z Villeny, plukovníka z Villersu, podplukovníka z Gorostizy, generální adjutanty Masquieza, Oquenda, Cornela a Saavedru s 12 inženýry. Na lodi Josef byli usmrceni tři muži a 19 zraněno, mezi nimi velitel don Varona, druhý kapitán don Moreno a lodní poručík Luzan.

O vraždě ze žárlivosti

Dvacátého devátého června stal se v Amsterdamě tento smutný příběh: Dva mladí lidé přislíbili si manželství. Brzo potom zprotivil se děvčeti milenec tak, že nedala jinak, až bylo zasnoubení zrušeno. To se stalo zmíněného dne docela v klidu v přítomnosti dvou svědků. Milenec zdržel se do 11. hodiny noční a pak požádal ještě bývalou milenku o číšku kávy. Ona mu však odřekla, ježto bylo již pozdě a čas k návratu domů. Nato on vstal, líbal ji a přitom ji bodnul do krku nožem, že po chvíli vykrvácela. Vrah přihlásil se sám u stráže a očekává svůj ortel. Po vraždě vyrazil ze sebe slova: „Nejsi-li pro mne, nebudeš také pro nikoho jiného!“

O zlodějském sluhovi oficíra neapolitánského

V měsíci září chtěl se odebrati pan Carracialo, neapolitánský oficír, z Neapole k svému regimentu do Palerma. Měl služebníka, jehož si vychoval z chudého chlapce a jemuž úplně důvěřoval, neznaje jeho černou duši. Ten vyjel s drahocennou ekvipáží, podal však o cestě zprávu zlodějské bandě, s níž byl zřejmě spřežen, a tajně ji uvedl do domu. Krádež se tedy stala bez hluku. Aby od sebe odvrátil podezření, dal se služebník pověsiti na sloup, ale tak jemně, aby se neuškrtil. V tom stavu našel jej jeho pán. Velkomyslný tento pán byl více starostliv o darebáka než o svou vlastní ztrátu. Dal odnésti mizeru na svou vlastní postel. Když však našel všechny zámky neporušeny, pojal podezření na domácí lidi, nikoliv však na podařeného nemocného, o jehož věrnosti nepochyboval. Mluvil o případu pouze s ním. Poznal konečně vše teprve, když on – nejsa dostatečně v darebáctví zkušen a vycvičen – odpovídal zkroušeně a zmateně a nakonec se ke všemu doznal. Dva jeho spoluviníci byli vsazeni do žaláře a jeden z nich vyjádřil se při konfrontaci takto: „To jsem věděl už dávno, že s takovým zajícem není práce možná. ‚Vy jste ještě příliš měkký,‘ říkal jsem tomu chlapu stokrát, když jsem jej věšel.“ Této satisfakce se tomu muži skutečně dostalo, i když tomu kriminálníkovi musí nyní dělat společnost.

O podvodném Mesiášovi

Kolem Pataku potloukal se podvodník, vydávající se za Mesiáše. Svými řečmi popletl jednu obstarožnou ženskou, před níž proměnil kejklířsky vodu ve víno. Takovými kouzly vymámil z ní 300 zlatých a brzo nato učinil se neviditelným.

O námořní bitvě s Turky

Druhého listopadu poštěstilo se komandantu král. sardinské feluky[6] St. Gavino panu z Nobili dobýti za dlouhého a udatného boje barbarskou galeottu.[7] Pán z Nobili, nacházející se toho dne na ostrově Magdaleně, vrátil se, když byl vyslal tři gondoly jako pobřežní hlídku, s velitelem ostrova opět do tvrze. Po chvíli spatřili plavidlo o čtyřech plachtách na přídi. Podle tvaru lodi usoudili na barbarskou galejku. Pán z Nobili umínil si hned, že bude lodici stíhati, a ježto neměl na feluce více než pět námořníků, vybídl obyvatele ostrova, aby si dodali odvahy a jemu pomohli. Ve chvilce měl jich 27 pohromadě. Na vysokém moři si povšimli, že galeotta vesluje směrem ke Korsice. Poněvadž však vanul vítr příznivý našincům, zkřížili jí cestu. Teď veslovala galejka k Tavolaře a unikla do zálivu ostrova Sofimatoris, do zálivu, v němž týž pan z Nobili dobyl již v listopadu 1772 podobnou loď. Feluka vystřelila na galej plným nábojem. Turci vyskákali ozbrojeni na pevninu, vlekouce malá děla na bedrech, takže loď zanechali zcela prázdnou. Z pobřeží počali pálit na naše, z nichž jeden byl hned první ranou zasažen a feluka velmi poškozena. Náš komandant dal vyloditi 15 mužů, kteříž se dali s Turky do boje muže proti muži. Tím nabyla posádka královské lodi mysli. Mnozí muži vystoupili z ní na zemi a dotírali na nepřítele. Pán z Nobili zmocnil se galejky a vystoupil nyní sám na pevninu, aby dodal svým lidem odvahy a přivedl pomoc, ježto námořníci se potýkali s Turky již plné čtyři hodiny. Konečně musili se Turci – celkem 24 muži, z nichž dva padli a čtyři byli zraněni – vzdáti. Všichni byli včetně raise a podraise spoutáni železem a naši dostihli třetího dne vítězně a s kořistí ostrova, kde dleli v karanténě. Galeotta byla pěkně vystavěna a dobře vybavena.

O faráři, sežraném vlky

Koncem tohoto měsíce cestoval jistý uherský farář ve vlastní kolesce ve společnosti svého kočího, řídícího dvojspřeží statných hřebců. Cestou narazili na dva vlky, které vyhnal za kruté zimy hlad z děr. Farář, jenž je včas spatřil, namířil, chráněn sedadlem kočáru, ostře nabitou pušku a skutečně se mu podařilo přiblíživšího se vlka dobře mířenou ranou skoliti. Oba druzí vlci, postrašení neštěstím svého kamaráda, dali se hned na útěk. Farář hrdý na své vítězství, chtěl si vzíti důkaz svého triumfu s sebou. Sestoupil tedy z kolesky a chtěl s přispěním kočího zabitého vlka takovým způsobem naložiti na vůz, že on, jsa méně silným, bude vlčinu zdvihati, zatímco kočí, jako silnější, zůstane státi na kozlíku a vytáhne zvíře nahoru. Však, jaký zvláštní případ! Koně, poplašené výstřelem, zjančili se při pohledu na zabitého vlka, trhli s koleskou a dali se do běhu, že kočí nemohl jich ovládnouti a zastaviti. Farář zůstal sám. Jakmile vlci viděli, že je bez pomoci, přiběhli znovu, napadli jej a na místě sežrali. To se poznalo podle roztrhaných zbytků šatu, které byly na místě neštěstí nalezeny.

O hraběnčině smrti uhořením

Pátého prosince udála se na knížecím Sapiehovském zámku v Polsku v bytě tam prodlévajícího polského pohraničního komisaře tato nešťastná příhoda: Urozená paní Terezie rozená Shieczkewska, manželka hraběte Jana Dombského, král. polského komořího a generála korunní armády, jež se, přibyvši z Berlína, ubytovala u svého švagra, hraběte Ludvíka Dombského, vojvody brestského, jenž byl předsedou zmíněné komise, následujícího dne o 11. hodině dopolední zpozorovala, stojíc u krbu, že její šat od ohně chytil. Tento plamének mohl býti v zárodku snadno uhašen, pouze nebyla po ruce voda a dámu z leknutí nenapadla vhodná záchrana. Proto běžela z třetího poschodí, aby přivolala pomoc. Proudícím vzduchem rozmohl se však oheň, že dáma byla obklopena plameny jako hořící otep slámy. Někteří sloužící utíkali zděšeně od ní, považujíce ji za pekelný zjev. Jiní, kteří ji poznali podle hlasu, chtěli jí sice pomoci, ale ježto neměli po ruce vodu, činili tak pouze holýma rukama a musili toho zanechati, ježto sami chytali od ohně. Konečně přehodil přes ni zámecký justiciár svůj plášť a tím plamen uhasil. Dáma měla však popálena a skoro upečena ňadra, záda, ruce i obličej – že ač se jí hned dostalo zevní i vnitřní pomoci medicínské i chirurgické – za týden nato zemřela.

5 Strážník.

6 Válečná plachetní loď.

7 Malá loď, hnaná vesly.

Beethoven

byl za obou svých pražských pobytů (1796 a 1798) umělcem ctěným a vyhledávaným, společníkem však ne vždy příjemným. Záleželo zpravidla na géniově náladě, byl-li milý nebo nevrlý, přátelský nebo uzavřený, veselý nebo zuřící. V dobré náladě odpovídá hraběnce Karolině Kinské na všetečný a naivní dotaz, chodí-li na Mozartovy opery: „Nikoliv, madame, bojím se – o svou originalitu,“ výrok, který pak hraběnka z neporozumění rozšiřuje dále. V zlé a nakvašené náladě píše knížeti panu Lobkowiczovi, jenž se pozastavil nad množstvím bicích nástrojů v jedné symfonii, křídou na vrata jeho vlastního paláce „Lobkovický osel“. V ironické náladě připisuje paní Duškové, jež netrpělivě žádá o dedikaci drobné skladby pro účely své reklamy: „Madame J. Duškové k její naléhavé prosbě věnuje L. van B.“ Budoucí génius stýkal se v Praze nejpřátelštěji s dr. Kankou, advokátem, hudebníkem ze záliby a mužem vytříbené francouzské kultury. Beethoven nevážil si tak jeho přátelství in musicis jako in judicis, neboť tenkrát vedl právě soudní spor s několika aristokraty o vyplácení slíbené renty.

Dr. Kanka pořádal na počest hostovu ve svém palácku na nároží dnešní třídy Národní a ulice Mikulandské (dům stojí dosud) domácí koncert. Beethoven byl však při něm posluchačem nejvýš nepozorným. Sedě v čestném křesle vedle hostitele, dotazoval se ho polohlasem na různá právnická mínění, nedbaje přitom hudby. Aby se všetečného přítele-klienta aspoň na chvíli zbyl, napsal dr. Kanka na manžetu frakové košile: „Mistře, přijďte zítra do mé kanceláře.“ Beethoven pochopil a urazil se. Zmlkl, ale přemýšlel o pomstě. Ta se mu naskytla nazítří, kdy hrál u Kanků na klavír jako sólista. Sotva dozněl poslední akord, sestoupil Mistr z pódia a rovnou k hostiteli, jemuž podal obálku – účet na velikou v tehdejší době částku 200 zlatých. Dr. Kanka nehnul brvou a obratem ruky podal Beethovenovi žádanou částku. Tentokrát byl zas překvapen a do jisté míry zahanben skladatel. Dalo mu pak velkou práci, než přesvědčil svého přítele, že šlo o pouhý žert a vzdor, a než ho přiměl, aby své peníze přijal zpět.

Roku 1815 sdělil dr. Kanka Beethovenovi do Vídně, že spor proti aristokratům je v druhé instanci vyhrán. Zároveň mu doručil rentu na běžný rok. Tvůrce tónů byl rozradostněn a v dopise Kankovi zdůraznil, že to čekal. Spravedlivá věc musila přece dobýti vítězství. Na poděkování příteli, jehož v té chvíli považoval za pouhého advokáta, zapomněl… A tak se do smrti nedozvěděl, že spor ve skutečnosti prohrál – jinak ani v tehdejší době býti nemohlo, vždyť mezi žalovanými kavalíry byl i arcivévoda – a že rentu mu poskytuje z vlastní kapsy dr. Kanka. Z přátelství k Beethovenovi a ve víře v jeho božské poslání.

Cedule prvního představení divadla v Růžové ulici

Cedule Arény na hradbách

Mikoláš Aleš u Sv. Tomáše

aneb kde se pivo vaří…

Když Karel IV., Otec vlasti, přivedl do Prahy bosé augustiniány a vystavěl jim na Menším Městě chrám sv. Tomáše, přemýšleli chudí otcové, nemající důchodů, jak by sehnali na chléb vezdejší. Přišli na myšlenku vpravdě geniální. Postavili si v těsném sousedství kláštera a kostela – pivovar. Malvaz tenkrát tekl do krků měšťanů i podruhů proudem, ač pivovarů v tehdejší Praze ještě nebylo. Tak se stalo, že varna u Sv. Tomáše, nesoucí na vratech letopočet 1352, byla a dosud jest nejstarším pivovarem pražským a po dlouhá století uhájila si v podnikání primát. Vždyť mniši vařili podle Hájka „pivo dobré spuosobu bajuvarského“ a měli pivovarní monopol pro celý levý břeh vltavský. Sem docházel i veselý král Václav IV. – zajisté v průvodu svých milců a nerozlučného společníka – kata. V husitských válkách málo chybělo k tomu, aby „toto hniezdo obžerstva a hříchuov“ nevybil lid, rozhořený pro křesťanské ctnosti, jak se stalo sousednímu Biskupskému dvoru. Ale pivovárek byl ukryt očím za nízkou fortničkou při kostele, na úzké cestě vedoucí zahradami k řece. Několikráte vyhořel – to nebylo nic zvláštního, vždyť požáry dřevěných staveb byly v Praze velmi obvyklé – ale vždy jej mniši zdvihli z trosek, a dokonce zdokonalili. Mniši hospodařili v pivovaře až do počátku 19. století (ještě Redel vzpomíná v Pamětihodnostech Prahy obsluhujících mnichů), kdy ho musili na rozkaz arcibiskupův odevzdati do správy světských sládků. Vlastnictví si však ponechal řád dodnes. Pivovarský sklep, kde dosud zasedali jen bodří sousedé malostranští, ožil v osmdesátých letech novými a veselými návštěvníky. Přistěhovali se do něho velmi významní hosté: čeští spisovatelé, vědci a malíři. Jejich společnosti – sdružující celou uměleckou a literární generaci od seniorů až po úplné začátečníky – říkalo se Mahábhárata. Předsedal jí Jakub Arbes, rodák a obyvatel smíchovský.

Za Arbesem se táhli i literáti, kteří jinak nebyli členy stolu, z celé Prahy. Kromě nich i všelijací ctitelé a obdivovatelé slavného romanopisce všech možných povolání. Býti přijat do Arbesovy stolní společnosti znamenalo samo o sobě čest a uznání, jehož se nedostalo kdekomu. Ti, kteří k stolu nepatřili, byli pouhými hosty „pokud stačí místo“.

Ovšem zasedati s Arbesem u téhož stolu nebylo vždy zábavné. Od deseti hodin, kdy Mistr přišel a kdy se teprve u Tomáše rozproudila zábava, metal starý pán, krátkého, ale mohutného plnovousu, zpod malých brejliček sarkasmy, žerty a výpady, často i na hlavu přítomných. Byly ovšem chvíle, kdy se dal unésti vzpomínkami a úvahami. Tu bylo ticho jako v kostele a kázání žurnalistického seniora mělo váhu slova učitelova.

Ještě později než Arbes přicházel k Tomáši Mikoláš Aleš, jehož místo u stolu bylo po Arbesově pravici. Aleš tehdy nebyl ještě všeobecně uznávaným umělcem, nýbrž toliko malířem o uznání bojujícím. Nebagatelizovala ho jen širší veřejnost, nýbrž i „beati possidentes“, blahobytní umělci, tyjící z jména, jehož nabyli zhusta pokoutní cestou, a kteří teď odpírali „pouhému kreslíři“ své placet. Ale jako dříve Smetanu, tak prudce obhájil nyní Arbes svého přítele Alše, totiž energicky, slovy lapidárními a docela nic nevybranými. Arbes dovedl rozohniti se až k výbuchům netajeného hněvu a běda tomu, kdo by byl nechtěl uznati Němcovou, Nerudu nebo Mánesa! Seděl-li snad nablízku, jistě byl sežehnut na prach blesky sršícími z Arbesova oka. Arbes dělil vůbec spisovatele a umělce na dva druhy: sametové a skutečné. Poslední jsme již jmenovali. Za sametové a národem podle Arbesova soudu zbytečně hýčkané považoval – ať už právem, nebo neprávem – Hálka a Dvořáka.

Než vraťme se z tohoto odbočení o Arbesovi k hrdinovi svého článku – Mistru Alšovi a jeho zasedání v starobylém pivovaře. Slovo udělujeme básníku J. S. Macharovi, jenž nám poví o svém prvním setkání s Mikolášem Alšem někdy v osmdesátých letech minulého století.

Machar vypravuje:

„Jednoho večera tedy Aleš přišel. Hezky pozdě po Arbesovi a smál se, že prý měl nějakou ‚schůzi‘. Byl rozpálen, oči mu svítily a ten jeho jímavý mazlivý hlas, dá-li se porovnat takový hlas s barvou a zároveň s hmatovým pocitem, měl cosi hnědě sametového v sobě.

‚Je v náladě,‘ zašeptal mi soused u stolu, ‚dát se s ním dnes do polemiky, můžeš dostat jako argument sklenicí do hlavy.‘ Dělali mu místo vedle Arbesa v čele stolu, odmávl rukou a sedl si dolů, náhodou vedle mne.

Představil jsem se, usmál se. A za chvíli se ptal: ‚Kerej že sou oni?‘

Řekl jsem jméno.

‚A povídají, že básník, či malíř?‘

‚Začátečník ve verších.‘

Chvíli mlčel a usmíval se jaksi pro sebe něčemu. Potom se obrátil ke mně, zdvihl sklenici, držel ji zdviženou, díval se mi ostře do očí a povídá:

‚A když tedy oni pracujou ve verších, tak povídají: Prch Harun rychleji než zajíc – jak to jde dál?‘

A já promptně pokračoval:

– rychleji než laňka před orlem,

prch z pole, kdež se prolévajíc,

krev čerkeská barvila zem,

i bratry dva, i otce jeho

tam zachvátila střela zlá –

zde mne přerušil: ‚No, umějí svou věc.‘ Je to báseň Lermontova Uprchlík. Aleš se napil a postavil sklenici na stůl. Oči se mu začaly usmívat, obličej zlíbezněl a hlas melodičtěl ještě jímavěji. ‚Počkaj, teď tohle: Na vrše, kde stáchu pokraj lesa –‘ a já zas hned vpadl:

– aj, vsia Praha mlčie v jutřniem spání.

Vltava sě kúřie v raněj páře,

za Prahú se promodrujú vrsi

za vrcholy vzchod šedý projasňuje –

Zde mě zastavil. Už byl v nadšení: ‚To je Praha, co? Když člověk jde takhle k ránu domů a Vltava se kúřie v raněj páře – kdo to dnes dovede takhle vylíčit párma slovy, jen ten náš Rukopis! A Máchu znají?‘ pokračoval. ‚A Heřmana z Bubna? Toho zde celý stůl nesvede. Jo, jo, těžká je tvá čapka, Vladimíre Monomachu, vědí? A vědí, jak ten mládenec stojí před carem a povídá mu: Já, kde ty zrozen, byl bych dobrým carem – no, dál.‘

Dokončil jsem báseň (Výslechy z Čelakovského Ohlasu písní ruských):

– Ty, kde já zrozen, rozbojníkem. –

Jak se zamyslil pravoslavný Car

nad slovy smělými a pravdivými,

a zamysliv se, mládci milost dal –

‚A ještě o té lví tlamě,‘ vybízel mne.

A já hned uhodl a vpadl:

Srdce lvího není, i pazour, i hříva zanikly,

lví tlama pustozubá jen po Čechách se daří. –

Aleš zářil, zvedl sklenici, připil mi na zdraví a povídal Arbesovi: ‚Je v kumštu honěn, zná ty staré i nové, tuze učený mladík.‘ A zase začal vyslýchat: ‚Znají Mirotice?‘

‚Neznám. Jsem z druhé strany Čech. Z Kolína.‘

‚No, konečně také rovina,‘ usmiřoval jaksi můj rodný malér, ‚a Kolín je pěkné město. Znají oni tam pana Vulterýna?‘

‚Neznám. Odstěhovali jsme se z Kolína, když mi bylo šest roků.‘

‚To je škoda. Vědí, pan Vulterýn je revizor. Má tam pod mocí policii. A když řekne některému: jdi – on jde, a když řekne: přijď – on přijde. Jenže on neřekne ani tak, ani onak a udělá si všecko sám. Nikde v Čechách není takový. Člověk – spravedlnost. Izraelský, v němžto lsti není – ostatně oni se vyznají v Písmě taky?‘

‚Tohle náhodou vím. Je to z evangelia sv. Jana: Toť právě izraelský, v němžto lsti není.‘

‚Tak vidějí. A takový je pan Vulterýn. U něho není přijímání osob. Zkusil jsem to sám a povím jim to. Byl jsem tam jednou a řekněme, ujel mi vlak, já jsem totiž ani na nádraží nešel, abych se přesvědčil, že vlak už je pryč, šel jsem do vinárny rozveselit duši. A k nádraží jsem chtěl jít, až začnou zpívat kohouti. Kohout, vědí, to je takový štrébr v přírodě. Ani sluníčko ještě nevstává, a on už začne kokrhat – patrně aby si ho pánbů všiml a pochválil. Tak se vybereme z té vinárny, přijdeme na náměstí, člověk si maně vzpomene, že je v Kolíně.

Aj, Kolíne starověký,

jak chrám tvůj se k nebi pne,

Ty jsi hájil po vše věky

slávu pravdy vítězné –

Znají tohle? Zbásnil to vyšehradský probošt, ale tenkrát proboštem ještě nebyl, pan páter Šulc. Napadlo mi to na tom kolínském náměstí, provolal jsem tedy hlasitě slávu tomu starověkému městu, potom jsem zazpíval Bývali Čechové, a když už jsem byl v produkci, zpíval jsem Hej, Slované a ještě některé písně národní. Ani jsem nepozoroval, že ti, co byli a pili se mnou, se rozztratili, a když jsem to zpozoroval, sedl jsem si na schůdky u kašny a zpíval jsem dál. Byl jsem právě při té Spi, Havlíčku – když se blížil ke mně člověk. Už po chůzi bylo znát, že je to někdo velkou moc mající. A byl to. Pan Vulterýn. Co prý tu dělám? Já: že Mikoláš Aleš, malíř z Prahy. A tu pan Vulterýn se na mě vytáhl, jistě byl o celou stopu vyšší než předtím a povídá mi klasicky: Voni jsou vožrala a voni mi nebudou tady po Kolíně budit lidi ze spaní a voni pudou se mnou. – Vidějí, takhle mi to pan Vulterýn do slova pověděl a co slovo, to čin: pomohl mi vstát, podpíral mě při chůzi a vedl mě do šatlavy na radnici. – Člověk, celý člověk! Jak to znělo: Voni mi nebudou tady po Kolíně budit lidi ze spaní, rozeberou si tu větu, co v ní všecko je… No, a ráno byl tam nějaký v kumštu gramotný pán, přišel s panem Vulterýnem, omlouval ho, ale já povídal, že je to příkladný revizor a povzbudil jej, aby jednal vždycky tak, jak ouřad vyžaduje a zákony kážou.‘

Sejdou-li se v Čechách dva lidé, domluví se brzy, že jsou buď nějak příbuzní, nebo že mají nějaký styčný bod, který se stane základním kamenem přátelského poměru. U Mistra Alše a u mě byl styčným bodem pan revizor Vulterýn v mém rodišti. A ovšem také moje paměť pro verše. Kdykoliv přišel potom k Tomáši, recitovali jsme, kus on, kus já. A vzpomínali na Kolín.

Když jsem narukoval k 6. praporu polních myslivců, přibylo k dosavadním styčným bodům i jeho vojákování – sloužilť kdysi jako pěšák u Mamulů. A tenkrát – poněvadž Aleš rád vysvětlil všecko dopodrobna, a kde mu nestačilo slovo, bral na pomoc tužku – tenkrát mi při jedné debatě nakreslil do notýsku uhánějícího husara, při jiné venkovské muzikanty vytrubující na kůru fanfáry. Mám ty dvě kresbičky dodnes.

A potom dostavovalo se uznání pro něj. Ale já už byl z Prahy pryč. Přátelé, zvedněte číše a připijme velké památce té křišťálově čisté básnické duše!“

Cenzor a dvorní rada

Páter J. V. Zimmermann (1788–1836) byl kněz od křižovníků a skriptor univerzitní knihovny.[8] Naši předbřeznoví literáti neměli ho však v lásce, neboť byl v jedné osobě i cenzorem českých knih, a to velmi přísným, jak poroučel Metternich prostřednictvím pražského policejního ředitele. A přece se mu stal nemilý malér, dnes snad směšný, tehdy však tak závažný, že s nešťastným cenzorem bylo zavedeno přísné vyšetřování. V Sabinově skrytě revoluční básni propustil Zimmermann přehlédnutím některá jména cizích básníků, která byla na indexu. Policejní ředitel činil Zimmermannovi pro nepozornost příkré výtky. A víte, jak se jim zkroušený cenzor bránil? „Dovolte, pane dvorní rado, což mohu znát jména uličníků celého světa?“

8 Přeložil Marryatova Miloslava Vlnovského, brémského kormidelníka, romanticky půvabnou četbu našich mladých let.

Cenzor a Máchův Máj

A ještě jedna zkazka se traduje o cenzoru Zimmermannovi, totiž jak jej obelstil Karel Hynek Mácha, aby mu dal na rukopis Máje „Imprimatur“.[9] Dopsav svou velebáseň, pochyboval Mácha, že ji cenzura přijme na milost, vždyť byla plna nových myšlenek a tendencí, dějem a scenerií nesmírně pochmurná a psána nepřístupným slohem básnickým. K tomu všemu byl Zimmermann šosák, jemuž ani průhledné básnění nebylo často zcela srozumitelné. Spoléhaje na naivnost a prostodušnost cenzorovu, vyslal Mácha k cenzorovi na zvědy jednoho ze svých přátel, jenž vetřev se úlisně do přízně všemocného muže tím, že se vydával za horlivého čtenáře jeho knížek, prohlásil náhle, že zná mladého muže, jenž právě vtělil nábožné a legitimistické ideje, hlásané Zimmermannem, do své nové básně. Jmenuje prý se Karel Hynek Mácha. Potěšený cenzor pozval Máchu k sobě a dal si jím přečísti Máj, který mu autor vykládal, jak právě uznal za vhodné, zdůrazňuje, že Máj je vlastně báseň náboženská, neboť vůdčím jejím motivem je světská marnost naproti plnosti života posmrtného. Kývaje spokojeně hlavou, dal Zimmermann hned na místě povolení k tisku, nezměniv v textu básně ani písmeny. Vydav Máj, vyhýbal se Mácha univerzitní knihovně i okolí Křižovnického kláštera, ale „blahovolnému“ cenzorovi se přece jen nevyhnul. Spatřiv ho při jedné příležitosti, zahrozil mu Zimmermann tlustým prstem: „Počkejte, vy podvodníku! Já vám příště ukáži ‚náboženské tendence‘! Nemravnost a perverze je ta vaše báseň, nic jiného! Měl jsem kvůli ní velké nepříjemnosti a hryzení svědomí… Ale jinak vám musím říci, pane Mácho, že se mi ta věc osobně strašně líbí, i když jí tak docela nerozumím. Včera jsem ji četl hluboko přes půlnoc. Tak se mi zdá, že ten váš Máj se bude ještě čísti, až už básně vašich kolegů na vlast–slast, lásku–pásku a víru–díru budou již dávno a dávno zetlelé.“

Vidíte, ten domněle starý a kožený byrokrat nebyl přece jen tak omezený, za jakého jej měla doba!

9 Povolení tisku.

Vzpomínky Máchovy Lori[10]

Měla jsem sotva sedmnácte let, když jsem se s Máchou seznámila. Moje starší přítelka, Magdalena Forchheimova, uvedla mne ve společnost hereckých ochotníků, kteří chystali se hráti české divadlo ve Švestkově domě u Sv. Mikuláše na Starém Městě. Dostala jsem úlohu v Klicperově Kytce a chodili jsme hru zkoušet do obydlí Tylova na rohu Truhlářské ulice. Bývali tam Filípek, Tupý, Trojan, Sabina a jiní mladí literáti. Jednou jsme šli ze zkoušky do Celetné ulice do kavárny U Suchých. Tam byla hojná návštěva. Tyl dal mně a Forchheimové, která jeho nevěstou byla, přinésti čokoládu. Ostýchala jsem se, bylo to po prvé, kdy jsem byla mezi tolika mladými muži. Jeden z nich uprostřed nevelké místnosti stoje, o stůl se opíral a bedlivě mne pozoroval, a konečně přistoupiv k nám, praví: „Prosím, jen pijte, panno, to vás příjemně zahřeje.“ Byla jsem zjevem mladého, asi třiadvacetiletého muže tak zaražena, že sotva jsem odpověděla. „To je pan Mácha,“ šeptala mi Lény Forchheimova, „ten bude hrávat hrdiny, má k tomu pěknou postavu a silný hlas – viď?“ – Doprovázel nás s Tylem až k Sv. Petru, kde moji rodiče a Forchheimovic v sousedství bydlili, a cestou se mne tázal, kam chodím v neděli do kostela, a když jsem mu řekla, že k Sv. Jakubu na půl dvanáctou, rychle dopověděl: „Tam já také chodím.“ Uvěřila jsem tomu teprv v neděli, kdy z kostela vycházejíc, blíž vchodu u sloupu jsem ho státi spatřila. Lény byla se mnou a Mácha vyšed za námi z kostela, provázel nás. Byl velmi způsobný a tázal se mne, směl-li by k nám do domu přicházeti. „Řekni, že se musíš doma zeptat,“ šeptala Lény, a já to řekla.

Doma jsem se svěřila matce a ta měla pak poradu s otcem. „Mácha – Mácha,“ přemítal otec, „měl jsem kamaráda Máchu, to snad bude jeho syn,“ pravil a dal svolení k návštěvě. Ale když Mácha poprvé k nám přišel, okázalo se, že je z rodiny zcela jiné. A když už jednou u nás byl, nepřestal k nám chodívat. Přinášel mi rozličné knihy, a když jsem mu řekla, že miluji zpěv a hudbu, přinesl kytaru, hrál a zpíval. Měl rád písně Spi má zlatá a V borovém na skále háji, a když později nastala Kde domov můj, byl by ji pořád zpíval. A já bych ho byla poslouchala ustavičně…

* * *

Byl tak dobrý, srdce by byl rozdělil s každým, kdo ho měl rád. Ale také se uměl hněvat a hrozně žárlit. Ale nikdy to netrvalo dlouho. Jednou jsme byli v bále u Černého orla na Dobytčím trhu. Hostinský Svoboda vzal mne tam za ruku, a Mácha se proto rozhněval. Na cestě domů jsem mu domlouvala: „Ale což je to něco zlého? Nemohu za to, že mne za ruku vzal.“

„Je to zlé, a já to dokonce nechci,“ pravil. Také jsem bez jeho vědomí nesměla nikam chodit, a vyšla-li jsem, musil být při tom. V krátkém čase naší známosti tázal se mne, chci-li ho za muže, a že jsem hned neodpovídala, pravil: „Buď mne budete chtít a je dobře, nebo mne nebudete chtít a já se usmrtím.“ Já Máchu milovala, i byla bych přisvědčila, kdyby ani tu hrozbu nebyl vyslovil. A když jsem plakala, konejšil mne, že to zle nemyslil. Tehdy jsem mu slíbila, že nikdo mým nebude než on. Avšak překážky byly z obou stran. Moji rodiče, přichystavši mi věno, hleděli k mému zaopatření, a toho času Mácha nemohl je poskytnouti, jeho otec, krupař u Kamenného stolu proti kostelu sv. Ignáce, byl hodný, dokonalý muž, avšak matka nebyla mně nakloněna, i hleděla syna ode mne odvrátit. Mácha o každých prázdninách konal cesty do hor a na staré zámky a na jedné takové cestě rozstonal se zimnicí. Psal to rodičům a matka jeho mi to vyřizovala a pak synovi psala, že mne ta zpráva pranic nedojala, že byla jsem při tom lhostejna. A já ubohá zatím musela se přemáhat, abych slze zadržela – nechtěla jsem před tou nelítostnou ženou plakat… Mácha se rozhněval a po návratu do Prahy k nám nešel. Náhodou setkala jsem se s ním v Jesuvitské ulici, když jsem šla z kostela od křižovníků, vyšel z Neureiterova knihkupectví a chladně mne pozdravil. To mne zarazilo. „Vy v Praze?“ tázala jsem se a Mácha na to, že mi to je asi tak lhostejno jako jeho neblahý pobyt na cestách. Avšak vystačilo málo slov ode mne, aby nedorozumění bylo odstraněno. Provodil mne domů a trpce toho želel, že bez příčiny hněvati se mohl. Ó, jak ráda jsem mu odpustila…!

* * *

Ke hrám v domě Mikulášském nedošlo, přátelé Máchovi vyhledali k tomu Kajetánský dům na Malé Straně a divadlo tam rychle bylo postaveno. Já však hráti nesměla, Mácha nedovolil. Na úřadě oznámena místo mne sestra moje Marie jako ochotnice, ale později přistoupily k tomu kromě Leny Forchheimové ještě jiné dámy. Byla jsem však skoro na každém představení, zvláště když hrál Mácha. Jednou jsem mu chtěla jeho žárlivost splatit a okázat mu, jak to trapné, když mne bez příčiny podezřívá. Hrál milovníka k jedné panně, jižto pak byl povinen doprovodit domů. To bývalo u ochotníků kajetánských obyčejem. Mne a sestru doprovázeli jiní páni. Hněvala jsem se naoko a Máchu to velmi znepokojovalo. Ale nemohla jsem to dlouho snésti, zasmála jsem se a řekla mu, že to byl žert na splátku jeho žehravosti. Zamračil se trochu, ale pak mi podal ruku a byl blažen.

* * *

Byli jsme nerozlučně svoji, a když překonány chvíle, v nichž naši rodiče podrobili se nutnosti, dělali jsme plány o budoucnosti. K mému neštěstí skonala dne 5. května 1836 dobrá matka moje v době, kdy mi bylo nejvíce její pomoci a rady třeba. Byla to pro mne hrozná rána. Chodila jsem na hřbitov, ač Mácha tomu bránil. Doprovázel mne vždy, ale nikdy se mnou ke hrobu matčině nešel, zůstával opodál a čekal. „Lori, pojď již, pojď!“ volával, když počal být netrpěliv. Z doby smutku připravovali jsme se k – svatbě. Mácha hledal místo a nalezl je v Litoměřicích, kamž jsem měla za ním se odebrati. Výbavu truhlářskou hotovil pro mne mistr Tierhir, náš nedaleký soused. Mezitím odstěhovala jsem se načas do Jirchář, kde obdařilo mne nebe synáčkem. Bylo to dne 1. října, v málo dnech po Máchově odchodu do Litoměřic. Byl to silný, roztomilý hošík, a kdo ho spatřil, shledával v něm otcovu podobu, i sám on, když na zprávu o té události večer pěšky z Litoměřic na cestu do Prahy se dal a ráno u mého lože stanul. „Můj Bože, člověče, proč to děláš, vždyť se zabíjíš!“ zvolala jsem, on však mne těšil. „Pro tebe, Lori, desetkrát za sebou tu cestu udělám,“ pravil a dítě naše k srdci vinul.

Náš syn byl křtěn v kostele sv. Vojtěcha. Kmotrem byl mu dobrý přítel Máchův Antonín Strobach, s nímž předtím dvakráte na cestách byl. Strobach chtěl, aby se chlapec po něm Antonín jmenoval, ale Mácha pravil: „Mně se líbí jméno tvého bratra, Ludvík. Ať syn můj sluje Ludvík.“ Kmotr Strobach souhlasil.

Mácha pak se rozloučil, odešel do Litoměřic a já – nespatřila ho více. Jak zahynul, víte…

* * *

Výbava moje byla již na velké lodi odvezena do Litoměřic, měli jsme míti dne 8. listopadu svatbu, vše bylo připraveno – tu stihne nás zvěst o těžké nemoci Máchově a v den ustanoveného sňatku v kostele svatoštěpánském druhá zvěst o jeho smrti.

V devíti měsících za otcem, dne 5. srpna 1837, skonal synáček náš Ludvík… Měla jsem po Máchovi památky mnohé, avšak jedinou jen jsem zachovala po 51 let až na dnešní den. Zde vizte malou tu knížečku. Mácha vlastní rukou ji sešíval, když jsem k jeho žádosti slíbila, že se na kytaru hráti naučím. Hleďte, jak na listě předním pečlivě napsal:

A dole vlevo: „Dne 21ho Března 1835. W Praze.“ Vpravo pak sloučené čtyři litery H. M. L. Š. Mácha mi dal hádati, co to znamená, a když jsem řekla, to že jsou začáteční písmeny našich jmen: „Hynek Mácha – Lori Šomková“, radoval se jako dítě, zatleskal a objal mne. A novou radostí zářily mu oči, když jsem zanedlouho mohla zvučné písně jeho provázeti. I ta notová škála a další nápěvy psány jsou jeho rukou.

Kam poděly se jeho listy, kam jeho deník, do něhož zapisoval si každé slovo, které jsem k němu pronesla, každou i nepatrnou příhodu na cestách i na malých výletech se mnou, nemohu říci. Tu ten sešitek jest viditelná moje památka jediná.

Podobizny Máchovy nemám. Tenkrát ještě fotografie nebylo, a nedivím se, že litografické obrazy jeho tvářnosti i fotografie dle nich zhotovené i různé dřevorytiny v časopisech nemají nejmenší podoby s jeho vzezřením. Žádné z dosavadních vyobrazení Máchy není pravé. Ó, jak toho želím, že kreslit neumím, abych ctitelům Máchovým jeho podobiznu zůstavila. No, jen když se aspoň ctí jeho památka, jen když jsem se dočkala jeho oslavy. Toť úleva, toť blaho mému srdci, které pro něho tlouci nepřestalo.

10 Šomkové, pozd. provdané Siehové. Zemřela v Praze 1. 10. 1891.

Ignác V. Born

Učená společnost josefínské doby měla ve svém středu velmi kousavého satirika, proslulého mineraloga Ignáce šl. Borna, zakladatele Král. české společnosti nauk. Polem jeho působení byly definice. Tak například definoval dvorního radu (jímž byl sám): „Je to člověk, jenž nic nečte, co není psáno hodně nesrozumitelně, nic o světě neví než to, co mu sdělí jeho koncipista, ničemu nevěří, než co praví priora, a jenž nesoudí podle zdravého lidského rozumu, nýbrž řídí se ve všem a všudy jen názorem svého představeného.“

Co je dvůr? „Akademie všech umění zakázaných katechismem. Profesoři na této akademii se nazývají dvořany.“

Ďábel: „Jeden ze sesazených králů, v dnešní době četných. Knězi hledí jeho vládu udržeti, ale nedaří se jim to.“

Mnich: „Zvíře v lidské podobě, opatřené kapucí, vyjící v noci, lakomé, věčně žíznící, nepříjemně páchnoucí atd.“

Jak jest viděti z poslední ukázky, měl Born zvláště spadeno na mnichy. V Lipsku vydal o nich spisek Monachologie aneb klasifikace mnichů podle Linnéovy soustavy. Spis opatřil přiléhavým pseudonymem: Ignác Loyola Kuttenpeitscher.[11]

11 Doslova „bičovatel kuten“.

Kdyby nebylo strýce Ludvíka

Roku 1849 byla v restauraci hotelu U Černého koně dávána hostina na počest hraběte Lva Thuna, českým národem na milost vzatého místodržitele z revolučního roku 1848. Kromě jiných významných osobností byli přítomni též Havlíček a Hanka. Když byly pronášeny přípitky, povstal u vědomí své důležitosti též Hanka, ač se na proslov nijak nepřipravil. Protřel si brýle, zvolna je posadil na nos, zamnul ruce a spustil: „Pánové, kdyby nebylo…“ Po těchto třech slovech uvízl a nemohl dále. Tedy brýle sňal, opět protřel, zvolna je posadil na nos, a zamnuv si ruce, spustil znovu: „Pánové, kdyby nebylo…“ Opět uvízl a nemohl dále. Dodav si kuráže, protřel si potřetí brýle, zvolna je posadil na nos, zamnul si ruce a za trapného ticha spustil: „Pánové, kdyby nebylo…,“ a zase ticho, jež rozrazil Havlíček, který neměl sobělibého a „důležitého“ Hanku příliš v lásce, prostořekým doplňkem: „… strýce Ludvíka, nebyla by žádná muzika.“ Řekl to sice polohlasem, jenž se však v nastalém tichu nesl hodovní síní a vzbudil salvu upřímného smíchu.

Hanka nemohl pak toto extempore Havlíčkovi dlouho odpustit.

Jarmareční písničky,

dosud málo probádaný druh lidového básnictví, bývaly oblíbeny právě tak v Praze jako na venkově, neboť hlavní město se (s výjimkou vyšších vrstev) myšlením a způsobem života nelišilo od venkova, jehož lidem bylo ustavičně napájeno. Pouliční atrakce, komedie a písničky byly na poutích a slavnostech – uvádíme z nich Fidlovačku, Štrozok, pouti: svatomarkytskou, svatojanskou a josefskou – vzácnou a vyhledávanou zábavou prostého občana, potěchou po tvrdé každodenní práci, rozptýlením starostí a chmur. Pouťová píseň rozechvívala jej v náboženském cítění, utvrzujíc jej v úctě k Panence Marii a oblíbenému světci Janu Nepomuckému, milostná rozveselovala jej rozmarem a šelmovstvím, vojenská dala mu vzpomínati vlastních let strávených v bílém kabátu, dynasticko-vlastenecká posilovala oddanost k císaři a jeho rodině, mordýřská elektrizovala jej hrůzou a odporem nad spáchaným zločinem, přinášejíc nakonec libé uspokojení ze spravedlivého trestu, jenž vraha – zpravidla kajícího – stihl v podobě oprátky. Jiná konečně jej poučovala o cizím dalekém světě, o němž by se jinak on, člověk neznalý čtení a písma, nikdy nedozvěděl.

Pouťový zpěvák přišel, vyhlédl si místo a pověsil na zeď nebo kolík dosud svinuté plátno, na němž byly hrubě vymalovány výjevy písně. Ukazuje na jednotlivé výjevy hůlkou, dal se do zpívání nebo recitace. Zpěv býval zpravidla doprovázen hrou na housle nebo harfu. Slova byla podložena nápěvem některé populární písničky („Zpívá se jako…“) Recitace vyžadovala opět náležité síly a změn hlasu – oblíbené bylo tremolo přiléhavé mimiky čili gestikulace. Nebyli všichni jarmareční zpěváci téže kvality a obliby. Mezi pražskými zpěváky vynikal v letech padesátých inteligentní František Haiss, jehož táhlá sentimentální píseň Na hranicích města německého stala se vpravdě národní.

Jarmareční písnička není ještě vědecky pevně určena a její místo v národní poezii stanoveno. Zhruba však možno říci, že toto lidové básnictví, počínající ve století 17. a končící na kraji věku našeho, bylo ve svých počátcích silně ovlivněno barokní poezií náboženskou, naopak zase inspirovalo téměř všechny naše básníky doby probuzenské, ba i samotného Karla Hynka Máchu a Karla Jaromíra Erbena, krátce všechny básníky, kteří tvořili v duchu poezie prostonárodní. Někteří z nich – namátkou uvádíme Hněvkovského, Poláka a Hanku – kramářskou píseň s mírnými obměnami napodobili. V době, kdy nebylo biografů a rozhlasu a kdy noviny byly určeny jen vzdělaným vrstvám, byly jarmareční písničky tak oblíbené a vyhledávané, že byly vydávány v hrubých osmerkových sešitcích – zpravidla o čtyřech stránkách za 1–2 krejcary – i tiskem. Svázány do „špalíčků“ s koženými destičkami staly se rodinnou četbou často na několik generací. Bylo též dost nakladatelů, kteří vydáváním pouťových písniček bohatli: vdova Fetterlová v Praze, Škarnycl v Č. Skalici, Halouzka v Olomouci, Ftáček v Prešpurku (Bratislavě), Augusta v Litomyšli, nade všechny však vynikal velkopodnikatel Al. J. Landfras v Jindřichově Hradci. Jejich zásluhou byla zachována tato národní poezie, nyní již mrtvá.

Přinášíme po ukázce písničky nábožné, milostné, vražednické, vojenské a dynastické. První tři jsou z počátku minulého století, třetí z jeho poloviny (italské tažení) a poslední z doby po zastřelení císaře Maxmiliána (1867), jak lze ostatně poznati z různých typů švabachového písma i z měnícího se pravopisu. Jsou opsány ze špalíčku rodiny Černých v Krčíně na Metuji.

Pobožná pjseň

k swatému Janu Nepomuckému

wssem věrným ctitelům

k horliwému zpjwánj na swětlo wydaná.

Zpjwá se obzwlásstnj notau.

1.

Kam gdes Jene, kam pospjcháš? že se s námi žehnáš, ku Praze tak smutně kráčjiš, wale nám zde dáváš, snad se již wjic nenavrátjiš, a nás zde opustit mjnjiš, ach neopust swatý Jene! za to tě žádáme.

2.

Budiž wůle mého Boha, buď twá ó Marya! neboť wím že mne přiwjitá, ukrutnost Wácslawa! požádá pauti odemně, tu musym dáti w moldawě, bude chjit zwěděti na mně, spowěď o králowně.

3.

Dobře se měg, na to nedbey, že se stebau laučjim, w lásce Božj wždy přebýwey žádám a poraučjim, poraučjim wám Matičku mau, to Maryi Boleslawskau, tu jen ctěte každodenně, ona vás zastane.

4.

Giž gdu giž kráčjim pod nebem, giž gdu z Brandegsa wen, slunce gasně krásně swjti, poslednj dnessni den, swjti, které swjtiwalo, když gsem wzywal Marye gmeno, měg se dobře ó Boleslaw, čeká na mně Wacslaw.

5.

Ó cesto má! ó role mé, smutně gde srdce mé, často gsme se widiwali, giž gest to posledně, posledně giž kráčjm tudy, ó pole, role a vrchy, s wámi se též smutně laučjm, a ku Praze kráčjm.

6.

Pražské města, giž má cesta, smutně se skonáwá, na wás patřjm, a se laučjm, se wssema bránama, kráčjm zagisté posledně, po tom nowém Pražském městě, k starému rychle pospjchám, dobrau noc vám dávám.

7.

Ó Tegne, ó Tegnská faro! wspomeneš na ráno, že gsem kázal Božj slowo smazal hříchu mnoho, kde gste mogi posluchačj, Jan se s wámi smutně laučj, na starém rynku poslednj, dáwá požehnánj.

8.

Giž, giž můg swatý růženec, poslednj za wěnec Rodičce ho odewzdáwám, smrti se podáwám, z mostu smutně k rezidency, ó Pražané! giž se mně čte, ortel o moldawě.

9.

Wale, wale, co gest w swětě, wale wssemu dáwám, s Matičkau mau Boleslawskau, se laučjm a žádám, zastaň chudé, zastaň wdowy, a neopaussteg syrotky, kteřj ctěgi twoge gmeno, zbaw se wsseho zlého!

AMEN.

Mord ukrutný,

který se stal na Starém městě Pražském roku 1818,

což každý z této pjsně lépe wyrozumj.

Zpjwá se obzwlásstnj notau.

1.

Pozastaw se každý křesťan, poslyš zpíwánj mého, zde usslyssjs co se stalo w Praze podiwného a to na Starém městě. Jan Burket se gmenowal, který on swogi manželku newážně zamordowal.

2.

Roku tisýc osmistého k tomu osmnáctého, ve čtvrtek osmau hodinu to času wečernjho, před smrtedlnau nedělj, ďábel mně zlau radu dal, mé manželce wssak těhotný, nůž skrz prsa gsem prohnal.

3.

Ruce gegj gsem přerážel, y také gegj hlawu, w saukromosti gsem gi zanes až na kulnu sswagrowu, pospjchal gsem s toho mjsta, aby žádný neviděl nic, žebych gá gi tam zanesl, by lidé nemohli řjct.

4.

Ohněm kulnu gsem založil, aby ona shořela, by se žádný nedowěděl, že probodena byla, lidé gak gi w ohni nassli, giž ohořena byla, wssak ta rána w gegim srdcy w podezřenj mne dala.

5.

Tu mne hned Jana Burketa městské práwo wzalo, kam gsem mau manželku poděl od mně wěděti chtělo, gá gakožto wražedlnjk nemoh gsem to zapřiti, gak gsem přissel na ekzámen, musyl gsem se přiznati.

6.

Nato y má milownice před práwo wzata byla, a wšecko co gsme činili wyznati se musyla, potom mne y mau milenku do arestu wsadili, do Sspinhausu kriminálu gak zločince dowedli.

7.

Měl gsem dobré žiwobytj, nic to platno nebylo, když sy toho moge srdce ničeho newssimalo, nynj gá wsseho litugi, co gsem činil poznáwám, me rozmile malé djtky, Bohu wás odewzdáwám.

8.

Ach! Bože wěčný z wýsosti! odpusť mé nepravosti, kterých gá gsem se dopustil hrozných nesslechetnostj, ach! plačte nad tjm oči mé bogim se saudu tweho, gestli ty se neslitugeš, nepřigmeš mne hřjssneho.

9.

Gistě bych byl opusstěny we swětě y wěčnosti, wssak ale čekám s radostj ó Bože! twé milosti, wětssi twé milosrdenstwj nežli mé prohřessenj, nad zaslauženým trestem mým sem nynj spokogený.

10.

Negsem hoden, to uznáwám, Božského slitowánj, neb sem činil neprawosti, obnovil Krysta rány, páté, šesté přikázánj přestaupil gsem ze zlosti, páchal gsem hřjichy sodomské, wedle přjležitosti.

11.

Tři djtky a mau manželku ze srdce gsem wypudil, nato giné chlípné dámy k mému srdci připustil, gakož i s mau wlastnj djiwkau zlé žádosti gsem konal, ďábel nám dodal zlé rady, w tom gsem ho následowal.

12.

Žádám vás gá křesťané! zanechte mordowánj, nebudete nad ženami manželowé tyrani, za to vás žádám pro Boha, pro geho gméno swaté, milůgte vaše manželky, které od Boha máte.

13.

Měgte se tu wšickni dobře přátelé wssickni známj, Bohu vás tudy paoraučjim y mé djtky upřjmny, až má dusse wygde z těla, klekněte na mém hrobě, řekněte Bože mu odpusť v této poslednj době.

14.

Nynj čekám za mé činy od slawné apelace, newjim dne ani hodiny, gaká přigde sentence, giž se tedy k té smrtj připrawjm s ochotnostj, o Kryste můg Spasyteli uděl mi tvé milosti.

15.

Nedey by twa newinná krev byla na mně zmařena, nýbrž skrz nj moge vina s wděčnostj odpusstěna, tobě Bože odewzdáwám život též y konec můg,

GEŽJS, MARYA a JOZEF,

svatý Jene

při mně stůg!

Cesta wogáka

1.

Jake bolesti w srdci těžkosti, když na mně přisslo o welkonocy, že se mám dostat to k swému pluku, a opustit drahou milenku.

2.

Tu na druhý den wigda z domu wen, kráčjim strapeni, k milence mogi, prawjim gá nynj ditě rozmilé, dneska gest ta poslednj chwjle.

3.

A gak ona ty slowa slyssela hned mně w mé ruce omdlela, a gá též také misle zbaweni, držel gsem milou w náručj.

4.

A gak ona s té mdloby procitla hned swoge oči k nebi pozdwjhla, prawila, Bože co se to děge, že mi snad budeme swoge.

5.

Tu na druhy den z Olomauce wen kráčjim ztrápeni k železnici zrowna do prázných woz sedáme a do města Brna spjchali.

6.

Když gsme do města Brna přigeli, tam gsme se malou chvjli zdržely, a to trwalo na dwě hodiny, zas gsme k městu Wjdni spjchali.

7.

Když gsme do města Wjdně přigelj, tam gsme se ani nezastawilj, zrowna tu cestu k městu Triestu tam na nás francouzy čekali.

8.

Když gsme přigeli k městu Mailandu, tam gsme widěli nassi armadu, a to gen bylo druhého mage, když gsme přissli k nasse armadě.

9.

Nasse armada giž tam nebyla, dale odtahla, dale odtahla, branět počala, a u Montebellu ležela.

10.

Francauska chasa, ona myslela, že ge nas trocha a nas tam bylo na nepřehlidnouti počali, my gsme ge hned wjtali.

11.

Cysař francouský, posla posjlal pro ulehčenj, na několik dny pro ulechčenj, fortelem žjti pak na nas s moci wrhnouti.

12.

Cjsař francouzký, odpowěd dostal, aby bogowal, a on se rozhněwal, a na nas ssturmowati nechal.

13.

Nasse armada, mjsta neměla, mjsta neměla, ona musela, spátkem soufnouti, lepssiho mjsta hledati.

14.

Když gsme přigeli na mjsto twrdé, tam gsme počaly děla stavěti, tam gsme počaly děla stawěti, francouza znowu wjtati.

15.

Cjsař rakouský třjkrat děkowal, swogi armadě že se caychnowal, že může směle před nepřjitele, a to každou chwjli do pole.

Truchlozpěw nad smrtj

hrdinského a zbožného cjsaře Maximiliána

aneb oučinek zrády

1.

Zrádo, zrádo ohawná gsi,

Hrůzou se až gežj wlasy!

Ten, genž zrádcem může býti,

Nesmj cit člowěčj mjti.

2.

Poslysste lidičky w krátce,

Chci wám odhaliti zrádce,

Zrádce wznesseného pána,

Cjsaře Maxmiliána.

3.

Onen zrádce Lopez gménem,

Mrzkým ziskem byl podweden,

Dychtiw peněz, gak lačný chrt,

Drahou oběť wydal na smrt.

4.

Lopez cjsařský plukownjk,

ten negbjděgssi ohawnjk,

Swého dobrodince prodal,

Katům na poprawu wydal.

5.

Cjsař, netusse nic zlého,

složil důwěru na něho.

Genž se mu wždy wěrně gewil,

Za dobré se zlým odměnil.

6.

Lopez gako Jidáš zrádný,

Bez citu gako hrob chladný,

S nepřjtelem srozumněný,

Prodal geg za žold smluwený.

7.

Plukownjka Rinkonowi

Na geho otázku prawj:

„Tento gest to, držte si ho.“

Rinkon wssak propustil geho.

8.

Cjsař kwapil k wogsku swému,

zwal ho k bogi rozhodnému.

Wogsko začlo bogowati,

Wzdoru se musilo wzdáti.

9.

Poslednj zápas ukrutný,

Osud pro cjsaře smutný. –

Padl se wssim do zagetj,

Gež žádalo moc obětj.

10.

Wogsko, wůdcowé, sám wládce,

Padlo w oběť zlého zrádce,

Tagně gim byl wýrok čtený,

Oni s hrůzou odpraweni.

11.

W sedm hodin časně z rána,

Slyssel zwonit smutně hrana,

Hudba hrá umrlčj pjseň,

každého se zmáhá tjseň.

12.

Cjsař prwnj směle kráčj,

slze mu ljce nemáčj,

Miramon, we spolku s Mejion,

Za cjsařem mužně spěgou.

13.

Cjsař, slunečnj zář zhledne,

Na swé hodinky pohledne,

Podobiznu choti zljbá,

Zpowědnjku gi pak podá.

14.

Cjsař swému plukownjku,

Lopezowi i Mexiku,

Zrádnou winu wssem odpustil,

Připrawen k poprawě wstoupil.

15.

Wogsko cjsaře obklopj,

On se mužně slowa chopj:

Gsem wám k službám přichystaný, –

W tom pak zahřmj střelné rány.

16.

Hrdinsky ssel na poprawu,

Hrdě sklonil swogi hlawu.

Hrdě skonal cjsař slawný,

spáchán zde skutek ohawný.

17.

Choť pak geho čarokrásná,

Wznessená to kněžna gasná,

Drahou ztrátu bolně nesla,

W dussewnj chorobu klesla.

18.

Toť gsou následky zlé zrády,

Z nižto dwě bytosti mlady,

Sobě byly odcizeny,

Krásných náděgj zbaveny.

19.

Celý swět teď pro ně kwjlj,

každý s nimi soustrast sdjlj,

Wsse ge bolestně lituge,

Slze s vzdechem obětuge.

20.

Ewropegssti mocnářowé,

Králowé též cjsařowé,

Progewugj nelibosti,

Nad Mexickou surowostj.

KONEC.

Náš pan farář

Mezi kněžstvem, zejména vyšším, nebývalo mnoho humoristů – to konečně plynulo i ze vznešeného povolání. P. Jindřich Janků, kanovník a týnský farář, byl však v tom směru výjimkou. Povíme si dnes o něm tři „židovské“ anekdoty.

Pan kanovník měl uloženo své jměníčko u Svatováclavské záložny, jež byla v klerikálních rukou. Snad něco slyšel nebo tušil o nepořádcích v tomto ústavě, rozhodně však byl jat nějakým neblahým tušením věcí příštích. Přemýšlel, kdo by mu mohl v této delikátní a důvěrné záležitosti poraditi, a přišel na rytíře Kubinzkého, známého průmyslníka a finančníka, jehož přijal nedávno do církve sv. Došel si tedy k němu. „Důstojnosti,“ zněla odpověď továrníkova, „moje víra je dosud nová a nezkušená. Nevím, jakých zázraků je svatý Václav schopen. Kdyby však chtěl ten zázrak vykonati, musil by s napětím všech sil a hodně brzo…“ Páter Janků pochopil a odpověděl: „Jako katoličtí křesťané musíme v moc zázraků světců věřiti oba – vy i já. Ale půjčovati peníze na ně nemusíme.“ Téhož dne vyzdvihl si Janků ze Svatováclavské záložny všechny své peníze, tři dny před jejím obrovským krachem.

V oficiálním shromáždění řečnil významný žid, jenž použil slov „jak praví náš Spasitel…“. To pana faráře dopálilo. „Jaký váš Spasitel?“ otázal se nahlas. „Tak váš!“ odpověděl řečník. Zrudnuv hněvem usedl, nedokončiv řeč.

Bystrého a svého času vlivného žurnalistu Davida Kuha rád představoval pan kanovník jako svého bratra. Udiveným obličejům vysvětloval: „Já jsem přece Jan-ků a on David Kuh, ne?“

Jakub Hron,

svého času známý podivín a tvůrce samorostlé terminologie, kterou ozdoboval své fyzické i jazykozpytné knihy (Čujba i jsoucno prostora, Nová určba odlehlot oběžnicových, Přítaž i odpud hvězd, Větavna neurčitá, Libomudravna či put myselby ze Stagyry do Metánova), usmyslil si na staromládenecká kolena, která trávil jako profesor-penzista čili „povolanský výslužník“, že se stane po šedesáti letech opět studentem aneb bažákem. Vybral si medicínu, na níž se stal svými samorostlými nápady terčem pozornosti a humoru. Složil dokonce první rigorózum. Při druhé přísné zkoušce však propadl. „Kolegové,“ pravil při poradě o zkoušce dvorní rada Hlava, „legrace nám tu způsobil starý pán víc než dost, ale všeho s mírou. Takto by však mohl lékařství vystudovati, a my si přece nemůžeme vzíti na svědomí jeho budoucí pacienty. Hron musí zase oblažiti jinou fakultu. Jak vidím z jeho dokladů, bohosloví již studoval v letech 1859–1861. Filozofii vystudoval. Tak mu zbývají ještě práva. Odbude-li je a stane se advokátem, nemůže se přihoditi nic horšího, než že jej nějaký klient zmrzačí. A od toho jsme tu zase my, chirurgové, abychom mu dali rozlámané kosti dohromady…“

Hronovo „bažáctví“ na „příležitosti právopravné“ překazila mu smrt, jež ho zastihla roku 1921 v osmdesátém prvním roce vynalézavého života.

Jak byl obnovován magistrát

O tom se dočítáme v XIX. knize na stránce 213 městského památníku Liber rerum memorabilium consilii magni Veteris urbis Pragensis. Úctyhodná ta sbírka, obrazící věrně život a osudy města, chována je v archivu hl. města Prahy jako vzácná památka dávných dob a nevysychající pramen jejich poznání.[12] Německý zápis zní v překladě asi takto:

„Roku 1678, 9. února na svatou Apolonii, obnoven byl magistrát tří měst pražských za těchto ceremonií:

Předem shromáždila se na radnici celá obec v 7 hodin německého času podle rozkazu Jejich Excelencí a Milostí pánů královských místodržitelů. Potom zúčastnili se Jejich hraběcí Excelence níže jmenovaní páni královští místodržitelé, jakož i páni hejtmani tří pražských měst mše svaté, sloužené na svátek sv. Apolonie u ctihodných otců Tovaryšstva Ježíšova u Sv. Salvátora. Po bohoslužbách odejel průvod k radnici v tomto pořádku:

1. prázdná karosa Jeho Milosti pana malostranského hejtmana Ferdinanda ze Schleidernu, tažená šesti koňmi,

2. podobný kočár pana novoměstského hejtmana, Václava Čabelického,

3. karosa Jeho hraběcí Milosti pana staroměstského hejtmana Jana Václava Novohradského, kterou táhlo šest koní a seděl v ní po pravé straně vysokorodá Excelence, pan nejvyšší purkrabí, vedle J. E. pan Albrecht Krakovský z Kolovratů, nejvyšší zemský dvormistr, pak J. E. pan hrabě Slavata, nejvyšší lenní sudí, kromě J. E. pana apelačního viceprezidenta, pana hraběte Wirbena, a na kozlíku J. M. pan František ze Schleiderů, nejvyšší zemský písař. Následovaly prázdné karosy jmenovaných pánů.

Když dojel kočár s pány k Staroměstské radnici, pomohl pan staroměstský hejtman Jejich Excelencím z vozu a vedl je do horního velkého sálu radnice, kde čekal již seřazený magistrát. Tam usedli páni kolem císařského trůnu, kdežto páni hejtmani, pan sekretář Smolík, staroměstský císařský rychtář a radní páni zůstali stát v pořadí svých hodností.

Nato řečnil za magistrát vážený pán, Matyáš Macht z Löwenmachtu, doktor obojího práva, dosud městský kancléř a na budoucno primátor, za obec pan Jakub Štika.

Pan purkmistr Jan Petr Dresler odevzdal J. E. panu nejvyššímu purkrabímu městskou pečeť, zabalenou v novém černém sametu 1½ lokte dlouhém, převázanou zlatou šňůrou. Pan nejvyšší purkrabí zprostil starý magistrát jeho úřadu a radní páni odebrali se za pažení, odkud vyvolával pan sekretář Smolík ty, jejichž funkce byly obnoveny. Dále přečetl J. E. pan nejvyšší purkrabí nejmilostivější rozkaz Jeho císařské Majestátnosti a odevzdal panu primasovi městskou pečeť. Všichni páni radní složili stojíce iuramentum consulare (přísahu radních), kterou předčítal pan Smolík. Potom učinili, počínajíc panem primasem, J. E. pánům místodržícím poklonu, podavše jim předem ruku. Pak se odebrali Jejich Excelence s novou radou do radniční kaple, a to v témž pořádku jako shora. Páni radní složili tam klečíce professio fidei (vyznání víry), předčítané panem Smolíkem. Konečně přísahali na misál, jejž držel pan nejvyšší purkrabí, sedě na křesle.

Magistrát vyprovodil Jejich Excelence až k vratům radnice, pan primas až ke karose, do níž usedli páni v pořádku dříve vylíčeném.

Následovala je karosa pana malostranského hejtmana, kdežto novoměstský pan hejtman odejel ulicí Železnou. Potom nasedl pan staroměstský hejtman a za ním odejely prázdné kočáry pánů nejvyšších úředníků zemských. Toliko magistrát, v čele s panem primasem a císařským rychtářem, šel pěšky na mši svatou do Týnského chrámu a po ní jel v kočárech do domu páně primátorova na hostinu.

Na Staroměstském náměstí hráli intrády městští trubači a pozounéři. Ozbrojené měšťanstvo, jehož jedna setnina stála u solního úřadu a druhá u městské strážnice, vzdávalo čest zbraní novému primátoru a radě.

Zatím byly podobným způsobem obnoveny rady Menšího a Nového Města a poté sjeli se hodnostáři k slavnostní hostině v bytě primasa Machta. Byly prostřeny tři stoly: pro panstvo, primátora s císařským rychtářem a pro radu včetně magistrátního úřednictva. Tomuto stolu předsedal pan sekretář Smolík. K tabuli vyhrávala městská hudba na pozouny, trubky, harfy, housle a jiné strunné nástroje. Vše minulo šťastně až do konce.“

Tento zápis pamětní knihy podepsali všichni účastníci slavnosti.

Podobným způsobem, někdy více, jindy méně honosným – byl potom obnovován pražský magistrát až do roku 1784. Toho roku na jaře byla totiž spojena dosud samostatná města pražská, Staré, Nové, Menší a Hradčany, v obec jednu. A když byl zvolen purkmistr – apelační rada JUDr. Bernard Záhořanský z Vorlíku – místopurkmistři, magistrátní radové a měšťanský výbor, zahájena byla činnost nové městské správy 9. srpna 1784 prostou a intimní slavností na Staroměstské radnici. Zahájil ji purkmistr díkem císaři Josefu II. za osvícený čin a slibem řádného plnění povinností. Jemu odpověděl obdobným způsobem univerzitní profesor JUDr. Josef Antonín Schuster, jenž blahopřál zároveň zvoleným hodnostářům. Vlastní řeč pronesl však jménem celé, nyní jednotné obce sedmdesátiletý měšťan novoměstský Jan Tadeáš Habřina. Mluvil opravdu od srdce a radostně, když děkoval osvícenému mocnáři, obrácen jsa k jeho obrazu, slovy plnými nikoli snad patosu, nýbrž básnických přirovnání, dávaje plně průchod citům, naplňujícím mysli všech občanů:

„Na den tento slavný k posazení se v tomto vznešeném místě na stolici soudnou Jejich cís. král. Milosti městské rady, dovol, JOSEFE II., mocnáři celému světu divný, říci: panování Tvé budiž na věky! Ty jsi, kterýž pro zachování církve Kristovy nepohnutedlně meč v rukách Tvých držíc, ze sínce jejího vyklouzlé neduživosti vyčišťuješ, vroucnost v lidu vzbuzuješ, duchovního umění stejnost veřejnou uvádíš, pastýře její rozmnožuješ, proto spravedlivě Tobě dáno jméno král apoštolský. Ty jsi, který celému světu prostředkem nesčíslného vojska svého a zbraně dlouhých po mořském nebezpečenství vlnobití cest pro uvedení dobrého přátelstva pokoj vyhledáváš, z toho Tobě otomanská říše a po tomto okršlku země mocnářové hlavy své skloňují. Ty jsi, který v království Tvém českém hlavním tomto městě Praze a jinde z nejvyšší osvícenosti Tvé královských pokutných rychtářů, jací na zlehčení měšťanstva v radách svá místa měli, nejenom jsi zbavil, ale co divnějšího jest a k důkazu Tvé lásky světlejšího, na vyvolení císařskokrálovské slavné městské rady v hlavním tomto městě Praze království českého právo, jaké v Tvých rukách jsi měl, v ruce měšťanstva skrz volence od urozenosti, neurozenosti, od vysokého umění, neumění ze srdce Svého dal a udělil. Z toho Tobě nejenom tato celá obec měšťanstva, že otec Svých národů svatý jsi, s nesmírně velikou a radostí přivlastňuje, ale také i jinší národové tuto slavnou chválu v Tvých velikomyslných skutcích za ozdobu celýho europejskýho dílu světa Tebe uznávajíc, rozhlašují… atd.“

Přítomným hodnostářům i posluchačům byla pak rozdávána příležitostná báseň malostranského tiskaře Jana Tomáše Vysokovršného, počínající slovy:

Poskoč, Praho, pražské hory poskakujte!

A vy, věže čtyř měst, se radujte!

A vy, vlny v řece, jim zahrejte!

A vy, lidé v Praze, zavejskejte!

Ejhle! Domy čtyř měst v jedno splynou,

v jednom magistrátu se obvinou…

Pak ještě byli do přísahy vzati nižší magistrátní úředníci a tichá slavnost byla skončena bez barokní pompy a dříve nezbytné hostiny, bohoslužeb a parád. Šlo se do práce.

12 Zrušena cís. Josefem II. r. 1784.

Richard Wagner

přijíždíval do Prahy již od dětských let, neboť měl zde tetu Rozálii. V jinošství vábila Praha spíše jako bydliště jeho první lásky, dcerušky hudbymilovného hraběte Pachty. Roku 1834 přijel mladý miláček múz se svým přítelem Appelem. Co ti dva tropili v Praze, „zaslíbené zemi mladistvé romantiky“, v průvodu trochu rozpustilých kontesek Pachtových, o tom mluví dodnes policejní anály. Již pouhým zevnějškem budili nelibou pozornost předbřeznových filistrů. Na hlavách nosili revoluční barety a na krku ohnivě rudé stuhy, divoce vějící. Starého grenadýra Willitzera, pronásledujícího pouliční kouření, dráždili nesmírně dlouhými dýmkami, metternichovskou policii hulákáním přísně zakázané Marseillaisy. V noci konali výlety po hřebenech a římsách hotelu U Černého koně, kde byli ubytováni, nahlížejíce zvědavě do ložnic počestných manželů. Ký div, že byli předvoláni na policejní direkci, kde se musili z kousků zodpovídati. Přímluvou mocných přátel vyvázli z policejních osidel levně – pouhou domluvou a výstrahou vypovězení z města v případě opakování.

Ještě jednou pozlobil Mistr – již jako Evropou uznávaný skladatel – počestné koncertní publikum. Řídě roku 1863 na Žofíně koncert svých děl, byl tváří obrácen k orchestru. Postoj dirigentův vzbudil veliký podiv a rozhořčení, neboť dosud řídili kapelníci orchestry jsouce z úcty obráceni tváří k obecenstvu. Ale postoj se vžil a za krátký čas nikoho ani nenapadlo, že tomu bývalo jinak.

Karel Burian

Vy mladší znáte jen Vlastu Buriana, ale vy, starší, pamatujete se jistě alespoň podle jména na Karla Buriana, tenoristu světového jména. Většinu života trávil mimo vlast, poletuje ustavičně mezi New Yorkem, Berlínem, Drážďany (Dresden), Vídní (Wien) a Budapeští. Prahu navštěvoval „boží pěvec“ (jak si říkal sám) zřídka. A když, vždycky došlo k nějaké ostudě, potyčce nebo nedorozumění. Jednou hostoval k nevoli marně čekajícího obecenstva místo na prknech Národního divadla ve vinárně Patschově, jindy se opět zdálo Burianovi, že pražské kruhy neprokazují jemu, c. k. dvornímu a král. saskému komornímu pěvci, dostatečnou úctu. Pak docházívalo ze strany pěvcovy k takovým výlevům hněvu a rozhořčení:

„S Prahou jsem skoro hotov. Je to směšný kout světa a škoda každé námahy a každého pokusu o uměleckou emanaci pro cirkusácký vkus a rajterácký bum-bum našich uměleckých kruhů a jim příslušného ‚obecenstváctva‘. Pro Prahu mrzí mne hnout perem. Pro Prahu je mi dnes ten nejposlednější tón mého hrdla až příliš dobrý a zpozdilost je pro Prahu se rozčilovat.“

Hněv umělcův nemíval však dlouhého trvání. Citovaná slova psal z Budapešti v listopadu 1913, ale již na jaře příštího roku zpíval na Národním divadle v cyklu Wagnerových oper.

Očarovaný skladatel Čarostřelce

„Jste skvělý chlapík, Webře!“ zvolal po úspěšném koncertu 4. prosince 1811 ředitel Stavovského divadla Liebich, podávaje skladateli, dosud mu osobně neznámému, ruku. „Že bychom uzavřeli zde na klavíru bleskovou smlouvu? Prodáte mi své opery? Jsou prý dobré. Jedna vyplní večer, druhá nikoli. Ale co, koupím je obě za 1500 zlatých. Plácneme si?“ Karel Maria z Weberů byl překvapen, ale vida dobráckou tvář ředitelovu, nemohl odmítnouti.

A ještě jednou si oba muži plácli – 12. ledna 1813, opět po úspěšném koncertu Weberově – když získal ředitel mladého skladatele a virtuosa za šéfa své trochu rozklížené opery. Ostatně smlouva byla pro Webera skvělá: 2000 zlatých ročně gáže, tisícizlatová benefice a tříměsíční dovolená. Weber se dal hned do práce: rozpustil starý operní soubor a sestavil nový. Jako první síly přijal vynikajícího hudebníka Brandta a jeho rozkošnou dcerušku Karolínku, pěvkyni dívčích a naivních rolí. O ní ostatně ještě uslyšíme.

Santiniho operou Cortez zapjal mladý šéf opery proud své agilní práce. V pražských kruzích hudebních a aristokratických byl přijat potleskem. Vědělo se o jeho skladatelském umění a vědělo se též, že je bratrancem Mozartovým. A to bylo v mozartovské Praze mocnou protekcí!

O tom, co a jak Weber dělal, jak stíhala premiéra premiéru a koncert šel za koncertem, šířiti se nebudeme, k tomu je naučný slovník. Zato si povíme o něčem, co ve slovníku není, totiž o soukromém, zejména milostném životě mladého génia. Krátce po příjezdu do Prahy prodělal své utrpení mladého Werthera. Zahořel do dámy o řadu let starší – nezapomínejme, že Weberovi bylo sotva sedmadvacet let a ten věk miluje ženskou zralost – ale krásné plné postavy, vyzařující smyslností, koketností a žádostivostí. Byla to madame Teresia Brunetti, choť baletního mistra a matka dvanáctileté slibné dcerušky, blondýna tizianovské barvy vlasů a ohnivého temperamentu. Měla mnoho ctitelů, ale Weber hrál zdánlivě prim a byl též nejlépe ukován pouty lásky. Brunetti, ač nebyla herečkou z povolání, hrála zamilovanému dirigentovi milostné scény brilantně. Hned byla chladná a odmítavá, hned hořící láskou a vášní. Weber byl jejím otrokem úplně. Místo aby studoval, běhal s ní po dostaveníčkách, plesech, hostinách atd. Dokonce vyučoval a doprovázel i její dcerušku, stav se tak pseudotatínkem. Teresia hrávala Karlovi ukrutné scény lásky – ale jak se srovnávaly s výrokem, který pronesla k jisté mladé dívce v přítomnosti svého milence docela neostyšně: „Toho držte pevně, má peníze a stojí za tu námahu!“ Weber byl tím výrokem, ač se jej netýkal, velmi rozčarován. Ještě včera psal do deníku: „Bez ní není radosti, jen u ní je útěcha,“ a o kousek dále horoval o jejích bílých ňadrech… Manžel Teresiin stavěl se k věci zdánlivě lhostejně. Snad byl na to již zvyklý, snad se chystal z ní těžiti. Kdož to ví? Ale milostná pouta byla rázem přervána, když Weber zjistil, že jeho milenka má ještě jednoho ctitele – bohatého měšťana Kalinu – a dokonce viděl na vlastní oči něco pro něho velmi trapného, vniknuv do pokojíčku, který si párek najmul pro milostné chvilky. Teď byl konec doopravdy: nepomohly již ani scény, ani hrozby skandálem, ani nástrahy, vůbec nic. Teresia nevěděla, že ani kohout nesnese na témž smetišti soka.

Ale sotva zúčtoval Karel Maria s madame Brunetti, již vycházela mu na nebi lásky nová hvězdička: malá Karlinka Brandtová, kterou angažoval již dříve do své opery. Zatím se z ní stala něžná operní subretka, štíhlá a jemná jako figurka z míšeňského porculánu. Milovala ji a povídala si o ní celá Praha, zejména o její úloze Popelky v stejnojmenné opeře. Na scéně byla stále vyvolávána, zasypávána nabídkami a květinami. S oblibou rostla úměrně její gáže (jež dosahovala téměř platu kapelníkova) a sebevědomí.

Oříšek byl i pro Webera tvrdý. Lína se zdála nedobytnou. Proto se spokojil zatím náš kapelník s menším vztahem k jiné roztomilé umělkyni, Kristině Böhlerové. To byl značný přehmat. Větší však byla Weberova slavná kantáta Boj a vítězství, oslavující vítězství spojenců nad Napoleonem u Lipska. Věděl, či nevěděl Weber, že Karlinka je vášnivou ctitelkou Napoleonovou?

Karlova láska se rozhořívala, Karlinčina náklonnost za těchto okolností chladla, ač chodili spolu na zábavy k řediteli Liebichovi do jeho libeňské vily Na Ztracené vartě[13]. Dívka si dala při jedné taneční příležitosti věnovati od svého ctitele rozkošné Vyzvání k tanci, ale jinak nic. Do rozkochané nálady Weberovy zaskřípalo několik pazvuků: Beethovenův Fidelio, kterého Weber pečlivě nastudoval a řídil, u pražského obecenstva propadl, vkus publika nutil jej předváděti kasovní zpěvohry a šlágry. A vůbec mozartovská nálada hudební společnosti nebyla jeho tvorbě přízniva. Nejvíc dopalovala ho divadelní komise, jež ostře a neprávem kritizovala jednotlivé slabé výkony operního souboru a osobovala si vůči opernímu šéfu práva větší, než jí náležela. Toho Weber, tehdy již skladatel zvučného jména, nesnesl. Dal z místa výpověď, se slzami v očích se rozloučil s umírajícím ředitelem Liebichem, jenž byl Weberovi přítelem a rádcem vpravdě otcovským, a 7. října 1816 vsedl před Stavovským divadlem, jehož personál se dostavil k rozloučení do poslední hlavy, do kočáru. Po boku mu seděla – Karolina Brandtová. Oba odjížděli spolu v něžném objetí – k oltáři a ke slávě.

13 Též Šilboch. Zámeček stával na kopečku blíže rozcestí k Ďáblicům a Hloubětínu. K jménu pojila se anekdota o pruském vojáku ze sedmileté války, jenž byl zde zapomenut na stráži.

Till, nebo Tyl?

V kafírně U Zlatého tygra v ulici Dominikánské (dnes Husově) seděla denní společnost vlastenců: Josef Kajetán Tyl, jeho věrný stín Filípek, kolega z vojny Pešice a Josef Procházka. Radili se právě s knihtiskařem Spurným o vydávání nového časopisu Vlastimila a s výjimkou Tyla kouřili z dlouhých dýmek, jak přikazovala móda. U vedlejšího stolu seděl malý, obtloustlý a oplešatělý muž, jenž rozmlouval naoko s hostinským, mladým Šochem, ve skutečnosti však naslouchal pilně hovoru našich literátů. Když se na chvíli odmlčeli, dodal si odvahy a přistoupil k Tylovi:

„Hluboká poklona, nejuctivější služebník! Odpusťte, Vašnosti, že jsem si dovolil přislechnouti hovoru vzácné společnosti a s nesmírným potěšením seznal, že ráčíte býti velevážený pan Till, grosista z Nových alejí a rada našeho staroslavného města. Jsem Novák, Augustin Novák, kožišnický mistr z Řetězové ulice. Veden otcovskou pečlivostí, osměluji se prositi vás, mnohovážený pane, o vzácnou protekci pro svého syna Václava, jenž právě na slavném magistrátu žádost o ustanovení praktikantem podánu má…“

Tyl povstal a pravil poníženě stojícímu muži vlídně: „Mýlíte se, příteli. Pán, o němž mluvíte, jmenuje se Till a má opravdu krám s pečetním voskem v Alejích. Snad je též radním. Já sluji však Josef Kajetán Tyl, jsem českým spisovatelem a divadelním hercem.“

Občan stál, jako by do něho hrom uhodil. Konečně ze sebe vyrazil: „Vy tedy nejste pan Till z Alejí, nýbrž jakýsi spisovník a herec? A tito zde?“ ukázal tlustým prstem na společnost.

„Jsou rovněž literáti a vlastenci,“ řekl pevným hlasem Tyl.

„Ó, já starý osel!“ zalkal kožišník. „Že jsem se o vás nepřesvědčil dříve! Jaká ostuda! Já, usedlý pražský měšťan, jsem se takto ponížil před nějakými potulnými komedianty a škrabáky!“ a otočiv se na podpatku, hnal se po svém klobouku. Mezi dveřmi zlobně vyrazil: „A tu poklonu odvolávám též!“ Společnost vypukla v nevázané veselí. Hostinský, ohýbaje se smíchem, rozléval ze sklenic pivo. Jen Tyl hleděl vážně a kamsi do neurčita.

První české plesy

ve vzpomínkách Josefa Bojislava Pichla

Přišel rok 1840, rok prvního veřejného plesu českého. Byli jsme právě s Tylem se umluvili v nastalé masopustní době postarati se o taneční zábavu, podobné oné první v kajetánském domě, avšak rozměru většího a širšímu kruhu vlastenců přístupnou. Tu jednoho dne navštíví mne v mém bytě dva horliví mládenci vlastenečtí ze stavu městského, Pavel Vnouček a Branimír Tyl a sdělují mi, že míní k všeobecné žádosti měšťanských rodin českých uspořádati větší ples a že především o získání prostrannější místnosti k účelu tomu se jim jedná. Žádali, abych jim v tom byl pomocen. Nabídnutí to ovšem mi velice přišlo vhod. Sdělil jsem jim, že i my něco takového zamýšlíme, a učinil návrh, abychom společně k podniknutí tomu se spojili. Oni ochotně svolili a již odpůldne sešli jsme se s Tylem v Šmillerově kavárně, smluvili se o program, sestavili plesový výbor a práce mezi sebou vespolek rozdělili. Na Tyla vloženo hlavní řízení výboru, mně uloženo opatření vhodné místnosti a potřebného policejního svolení. Smluvil jsem konviktský sál a za několik dní měli jsme také úřadní povolení v rukou. Výbor složen z polovice z mladých pražských měšťanů a z polovice z českých spisovatelů. Z oněch byli nejčinnější Pavel Vnouček a Branimír Tyl, svrchu již jmenovaní, z těchto nacházeli se ve výboru: Tyl, já, Nebeský, Vrťátko, Picek, Sabina aj. Dle tohoto dvojího členstva výboru jsou rodiny a osoby, jež zvány býti měly, roztříděny. Nastalo zvaní, a ježto nebylo času již nazbyt, byl to pravý shon těch několik dní po městě. Zažili jsme přitom výjevů přerozličných, mnohdy až ku podivu. Tu prý nás ani dočkat se nemohli a s radostí nám téměř okolo krku padali, jinde na nás s podivením huby otvírali, ano často dosti sprostě nás odbývali. Konečně nastal poslední dva dni takový shon po lístkách, že jsme pak my s hrdostí mnohé odbývati mohli. Byli lidé, kteří hned zpočátku nad naším podniknutím úsměšně nosy krčili, a přece konečně ze zvědavosti do plesu vetříti se chtěli. Takového jednoho pověstného parukáře pražského[14] potkala pak, když s cizím lístkem do sálu vlouditi se chtěl, nemilá příhoda. Odebrav mu neprávem nabytý lístek, zamezil jsem mu vstup do sálu, načež on chtěje mocí tam se dostati od jednoho z granátníků, kteří tu dle tehdejšího obyčeje v předsíni čestný špalír dělali, jest ven vyveden. Ten pan vlastenec, známý profesor a spisovatel český, který byl lístek svůj onomu tatrmanu prodal, utržil ovšem za to náležité ostudy. Konečně bylo všecko sezváno, všecko řádně připraveno a dne 5. února 1840 večer odbýval se v sále konviktském první český bál. Jeden z účastníků[15] jeho líčí jej ve svém dopisu příteli do Vídně těmito slovy: „Příteli, to byla sláva, ten náš český ples! Ó jak bych Vám byl přál tomu národnímu veselí přítomnu býti! Jako by ze shromážděných hostů ty dávnoleté, zděděné předsudky, ten nepravý stud byl mocí čarovnou spadl, vše, vše k mateřštině se přiznávalo. Přístup měli pouze hosté zvaní. Zváni byli také purkrabí, městský hejtman a měšťanosta, a slíbili, avšak žádný z nich se nedostavil. Přesto byl bál přece dvorný, jak říkáme nóbl. Lístky jídelní nezůstaly ležet na stolech, hosté brali si je napořád na památku. Sklepníci pak ze špekulace prodávali je po desetníku, ba i po dvacetníku.“

Tehda byly všecky tiskopisy k českému bálu vesměs pouze jen české a vůbec velmi slušné úpravy. Překlad jídelního lístku zhotovil Tyl spolu se mnou, což nám dosti práce a vrtochů nadělalo. Ku zdaru tohoto našeho národního veselí přispěl také mnoho Fr. Zach, nynější generál srbský,[16] který jsa právě v tu dobu v Praze návštěvou a znaje se výborně v salonních způsobech, vedení a řízení tanců ochotně převzal. Jak podivné a směšné pověsti před tímto naším bálem po městě kolovaly, poznati lze jen z toho, že jedna slečna, když ji zvát přijeli, výborů se ptala, zdali pravda, že tam kol Jungmannova slovníku, ve skvostné vazbě uprostřed sálu jako na oltáři vyloženého, tancovati se bude, jako židé kolem archy své činívali. A jeden vojenský důstojník tvrdil v mé přítomnosti se vší opravdivostí, že prý tam každý, dříve než do sálu vpuštěn bude, krátkou zkoušku z Nejedlého gramatiky bude musit složiti. Konečně přikládám báseň, která tenkrát okolo půlnoci v několika stech výtiscích z galerií mezi obecenstvo byla rozhozena a od něho v okamžiku s náramným chvatem schytána.

VLASTENKÁM

dne 5. února 1840.

Jako v ranní zlatoskvělé záři

krajina se leskne probuzená:

tak i čarokrásou Vašich tváří

země Česká rdí se ozdobená!

Blahozvukem slova česká plynou,

kdy se medová hnou ústa Vaše

a kdy Češky k vlasti své se vinou,

oslavuje se ta matka naše.

Nastaneť zas jaro v kraji českém!

Květy nadějné se rozvíjejí,

vzešlé citů Vašich vroucím bleskem.

Vlast je sluncem, Vy jste záře její!

Vzácnějším hostům jest zlatem neb stříbrem na aksamitu tištěna podána. Byla od Karla Sabiny.

* * *

Roku 1842 musily přípravy k třetímu[17] bálu našemu již dříve započíti, dílem proto, že byl tehdáž masopust krátký, dílem a hlavně, že jsme chtěli obecenstvu vystrojiti ples, který nejen oba předešlé leskem měl předčiti, ale všecky ostatní bály pražské nádherou převýšiti. Bylť Štöger ve svém domě v Růžové ulici právě dohotovil sál, který jako prostranností, tak i vnitřní svou úpravností nad všecky taneční místnosti pražské daleko vynikal. Ten měl naším bálem se otevříti a zasvětiti. Věděli jsme dobře, s jakými velkými výlohami podniknutí to bude spojeno, avšak čeho se hrozí vlastenecké nadšení, jež tenkrát všecky nás ovládalo? Mimo to dalo se očekávati dle skvělého úspěchu dvou našich bálů předešlých, že také letos vřelého účastenství obecenstva se nám dostane. Přece ale z opatrnosti zvětšen počet členů výboru ze 12 až na 24, a sice osobami ze zámožnějších rodin pražských, aby, kdyby – Přibrán do výboru mimo jiné též proslulý architekt pražský Frenzl a tomu veškerá vnitřní úprava sálu svěřena. Jak bylo se nadíti, dostál on této své úloze tak znamenitě, že nejenom všeobecné pochvaly, ale i obdivu si vydobyl. My ovšem trnuli nad výlohami z toho daleko nad očekávání naše vzrůstajícími, avšak nebylo více pomoci a musili jsme šťastný konec přízni osudu zůstaviti. Vyvázli jsme ze všeho se ctí i prospěchem žádoucím. Hudební zkouška k bálu odbývala se již dne 9. ledna na ostrově žofínském a za tak hojného účastenství obecenstva, že tím byli jsme v naději na šťastný úspěch nákladného bálu posilněni. Kapelník pluku Latourova Jan Procházka provedl na zkoušce zaslané četné hudební skladby s takovou pílí a přesností, že po každé bouřlivý jásot v obecenstvu vzbudil. Většina jich byla na motivy národních písní a mezi nimi Gutmannsthalovy ty nejráznější. Vskutku nesnadno bylo ku produkci o bále z nich vybrati. Měli jsme všichni po celý ten čas plné ruce práce. V bytu Frenzlovu nacházela se technická kancelář, v obydlí našem v Liliové ulici ostatní správa plesu řízením mým. Tamodtud obstarávaly se věci tiskové, tam scházel se každodenně výbor k poradě, určovali se členové k zvaní, vydávaly se vstupní lístky, přijímaly se peníze a vyplácely výlohy. Den bálu vždy více se blížil, výlohy byly již až přes 2000 zl. vzrostly a stav kasy naší stál hluboce pod nedostatkem. Členové výboru poptávali se s úzkostí, oč náš důchod asi zase vzrostl. Ježto zemské prezidium loni náš bál svým nařízením o obou jazycích jaksi za zemský prohlásilo, připadl jsem na myšlenku, že máme právo všecku českou šlechtu a všechny představené zemských úřadů k němu pozvati a ti že mají povinnost k němu se dostaviti. Vlastenecké obyvatelstvo bylo již sezváno a tím národní ráz bálu byl již pojištěn. Nejvyšší purkrabí[18] byl ovšem již dávno pozván a slíbil přijíti. Došlo tedy nyní na ostatní, ani komandujícího a arcibiskupa nevyjímaje. Byli jsme všude dobře přijati a všude slíbeno, ježto jsme mohli s jistotou říci, že purkrabí ples náš svou přítomností poctí. Znamenitý, neočekávaný výsledek mělo naše pozvání u tehdejšího zemského velitele vojenského, knížete A. Windischgrätze. K tomu jsem jel já ještě s dvěma mladými, ráznými měšťany pražskými, členy pražského jízdeckého sboru ostrostřeleckého. Ti oblékli se v uniformu a my přijeli k Windischgrätzovi. Uvítal nás dosti slušně, vyptal se nás na vše zevrubně, a když jsme mu mimo jiné také pověděli, že nejvyšší purkrabí na bál se dostaví, pravil nám, že nejenom sám přijde, ale že také nařídí, aby veškeré důstojnictvo pražské posádky, a sice v plné parádě, plesu našeho se zúčastnilo. Kníže Windischgrätz dal sice před bálem churavostí se omluviti a nepřišel, avšak důstojníci začali již druhý den do mého pokoje pro lístky se hrnout, že dveře téměř ani se nezavíraly. Arcibiskup baron Schrenk též velmi laskavě pozvání přijal a pravě, že nemoha z ohledu k stavu svému plesu býti účasten, lístek na milou prý památku si nechá. V den bálu poslal zaň 100 stř., za které ovšem upřímné, vlastenecké díky jsme mu vzkázali.

Ještě 26. ledna byl pro vstupní lístky téměř nával, což až do samého večera trvalo, načež já zavřev kasu s uspokojením také na bál se odebral. Sál neustále se plnil a byl dříve ještě, než osmá hodina padla, téměř již přeplněn. Ze vznešených hostí přijel nejprvnější pan purkrabí. Když jsem jej co nejslušněji uvítal, pravil mi s úsměvem: „Věděl jsem, že budete mít velký nával, a proto přicházím dřív, abych místa dostal.“ Provedl jsem jej sálem, a když již měl tanec započíti, pozval nahoru do lóže proň připravené. Byl ze všeho velmi potěšen, a když z lóže to náramné množství spatřil, že by nebylo jablko propadlo, projevil mi obavu, že nebude moci se tančiti. My ale měli zjednaného k řízení tance dovedného pražského mistra, a ten po krátké polonéze měl najednou celé to množství ve čtyři řady tak sestavené, že hned nato pár za párem volně lítati mohl. Purkrabí mohl údivem na tom oči nechati a dlouhou dobu shlížením do sálu se bavil. Byl po celý ten čas velmi veselé mysli a pravil mi mezi jiným: „To je těch Čechů, co?“ Všechno šlo výborně a v nejlepším pořádku až na jednu výtržnost, která povstala tím, že jedné slečně, horlivé a sličné vlastence A. K., v toaletě od nesčíslných světel náhle šaty se vzňaly. Na hluk z toho pošlý pospíšil ctěný host můj na místo neštěstí, a ježto byl oheň již uhašen, neopomenul ulekanou krásotinku pohlazením tvářiček uchlácholiti. Bylť on, jak známo, ku krásnému pohlaví srdce velmi měkkého a citelného. Po nějaké chvíli odejel, vysloviv výboru své úplné uspokojení a upřímný dík za prokázanou ochotu a uctivost. Kdybych měl všecken ten lesk, všecku tu nádheru plesu onoho popsati, musel bych se povznésti k takovému nadšení, v jakém jej tehdy očitý svědek svým referátem ve Květech vylíčil. To ale mohu podnes tvrditi, že český bál r. 1842 na dlouhé doby zůstal nedostižným.

14 Kapiczku?

15 Nakladatel Jaroslav Pospíšil.

16 1807–1892.

17 Druhý byl 3. února 1841. Pichl líčí obšírně překážky, které se mu kladly ze strany polic. ředitele Mutha, o samotném plesu praví však pouze, že byl skvělejší a hlučnější než jeho předchůdce z r. 1840. Dámám rozdávaly se místo tanečních pořádků Pomněnky, sbírka básniček mladších spisovatelů českých. Ples konal se na Žofíně.

18 Hrabě Karel Chotek.

Hrabě Jiří Buquoy,

celým jménem Jiří František hrabě z Buquoy de Longueval, byl v letech třicátých a čtyřicátých minulého století literárně-vědecký amatér a politický donkichot. Z podivínských kousků, jež provozoval ve svém malostranském paláci na Velkopřevorském náměstí, a z různých výstředních nápadů dá se souditi, že nebyl zcela normální. Toho však doba neviděla a pan hrabě hrál ve společenském životě váženého a rozšafného aristokrata.

Roku 1848 byl cele ve svém dobrodružném živlu. Když padl Metternich, vyjádřil se Buquoy: „Zaplať Bůh, že ta bestie chcípla.“ Výrok se dostal do veřejnosti a získal svému původci nové sympatie. Za revoluce postavil se hrabě nebojácně na stranu národní a pokrokovou. Proto mu uspořádal pražský lid se studentstvem k paláci pochodňový průvod a ustavičným provoláváním slávy přiměl Buquoye, že pronesl z okna několik sympatických a povzbuzujících slov. Když však přišla k němu nazítří deputace Národního výboru, nežádající nic jiného než podpis na rezoluci, dal ji vrtošivý hrabě – vyhoditi… Vzápětí si však věc rozmyslil a poslal Národnímu výboru k rukám doktora Pinkasa značnou částku peněz.

Vyšetřující výbor, jenž zasedal po revoluci na hradě a soudil účastníky „spiknutí“, uvěřil nesmyslu, že hrabě Jiří Buquoy kandidoval na český trůn, a dal ho uvězniti. Když byl zestárlý a životem vyčerpaný Buquoy za krátký čas ze žaláře propuštěn, chřadnul vůčihledě a roku 1851 zemřel.

Baltimore

se nejlépe doporučuje sám.

(Goethe)

Ve dvacátých letech minulého století byl Alexander Baltimore nejslavnějším artistou a kouzelníkem světa, tak slavným, že mu i potentáti povolovali soukromá slyšení a Goethe napsal o něm pár lichotivých slov. A tento muž přijel r. 1818 z Londýna do Prahy, provázen jsa reklamou na tehdejší dobu opravdu „nezřízenou“. Tuto reklamu prováděl si ostatně na ulicích sám.

Tak například šel s kterýmsi pražským měšťanem Celetnou ulicí. Prašnou branou vyjíždí fůra sena. Když se přiblíží k naší dvojici, zůstává umělec stát a pevně tiskne přítelovu ruku: „Neslyšíte nic?“ Okamžik naslouchají. Ano, ano, z fůry ozývá se slabé stenání, jež se mění v dušené kvílení, až propukne ve volání o pomoc. Sběh pouličního lidu. Není pochyby: pod senem je zasypán živý člověk, jenž se dusí… Baltimore nejvýš vzrušen naléhá na povozníka, aby obrovskou fůru odházel. Lid hlučně souhlasí. Kočí se zdráhá: kam má na ulici sházeti všechno to seno, je na tu obrovskou práci sám a spěchá, vždyť má být do večera zpět v Běchovicích… Zástup, jenž se rozšířil do celé ulice, hrozí a jat podezřením naléhá, aby byl „zločin“ odhalen a stále stenající ubožák zachráněn.

Jako smečka hladových vlků vrhnou se lidé na fůru, rvou seno rukama tak dlouho, až se všechno válí po dlažbě a z nákladu zbývají holé žebřiny. Vůz je – prázdný. Hledaný nešťastník nikde. Lid je zklamán a zdá se, že se za unáhlenost stydí.

Čeledín stojí zhroucen u domu. Baltimore k němu přistoupí: „Kolik stála fůra?“ „Deset zlatých.“ „Zde je máte a tu ještě dalších deset za námahu, kterou budete míti s novým naložením vozu.“ Pak se elegantním skokem vyšvihne Baltimore na prázdný vůz:

„Vážené obecenstvo, dovoluji se představiti: Alexander Baltimore, světoznámý umělec a kouzelník, jenž vám právě předvedl ukázku umění břichomluveckého, zve vás všechny srdečně na své představení dnes o osmé hodině večer v sále hotelu U Zlaté husy…“

Lidé jsou udiveni. Pak pomalu chápají a smějí se vlastní pošetilosti. Večer je sál hotelu nabit do posledního místečka. Baltimore slaví triumfy.

O nebožce lotynce

Staré Rakousko mělo dvě loterní hry: loterii velkou neboli třídní, jež byla totožnou s naší třídní loterií a celkem nepopulární, a pak loterii malou, „lotto“, v ústech lidu lutrii nebo lotynku. Tato hra o peníze byla velmi oblíbenou. Jak svědčí její názvosloví, přišla k nám z Itálie, naopak zase v Itálii hrálo se v ní systémem francouzským: nikdo není doma prorokem. Přivezli ji jacísi šlechtici, od nichž ji odkoupil roku 1787 stát, když viděl, jak podnikatelé bohatnou. Podmínky a způsob hry byl stanoven loterním patentem z roku 1813.

Kromě lákavé nabídky rychlého a lehkého zbohatnutí skrývala v sobě lotynka něco tajuplného a magického. Uhodnouti čísla, jež by vyhrávala mnohonásobek vkladu, nebylo možno prostým rozumem. Bylo k tomu třeba vnuknutí buď přirozeného, totiž pramenícího z nějaké náhody, anebo nadpřirozeného, nejčastěji ve snu. Proto byly snáře, zpravidla „persko-chaldejsko-egyptské“, které k nám přišly již v polovině 16. století, nejvítanější pomůckou při výkladu snů a zároveň klíčem k zjištění šťastných čísel. Jednotlivé děje byly totiž očíslovány podobně jako osoby, zvířata a věci, ve snu vystupující.[19] Scéna, kdy naše babička nebo prababička se probouzí ze sna a rozsvěcuje svíčku, aby si rychle zapsala „numera“ snů, byla v starší literatuře a na žánrových obrázcích vylíčena nesčetněkrát. Jedno z nejkrásnějších vylíčení podal nám Neruda ve svých Malostranských povídkách.

„Nikdo by neuvěřil, jak rozsáhlých je třeba příprav, než se jednou jedenkráte může najisto do lutrie vsadit! Dobré numero nevypočteš chladným rozumem svým, aniž se ti zjeví bleskem, ledaže velkou náhodou, jížto nikdo rozvážný dbáti nebude; dobré numero není žádnou matematickou veličinou, aniž jakousi netělesnou vidinou, nevyrůstá ani z rozumu, ani z obrazotvornosti a přirovnal bych je květině nebo ještě spíše křišťálu, jenž potřebuje času na rozkvět a dozrání, jenž potřebuje také pevnou půdu pod sebou a tou půdou je numeru lidské srdce. Ano, srdce je vlastí numera, a jakož srdce lidské souvisí s celým světem ostatním, jakož na srdce to působí i nejvzdálenější hvězda magnetickou silou svou, takž souvisí také numero se světem celým. Pro ten původ svůj je také numero nepopiratelným majetkem pohlaví ženského, a kdykoli se muž do toho vplete, přijde ihned na scestí, zabředne i utone v bahně rozumového vypočítávání.

Všeho toho, třeba by nedovedla se rovněž krásně vysloviti jako my, byla sobě Bavorová plně vědoma. Pěstovala numera, jako zahradník pěstuje ze semene květiny své, byla stejně vzdálena nahodilé hry s ‚trhačkami‘ u kupců vyvěšenými i výpočtů zapletených, i základem obsáhlých její operac byl snář ‚kumbrlík‘.

Mystické to zajisté jméno, mystické při pouhé své tradicionálnosti jako celý tištěný nápis vzácného toho spisu, jenž zní: Výklady o důmělém zdání snů některých přirozeností, které od rozličných příčin snů v plémě se vykládají, a numera, která dle vyznamenání snův do loterie sázeti se můžou. Úvod cituje některé staré mudrce, mluví o Aristotelu i manželce Hektorově, o Severovi a matce Virgiliově, o žebříku Jakobově i kravách faraonových, o snu tří králů na východě i Nabuchodonozora v Babylonu, a o všem tom tímtéž jasným slohem, jaký ve sděleném nápisu, slohem, jehož pouhý rozum nepronikne, jemuž ale cit rozumí.

Správný výklad snů je základem lutrie a výkladu tomu slouží ‚kumbrlík‘. Avšak každý sen se nehodí k výkladu. Jsou zajisté měsícové, kteříž mají jen málo dnů k výkladu šťastných, tyto jsou každé zkušené pěstitelce dobře známy, neboť jsou to ‚důměnlivosti od starých hvězdářů vyznamenané, avšak od řiditele nejvyššího všech planet potvrzené‘. Šťastný den nerodí ale také hned perlu svou, neboť jen nezkušenec neví, že je osm rozdílných ‚plemen‘ snů a z těch že je jen páté plémě to pravé. Nejdřív sluší vyloučiti z luterního výkladu všechny sny, které pocházejí od zlého ducha (plémě osmé), jakož i ty, které se lidem bohumilým udělují co přímá zjevení (plémě sedmé). Snové, ‚kteří pocházejí od kmene nějaké nemoce‘, z horkosti krve a myšlení, z vody v játrech neb plících, nemají taktéž váhy. Plémě páté ale rodí se těm, ‚kteří na noc málo neb žádných pokrmů nepožívají a přitom také zdravé a uspokojené mysli jsou.‘[20] Lutristka spravedlivá musí sobě tedy zřídit zvláštní způsob života kvůli plemenění snů a Bavorová sobě jej zřídila.

K povedenému takto snu dává potřebné numerové výklady tedy kumbrlík (jsou sice ještě mnohé jiné druhy snářů, mezi nimi i obrázkové, avšak, ač každý má cenu svou, vyniká kumbrlík přece nad snáře jako Sněžka nad hory). Vybraná tato numera nejsou sice nade všechnu pochybnost vznešena, ale vsadí se jednou přece pro tah nejbližší, jaksi aby se pec prohodila. Vyjdou-li hned, dobrá, nevyjdou-li, neškodí, reškonda se nezahodí, nýbrž dobře schová. Majíť totiž lutristky rozdělenu dobu snů na čtyři časové díly, každou po třech hodinách, sedmá hodina večerní je jim hodinou první, což má arciť ráz poněkud starobylý. Dle toho ale, v kterém časovém dílu sen se zrodil, ví se zas najisto, kdy lze ve vyplnění doufati, zda do osmi dnů nebo do třetího tahu, do tří měsíců, do tří let, ano až i do dvanácti let. Je tedy velmi důležito, aby lutristka měla svou pečlivě pořádanou sbírku reškond vypruhovaných.

Tím arciť není řada pomůcek lutristčiných ještě v konci. Bavorová sice nedbala podobných hloupostí, jaká je například ta, když si dá někdo devadesát nastříhaných čísel do sklenice a k nim velkého křížového pavouka, aby je pavučinami svými vytáh – na to byla příliš rozumna, měla ale dlouhý plátěný sáček a v něm devadesát kuliček a z těch tahala sama každého dne pravou rukou tři a levou tři. Vytažená takto čísla psala se zaznamenáním dne pečlivě na zvláštní archy a připsala k nim ‚já‘, protože dávala také denně tahat muži a synovi, jakož i jiným jí sympatickým lidem, vše vytažené zapisovala a ke každé řádce jméno toho kterého připisovala. Čísla v tazích veřejných vyšlá zapisovala zase na jiný arch, neboť seznam takový má svou důležitost, nelze sic s určitostí vyslovit zákon, dle kterého se tažená čísla opakují, avšak když v určitých dobách seznamy přehlížíš, trhne to tebou najednou u jisté řádky, a to je vnuknutí. A konečně když přijde ta doba, kdy vyložený sen dobrého dne a plemene dojíti má svého vyplnění, když pak v době té zároveň se tatáž čísla tahají pravou a levou, když k tomu připojuje se také ještě to vnuknutí, nuže, pak jdi a vsaď, neboť není již pražádné pochybnosti o jisté výhře! Dle toho všeho řídila se Bavorová, vsadila si řádku dle svého nezměněnou, vsadila ji v plné jistotě své bez amba – a také vyhrála…“

O inspiračním problému sázky do loterie jsme již dostatečně poučeni z těchto humoristicky míněných, ale podle skutečnosti přesně podaných řádek velkého romanciéra. Zbývá nám několik slov o reální hře, neboť loterie byla ve skutečnosti velmi střízlivá a matematicky přesná, neodchylujíc se nikdy a nikde od pevných zásad a herního plánu. K různým číselným výkladům snů a symbolickým číslům bývala někdy nemilosrdně tvrdou. Ze statistiky čísel tažených v období 1840 až 1845 vidíme, že nejvíce výher připadlo na bezvýznamné číslo 16, zatímco symbolické cifry 3, 7 a 9 nevykázaly se zvláštním úspěchem.

Tahy konaly se jednou za měsíc u loterních ředitelství v jednotlivých hlavních městech rakouských korunních zemí. U nás se přirozeně hrálo nejvíce na „Prahu“, ale též na „Brno“ a na „Linec“. Z důvodu státního monopolu – mimochodem vynesl v roce 1914 ryzích 20 mil. K – byla přísně zakázána a jako důchodkový přečin stíhána hra v loteriích zahraničních (ba i uherských), ač i tam se tajně a pokoutně hrávalo. Sázky se přijímaly v t. ř. „kolekturách“, malých krámcích v zastrčených uličkách. Někdy byla taková kolektura totožná s krámem místního kupce. Hned zrána po tahu vyvěsil kolektant vyšlých pět čísel v povědomém podélném zarámování. Červená čísla znamenala tah pražský, modrá brněnský a černá linecký.

Až do jednoho dukátu vyplácely se výhry na místě, pro výhru větší musil si dojíti šťastný výherce do loterního ředitelství. Před krámkem bývalo zrána po tahu jako v úle. Ti, kdož nevyhráli, nesli svůj osud podle temperamentu: buď se stoickým klidem, aneb s kritikou, ne-li láním. Výherci se samozřejmě radovali – nebylť řídký případ, že za pár krejcarů získali malé jmění. Sedmiletý Mikoláš Aleš psal rozradostněn bratrovi do Písku: „Milý Honzíčku, dostaneš novej kabátek. Tatínek vsadil do lutrie ambo a vyhrál sedmdesát zlatejch. Už je po nouzi, po nouzi…“

A nyní přistoupíme k otázce, jak se v lotynce hrávalo.

V loterii bylo devadesát čísel od 1 do 90 a na každé bylo možno vsaditi. Výhry byly zlatkové, sázely se krejcary, nejméně však tři. Nebo byly výhry dukátové, sázely se zlatky. Princip však byl u obou her týž. Dukátové výhry nebyly obvyklé, neboť sázející obecenstvo rekrutovalo se valnou většinou z drobných, málo majetných vrstev. Obě hry dělily se zase na pět různých způsobů:

1. na tah neurčitý („per estratto ordinario“),

2. na tah určitý – lidově „na kouli“[21] („per estratto determinato“),

3. na uhodnutí dvou čísel („ambo solo“),

4. na uhodnutí tří čísel („terno secco“),

5. na spojení obou předcházejících způsobů („ambo terno“).

V loterní teorii byly ještě hry „kvaterna“ a „kvinterna“, ale tyto sázky nebyly v Rakousku přijímány – snad aby výherce „nestrhl“ státní pokladnu. I takto byly výhry v poměru k vložené částce značné.

V případě 1. (tah neurčitý) vyplácel se vklad částkou čtrnáctinásobnou, v případě 2. sedmdesátinásobnou, za jedno ambo dvěstěčtyřicetinásobnou, a za terno dokonce již čtyřitisíceosmdesátinásobnou. Kromě způsobu 2. (na tah určitý) vyhrávalo každé vsazené číslo, ovšem jen dílem na ně připadajícím, tj. pětinou celé výhry. Kdo hrál „ambo solo“ a vsadil alespoň na dvě čísla, vyhrál, uhodl-li je. Třemi uhodnutými tři amba, čtyřmi již 10 amb.

Aby se hráč nemusil zdržovati únavnými výpočty, kolik amb a teren lze složiti z jednotlivých čísel, byly k tomu účelu sestaveny tzv. „základní tabulky“. Z nich zvěděl, že dvě čísla dávají jedno ambo, tři čísla 3 amba a jedno terno, čtyři čísla 6 amb a 4 terna, pět čísel 10 amb a 10 teren a tak dále, až devadesáté číslo dávalo nejvyšší možný počet 4005 amb čili 117 480 teren.

Kdo spěl k vyšším metám a hrál na výhru jednoho dukátu, musil vsaditi tolik krejcarů, kolik se dalo složiti z počtu sázených čísel amb.

Například někdo vsadil číslo 26, aby vyhrál dukát. Poněvadž číslo 26 dávalo 325 amb, musil vsaditi 3 zlaté 25 krejcarů. Totéž platilo o ternech, hrál-li někdo na výhru dvaceti dukátů. Opět příklad: někdo vsadil číslo 26, aby vyhrál 20 dukátů, číslo 26 dávalo 2600 teren. Musil tedy vsaditi 26 zlatých. U vysokých čísel docházelo k závěrům krkolomným.

Například: číslo 88 dávalo 109 736 teren. Podle toho by byl musil vsaditi hráč s nadějí na výhru 20 dukátů – 1097 zlatých 36 krejcarů! Naštěstí nikdo tak vysokou hru nehrál, a vsázel-li již na dukáty, tedy držel se „při zemi“, nejvýše tak do čísla 20.

Nejen každý způsob hry, nýbrž i každý druh v jednotlivém způsobu zahrnutý měl svoje přehledné tabulky, t. ř. „ukazatele“. Příkladem otiskujeme výherní sazebník hry nejobvyklejší, na tah neurčitý (estratto ordinario):

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

gr.

zl.

kr.

gr.

zl.

kr.

gr.

zl.

kr.

gr.

zl.

kr.

1

–

24

4

2

48

7

4

54

10

7

–

2

1

24

5

2

30

8

5

36

11

7

42

3

2

06

6

4

12

9

6

18

12

8

24

Malá loterie zanikla s koncem Rakouska. Zvítězila totiž zásada, v daném případě ne zcela přiléhavá, že není důstojné státu obohacovati se na úkor vrstev nejchudších. Náhradou lotynky stala se třídní loterie, která je k své předchůdkyni v témž poměru jako fádní a přihlouplá dcera k duchaplné a temperamentní matce.

19 Například: Někomu se zdálo, že viděl hbitě rozmlouvajícího Žida a Židovku. Vsadil čísla 5 (Židovka), 7 (Žid) a 54 (mnoho řečí). Tento děj bylo možno libovolně rozšiřovati. Mnohomluvní židovští manželé vycházeli z domu (číslo 14), když svítilo slunce (číslo 1), atd.

20 Římský básník P. Ovidius Naso pravil, že „na počátku dne jsou sny nejpravdivější, protože v té době není duch rušen zažíváním“.

21 „Koule“ říkalo se číslu.

Hlas díků a lásky,

Jeho Excelenci

Františku Antonínu hraběti Kolovratu-Libštejnskému,

státnímu a konferenčnímu ministru

od měšťanstva kr. hl. města Prahy

obětovaný

1842

Věrná obci Prahy dávné,

Rukou sobě podejte,

Sestoupíc se v kolo slavné

Hosta Ctného vítejte:

S vřelou láskou, oddaností,

Staročeskou upřímností.

Od Dunaje proudů valných,

V slávě kde dlí Čechů král,

Přibral, hle, se z krajů dálných,

By svůj domov uhlídal –

Slavnou Prahu, Čechů matku,

Skvělých činů svých památku.

Praha plesá! Jeho jméno

Kvete v její paměti,

V hloubi srdce uloženo

Bude věčně jasněti:

Kolovrat, hle, mezi námi,

V milé Praze s Pražanami!

Ať zapadnou věky celé,

Ať je zhubí času hněv,

Dokud srdce české v těle,

Dokud v Čechu česká krev,

Tvou památku v naší duši

Žádné moci neporuší.

Jižto byla válka zhnětla

A svírala bídy strast,

Tvojí správou mile vzkvetla

Opět drahá česká vlast:

Ruka Tvoje balzám lila,

aby rány zacelila.

Jako perlu drahou Prahu

Pěstoval Jsi láskou Svou,

Napomáhal jí ku blahu,

Vedʼ ji láskou pečlivou:

Aby ona v kráse vstala,

Ruka tvoje základ dala.

Hle, tu řada bytů skvostných!

V nádheře jak povstaly!

Za Tvé správy dnů radostných

Takto vzrůstat počaly:

Pročež ať je na vše časy

Kolovrata jméno krásí!

A tam, sedě trůnu blíže

V radě krále moudrého,

Lidu, s nímž Tě rod Tvůj víže,

Hleděls blaha stálého:

S chloubou vlast vždy na Tě zřela,

S důvěrností k Tobě spěla.

Nuže! vítej v slavnou Prahu

Z krve české Česká krev!

Přijmi mile naši snahu

Co vděčnosti naší zjev:

Buď živ s námi, Pane! blaze,

S Čechy Svými v české Praze!

J. B. Pichl

Báseň podaná radou města Prahy bývalému oblíbenému a českým snahám nakloněnému nejvyššímu purkrabí při jeho návštěvě na podzim 1842.

Barrande a Neruda

Jednoho krásného dne v červnu 1858 zaklepal mladý Neruda na dveře Barrandova bytu v třetím patře domu č. 15 malostranské Řetězové ulice. Ozbrojen doporučujícím listem nesl velkému geologu k posudku svou básnickou prvotinu Hřbitovní kvítí. Záleželo mu na uznání slovutného vědce, vždyť slýchal od své maminky, jež byla dlouhá léta Barrandovou posluhovačkou, celé hymny na velebnost, učenost a lidumilnost Barrandovu. Po stručném „Entrée!“ vstoupil Neruda s malou duší do pokoje, přeplněného kameny a zkamenělinami, a stanul tváří v tvář starci aristokratického a starodávného zevnějšku. Přečet chvatně doporučující dopis, pravil učenec zpříma: „Ode mne očekáváte, mladíče, porozumění pro básničky? Mýlíte se! Nerozumím jim. Jsou to pouhé hry se slovy k ukrácení dlouhé chvíle anebo v nejpříznivějším případě pro zábavu. Musí-li tak však být, dejte to sem a přijďte si v sobotu pro odpověď.“

Posudek byl pak opravdu přímý, až příkrý. Vraceje Nerudovi knížku pravil Barrande: „Milý pane, nechte toho. Psáti verše není nic pro váš mladý národ. Chcete-li mu nějak prospěti – a to jistě chcete – věnujte se vědě! Ničemu jinému než přísné vědě. Na tomto poli snad budete k něčemu prospěšný.“

Neruda věděl, že příkrý výrok vytryskl z vědcova upřímného srdce a poctivé mysli. Štěstím však pro nás bylo, že ho tehdy neuposlechl. Neruda měl ve svých začátcích vůbec smůlu. Když jednou zvala paní Karolina Světlá Palackého na představení Nerudovy veseloherní aktovky, otázal se jí Otec národa: „Prosím vás, kdo je to Neruda? Prý nějaký tancmajstr?“

Filozof a přírodovědec

V salonech velkostatkáře barona Veitha setkali se náhodně Bernard Bolzano a Joachim Barrande, náboženský myslitel a přírodovědec. Bavili se dvě hodiny znamenitě, neboť k úspěchu rozmluvy pomáhal jim románský původ a společenské chování, získané v aristokratických kruzích.

Na chodbě otázal se Barrande vyprovázejícího jej básníka Eberta:

„Dîtez moi, s’il vous plaît, monsieur – o čem jedná ten abbéův spis?“

„O paradoxech univerzálna.“

„Co je to?“

„Paradoxy univerzálna?“ odpověděl rozpačitě Ebert. „To jsou asi nějaké univerzální paradoxy.“

„O čemže bádá ten pan Barrande?“ otázal se nazítří Bolzano přítomného malíře Navrátila.

„O nějakých triolitech nebo trilobitech.“

„Trilo… Prosím vás, Josefe, co je to…?“

„Nějací brouci žijící uvnitř kamenů.“

„Brouci že žijí v kamenech?“

Filozof a malíř na sebe pohlédli a dali se do tichého smíchu.

Zázrak sv. Jana Nepomuckého

Poslyšte, přátelé, co se sběhlo v Praze léta Páně 1701, dvacet let před blahořečením sv. Jana, a co vám budu vypravovati ze spisů kongregace svatých obřadů:

„Terezie Veronika Marie Anna Krebsová z Meynova byla v městě Mostu rozená. Nešťastnou náhodou vymkla si 28. máje 1701 palec u levé ruky, ale byvši zpočátku špatně hojena, upadla do tak hrozného stavu, že nebylo žádné lékařské pomoci.

Snášejíc na oteklé a zapálené ruce mnoho bolestí, vydala se do Prahy vyhledat způsobilých a zkušených lékařů, kteří by jí úlevu a pomoc zaopatřili. A že její sestra v nadřečeném uršulinském klášteře jeptiškou byla, zvolila si tam s dovolením tehdejší vrchní, Eleonory hraběnky Berkové, své obydlí a byla s mateřským pečováním klášterní vrchní, jakož i s lékařským ošetřováním docela spokojena. Než nic neprospělo, nýbrž bolest se den ode dne množila.

Půl roku minulo a stav nebohé slečny se horšil vždy více, tak sice, že celé rameno zchromlo, vyzáblo a docela seschlo, že ani z lískového ořecha masa na něm nezůstalo. Když jí zkoušeli žilou pouštět a lékař jí pevně ruku stiskl, nevyšla kromě krůpěje červené vlhkosti, jako kdyby se o jehlu pích, žádná krev. I šlehali ruku kopřivami, štípali kleštěmi a strkali do vařící vody. Ruka – ničehož necítila. Posléze se stáhla a scvrkla s ramenem tak dohromady, že obé jako zavírák vyhlíželo.

‚Nebohá slečinko!‘ pravil posléze outrpný lékař, ‚musím vám upřímně říci, že jinak smrti neujdete, leč si dáte čím dříve tím lépe ruku od ramene odděliti.‘ – ‚Nadmíru uleknutá a bez potěchy (jsou vlastní slova nemocné Terezie), úzkostí nevědouc, co mysliti, co činiti, šla jsem do svého pokoje, plakala jsem nad svým truchlivým, ba horším než mrzáckým stavem, a že jsem se již žádné lidské pomoci nenadála, utekla jsem se z celého srdce svého k Stvořiteli svému a k přímluvě svatého Jana Nepomuckého, takto se modlíc: Ó, svatý Jene Nepomucký, kteréhož jsem vždycky ctila a kterýž jsi mne nikdy neopustil, neopouštěj mne i tentokráte a vypros mi na Bohu tu jedinkou milost, abych poznala, co činiti mám: mám-li si k větší cti Boží a své duše k spasení tuto ruku dát uříznout, anebo zachovajíc ruku uzdravení očekávati? Jakkoli dle v témž domě uvedeného pořádku již čas k odpočívání byl, nemohla jsem přece spáti, nýbrž bděla jsem a viz: přicházelo mi, jako bych viděla před sebou písmo, anož mi dávalo znáti: abych se devět po sobě zběhlých dní ke cti svatého Jana Nepomuckého postila: abych totiž od jednoho oběda až k druhému ničeho nejedla a ani při obědě dosyta, abych v těchto devíti dnech třikráte k svaté zpovědi šla a Nejsvětější svátost oltářní přijala a konečně ke cti téhož svatého a nejblahoslavenější Panny se modlila.‘

A jakkoli nebohá k vydržení takového postu tuze slabá byla, nabyla pevnou svou vírou tolik srdce, že se slibem tím zaslíbila a ještě jiný slib přidala, že totiž celý svůj život dne 15. máje příkrý půst zachová a na slavnost téhož svatého chudého člověka nakrmí.

‚Ačkoliv jsem,‘ vypravovala pod závazkem přísahy vyslýchaná Eleonora hraběnka Berková před soudci při svatořečení, ‚jakožto představená kláštera úmysl takový zpočátku Terezii Krebsové neschvalovala, anobrž k vykonání nikterak dovoliti nechtěla, ježto jsem, vidouc ji tak slabou a že nemohla spáti docela zemdlenou, se obávala, aby neskonala: přece jsem tomu na snažnou její prosbu jen asi na dva nebo na tři dny dovolila, aby se s ní zkouška učinila. Pátý den postu jejího mnoho starostí jsme zakusily, neboť se ustavičně zdálo, že každé chvíle ducha vypustí. I ona sama chtěla od dalšího postu upustiti.

Ale tu samou noc, nemohouc spáti bděla ustavičně, a zaslechla jí docela nepovědomý hlas, an ji volal: Terezie!‘

To nemohl býti hlas některé ze slečinek, jichž tam devět na vycvičenou bylo, a jež s ní v jednom pokoji přebývaly, neboť dle přísežné výpovědi slečny z Meynova jevily tyto chrápajíce tvrdý sen.

‚I tušíc se zvoláním tímto nějak nepochopitelně potěšenou, uzavřela nemocná slib svůj docela vyplniti,‘ tak zní další výpověď klášterní vrchní, ‚a byla v svém úmyslu ještě více posilněna, když následující noc opět onen neznámý hlas ji jménem: Terezie! jmenoval. Třetí noc, jak nám to všem vypravovala, zjevil se jí svatý Jan Nepomucký, jak obyčejně malován bývá, u velikém lesku a promluvil k ní následující slova: Terezie, nabuď mysli, bude tobě spomoženo!

Při vší své bolesti byla ubohá nemocná radostí celá bez sebe a prosila mne snažně o dovolení, aby do blízkého loretánského kostela u kapucínů jíti směla a tam se vyzpovídat a velebnou Svátost přijmouti směla. I svolila jsem ochotně s tou však zápovědí, aby ani ona, ani která jiná ze slečinek o tomto zjevení u veřejnosti nemluvily, neboť jsem se domnívala, že by to buď sen, nebo nějaké mámení smyslů mohlo býti. Ovšem jsem později uvěřila a toho želela, že jsem svými pochybnostmi snad svoje svědomí obtížila.‘

Když Terezie Krebsová sama asi 16 let po svém divotvorném uzdravení, po kterýžto čas stále zdráva byla, v 37. roce věku svého před soudci při svatořečení stála, odpovídala po složené přísaze, byvši k pravdivému a svědomitému vyřčení jako jiní svědkové zavázána, na předložené sobě otázky takto: ‚V devítidenní své pobožnosti a hned již od toho okamžení, když lékařové uříznutí mého ramene ponavrhli a mne konečně opustili, neužívala jsem nižádných prostředků a žádného lékaře jsem se více o radu netázala. Také jsem první dni žádného ulehčení a žádného polepšení neznamenala. Ano naopak před spaním mi bylo vždy hůře a sedmého dne pocítila jsem největších bolestí.

Brzo po začaté mé pobožnosti volal mne kdosi v noci mým jménem: Terezie! Já však nevěděla, kdo by to byl. Druhou noc mne to zase volalo a třetí noc, když byla bolest největší a já úzkostí a trápením jsem spáti nemohla a bděla (bylo již asi 12 hodin), zaslechla jsem opět onen neznámý hlas řkoucí: Terezie, buď stálá, tobě bude pomoženo! V tom okamžení, a pokud hlas zněl, bylo v mém pokoji světlo jako ve dne, i viděla jsem svatého Jana Nepomuckého ve slávě před sebou státi, viděla jsem patrně vznešenou jeho postavu v kanovnickém oděvu s krucifixem a palmovou ratolestí v druhé ruce.[22] Najednou však se zase zatmělo a já již ničeho více neviděla. Dne 21. listopadu roku 1701, následovně na slavnost Obětování Panny Marie a osmého dne plnění mého slibu šla jsem s hroznou bolestí do loretánského kostela, abych tam svou pobožnost, kteráž se obzvláště na svatého Jana Nepomuckého vztahovala, vykonala, a to byla již třetí zpověď a přijímání, ku kteréž jsem slibem zavázána byla. Jakmile jsem Nejsvětější svátost oltářní přijala, progelo mi to gako horaucj oheň od lopatky skrz celé rameno až do ruky, auwazek sám od sebe odpadl, chromé a scwrklé prsty se narownaly, a rameno i ruka opět swé ohebnosti a wlády nabyly, okamžitě bylo wyschlé rameno zas masité a silné gako zdrawé prawé, a mohla gsem njim pohybowat a beze wssj bolesti ruku natahnaut. A přišedši docela uzdravena domů, cítila jsem v levém rameni již tolik síly, že jsem jím hodnou nádobu vody lehčeji než pravým vyzdvihnouti a nésti mohla, za kteroužto mně nehodné prokázanou milost neskončené díky a velebení buďtež Nejsvětější Trojici, Matce Boží Marii a svatému Janu Nepomuckému.‘

‚Ano, jest to pravda,‘ pravila velebná matka hraběnka Berková dále, ‚slabá a zemdlená, nezdravou ruku v deskách a na kalounech nesouc, odešla do loretánského kostela, přišla ale nenadále nazpátek, radostně vykřikujíc: Slyšte! Slyšte! Já jsem milostí Boží a na přímluvu svatého Jana Nepomuckého docela uzdravena. Obejmula mne oběma rukama, uchytila mne za hlavu a líbala mne neustále. I nechtěla jsem ani svým očím věřit a nemohla jsem se dosti vynadiviti. Když však jsem její levici jako pravici docela zdravou uzřela, svolala jsem celou svou duchovní osádku a patříce na tento zjevný zázrak, velebily jsme Boha, hojné slzy radosti vylévajíce.‘

Posléze také jeden z lékařů, přísežně vyslýchaných, jménem Gottfried Schafhürt, srdečně pohnut a se slzami v očích zvolal: ‚Ó! Kdyby byl mnohý nevěřící prvnější a nynější stav tohoto ramena tak jako já znal a viděl, musel by se o pravdivosti zázraků a o užitečnosti ctění svatých přesvědčiti.‘“

Zde vypravování končí a nám zbývá jen dodati:

Nejde o zázrak zvláštní nebo pozoruhodný. Pomáhati smrtelně nemocným a léčiti beznadějně choré bylo předním důkazem svatosti většiny světců a světic Božích. Podobné zázraky byly shledány též pro jiné kandidáty – arcibiskupy pražské Jana z Jenštejna a Jana Lohelia v době, kdy o svatořečení Jana Nepomuckého nebylo církví ještě rozhodnuto (koncem 17. století).

Příčina, proč o zázraku podrobně vypravujeme, jest, že byl oslaven stavbou prvního pražského chrámu ke cti svatého Jana Nepomuckého, a to dokonce rok (1720) před jeho blahořečením. Na místě, kde se zázrak udál, totiž v bývalém uršulinském klášteře na Hradčanech, vyrostl první barokní chrám pražský – dílo mladého Kiliána Ignáce Dientzenhofera, umělce, jenž ozdobil později Prahu tolika honosnými díly, učiniv z ní pokladnici chrámového baroka.

22 Některé slečinky vypravovaly, že viděly světlo a veliký blesk okolo postele nemocné Terezie, a že se pod peřiny ukryly. (Summar. rom. super quarto signo pag. 80.)

Malíř Viktor Barvitius

byl vyslán jako kustod obrazárny Vlasteneckých přátel umění (galerie byla umístěna ve Šternberském paláci na Malé Straně) do Vídně, aby nakoupil u starožitníků výhodně nějaké vzácné staré obrazy. V Praze byl totiž jediný umělecký obchod – Lehmannův na Národní, tehdy Ferdinandově třídě a ten ještě obchodoval toliko uměním současným. Hned první den svého pobytu našel Barvitius v polostarožitnickém, polovetešnickém krámě vzácnou věc, dosti hrubě malovaný obraz benátské školy někdy ze 16. století. Obchodník zřejmě umění nerozuměl, ujišťoval jen Barvitia, že pod hořejším nánosem barvy a laku skrývá se obraz mnohem krásnější. Barvitius, rozradostněn jedinečným objevem, dal za dílo o nějakou zlatku více, jen aby nevědoucí obchodník nebyl tak křiklavě zkrácen. Celou cestu domů se těšil, jak smyje hořejší vrstvu a jak nádherný kus starého kumštu vyloupne se z hrubé pokrývky. Čím pilněji Mistr pracoval, tím bezpečněji vyvstávaly obrysy tváře na původním plátnu, až konečně zjevil se užaslému malíři v celé slávě a velebnosti – císař pán František Josef I. v generálském stejnokroji.

Hrůzostrašný příběh,

složený z úkladů lásky, vraždy, popravy a jiných zel,

jak o něm vypravuje František Vavák, rychtář a soused milčický

Byl v Praze mlynář bohatý a slavný, jménem Jan Ligner,[23] maje svůj obzvláštní mlýn pod Jirchářskou ulicí a dům na Starém Městě blíž masných krámů, jenž slove U Černé čubky. Ten v roce 1776 umřel, vdovu, syna a dceru po sobě zanechal.

Dostala pak vdova mlynářka dobrého, svědomitého, v práci pilného a v letech mladého stárka,[24] kteréhož skrze to do lásky vzala, a aby v tom stálejší byl, i manželství s tou svou dcerou mu slibovala. Ačkoliv pak ta dcera pro svou na zdraví i obličeji chybu nehrubě od koho jiného lásky nadít se mohla, přece stárek, vida bohatství, kvůli tomu vždy ve všem pilen byl a jako hospodář celých dvanáct let mlýn dobře řídil a netoliko v domě, ale i u všech p. p. mlynářů i každého, kdož ho znal, lásky sobě dost nazískal. Roku 1788 syn na vandr odešel a matka, nechtíc již déle upřímného stárka zdržovati, zvlášť když viděla, že on taky od svých rodičů 1000 zl. přinese, s touž svou dcerou jménem Michaelou ho zasnoubila, a davši ohlášku na svatovojtěšskou faru, den svatby jmenovala. Stárek pak odešel k svým rodičům, aby i na svatbu je pozval a peníze přinesl.

Zatím, když odešel stárek, jistý právní advokát Josef Mertl, zvaný vůbec Mertlík, kterýž krom svého umění tolik měl, že s chudobou v šrancích zápasil, a věda, že by nad chudobou zvítězil, kdyby tu dceru (ač pak s vyžraným nosem) dosíci mohl, a již dřív několikrát jí falešnou lásku zjeviv, nyní směleji k tomu přikročil a matce tolikéž svůj oumysl zjevil. Matka doktorátem raněna jsoucí, a že dcera hned jemnostpaní bude a kdoví co dále z pana doktora a její dcery pojíti může, na stárka zapomněly (ba nezapomněly, ale falešnou ctí světa vedeny jsouce stárka zavrhly), a s panem doktorem smlouvu manželskou učinivše, s povolením na ten čas administrátora svatovojtěšského, p. Václava Rokosa,[25] spolu kaplana, tak vše sklepaly, že prohlásivše všecky tři ohlášky najednou v jeden den, v druhý den hned oddavky i svatbu vykonaly, a tak s pospícháním, než stárek přišel, všecko odbyly.

Když přišel nebohý stárek,

dcera měla již svůj chládek

a pan advokát, zvítěziv nad chudobou, brzy právní doktoratus obdržel, ano i ten dům U Černé čubky skrze zápis se svou mladou paní dostal.

Až potud vše nahoru jako po stupních šlo, sám nebohý stárek dolů svržen, ouzkostmi svírán, vysmán, usmrcen, po smrti ortelován, katům v ruce dán a za pověst v celé zemi učiněn, což takto se stalo:

Když stárek od svých rodičů, jichž nemálo svým budoucím manželstvem potěšil, do Prahy se vrátil a též s sebou peníze hotové i zápis na ostatní dědictví přinesl,

již jeho panna nebyla sama.

Zhynula jeho pokora

a vzešla vzhlednost doktora.

Chodil on všecken smutný a zarmoucený, přitom přece zase v témž mlýně sloužil a pracoval. Za 4 dni po jeho příchodu – bylo to asi dva dni před sv. Petrem-Paulem roku 1786 – stalo se, že ten stárek v pokoji tom, kde p. doktor se svou paní ležel, nalezen byl mrtvý, a sice hlavu roztlučenou a všecko tělo nožem zpíchané a ruce zhmožděné mající. Ráno teprve stal se okřik, že stárek na p. doktora jda, zamordovat ho chtěl, ale p. doktor že se mu obránil, a háje života svého, jeho života, tak jak mohl, zbavil. Bylotě na to dost komisí, toť sám každý pomyslit může, zvláště když se vědělo, že má p. mlynářka bílé i červené růže.[26] Tělo jeho bylo do rathouzu staroměstského přinešeno, pilně vizitýrováno, vše ostře examinírováno, a ačkoliv p. doktor mládka i děvku domácí za svědky vystavil a ti ostrou přísahou stvrdili, že stárek v noci na p. doktora dobýval, hned ale vůbec se mluvilo, že jsouce dobře uplaceni, a snad i znáti bylo na přísahajících, že křivě mluví. A poněvadž i magistratus věděl, že matka a dcera všeho toho největší příčinou a původ byly, usouzeno bylo, aby stárek po své smrti na káře skrz katy k popravišti vezen a tam kolem lámán a s ním vyzdvižen byl a p. mlynářka z jedné a p. doktorka z druhé strany káry aby až k místu to tělo doprovázely, což však 4000 zlatých, jak vůbec mluveno bylo, tak spravily, že se to nestalo. Toliko sám stárek na též káře, však u přítomnosti převelikého množství lidu, že jedva na třech popravách jiných tolik lidu kdy bylo, vyvezen a za Novou branou[27] u šibenice kolem lámán, do něho vpleten a s ním vyzdvižen byl. Kolik těch lidí bylo, tolik snad nad ním bylo lítosti a na mlynářku i dceru hořekování a hned každý stárka nevinného býti pravil, zvlášť když ještě za 4 neděle po popravě z těla jeho čerstvá krev kapala a po svém zamordování za týden byl odpraven, an již velmi smrděl. Nesměla mlynářka ani dcera hrubě po ulicích choditi, kterak na ně veřejně se křičelo i kamením házelo a jinak ze všech stran neveselo bylo. Až pak zase všecka ta rychlá radost proměnila se v žalost a žádost cti s falešností zase shůry dolů ne tak po stupních scházely, jak dolů hlavou letěly. Slyšiž jak:

Předně peníze a zboží skrze pilnost stárka nashromážděné hned o té popravě skoro byly na dary vydané, a tak mu přece k jeho aspoň funusu sloužily a málo z nich matka s dcerou užily – a co ještě ostalo, to se těm, jenž doktoratus dávají,[28] dostalo.

Za druhé: za týden po popravě mládek, jenž prvním byl svědkem, první také zahynul, neb dostav se pod mlýnská kola, tam se utopil. Děvka pak za tři čtvrti léta, sloužíc na Spálené ulici v domě U Římského císaře, tam krk břitvou sobě podřezala a tak zhynula.

Za třetí: pan administrátor, vysoce učený a slavný muž, za 4 neděle po popravě v noci z bydliště svého oknem z hořejšího ponebí dolů skočil a nohu sobě zlámal. Fantazie nějaká mu přišla, že se naň zloději dobili a jej zabít chtějí, což však nebylo, až když po hlasu poznán a domů od mnohých lidí doveden byl, teprv v té rumleji a zlodějů po faře hledání načisto okraden – a tuť se stalo, že zloději zloděje hledali, tj. ti, jenž zloděje hledali, sami kradli.

Začtvrté: prve než rok minul, doktor Mertl, maje dům U Černé čubky sobě připsaný, takový bez vědomí své manželky i tchyně za 9 tisíc prodal, k tomu ještě ostatky[29] své tchyně, a sice 4 tisíce zlatých, z truhly jí vzal. Přitom svou paní i tchyni přemluvil, kterak ve Falknově jeden slavný a bohatý proces právní agíruje, za jehožto příčinou tam jeti musí a za mnohodenní zdržován bude, aniž ví, jak brzo se vrátí, protož aby paní, vezmouc své nejlepší šaty, šperky a jiné od zlata, stříbra, porcelánu etc. svrchky, klenoty a povlaky, tolikéž s ním jela, což ona ráda učinila a s ním na cestu se vydala, čemuž i matka povděčna byla, nebo již i taky hlasy o stárkovi drobet popřestávaly, a své koně, kočár i vozku na cestu jim dala. Hned na prvním noclehu v noci, prve než byl den, p. doktor, nechaje svou paní spáti, vozkovi zapřáhnouti poručil a se vším tím zbožím a penězi do země saské ujel, odkudž dosavade ještě se nevrátil. Paní doktorka, když ráno vstala, neměla se ani do čeho obléci, protož tu v hospodě seděti musela, až jí matka z Prahy šaty a fůru poslala. A tak bylo a je dosavad po procesu i po radosti.

Zapáté: tatáž paní doktorka, jsouc již sedm let bez manžela a bez radosti, letos (1796) dne 11. máje do dvorce a vinice své matky za Koňskou bránu[30] – slove Na Stromkách[31] – na procházku vyjdouc a tam ve vinici sama chodíc, na stromku švestkovém se oběsila a pošla. Zůstává ještě matka živa a mladý pan Ligner, který však na vandru v čas toho běhu jsoucí, v tom všem nevinný jest.

23 Správně Lieger.

24 Jmenoval se B. Bartl.

25 Th. a Ph.Dr. V. Rokos, později týnský farář a teol. spisovatel.

26 Stříbrné a zlaté peníze.

27 Byla na konci Senovážného náměstí směrem k Žižkovu.

28 Správně „jimž doktoratus dávají“, totiž advokátům.

29 Věci.

30 Na horním konci Václavského náměstí.

31 Největší usedlost za hradbami, táhla se naproti Olšanským hřbitovům až do Strašnic.

Mošna reklamním básníkem

Krejčí Emanuel Bělský ušil našemu slavnému komikovi do veselohry V říši tulipánků krásný moderní oblek a věnoval mu ho zcela gratis. To nadchlo nesmírně šetrného Mošnu k těmto promptně složeným veršům:

Když Adam s Evou v ráji žil,

nižádný oblek nenosil.

Až teprv, když je svedl had,

list fíkový byl jejich šat.

Tak vznikla pravda odvěká,

že šaty dělaj člověka.

Proto buď krejčím sláva, čest!

Z nich Bělský slavným mistrem jest!

Mně krásný oblek urobil,

jakživ jsem taký nenosil.

Když oblékl jsem jej, tu hned

o třicet omládl jsem let.

Svět celičký v něm rozházím

a dívky všechny poblázním.

„To – že je Mošna?“ všude zní.

„Ten jinoch lepý, líbezný?“

Tož, kdo chce švarným hochem být,

ten musí u Bělského šít!

Mošna chtěl tajně recitovati tento plod své veselé múzy z prken Národního divadla při premiéře 21. října 1903, ale šéf činohry Jaroslav Kvapil mu to nepřejícně překazil. Tedy poslal verše oslavenci alespoň ve psaní a později je neúnavně recitoval na různých večírcích.

Kdo byl Bernardon?

Každá komediantská tlupa, která přijížděla v 17. a 18. století do Prahy, přivážela s sebou něco zvláštního, zajímavého a nového, něco, „co zde ještě nebylo“. Byly to zejména svérázné postavy, jež byly těžiskem hry, většinou složené jen kvůli ní. Němečtí herci – byla jich valná většina – přiváželi Hannswursta a jeho rodného bratra Pickelhäringa, italští aktéři celou řadu postav maskové komedie – commedia dell’arte – v čele s nezbytným Scapinem, Francouzi Harlekýna, a tzv. „angličtí“ komedianti clowna, jakýsi přechod mezi figurou jevištní a jarmareční. Ústřední postavu komedie hrál obyčejně sám principál, jenž byl pak nazýván jejím jménem. Tak se populárnímu Leihaasovi říkalo stručně Pantalon, Kühlmannovi Hanswurst, Wöbbemu Strohsack.

Nejpopulárnější a neslavnější z nich byl Bernardon, vlastním jménem Josef šlechtic Kurz. Původně byl jako jeho otec „Hanswurstem“, a proto i Bernardon není v podstatě nic jiného než Hanswurst, mírně zmodernizovaný a doplněný vtipem a komickou působivostí Scapinovou, zdánlivě neobratný a přihlouplý, ve skutečnosti živý, vtipný a všemi mastmi mazaný mladík. Bernardonovo rodiště je Vídeň, kde slavil nejen mezi širokým lidem, ale i ve vyšších kruzích – ba i u samotného císařského dvoru – takové úspěchy, že se mohl stát klidně z mladého Bernardona otec Bernardon a složiti svou slávu a kosti na březích modrého Dunaje, kdyby… ano, kdyby se byl Bernardon v domýšlivosti a opojení vlastní slávou nedopustil jisté „drzosti“ vůči posvátné a nedotknutelné osobě císařovny Marie Terezie. Kurz-Bernardon je z veselého a lehkomyslného sídelního města vyhnán a deset let tráví na dvoře polského krále ve Varšavě, než je mu dovoleno vrátit se domů – vlastně zatím ještě ne do Vídně, ale značně blíže, než je Varšava – do Prahy. Uchyluje se do jediného pražského Divadla v Kotcích a hraje střídavě s italskou operou impresária Giovanniho Battisty Locatelliho.

Na dřevěnou bránu divadla vyvěšuje Kurz-Bernardon koncem června 1753 tuto hrubě tištěnou ceduli:

S nejmilostivějším povolením vysoké vrchnosti bude provozovati v král. pražském divadle Kurzova společnost německých herců: vybranou veselostí, směšnými scénami, veselými áriemi a převleky dobře vybavenou a s novými mašinami a létacími zařízeními opatřenou, ze žertů, veselí a morálky sestavenou od samého pana impresária veskrze na jeho veselé figuře spočívající, velmi důstojnou a spatření hodnou maskovou komedii pod názvem

BERNARDONOVA CESTA DO PEKLA

s Hanswurstem,

čerty vyděšeným, očarovaným a od svého pána práskaným hloupým sluhou, a s Colombinou, darebnou komornou. Při tom se objeví Bernardon v těchto převlecích: 1. jako cestující, 2. kavalír, 3. husar, 4. cikánka, 5. Charvát, 6. holič, 7. doktor, 8. afektovaná dáma, 9. běžec, 10. noční hlídač, 11. bezhlavý muž, 12. ženich, unášený ďáblem. K tomu budou zpívány stále bujné árie.

Návěstí.

Myšlenka této komedie dala podnět k třem rozdílným, avšak vzájemně souvisejícím částem. Proto předvádíme dnes Bernardonovu cestu do pekel, zítra z pekel a pozítří domů a doufáme, že se vám tím zavděčíme. Jelikož jest náš pan impresarius velmi probudilého ducha a skladatelem toho všeho jest, jest nasnadě, že si dá na svém charakteru velmi záležeti. Proto si lichotíme předem, že každým dílem komedie učiníme zadost naději svých příznivců, jsouce si jisti, že tyto tři maskové komedie korunou všech maskových komedií jsou.

Nedejme však na slova reklamy a přesvědčme se sami. Držíce v ruce pevně tvrdou kartičku s napsaným číslem, ubíráme se kolem kasy s nápisem VYPRODÁNO do divadla, kde je víc dřeva a pomalovaných pláten než zdí, a usedáme v parteru na prkno, položené přes několik židlí. Čtyřicet úzkých lóží je přeplněno noblesou a copatými patricii. Parter je rovněž naplněn do posledního místečka a což teprve galerie! Bzučící úl je nacpán do nemožnosti a hrozí tu chvíli zřícením. Orchestr tvoří tři hudebníci, kteří právě ladí nástroje – housle, cello a trubku. Opona s naivní malbou jakési galantní scény jde po trojím zabušení o podlahu jeviště nahoru. Po stranách jeviště jsou po dvou řadách židle. Na nich sedí obecenstvo, jež zaplatilo za místo na jevišti po jednom zlatém, tedy právě tolik, kolik stojí místo v lóži. Tváří se vznešeně a důstojně u vědomí, že na ně hledí celé publikum. Na kraji sedí důstojná choť primátora Prandta, nadšená ctitelka a příznivkyně divadla, pozorujíc hlediště lorňonem.

Za scénou ozve se hlas Bernardonův. Celé divadlo se směje, ač Bernardona dosud nespatřilo. Monsieur Bernardon přitančí na jeviště a skládá publiku neohrabaně komickou poklonu. Opět tělocvik smíchu. A teď začíná hra velkým vstupním monologem:

„Mám velký apetit, tambor mého žaludku tluče již budíček a nástup, ale má příruční svítilnička, Colombina, mačká se jistě ve stínu schodiště na nějakého hajduka, až dostane náraz, jehož účinek se projeví v devíti měsících…“ (Bravo, Bravo, volá povznešené a jindy nedůtklivé auditorium a tleská 3 minuty 75 vteřin, galerie o minutu méně a několik lóží o dvě vteřiny déle. Pst – pst! a všeobecné utišení poukazuje na dychtivost po dalším.)

„Co dělat?“ pokračuje Bernardon. „Půjdu k mamsel Isabelle, abych upokojil tambora žaludku a své žhavé lásky. Avšak tu přichází! Teď ukaž, Bernardone, všechnu svou výmluvnost, jinak ti upláchne skvělá příležitost k přednesení milostného návrhu. Jsme zde beztak v mé ložnici a tady stojí pohodlná pohovka. (Kleká před Isabellou.) Ó, ó, ó, překrásná bohyně, přísahám vám opětně, stále a neúnavně, antož a ježto smrtelnost na postavení hvězd spočívá, při Juliovi Caesarovi, proslulém filozofu a stoické nauce o lásce, kterou složil Alexander Veliký, že všechny moje myšlenky, složené ze smrtelné smrtelnosti, štěstí, rozkoše, radosti, nadšení a zábavy cílí jako sluneční paprsky skrze mraky z nejhlubší hloubi mého zamilovaného srdce skrze lásku a něžnost na jízdní dráhu Kupidovu, vždy a vždycky miluji a toužím hnojníkem svého srdce, řekl jsem, říkám a ještě řeknu, umlkám a přece žvaním…“

Bravo, bravo – opět nejméně tříminutový potlesk. Žvanění, grimasy a přemety kolem Isabelly, až ji dostane na pohovku. Když se naturalistická scéna má státi velmi nemravnou, objeví se náhle Colombina a první jednání končí útěkem Isabelliným a důkladným výpraskem Bernardona.

V nekonečné přestávce hučí a křičí obecenstvo jako v krčmě, že ubohá hudba tříčlenného orchestru není vůbec slyšeti a zaniká i sborový zpěv herců za jevištěm:

Meine Brust zerreist in Stücken,

und mein Herz bekommt ein Loch,

welcher Schneider wird es flicken,

welcher Tischler leimt es doch?[32]

– Bernardonův šlágr, jenž přivádí posluchače do varu a nadšení.

Druhé a třetí jednání je stejně bombastické a duchaprázdné, surové a hloupé jako první. Proto se ho již nezúčastníce poohlédneme se raději po Kurz-Bernardonově programu na příští týden.

Pondělí: Věrná princezna Pumphia a Hanns-Wurst, tyranský Tatar Kulikan,

Úterý: Lkající amant Bernardon a Hanns-Wurst, kuplíř Herodesovy ženy Marianny, kněžny jeruzalémské,

Středa: Bernardon, merkurský duch, skokem uniklý ze sádelního hrnce, nazývaný podle poetických prologů: křížem krážem spoutaný Kupido aneb spor bohů s bohyněmi o nevinně nařčeného bernardonského Merkura, při němž se objeví Bernardon-Kurz jako Amor, Venuše, Jupiter, Merkur, stará žena, tancující medvěd, pavián a pandur a bude zpívati francouzské a italské árie,

Čtvrtek: Hans-Wurst a Bernardon, dva udatní synové velikého rytíře Sakrapána a hrdinní osvoboditelé královny Lenorelly na ostrově Liliputu spolu s dvěma výstupy, recitovanými jedním dítětem,

Pátek: Síla živlů aneb opilá rodina pana barona z Kühnstocků,

Sobota: Hans-Wurst, šťastný majitel čarovné medaile aneb Bernardon, duch Bibislu na ostrově Lellerly a Lalleraby a galantní postilion,

Neděle: Colombina, obšťastněná čepečkářka aneb Bernardon, třicetiletý A-B-C střelec.

Bernardoniády jsou vrcholem bohopusté a žvanivé improvizace a znamenají úplné zvlčení a znetvoření italské commedie dell’arte až do absurdnosti. Byly snad duchaplnější a slovně pestřejší než primitivní hanswurstiády, že však po stránce surovosti prostředků nemají si oba druhy komediantského divadla co vyčítati, svědčí Kurz-Bernardonův tarif hereckých výkonů: skok do výše honoroval se 1 zlatým, potopení herce do vody 1 zl., pouhé polití 50 krejcarů, druhé a další 34 krejcarů, facka 1 zl., pohlavek 54 kr., kopnutí nohou 34 kr., výprask holí 1–2 zlaté (podle velikosti). Svými aktéry byl Kurz-Bernardon velmi milován: byl laskavý, spravedlivý, přející a vlídný. Vlastnosti ty byly u potulných principálů velmi vzácné. Ovšem vyžadoval od svého personálu mnohem více než jeho kolegové, schopnost okamžité improvizace, znalost zpěvu, tančení v baletech (téměř každý kus byl zároveň produkcí baletní), rychlého převlékání a originálního maskování.

Koncem roku 1766 odcestoval Kurz-Bernardon k velkému žalu divadlamilovných Pražanů s celou svou společností do Mohuče, kde zřídil kurfiřt pro slavného komedianta nové divadlo.

Kromě žalu v srdcích a mnohých veselých vzpomínek zanechal v Praze navštívenku

JOSEPH DE KURTZ,

entrepreneur des jeunes publiques theatrals

à la cour de son Altesse Electoral

à Mayence.

32 Moje prsa trhají se v kusy / a v mém srdci zeje velká díra, / který krejčí spraviti je zkusí / který truhlář sklíží je, u výra?

Smetana a Rieger

Kníže dr. Rudolf Thurn-Taxis, známý vlastenec a příznivec našich národních snah, pořádal pro výbor nového zpěváckého spolku Hlahol, jehož byl prvním starostou, ve svém domě v Jámě přátelský večer. V saloně vítala hosty jeho choť, paní kněžna. Byla tam elita pražské společnosti, Palacký, Rieger, Erben, Wocel, Tonner, Macháček, slečna Malá (pozdější paní Sklenářová-Malá), J. J. Kolár, Smetana, Pivoda, Lukes, Heller, Barák, Bendl, Srb-Debrnov aj. Zpívalo se, hrálo na klavír a pak se zasedlo k večeři. Po ní se politizovalo, mluvilo o literatuře a hudbě a hlavně debatovalo o budoucím Prozatímním divadle. Zde bylo též rozhodnuto, že Prozatímní bude postaveno na vltavském nábřeží, a tím určeno i místo našemu Národnímu divadlu.

Jedenkrát hovořilo se též o opeře Braniboři v Čechách, kterou právě skládal Smetana na slova Sabinova. Dr. Rieger mínil, že operu vážnou, historickou, lze napsati snadno, ale operu lehčího slohu z národního života nikoli. Proti tomu se ozval Smetana a prohlásil, že se o ni zasadí a myslí, že ji vykoná se zdarem. Rieger tomu odporoval, pravě, že by podkladem takové opery musily býti české písně národní. Na to zase odpověděl Smetana, že je to mínění naivní. Takto by vznikla jen směs národních písní, jakýsi „quodlibet“, nikdy však dílo jednotné a umělecké. Dr. Rieger byl tímto výrokem velmi dotčen. Debata vystupňovala se v ostrou hádku, v jejímž zápalu pronesl Smetana slova: „Rozumíte-li vůbec něčemu, pak to hudba jistě není.“ Načež řekl uražený Rieger chladně: „Pane Smetano, toho vám nezapomenu,“ obrátil se k Smetanovi zády a odešel. Z přátelství obou stalo se zjevné nepřátelství, jež pak trvalo až do smrti.

Rieger svoje slova plnil: podrážel Smetanovi nohy a škodil mu, kde mohl. Kromě toho získal – sliby, lichocením i vyhrůžkami – mladého a v skladbě nezkušeného kapelníka Karla Šebora, jenž mu složil na text dceřin (pozdější pí Červinkové-Riegrové) jakousi „národní“ operu, vyloupiv pečlivě národní písně a melodie Meyerbeerovy. Rieger dotlačil tuto operu na Národní divadlo, kde – propadla hned při premiéře.

Slib splnil však i Smetana. Na text Sabinův složil záhy nikoli kompilaci, nýbrž operu vlastní, toliko duchem národa ovlivněnou, dílo tak slavné, že bude žíti věčně. Tušíte, že jde o Prodanou nevěstu.

Generálský pohřeb A. D. 1783

V malostranském paláci Kolovratském – později Thunově – zemřel 28. prosince 1783 zemský vojenský velitel a polní zbrojmistr Josef hrabě Siskowicz, zaopatřen od polního superiora Michaela Cramera Svátostmi umírajících. Siskowicz – psali ho též Šiškovič nebo Siskovich (dokonce i Žižkovič) – pocházel z drobné chorvatské šlechty, jež sloužila po několik generací dynastii na t. ř. Vojenské hranici. Sloužil „od píky“ až do nejvyšší dosažitelné hodnosti a osobní statečností vysloužil si za sedmileté války jako kapitán nově založený Řád císařovny Marie Terezie a povýšení do hraběcího stavu.

Císař Josef II., jenž jinak nemiloval generálů ze staré školy, vyhlédl si Siskowicze za generalissima pro případ opětovné války.

Nebožtík ležel na vysokém katafalku obklopeném 120 svíčkami. Na hlavě měl pudrovanou a nakadeřenou vlásenku a zlatem lemovaný generálský klobouk s jasně zeleným peřím. Kabát a kamizolu lemovanou širokými zlatými portami, okolo pasu zlatý pás, tzv. „pintu aneb šarži“, a šavli s perleťovou pochvou a zlatou, jemně tepanou rukojetí. Vysoké voskované boty se stříbrnými ostruhami.

Mrtvola byla dva následující dny vystavena a přišla téměř celá Praha, aby se jí poklonila. Siskowicze provázela totiž kromě vojenské slávy na onen svět pověst lidumila, vlídného a laskavého k obyvatelstvu, zejména k chudině.

Zatím kdy proudily do domu smutku nekonečné zástupy pohřebních hostů a diváků, byly zdobeny všechny oltáře u Sv. Víta mohutnými svícemi a zahalovány těžkým černým suknem. Neboť pohřeb, jenž se měl v poslední den roku v katedrále konati a na nějž pamatoval generál značnou částkou 15 000 zl., měl býti vzhledem k důstojenství, jehož Siskowicz požíval na své trochu bouřlivé cestě tímto slzavým údolím, zvlášť honosný a slavný.

Vylíčíme ho podle podrobné zprávy současných novin,[33] podotýkajíce, že vojenské názvosloví pochází od pověstného „brusiče“ českého jazyka Jana Václava Pohla, tehdy profesora české řeči na vojenské akademii ve Vídeňském Novém Městě. Přesto doufáme, že novotvary nejsou tak nesrozumitelné, abychom je musili „překládati“.

„31. decembra v středu hned o osmi hodinách ráno vojenstvo na sobě vykázaná místa se postavilo. V devět hodin průvod se začal, který 1. pán nejvyšší zástupník (Obristlieutenant) Mészáros s dvouma jízdnýma půlkama (tj. s 2 eskadronami) od Wurmserských husarův otevřel. 2. Jel bezprostředně nato pán polního vůdce zástupník (Feldmarchalllieutenant) hrabě z Klarfayt[34] místo polního zbrojnosty. 3. Vedle něj pán veřejný strážník (generálmajor) Brechainville jako temnosta, to jest brigadýr. 4. Následovala grenadýrská půlka, tj. batalion od Schwarzbach. 5. Vezlo se šest děl s těmi k nim nařízenými dělostřelci, jenž 6. od Michal Walliské půlky zastřena byla. Pak následoval 7. smutkový kůň od dvou jízdníků, tj. reytknechtů vedený s dvouma jinýma jízdníkama, kteří vlečení nesli, kteří všichni černě odění byli. 8. Domovní ouředlníci aneb oficírové a stejnooděvní, tj. liberajní sloužící Jeho Excellenci. 9. Duchovenstvo s polním vrchním aneb superiorem panem Krámer, který spolu s dvouma polníma duchovníma mrtvé tělo doprovázel. 10. Vůz s mrtvým tělem, při kterým dvanáct vrchních zástupníků, tj. Oberlieutenentů přikrývací roucho od příkrovu drželi, dvanáct granadýrův, jižž rakev na vůz zdvihli a ji zas dolů sňali, čtyřiadvacet granadýrských desátníků aneb korporalů s fakulemi, jeden vojenský ouředlník, jeden desátník, tj. korporal a čtyřmecítma sprostých pro ozdobu. 11. V brnění oblečený muž. 12. Vysoké veřejnictvo, tj. generálstvo a přitom najíti se dající kavalírové. 13. Páni nejvyšší aneb štobovní ouředlníci aneb oficírové (Staaboffiziers). 14. Generál-komando. 15. Ouředlníci aneb oficírové a 16. Vojenské komisařstvo, vojenská kancelář, vojenská kasa, tak nazvaný Verpflegsamt aneb obstarávajičný ouřad a oekonomie neb hospodářství. 17. Za tím následovala zase polní půlka od Callenberga a 18. šest děl s tím k tomu přiděleným dělostřelckým mužstvem, které od polní půlky František Kynský zastřené bylo. 19. Nato jel veřejný polního vůdce zástupník (Feldmarschalllieutenant) hrabě z Hohenfeldu, celý ten průvod zavřely dvě jízdní půlky Wurmserských husarů.

Když v tom pořádku až k zdejšímu hlavnímu kostelu svatého Víta na královském hradu Pražském se přišlo, tu vysoce důstojný pan děkan John s ostatními pány kanovníky to od pana vrchního polního aneb superiora Krámer doprovázené tělo mrtvé přijal a jej do kostela doprovodil, kdežto hudební Zdrávas Královno se zpívalo a mrtvé tělo v kapli svatého Zikmunda do sklípku se spustilo. Mezitím děla na takzvané městské hradby Marie Spomocnice se zavezla, z kterýchžto jako od těch čtyřech půlek vojska obyčejné Salve neb pozdravení se vystřelilo.“[35]

Vdova po zesnulém dala zříditi na zdi kaple svatého Zikmunda (Černínské) jednoduchou, ale úhlednou desku (nyní zakryta oltářem) s obšírným latinským nápisem, počínajícím slovy „Memoriae Josephi Comitis a Siskowicz ex Magnatibus Hungariae“, vypisujícím podrobně životní dráhu, činnost i vyznamenání zesnulého a končícím slovy: „Žil roků 64 jiným více než sobě. Hrdinovi, občanům stejně jako vojákům drahému, křesťanského člověka povinnosti výborně plnivšímu, choti svému nejmilejšímu, Barbora svobodná paní z Harruckern, truchlící dala postaviti.“

33 Zpráva obsahuje pouze vylíčení vojenské části průvodu. Vavák podotýká, že naposled kráčel „magistrát malonstranský s fakulemi a po něm jinší všelikého stavu a věku lidé, ne příliš ve velkém množství pro třeštící ukrutnou zimu, kteráž toho dne byla. Nebo ze všeho toho vojska a lidu i kněžstva nebyl jeden, co by se byl zimou netřásl, ano mnoho vojenského lidu oznobilo se, že do špitálu hned dáni býti musili, zvláště husarů“.

34 Clairfait.

35 Nato po pohřbu biskup Krieger (správně děkan John) rekviem zpíval pod infulí a u všech oltářů mše čtené byly, k čemuž lid všechen do kostela puštěn byl. (Vavák)

Wácslaw Wladiwoj Tomek,

proslulý historik, mladší druh a následovník Palackého, slavil roku 1898 osmdesáté narozeniny. Za české spisovatele dostavili se k němu s blahopřáním Vrchlický a Zeyer. Po proslovu a odpovědi posadil učenec hosty na biedermeierské kanapíčko a rozproudila se tato rozmluva:

„Zvolil jste si velmi hezký pseudonym, pane sekretáři! Vrchlický. To podle potoka na Horách Kutných?“

„Nikoli, pane barone, docela náhodně.“

„Prosím pěkně, neříkejte mi ‚barone‘. Nejsem baronem, to je pan Rieger.[36] Pouhým Tomkem, jako kdysi. Ale ten pseudonym je opravdu hezký! Za mých mladých let měli básníci venkoncem krásná jména: Turinský, Chmelenský, Čelakovský, Rajská… To byla přece jména hodná poezie! Ale teď? Co si má čtenář mysliti, čte-li nad titulem taková jména jako Arbes, Neruda, Cafourek nebo Heyduk? Ne, drazí pánové, již ta jména odpuzují a nevěstí venkoncem nic příjemného… A jak vy se račte jmenovati, pane?“

„Julius Zeyer, Magnificence.“

„Ó, to je právě ta chyba! Básník, který se jmenuje Cajer! Slyšíte ten zlo zvuk Cajer – Cajer! Měl jsem přítele a ten se jmenoval Rudolf Mayer. Měl velké básnické nadání, konexe ve vyšších kruzích a kromě toho byl doktor iuris. Ale že houževnatě trval na svém hloupém jménu, nepřivedl to jako básník nikam. Zvolte si nějaký pěkný pseudonym, příteli! Přijďte někdy ke mně, pomohu vám při jeho volbě.“

Ještě ve dveřích připomínal Zeyerovi: „Tedy nezapomeňte na ten pseudonym…“

36 Tomek, jenž byl „rytířem“, narážel tím na slabůstku Riegrovu, toužícího po tom, aby byl vždy a všude oslovován „pane barone“.

Otče náš

Otče náš Metrnichu, genž gsi we Wjdni, zneuctěno budiž gmeno twé, přigď k nám brzy řjzenj giné, staniž se wůle poddaných w Čechách, na Moravě a w Slezsku, deg nám wětssj chleb, odpust nám nasse haněnj a kletby, gakož i my odpausstjme ten nowý na nás uwalený zemský dluh, neuweď nás w pokussenj, ale zbaw nás zlatem a střjibrem od wsseho zlého! Amen.

Zdráwas

Zdráwas buď banknoto, podwodu plna, twoge nyněgssi cena gest s tebau, ty gsi zlořečená mezi penězy a zlořečený gest ten, který tě wynalezl. Podwodná banknoto, pros za nás, ubohé poddané, nynj i w hodinu nassich prázdných pitličků skrze železnau dráhu. Amen.

(Pražský leták z března 1848)

Jak se hasilo v 17. století

Na ochozu věže Staroměstské radnice byli dnem i nocí dva hlásní, kteří jakmile spatřili oheň, způsobili poplach. Jeden „šturmoval“ čili tloukl na zvon, druhý sběhl se zprávou o požáru k městské stráži. Ta byla povinna uvědomiti městské hodnostáře. Ve dne vystrkovali hlásní červený prapor ve směru požáru, v noci červenou svítilnu. Později dálo se znamení požáru též bubnováním a troubením, ještě později byli hlásní osazeni též na věže hlavních chrámů jednotlivých městských čtvrtí. Kolikrát udeřili na zvon, v tolikáté čtvrti hořelo.

V čas požáru shromáždili se úředníci šestipanští a čekali, až se dostaví jejich představení, totiž pan hejtman, pan král. rychtář a pan primátor, a dají jim příslušné rozkazy. Mezi prvními, kdož k ohni přikvačí, měl býti rychtář se svým písařem, aby „k hašení ohně lidi ne bitím a láním, ale dobrými a příjemnými slovy všelijak přivozovali. Ty pak, jenž by téhož ohně, jsouce k tomu způsobilí, hasiti pomáhati nechtěli, nýbrž daremně zevlovali a jiným ochotně pracujícím překáželi, k tomu mírným prostředkem přidrželi, trestáním neprominutelným hrozili, a i kdyby to při nich operirovati nechtělo, je ad nota vzíti, prostší pak osoby z obce ihned vězením opatřili“. Hejtman čtvrti měl uvědomiti mlynáře neb vodáka, aby směrem ohně větší vodu z vodárny vypustil. Pamatováno bylo též na městské písaře, jimž příslušela záchrana cenných listin, zámečníky, kteří se musili dostaviti se svými nástroji, bradýře, lazebníky a chirurgy, a dokonce i duchovní, zejména „velebné pány patres Jesuvitae, Franciscani et Capucini“, kteří měli střežiti zachráněný majetek pohořelých. Zvlášť důležitý úkol byl při hašení vyhrazen židům, kteří musili při prvním šturmu běžeti v počtu 200 mladíků s kbelíky a štoudvemi na své shromaždiště – Staroměstské náměstí – a současně přivésti pro městské hodnostáře čtyři „kleprlíky“ – nízké koně. Židům náleželo vlastní zdolání ohně a podle starých zápisů drželi se při plnění svých povinností – zejména za obležení města Švédy – „statečně a upřímně“.

Zmobilizováni byli též vojáci, tesaři, kominíci, kováři, hospodáři, služky a čeledínové, ba dokonce i kat, a každý z nich měl přispěti k zdolání ohně podle svého řemesla a umění.

Čtvrtní hejtmani se setníky a padesátníky ihned spěchali na ohrožené místo, za nimi kvapili desátníci se svými desátky. Z obecních dvorů přivezeny byly tryskem stříkačky a obrovské sudy a přistavěny k studním, část hasičů zaujala místa u „vodních inštrumentů“ čili stříkaček, druhá vystoupila po žebřících na požářiště. Lazebníci a bradýři stáli stranou, aby poskytli první pomoc zraněným a kouřem omámeným. A nyní nastala práce vlastní. Stříkačky chrlily na hřeben ohroženého domu proud vody, zatímco řetěz mužů podával vodu v konvích a džberech. Zachráněný majetek byl z hořícího domu dopravován do bezpečnosti. Na půdu sousedních domů byla nosena do sudů voda a připraveny mokré pytle. Kázal-li čtvrtní hejtman nějaký dům „otlouci“, tu byl ten dům hned plný ochotných záchranců a hasičů. Mezi záchranci bývalo dosti zlodějů a v Starých letopisech českých se dočítáme, že svorně kradli při požárech křesťané i židé. Proto nařídil řád z roku 1611:

„A jakož při ohni zlí a nešlechetní lidé neohlídaje se na zděšení ani na škodu takových zarmoucených ubohých sousedův, co tak z ohně vyneseno bývá, kradou a pryč odnášejí, a tak tudy lidé více než mnohý náběžník a loupežník na silnici škodu a bližního svého zarmucuje. Protož, když by koliv kde v takové nešlechetnosti a krádeži postižen neb osvědčen byl, ten a takový jako nejhorší škůdce jiným ku příkladu na hrdle trestán býti má.“

Poměrně za krátkou dobu byl dům „otlučen“ a majitel – hmotně zničen. Předpisy zůstávaly většinou na papíře. Příčinou nepořádku bývala okolnost, že každý hasil podle vlastního rozumu „na svoji pěst“ bez ohledu na spolupracovníky a že v nedostatku pevného vedení vznikaly na místě různice, pře a hádky mezi hasícími. Bývalo ostatně vždy více poroučejících než poslouchajících.

Nepořádek zvyšovalo množství zevlounů – dětí, mladých studentů a děveček – které křičelo, ba i se smálo (!), spadl-li hořící trám, sesula-li se zeď nebo vyšlehl-li znenadání oheň na jiném místě. Hluk působilo i naříkání pohořelých a volání jejich přátel. V úzkých ulicích povstávaly tlačenice a zmatky, že často nebylo ani možno hasiti.

Z bezpečnostních důvodů byly v době požáru zavírány brány příslušné čtvrti, což budilo opět třenice mezi sousedními městy, zejména Starým a Novým.

Za takových okolností bylo štěstím, že v 17. století udály se pouze dva velké požáry: roku 1653, kdy lehla popelem celá ulice Flašnéřská, od té doby zvaná Spálenou, a 1689, kdy francouzští žháři vypálili Židovské Město a přiléhající část Města Starého.

Podstatným zlepšením primitivního hasičství bylo zřízení požárních záloh roku 1821, kdy bylo místo neupravené pomoci dobrovolné zřízeno hasičství organizované, a zejména roku 1853, kdy byl založen sbor městských hasičů z povolání. K dnešnímu stavu požární bezpečnosti vedla ovšem ještě pak cesta trnitá a místy těžko schůdná.

Dopis Mozartova syna

Adolfu Popelkovi, velkoobchodníku v Praze

Velevážený pane!

Obdržel jsem Váš cenný list z 23. února. Jeho dobrotivý a do poslední písmeny srdečný obsah mne velmi rozradostnil, tím spíše, že ve mně vyvolal živé a příjemné vzpomínky na mládí. Vaše vila, dříve majetek Františka Duška – vlastně jeho choti Josefy, která jej koupila od hraběte Clama,[37] jest mi ve vzpomínkách velmi dobře známa. Cestu k ní našel bych i nyní – po 59 letech! – se zavázanýma očima. Z Újezdské městské brány jde se podle hraběcí Buquoyské zahrady vlevo a od hostince U Čísla 1 vpravo silnicí asi čtvrt míle dlouhou, jež ústí do užší, ale přece jen sjízdné cesty. Kaštanovou alejí dospěje se k bráně dvora panského domu. Zapamatoval jsem si do nejmenších podrobností i každý pokoj a každé místečko v zahradě. V ní byl po levé straně dole květinový koberec a na výšince stezička, obrostlá ovocnými stromy. Po pravé ruce býval prostorný bazén u skleníku, jejž právě tehdy stavěli, a nad ním vršek, věnovaný polnímu hospodářství, s pohledem na hřbitov. Na jeho vrcholu stál pavilon, v němž uvěznila bývalá majitelka mého otce, davši mu inkoust, péro a notový papír, slibujíc mu, že jej nepustí na svobodu dříve, dokud jí nepředloží slíbenou árii na slova „Bella mia fiamma, addio!“ To on též učinil, ale aby se jí pomstil za toto šibalství, vložil do árie různé těžké intonace a přechody, hroze přitom své despotické přítelkyni, že árii zničí, nepodaří-li se jí zazpívati ji bez chyby prima vista.[38]

Zejména se mně líbila – jak si ostatně dovedete představiti – ovocná zahrada, do níž jsem se utíkával postranními cestičkami. Vzpomínka na tento eden je vryta v mé mysli pevně. Unavuji Vás těmito podrobnostmi na důkaz toho, že syn zdědil lásku svého otce k české zemi a jejímu pamětihodnému, majestátně vznešenému hlavnímu městu.

Do Prahy přibyl jsem, jsa osmiletým chlapcem, anno Salutis 1792 a zůstal zde do konce roku 1797. Přízní barona van Swietena obdržel jsem vyučování a byt u pana Františka Němečka, tehdy profesora malostranského gymnázia, do něhož jsem chodil též. Později stal se Němeček profesorem filozofických studií. Byl důvěrným přítelem klavírního virtuosa Vitáska, tehdy zaměstnance knížete Lobkowicze. Němeček, Vitásek a advokát dr. Pinkas byli rodáky ze Sadské, městečka blízko Poděbrad. V Sadské trávil jsem každoročně příjemné prázdniny. Též byl jsem na stravu u pana Duška, bydlícího po prodeji Bertramky v Lichtenštejnském paláci vis-à-vis kostela sv. Mikuláše. Dušek vyučoval mne hře na klavír, ovšem jen pro mou vlastní zábavu, jak zněl energický rozkaz mé matky, neboť otcovu dráhu neměl jsem nastoupiti já, nýbrž můj starší, tehdy dvanáctiletý bratr. Později jsem byl tomu rozhodnutí velmi povděčen. V zralých svých letech uznal jsem je za správné, nabyv přesvědčení, že jen ti synové vynikajících otců mají vstoupiti v jejich šlépěje, kteří mají skutečný talent, aby mohli vyhověti všem požadavkům, kladeným v jejich jméno. Toho u mne nebylo. Vyřčená zásada osvědčila se bohužel v zralém věku i u mého dobrého a nyní již zesnulého bratra.[39] Ačkoliv měl neobyčejný talent, dráha virtuosa a skladatele jej zklamala. Nezdar v povolání ztrpčil a snad též zkrátil mu život.

V patnácti letech byl jsem poslán do Livorna v Toskánsku, abych se věnoval obchodu, než za čas zachmuřil se můj příznivý obzor a já musil vzíti za vděk státní službou v Miláně. Nyní jsem na penzi, jež mne chrání při mých skromných tužbách a spotřebě – jsem totiž neženat – alespoň před úplným nedostatkem.

Dopisuji list – konečně! voláte právem – prose Vás o prominutí jeho nesmírné rozvláčnosti. Jak bych byl šťasten, jak vážil bych si toho, kdybych mohl spatřiti a projíti ještě jednou místy Vaší vily, mně tak dobře známými a chovanými ve vřelé upomínce! Kdybych mohl vážené její majitele ústně ubezpečiti o nezměrné úctě, k níž se přiznává

Váš

oddaný služebník

Karel Mozart

Dáno v Miláně 4. 3. 1856

37 Omyl! Paní Dušková koupila Bertramku 23. IV. 1784 od manželů Dequai (za 3525 rýn. zl.).

38 Z tohoto sdělení pramení známá anekdota, připomínaná v každém životopisu Mozartově.

39 Wolfgang Amadeus Mozart ml. (1781–1844) strávil většinu života ve Lvově jako kapelník. Zemřel na léčení v Karlových Varech.

Franz Grillparzer

U Fürstenbergů pořádají slavnostní diner. V čele stolu sedí vzácný host, kvůli němuž byla sláva zaranžována, slavný rakouský básník a dvorní rada Franz Grillparzer. Po jeho pravici hostitel, kníže Egon Fürstenberg, a z druhé strany kněžna Anna Amálie. Kolem dlouhé tabule výkvět pražské šlechty a krasoduchů. Host zdá se být ve špatné náladě. Sám nemluví a na otázky hostitelů odpovídá jednoslabičně. Karla Egona Eberta, svého kolegu z Parnasu i povolání, který zastává u Fürstenbergů místo maître de plaisir, ignoruje úplně – snáší asi těžko Ebertovu všetečnost a výmluvnost. Hosté mají pokaženou náladu, ale snad netřeba ještě zoufati, vždyť přijde – musí podle zvyku přijíti – slavnostní řeč a přípitek oslavencův hostitelům. Přišlo na stůl šampaňské – Grillparzer nic. Přišla polévka – zase nic. Ryba – zase nic. První maso – zase nic. Kníže pán je už nervózní a napjat očekáváním jako struna. To by byla ostuda – hostina bez přípitku, to by bylo škodolibosti u spoluurozenců v pražských palácích! Přišel bažant – no konečně… všem padá ze srdce kámen… vzácný host zvoní nožem na sklenku šampaňského na znamení, že hodlá promluviti. Vše ztichlo. Grillparzer povstal a hledě na pohár pravil: „K bažantu patří víno červené, a ne šampaňské.“ A opět si sedl.

Doktor Hamerník

byl v polovině minulého století vynikající a oblíbený praktický lékař, měl však pověst člověka bezohledně přímého, ba hrubiána. Jako pokrokový muž byl za režimu Bachova vzdálen univerzitní katedry, zbohatl však soukromou praxí tak, že mu patřily dva velkostatky. Zatrpklost vědeckého neúspěchu a vědomí finanční nezávislosti vypěstovaly v něm lety ducha stejně podivínského jako svérázného. Jednání s ním nebylo lehké, ani pro pacienta zvlášť příjemné. Když si mu stěžoval jistý církevní hodnostář na nespavost, odvětil mu doktor: „Alespoň máte, monsignore, možnost přemýšleti v noci o posledních věcech člověka,“ a úředníkovi: „Člověče, nespěte v kanceláři a budete spát doma.“ Venkovana, jenž se dával doma léčit fušerem, vyvedl beze slova vlastnoručně před dveře své ordinace, a vystrčiv jej, volal za ním: „Pozdravujte ode mne bábu heralčickou!“ Starci, jenž si stěžoval na slabost zraku, řekl klidně: „Dědku, nač bys chtěl dobře vidět? Písař z tebe už nebude.“ Nejvíce rozzlobil jej však člověk se zlomenou nohou, úzkostlivě se dívající na hodiny v ordinaci. „Máte ještě dost času, vlak jede až v šest hodin,“ chlácholil pacienta Hamerník. „Poňžeň prosím, já nepojedu vlakem, já půjdu pěšky. Přišel jsem rovněž z Berouna pěšky.“ Lékař pustil úžasem nástroje z ruky. „Marš ven!“ zařval, až se dům otřásl. – Pacient vyletěl a doktora křísili ze mdlob.

Vánoce! Vánoce!

Nejkrásnější svátky roku byly ve staré Praze slaveny mnohem poetičtěji a procítěněji než dnes. Město bylo malé, sousedské a pevně sevřeno hradbami. Vřelé náboženské cítění lidu dodávalo svátkům velebného rázu náboženských slavností, zejména ony slavné půlnoční mše, na něž putoval každý člověk, ať šlechtic, měšťan, nebo podruh. A což teprve „hrubé“ mše svaté o Božím hodu, trvající od 9. hodiny ranní až do poledne! Slavná byla zejména v katedrále svatovítské, kde ji sloužil sám arcibiskup se sborem kanovníků „vždy věrné“ kapituly metropolitní za přítomnosti aristokracie, nejvyšších úředníků a generality. Celý rok připravovali ředitelé chrámového kůru – namátkou jmenujeme slavná jména Brixiho, Tomáška, Koželuha, Vitáska a Škroupa – hudbu a sbory k této slavnostní a posvátné příležitosti.

Úvodem Vánoc býval mikulášský trh na Staroměstském náměstí, jehož starodávný ráz zachytila Karolina Světlá ve svých Vzpomínkách. V městském muzeu visí Korunův obraz tohoto trhu z let čtyřicátých nebo o málo pozdějších. V přítmí sněživého zimního večera září náměstí množstvím malých světélek plátěných stánků a bud, kolem nichž se hemží na čerstvě napadlém sněhu množství starodávných lidiček. V pozadí ční v temnotách velebně přísné obrysy radniční věže.

Kdysi – v 17. a následujícím století – zahajoval vánoční týden průvod pražských židů, vezoucích na Hradčany hodnostářům dary – husy a cizokrajné plodiny – později průvod pekařského cechu s obrovskou „štědrovkou“, kterou neslo na ramenou šest tovaryšů. Průvod byl provázen hudbou a přirozeně obrovským sběhem zevlounů a zvědavců. Štědrý den býval ve znamení úplného klidu řemesel a kanceláří, jen obchodníci prodávali ještě dopoledne opozdilcům. Úředníci a měšťané rádi zapadali do kaváren a vináren – doma bylo totiž mnoho práce s přípravami a kuchtěním. Kromě toho držel se přísný půst.

Se slavnostní večeří začínalo se velmi záhy, o šesté, nejpozději sedmé hodině. To proto, aby bylo po ní dost času na besedování. Po jedenácté končilo, neboť se šlo na půlnoční.

Prostí Pražané – většina obyvatelstva – přišli zpravidla z českého venkova, proto zachovávali venkovské obyčeje i v městě. Jako na venku sestávala i zde štědrovečerní hostina z polévky, pečené husy a „sejrového“, tj. tvarohového koláče. Ryba – losos, candát, pstruh, štika, sumec, úhoř (zvláštní pochoutkou byly t. ř. „bobří ocasy“) – byla jídlem šlechtickým. V těchto kruzích byla ovšem po francouzském zvyku pouhým předkrmem, po němž následovala jídla další, zejména nadívaný krocan – pak opulentní hostina zalévala se „paterem vín“. Po šlechtě se odjakživa opičilo měšťáctvo s tím rozdílem, že rybu – tradičního kapra – učinilo pokrmem hlavním. Rychtář Vavák rýmuje roku 1793 ve svých Pamětech, že „monžůr“ (monsieur, francouzskou módou posedlý měšťan) o Štědrý den

w huse widiel cžeskau chybu,

po fransku chtiel wzácnau rybu.

Náš venkovan jistě kroutil nad tak podivným přáním hlavou – vždyť naše rybníky a řeky oplývaly takovým množstvím ryb, že se musila nutiti i chasa, aby je jedla.

A jsme-li již u toho štědrovečerního kapra, vnucuje se nám neodbytná vzpomínka na bratry Mánesy, kterak si koupili na Štědrý den kapra, pak se jim ho zželelo, neměli odvahy zvíře zabíti, až konečně se vytratili z domova a milému kapru dali svobodu ve Vltavě. Vzpomínku zvěčnil humoristicky Jakub Arbes. Symbolem staropražských Vánoc byl betlém s vyřezávanými figurkami, hvězdou a nápisem „Sláva na výsostech Bohu a na zemi pokoj lidem dobré vůle“, jaký dodnes vídáme v pražských kostelích, ovšem v daleko větším měřítku. Každá rodina měla betlém svůj děděný z pokolení na pokolení. Tklivě a srdečně vzpomínal Neruda na betlém svého dětství. První stromeček postavil roku 1820 ve svém libeňském zámečku zasloužilý ředitel Stavovského divadla Jan Liebich, zvaný pro svou dobrosrdečnou povahu „papá Liebich“. Zamlada viděl za své herecké pouti tento severský zvyk v Německu. Nebyl to ještě stromeček náš, se svíčkami, ozdobami a cukrovinkami, nýbrž prostá jedle, postavená na jídelním stole. Vybraná společnost Liebichova byla prý stromkem překvapena. Více byl však překvapen sám hostitel, když našel pod ním – svazeček svých vlastních směnek, které jeho urození přátelé od židů vykoupili, aby mu usnadnili další umělecké podnikání… „Ustrojený“ stromeček zazářil až roku 1860 v domě univerzitních profesorů, t. ř. Starém štokhause v Celetné ulici. Trvalo však dalších dvacet let, než se „tanebóm“ vžil. Jiné odznaky štěstí: jmelí, podkovy, čtyřlístky, prasátka aj. bývaly u nás neznámy. Přivandrovaly z ciziny až později. Dárky bývaly i v lepších rodinách dosti skromné: tabatěrky, dýmky, šle a pantofle pro otce, látka na šaty, kanafasy, ubrusy, rukávníky obecně zvané „štucly“, zástěrky pro matky a dcery. Snoubenci si vyměňovali před stromečkem prstýnky, milenci jiného druhu věnovávali si s oblibou knížečky básní. A děti? Však to víte – barvičky, kružítka, péra, nějakou tu loupežnickou nebo dobrodružnou knížku (nezapomeňme na Robinsona Crusoe a ještě lepšího Miloslava Vlnovského, brémského kormidelníka!) anebo jen ovoce, v zámožnějších rodinách jižní. (Ještě roku 1870 inzeroval lahůdkář Švertásek, že na Vánoce obstaral vzácné „pommes d’orange“ – naše pomeranče.) Hračky patřily dlouho jen do šlechtických rodin.

Po večeři se lilo olovo a hrály společenské hry. Dámské – sekretář a pasiáns – byly nevinné, horší to bylo s mužskými. Muži hrávali v karty, a to náruživě a o velké částky. Nadarmo nehřímal v Emauzích roku 1873 páter Eustach, že muži hanobí posvátnost večera hanebným karbanem… Nebylo ovšem dopřáno všem lidem, aby se měli o svatvečer dobře, ba ani aby se dosyta najedli. V životopise Boženy Němcové čteme, že o Vánocích roku 1859 „neměla více než pět zlatých, které jí poslala paní Palacká z Itálie, a že nemohla na Štědrý den dát svým dětem více než po malém kousku ryby a jednom jablíčku. Po této večeři hrály děti o tři ořechy a Němcová spravovala Jaroušovi kalhoty“…

Do klidu Vánoc vpadla někdy nepříjemná zvěst o neštěstích, úmrtích a vraždách. O Vánocích 1815 vyvraždil zločinec Masson rodinu krčmáře Hofmanna, roku 1904 zemřel F. F. Šamberk a o šest let později udála se hrozná železniční katastrofa u Uherska. Takové příběhy působívaly na slavnostně naladěné mysli zvlášť tíživě.

Na sv. Štěpána se chodilo po domech s koledou. Za dávných časů chodili s ní dokonce pražští faráři, doprovázeni kantory a kostelníky, později byly tyto koledy, mající příchuť žebrání, konzistoří přísně zakázány. Povánoční týden byl vyhrazen účtování s mizejícím rokem, uzávěrkou v obchodech a úklidem v domácnostech. V poslední den roku účtovalo se i s vlastním svědomím v šeru pražských chrámů a večer se chodilo na „silvestra“, jenž býval v starých zlatých časech mnohem veselejší a bujnější nežli dnes. Každá pořádná hospodyně měla již doma kalendář na budoucí rok se zábavnou částí, jež byla dobrou četbou za dlouhých zimních večerů. Oblíbeny byly kalendáře vlastenecké, občanské, hospodářské, privilegované, hasičské, kdysi kalendář profesora hvězdářství Filipa Kulíka, od roku 1855 Pečírkův Národní kalendář, jenž vychází dosud.

Na Nový rok se přijímala blahopřání. Přišli kominíci, popeláři, domovníci a celá řada figurek a postaviček v čele s listonošem, jenž přinášíval – již od roku 1779 – poštovní knížku čili „postpýchl“. Ve vyšších kruzích považovalo se novoroční blahopřání za společenskou povinnost, již bylo nutno plniti osobní návštěvou nebo alespoň odevzdáním navštívenky. Když se tato povinnost stávala pro množství gratulantů obtížnou a únavnou, zavedl osvícený nejv. purkrabí Karel hrabě Chotek roku 1827 jakousi její náhražku, totiž blahopřejné lístky (říkalo se jim „omluvenky“), zdobené ocelorytinou pražského malíře a profesora malířské akademie Josefa Berglera. Výtěžek prodeje těchto grafických listů – předchůdců našich novoročenek, jež zavedl až roku 1907 malíř Stretti – byl odevzdáván dobročinným účelům. Pod obrázkem bývala krasopisně rytá a uměleckými kudrlinkami ozdobená slova „Pour Félicité“, aby žádná z obou národností nebyla uražena. A jakmile se objevili za dveřmi tři králové, nesoucí místo zlata, kadidla a myrhy pouze libovonného „františka“, pak bylo určitě a zcela jistě po Vánocích.

F. F. Šamberk,

náš slavný mim, byl v mládí muž velmi hezký. Vysoké, štíhlé postavy, světlých, načechraných vlasů a pobledlé tváře klasicky ušlechtilého profilu. Ký div, že byl miláčkem a ideálem žen a dívek. Horoucně milovala „krásného Ferdinanda“ též krásná a temperamentní zpěvačka Paulina Lucca, jež hostovala někdy kolem roku 1860 na prknech Prozatímního divadla. Do jejich milostného vrkání vpadla pojednou zlá zvěst: Šamberk byl povolán na tři léta vojny daleko od Prahy.

Štěstím pro Ferdinanda bylo, že krásná Pavlínka měla kromě něho za přítele též velícího generála v Čechách, hraběte Clam-Gallase, později neblaze proslulého vojevůdce z války v roce šestašedesátém. Pavlínka zakročila u mocného vojenského pána. Pán napsal lísteček, Pavlínka vložila ho do rukou Ferdinandových a ten odevzdal dále při asentýrce panu hejtmanovi. Hejtman lístek přečetl, zčervenal a zbledl. A poněvadž asi dobře znal zálibu svého představeného a velitele, vstal a mocným máchnutím ruky ukázal na dveře. „Marsch hinaus, du elender Hurrenhirt!“[40] zařval, až se kasárny otřásly.

Šamberk utíkal, co mu nohy stačily, vojny byl však zproštěn.

40 Ven, bídný pasáku!

Šamberk a Prodaná nevěsta

O Šamberkovi bylo známo, že v starších letech nerad chodil do divadla na kusy, v nichž nehrál. Méně bylo známo, že tento ve své době slavný umělec a dramatický spisovatel neslyšel nikdy v celém svém životě Prodanou nevěstu, ač býval se Smetanou vždycky zadobře a rád s ním hrával ve staré kavárně Slavii[41] v šachy nebo karty. Šamberkovi přátelé se vynasnažovali ze všech sil, aby Mistr na operu šel, ale marně. Šamberk je vždy odbyl nějakou výmluvou, a byl-li ve špatné náladě, bryskním „Dejte mi pokoj!“ Ředitelství Národního divadla poslalo dokonce Šamberkovi pozvánku do ředitelské lóže, když se hrála Prodaná po 250. Umělec pozvání přečetl, zahodil a opět nešel nikam. Až jednou, když byl Šamberk v zjihlé a sdílné náladě, vyzpovídal jej Mošna z jeho averze k slavné opeře.

„Víš, Jindřichu, já na ten štuk jít nemůžu, já bych tam brečel.“

„Brečel? A proč…?“

„No, kvůli Karlovi… Nejde mi z hlavy, že mu to mohli ti bařtipáni udělat…“

Šamberk znal se totiž v mládí důvěrně se Sabinou a do smrti byl pevně přesvědčen, že samozvaný „národní soud“, vyloučivši nešťastného Sabinu z národa, jednal vůči starému vlastenci a revolucionáři příliš krutě a nespravedlivě. Proto nešel na naši národní operu, aby mu nepřipomínala nešťastného libretistu.

41 Byla v témž domě jako nyní, avšak v přízemí do Divadelní ulice.

Výlet za Újezdskou bránu

Jemnostpaní, spanilomyslné panny a milí vlastenci, dnes, v neděli 25. června 1835, podnikneme společenský výlet za Újezdskou bránu do rozkošné krajiny za hradbami. Povede nás zde přítomný vlastenec Karel Ladislav Zap, jenž – ač čítá sotva 23 léta, jest již spisovatelem několika vlastivědných knížek. Jsa rozeným Pražanem, miluje své město celou silou a touhou junáckého srdce. Proto doufáme, že se nám půjde za jeho vedení a poučování tuze příjemně.

Tož vpřed! Vesele a pevně zaznětež naše kroky boží přírodou, rozezvučtež se kytary, zazni libá písni naše! A ty, náš milý Karle Ladislave, podejmiž se výkladu poutavého!

„Jsme na Smíchově, jenž rozestavuje svých 200 domů za Újezdskou branou Malé Strany dílem podle levého břehu Vltavy, dílem po blízkých návrších. 103 domy patří pod jménem vinic k viničnému úřadu, z větší části ale vlastní jména mají. Domy blíž města ležící náleží pod pravomoc pražského magistrátu, ostatní díl patří ku knížecímu schwarzenberskému panství jinonickému. Bydlí tu 3350 pracovitých lidí.

Původ tohoto předměstí jest neznámý, musí býti však velmi starý, nebo Hájek již na rok 814 vypravuje o jakémsi Rohovičovi, který proti knížeti Vojenovi prý se spiknuv, za to na houžvi starého dubu sám se oběsiti musil, načež prý veliký smích a chechtání od duchův zlých v okolí povstal, což příčinu ke jménu toho místa ‚Smíchov‘ dalo. Léta 1341 založil zde král Jan klášter kartuziánský, jenž byl roku 1420 od Husitů rozkotán. Stáltě tamto – v okolí nynější c. k. botanické zahrady. Rozměr v založení tohoto předměstí je nepravidelný, výstavnost všeliká, předce však z většího dílu úpravná, ano někde i skvostná, kupř. veliké dílny a letohrady šlechtické. Poloha jeho jest velmi krásná a utěšená, neobyčejná hojnost zahrad a sadů přebývání zde letního času velmi půvabným činí. Viztež, jak před samou branou Újezdskou, sotva jsme několik krokův pokročili, přijímá nás hezká sadba do lůna svého, v níž kolovrátek s bubínkem prostranného kola s koníčkami, tohoto zalíbeného obveselení dětí, slyšeti se dává. Hostinců a krčem se zahradami a sály jest tu mnoho, známější z nich však: číslo 1., Křižovnická, Eggenberská, bývalá Kaunická zahrada a na konci tohoto místa stojící, úpravná hospoda Schwarzenberská, krátce zvaná Na Knížecí. Znamenitější stavení jest farní kostel sv. Filipa a Jakuba, malé stavení původu dávného, v podobě však kolikráte obnovené. Dle Šallera již r. 1333 byl prý farním kostelem. Pak veliké a nákladné kattonové dílny a bělidla bratrů Porgesů, synů Wienera, Šika a komp., letní dům knížete Fürstenberga, někdy hrab. Wratislawa, s velikou, velmi příjemnou zahradou, v níž každý se procházeti může, nádherná v nejčistším řeckém slohu r. 1829 a 1830 vystavěná vila čili letohrádek velikomyslného, o naši mateřskou řeč a literaturu vysoce zasloužilého knížete Rudolfa Kinského, s rozlehlou, velikými útratami vzdělanou zahradou na jižní straně Petřína. Kamkoli zde oko pohlédne, nalézá něco zanímatelného, veliká zahřívárna a libohrádky na vejšce zdaleka se skvějí, sem tam se proplétají stinnými hájemi pozvoly nahoru vedoucí stezky, besedy neb světlé květinami obsazené prostraniny se střídají. Všecka velikého toho díla ouprava dokazuje výtečný vkus i vznešeného ducha jejího zakladatele, jenž na tomto dlouho zanedbaném místě tak utěšený ráj k nemalé ozdobě města otcovského vytvořiti uměl. Z oken nádherného, skvostně upraveného letohrádku překvapuje nás opět nevyrovnaná vyhlídka na Smíchov, Staré i Nové Město se širokou, ostrovy a loďkami obživenou Vltavu, a čím výše v zahradě se procházíme, tím více se toto kouzedlné podívání před námi rozvinuje, tím více rozmanitosti nabývá. – Tu, nedaleko kostela, blíže břehu vltavského jest c. k. botanická zahrada, veliká, dobře spořádaná, několika zahřívárnami a vlastním vodovodem opatřená, a oplývá rostlinami všeho druhu k poučení mladých lékařů. Byla zřízena r. 1775 jako jezuitské letní refugium. Letohrádek při řece stavěl Dientzenhofer.

Jsme půl hodiny za Újezdskou branou, přicházejíce od Smíchova po silnici plzeňské do příjemného údolí k západu se táhnoucího. Vinice, letohrádky, štěpnice a hájky vůkol po návrších rozestavené obkličují nepatrnou vesničku Košíř nebo též Kosíř, před nímž Malostranský hřbitov se nachází. Jeho příjemné položení v tomto tichém údolí, množství květin a stromů, mírní poněkud hrozný obraz smrti a pominutelnosti naší bytnosti zemské, který se nám na takových místech před oči staví. Znamenité stavení nového přívětivého kostela, ku kterémuž teprv r. 1831 dne 20. června základní kámen slavně položen byl, jenžto ale nákladem mnoho dobrodinců již se dostavuje, stojí na východním konci hřbitova, hezkou věží kupředu obrácen, odkud prostřední stromořadí až k druhému konci celé prostory vysázeno jest. Uprostřed hřbitova bude státi na vysokém kamenném podstavci železný památník knížete biskupa pasovského, Leopolda hraběte z Thunu a Hohenštejna, r. 1826 v Pánu zesnulého. Představuje jeho klečící, z otevřené před sebou knihy se modlící podobu v biskupském ornátě, ohromné velikosti, neboť ačkoliv klečíc představena, měří 8 střevícův zvýší. Byla v hutích hořovických dle kadlubu čili modelu slovutného sochaře pražského Václava Prachnera (zemřel 1832) ulita. Mimo to nalézáme zde hojnost jiných znamenitých náhrobků, na nichž výtečná díla našich domácích umělců jako na veřejné výstavě nám přehlednouti lze. Tento hřbitov byl teprv r. 1786, když císařskou zápovědí pochovávání mrtvých v kostelích a vůbec ve městě přestalo, ku pohřbu umrlých z Malé Strany, z Hradčan a od r. 1791 také ze Smíchova ustanoven, pročež tu, mimo jeden nápis od r. 1674, žádných starých náhrobků neshledáme.

Za Košířem nachází se také krásná zahrada hraběte Clam-Gallase, plná nejpůvabnějších procházek. Nevstoupíme ale, anžto přístup do ní jen tomu jest volný, kdo se lístkem, v pražském domě majitele obdrženým, vykázati může. Obraťme zrak i kroky raději naproti k Cibulce. Tak se nazývá příjemné letní sídlo vzpomenutého již biskupa hraběte Thuna, a jest za Košířem, as malou hodinku od města vzdálená. Příjemná, obecenstvu otevřená zahrada pro své rozmanité okrasy z města mnoho hostů v létě do svého stínu vábí. Vidíme tu veselé altánky, rozličné sochy, besedy, dřevěné mosty přes rokle, chrámky, poustevnickou jeskyni, schválně sestavené zříceniny rytířského hradu s ohromnou věží, v nížto žalář s vězněm, z hořejška daleká vyhlídka k městu atd. Za Cibulkou leží v rozmanitém vůkolí u plzeňské silnice onen z pradávných časů pověstného dívčího boje známý týn Motol.

A nyní zaměříme krok k poušti sv. Prokopa. Tiché toto údolí, v němž někdy Bohu milý, nábožný muž Prokop, opat kláštera sázavského, odloučen ode všeho hluku světského přísný život svůj vedl a skonal, leží as hodinu cesty jihozápadně za Újezdskou branou. Cesta vedoucí přes zelené výšiny zanáší nás líbeznou rozmanitostí svých vyhlídek tak příjemně, že dříve svého nadání u hezkého kostelíčka se spatříme, který ke cti nadřečeného svatého na konci této výšiny nad údolím postaven jest. Ve skále vytesané schody nás vedou dolů k jeskyni, jež mu za přístřeší sloužila. Naše vůkolí nám romantickou obrazotvorností malují předvěký život poustevníků. Tato jeskyně vztahuje se několik set kroků do vnitřnosti vrchu, na němž onen kostelíček stojí. – Jestiť tmavá a někde tak úzká, že jeden po druhém jenom prolézti může, k tomu půda tak zkluská a mokrá, že se nižádný v čistém šatu do ní odvážiti nesmí. Slyšíme šumot podzemních vod, přes které nám leckdes kráčeti jest, až se posléze dostaneme do prostrannějšího pozadí, kde vlastní byt toho svatého muže byl. Při světle pochodně zde spatříme kamenný kříž a hladký na zemi ležící kámen, v němž lidská podoba vytlačena jest, což prý, jak nám pověst praví, se tím stalo, že Prokop na něm ve spaní odpočíval.

Vrátivše se opět na světlo denní, scházíme konečně do zeleného údolí, v němž tichý potůček lučinami se vine a kola osamělého mlýna žene. Národní slavnost, která se ročně v neděli po svátku sv. Prokopa v červenci zde slavívá, přivábí někdy mnoho měšťáků do toho ode světa odloučeného místečka. Následujíce tok potůčka romantičným údolím, kde jednotlivé šedé skály jako staré hrady nad roští strmí a vesnici Hlubočep (nebo Hlubočerp) obkličují, dostáváme se za ½ hodiny opět do otevřené krajiny u Slychova (Zlíchova) k Vltavě. Zdejší přívětivý kostelíček na jednotlivé skále nad řekou stojící, líbezný pohled podává. Běží tu zbraslavská silnice. Branické vápenné skály strmí na pravém, příkré návrší na levém břehu vážně plynoucí Vltavy. Silnice ouzce okolo řeky se vine, byvši roku 1741 od Francouzů prachem ve skále prodělána a též vyzděna. Za osamotní hospodou, Vyskočilka nazvanou, kde berounský kraj s rakovnickým hraničí, leží v ouzkém údolíčku mezi vysokými vrchy skrovná víska Malá Chuchle, kde se nacházejí již od starodávna známé, uzdravující lázně. Studánka prejští se několik set kroků odtud z blízké skály a dřevěnými žlaby do veselého, příhodně uspořádaného stavení teče, kde v kotlích se zahřívá a v 5 koupelích spotřebuje. Antonín Scrinci, pověstný za svého času lékař a rektor Pražských vysokých škol, sepsal učené pojednání o látkách této vody, o její potřebě a oučincích. Ačkoliv za přísně minerální lázně považovati je nemůžeme, přece mají pro nás velikou cenu a pro krásné procházky, nákladně po návrších vysázené, bedlivě opatrované sadby Pražanům vždy oblíbeným místem pro vyrážku zůstanou, ačkoliv 1½ hodiny od města jsou vzdáleny.

V sousedních skalinách nalézáme velké množství dílem velmi vzácných zkamenělin mořských živočichů a rostlin, skoro naskrze ve smrdutém vápně, spočívajícím na pevném, snadno však větraném zelenelu hukovém.

Letního času od 2. května dojíždí sem z města v neděli a ve svátek společenský vůz, totiž před polednem v 8. a 10. hodinu, odpol. ve 3., 5. a 7. hod. Osoba platí 12 kr. stř. Jeho stanoviště bývá před Újezdskou bránou. – Zpáteční cestu do města nastoupíme po vodě. Hle! Tu máme pohotové loďky, na kterých pozvolna po lesknoucí hladině řeky v temném světle vycházejícího měsíce k Praze se kolíbati budeme.

V Podolí před Vyšehradem u tamějšího hostince přistavíme, a tak skončíme jeden z nejveselejších výletů, který v bližším okolí hlavního města podniknouti se může.“

Zpráva o orloji,

kterou pánům purkmistru a radě Starého Města pražského

L. P. 1570 podal Jan Táborský, knihpísař a správce orloje.

Orloj pražský jest ne jako jiný orloj, ale jest všem učeným lidem a astronomům divný a vzácný a neučeným nesrozumitelný, takže kto v umění hvězdářském nic nezná, žádný ten bez ukázání, zvlášť pak v sférách, jemu vyrozuměti nemůže, než na kolik hodin ruka ukazuje, anobrž astronomuom, ač toho napřed znají, ne vždy srozumitedlný jest, leč by jim tajnosti jeho ukázány byly. I kterakž tedy laik a člověk prostý a neučený spravovati by jej mohl, leč by zvláštním darem božím v tom a vtipem mimo jiné obdařen byl, aneb leč by dostatečně v něm vyučen byl? Neb není na tom dosti, že by on váhy natáhl, aby hodiny bily, ale aby uměl spraviti, aby dobře bily a nemajlily. A ještě na tom dosti není, ale mnoho, což níže vypsáno jest, jiného znáti a uměti spraviti musí.

Orloj ten jest rozprávky a chvály hodný ve všech krajinách nad jiné všecky veliké orloje na světě, jehožto chvály já tak vysoce vypraviti neumím, aby on ještě vajše a více vychválen hoden nebyl, neb nevím a nedržím, aby mohli na něj misternější a divnější orlojové kde v kterých končinách světa nalezeni býti, ale dosti by bylo, aby aspoň jeden jemu rovný nalezen byl. A že to tak jest, porozumí se tomu, když tento spis všecken přečten bude. Ač i já viděl jsem jeden orlojík ne veliký o vosmi sférách vtipně a divně udělaný a znamenitě chvály hodný, kterýž jest potom dostal se JMti arciknížeti Ferdinandovi. Ale však nemůže se jeho mistrovství vyrovnati mistrovství orloje tohoto. Neb dvě sféry orloje tohoto ještě více v sobě zavírají, nežli oněch všech osm a v menším počtu kol více působí tento než onen v mnoho větším počtu.

A protož, zdálo-li by se někomu, že jsem i já orloj tento přechválil, nechť mi to v pravdě poví a v jistotě ukáže, kde takový, tak znamenitý a divný orloj mají. A když se to tak najde, ne strany nějakých tatrmanuov a jiných aparátův bystře a nákladně, ale neužitečně udělaných k podívání a k divadlu lidu obecnímu připravených, ale strany mistrovství astronomského učeným lidem divného a jim i lidu obecnému potřebného, tedy já od svého pustím. Orloj tento tak divný a znamenitý jest, že já divěcí se jemu mnohokrát jsem říkal, že jest nebeský orloj. A ne bez příčiny, ale z příčiny přirovnání k běhu nebeskému. Neb jest k němu tak přirovnán, že jak slunce na nebi buď to cursu violento seu rapto, během prudkým, totiž všeho nebe běžením a jeho, totiž slunce i všech hvězd s sebou od východu k západu nesením běží, buďto také motu naturali, totiž jak během svým neb hnutím přirozeným povlovným od západu k vajchodu po zodiaku jde neb postupuje a na kterém znamení i na kolikátém stupni každý den z rok do roka stoji, v kolik hodin kdy vychází, v kterú hodinu na poledni stojí, kde zapadá, jak vysoko od vajchodu supra horizontem a kterak blízko k linii polední a jak nízko k západu sub orizonte, totiž pod zemí v noci jest, anobrž také i to, jak od nás jda po zodiaku v ubajvání dne na zimu se oddaluje a zase v přibajvání dne na léto k nám se přibližuje. Tak všecko na sféře orloje toho se nachází, spatřuje a ukazuje.

A též o měsíci, kdy nastává, kdy první čtvrt, kdy plný, též poslední čtvrt jest a jak ho přibajvá a ubajvá. Též na které znamení který den jest a na kolikém stupni a jak vysoko nad zemí nab nízko pod zemí kdy stojí a kterak daleko od slunce kteréhokoli dne od nastání svého odšel a zase od plnosti své k slunci přišel. Též také o dvanácti znameních, v kterú hodinu které z nich vychází a které zapadá a kdy kterých VI nad zemi a kterých VI pod zemí jest, tak všecko na sféře nachází a ukazuje, leč by se co pokazilo a správce jinak řídil, než by náleželo.

K tomu také i hodiny planetní, horas inequales, tento orloj na své sféře bez chyby ukazuje, a tak tedy nezdá se mi neslušné nebeským orlojem jej jmenovati.

Ukazuje se také na sféře dolejší každý den a svátkové přes celý rok, neb jest na ní napsán celý kalendář obecní, s dvanácti měsíci obyčejnými a s zlatým počtem, kterýžto počet vždycky ustavičně oznamuje, který den nový měsíc nastati má a kterého roku třináctý měsíc přibude a kterého měsíce obyčejného hruden[42] se přitrefí, nébrž i kterého dne nastane.

Přidán jest také zlatý počet černou barvou napsaný od 21. dne března až do 18. dne dubna, po kterémž se vyhledati může, v kterú neděli Veliká noc bude kteréhokoli roku. A při tom netoliko napsáno, ale i figury namalovány jsou dvanácti měsícův s dvanácti znameními i s jejich zvláštnostmi a povahami, jaká se díla kterého měsíce dělají a kterého měsíce slunce na jedno každé znamení i kterého dne vchází.

42 Úplněk.

Zvířata ve Stavovském divadle

Z Výmaru, 20. září 1816. J. Exc. tajný rada J. W. v. Goethe poděkoval se z intendance dvorního divadla na znamení protestu proti vystupování „učeného psíka pana Aubryho“ na této scéně. J. V. vévoda Karel August vyslovil při této příležitosti našemu slavnému básníku dík a uznání za dosavadní vzornou správu dvorního divadla.

Z Vratislavě 31. května 1823. Dnešním dnem opouští naše divadlo jeho sekretář a herec p. Carl v. Holtei. K tomuto kroku přinutila jej výpověď, již obdržel pro ustavičné rozmíšky s kolegy, které p. Holtei dokonce nutil, aby pohostinsku vystupovali v cirkuse Tourniairově, nečině přitom rozdílu mezi dramatickými umělci a potulnými komedianty. Obecenstvo nebude zajisté litovati odchodu p. Holteiova, spíše současného odchodu jeho choti Louisy, jež se svým uměním i půvabem zapsala hluboko do jeho srdcí.

Do počátku 19. století konaly se pouťové a jiné atrakce na hrbolovitém prostranství t. ř. Rejdiště.[43] Když však přišel o Vánocích 1822 Jacques Tourniaire s myšlenkou obrovského cirku, umístěného ve stanu, neseném složitou konstrukcí, tzv. „chapiteau“, musila mu městská rada přikázati prostranství větší. Bylo jím dřívější náměstí Josefské. Ač mělo dvě výstavné budovy, Prašnou bránu a empírovou celnici, bylo ještě rázu maloměstského, ba skoro venkovského. Tam produkovala se v dosud nevídaném cirku celá Tourniairova rodina v čele se svou hvězdou Mlle Adelaidou od 1822 do 1836 každoročně. Jezdci na koních osedlaných i neosedlaných, umělci v převlékání, artisté všeho druhu: tanečníci, gladiátoři, voltižéři, žongléři, cvičitelé koní, včetně šašků, jimž se odborně říkalo „cascadeuři“ a jiní – to vše bylo pro tehdejší Pražany skvělou a překvapující podívanou. A což teprve Mlle Adelaida, zlatý hřeb každodenního programu – stojící v těsném trikotu na cválajícím oři a posílající na konci výstupu hubičky v záři bengálských ohňů! Všechna kukátka byla namířena na její dvacetiletý půvab, aby vychutnala všechny „attitudy“. Není divu, že celá Praha hrnula se večer na „rajteráky“ a o ničem jiném nedebatovala než o proslaveném cirku.

Neméně byl oblíben zvěřinec Holanďana Hermanna van Akena, jenž byl jakýmsi doplňkem Tourniairova podniku a vystupoval s ním současně neb střídavě. Do módy přišly zvěřince, zejména přivážely-li vzácná a exotická zvířata, lvy, tygry, leopardy aj. Zvláštní zájem budil „africký kůň“ (zebra), jejž spatřila většina Pražanů ve svém životě poprvé. Úspěchem Akenovým a rodiny Tourniairovy byli zlákáni četní menší podnikatelé, a tak se Josefské náměstí stalo pevným stanovištěm cirkusových a zvěřincových atrakcí téměř na půl století.

A nebylo to snad jen prostomyslné obecenstvo, opájející se exotickým půvabem cirků, nýbrž i vrstvy vyšší, měšťanské. Pokud jde o zvěřince, stačí zjištění, že v Akenově podniku byl stálým a honorovaným vykladačem o vystavené zvířeně proslulý univerzitní profesor Mikan.

Není divu, že za takových okolností zelo Stavovské divadlo, jediná stálá a oficiální pražská scéna, prázdnotou. Divadlo zaplnilo se jedině o pohostinské hře některého vynikajícího hosta, ale jakmile odejel, rval si ředitel nad prázdnou kasou vlasy. Nic nepomohlo stálé měnění repertoáru, nádherné výpravy světových oper, všeliké lehké hry, jako byly burlesky, frašky, pantomimy; netáhly již baletky ani jiné hopsandy, ba ani slavný komik Feistmantel – a to bylo v staré Praze slovo! – poněvadž jeho publikum dlelo – na Josefském náměstí. Za těchto chmurných dob zkrachoval ředitel Stavovského divadla Franz v. Holbein[44] a na jeho místo nastoupil ředitelský triumvirát Kainz–Polavský–Štěpánek. Tři hlavy vymyslí více než jedna, dají-li své rozumy dohromady.

Tak se stalo, že roku 1826 objevil se na divadle zčistajasna napodobitel zvířat Mayerhöfer, člen divadla na Vídeňce. Slavil v Praze pravé triumfy, zejména ve „svém“ kousku Leopard a pes. Mayerhöfer hrál leoparda, pes byl opravdový. V jiné aktovce, Vlk na kouzelných skalách, získala si srdce Pražanů jeho choť Jitka, napodobující vlčici. Několik místních „spisovatelů“ pokusilo se napsati pro Mayerhöfera „zvířecí“ kusy. Zdá se, že tyto plody příležitostné múzy zůstaly v rukopisech. Neméně úspěšný byl „opičí“ imitátor a spolu groteskní tanečník Fenzl z dvorního divadla ve Stuttgartě, a to v melodramatu Joko, brazilský opičák.

Všechno to nebylo nic platné. Praha si nepřála viděti pouhé zvířecí napodobitele, nýbrž zvířata pravá. Jinak řečeno, alespoň část proslulého Tourniairova cirku – a to na prknech Stavovského divadla, zasvěceného – „Patriae et musis“.[45]

(Přitom musíme poznamenati, že již roku 1816 – tedy za ředitelství „papá“ Liebicha – vystupoval na Stavovském divadle herec Karsten se svým cvičeným pudlíkem – týmž pejskem, jenž právě předtím slavil triumfální tažení německými divadly a kvůli němuž poděkoval se Goethe z intendantství dvorního divadla ve Výmaru. Také v Praze měl psík, vystupující v kuse Pes pana Aubriho de Mont-Didier, nesmírný úspěch, zejména u obecenstva, jež jindy do divadla ani nepáchlo.)

Ředitelé odolávali tomuto volání, pokud mohli, nejdéle, nakonec se však přece jen podřídili zálibě a vkusu svého publika. Cestičku do divadla vyšlapala svým pánům malá slečna Bezzy. Bylo to slůně osm coulů vysoké, které hrálo s běloušem tak roztomile, že si rázem získalo sympatie pražských dam. Teprve po malém tlustokožci objevila se na prknech Stavovského divadla slavná rodina Tourniairova a opět to byla Mlle Adelaida, jež slavila se svým partnerem Mr. Armandem triumfy v různých špektáklech jako Timur, Fra Diavolo a Obležení Očakova.

Na deset let byl pak pokoj a skoro se zdálo, že „zvířecí“ horečka ustala, když pojednou se objevil zčistajasna roku 1837 – ironií osudu bylo to právě v čas pohostinských her Devrientových a Dessoirových – na scéně pražského divadla napodobitel opice Klischnigg. V patnácti po sobě následujících představeních sehrál celou sérii opičích úloh a pražské obecenstvo pozdravilo jej – právě tak jako jeho předchůdce – s nadšením. Však se také tento „přední mimik divadel pařížských a londýnských“ činil všemožně, aby se divadelnímu publiku zalíbil. Jako opičák Mamok nebo Muri lezl na scéně po stromě, dal se pronásledovati hlídači a utekl jim dokonce po provaze na velký lustr divadla. Diváci trnuli strachem, vyráželi ze sebe výkřiky údivu, mručeli pochvalou a nakonec řičeli radostí. Klischnigg produkoval se též – a to velmi naturalisticky – jako žába Buri, kromě toho tančil, stoje na hlavě, tak obratně, že měli diváci jeho nohy za ruce.

Ale též Bezzy z cirku Tourniairova měla nástupkyni v mladé slonici, slečně Babě, jež patřila proslulému varietnímu podnikateli Averinovi. Slečna Baba měla hlavní úlohu v kuse Mouřenínova pomsta aneb Slon jako záchrance a mstitel. Romantická činohra se zpěvy o čtyřech tableaux. Když Baba zachránila malé dítě před lupiči, jež zahnala chobotem na útěk, rozšlapala lahvičku s jedem připraveným na dítě a zachránila je na svém hřbetě z hořícího domu po žebříku – nebralo nadšení útlocitných dam konce.

Teď však měla dost podobných kousků intendance a divadelní komise. Odkázala ředitele Stögera na smlouvu, připomenuvši mu, že nehodlá nadále trpěti, aby se ze zemského divadla stala stáj pro slony, koně, opice a jiné zvířectvo, jejichž vystupování energicky zakázala.

S ohledem na bídnou finanční situaci ředitelovu byly mu ještě na čas povoleny jiné atrakce – kouzelníci, eskamotéři, výstřední tanečníci, hudebníci, parodisté a zázračné děti – ale i ty zmizely záhy spolu se Stögerem z prken Stavovského divadla, jež bylo vráceno svému účelu.

43 V místech nynějšího Smetanova náměstí.

44 Poslední potomek slavného malíře Hanse Holbeina. V Praze řediteloval v letech 1820–1824.

45 Vlasti a múzám.

Vstupní řeč

Ve čtyřicátých letech minulého století vítával obávaný univerzitní profesor Haimmerl počátkem studijního roku posluchače vždy touž řečí: „Vidím před sebou budoucí biskupy, kanovníky, faráře a jiné hodnostáře kněžské. Vidím tajné a guberniální rady, desk zemských ingrosisty, prokurátory, dvorní i magistrátní sekretáře a jiné vysoce postavené úředníky, soudce, notáře a advokáty. Slovutné chirurgy, primáře, prefekty a profesory. Důstojníky a snad i budoucí generály. Hluboce skláním se před vámi, slovutní pánové! – Před sebou vidím však též,“ Haimmerlův dosud vlídný hlas zazněl teď zlostně a přísně, „některé ničemy, zběhlé studenty, mastičkáře, pokoutní písaře, komedianty, opilce a poběhlíky. Ó, běda vám, vy mizerové, uličníci, lenoši a darmošlapové, nebudete-li pilně slov svých učitelů poslouchati, řádně se učiti…!“

Po celý rok těšívala se akademická mládež na toto veselé vyražení v šedém životě studijním a profesor míval při něm tolik posluchačů, že div pod nimi nepraskla podlaha starobylého a vetchého Karolina.

Národní soud nad Karlem Sabinou

11. června 1869 vybuchla před budovou pražského policejního ředitelství petarda. Z okolnosti, že policie šla po pachatelích, jejichž jména znal jen kroužek zasvěcenců, přímo a najisto, usoudili národní pracovníci, že v jejich středu nachází se zrádce. Nadhozeno bylo jméno Karla Sabiny, významného spisovatele a kdysi revolučního bojovníka, jenž byl již od mládí založen výstředně a dobrodružně. Kromě toho byl přístupen podplacení, ježto tonul v bídě a dluzích. Také časopis Vaterland ukazoval na Sabinu takřka prstem, ač jej nejmenoval. Sabina vystupoval ve společnosti dále se zdánlivým klidem a sebevědomím, střežen však „tisícerýma očima a tisícerýma ušima“. Když se vyskytla další udání jednotlivých politiků a vlastenců, bylo podezření na Sabinu-udavače zesíleno. Skrejšovský nastražil na něho různé výroky, které se skutečné dostaly k uším policie. Kromě toho získal penězi policejního tajného agenta Tausenaua, jenž mu dodal seznam konfidentů i s jménem Sabinovým. Dr. Grégr získal opět policejní raport, psaný beze vší pochyby Sabinou. Vůdčí politikové a spisovatelé usnesli se tedy na tom, že odstraní Sabinu z veřejného života sice rázně, ale tiše, aby nevznikl skandál.

O tom vypravuje Jakub Arbes:

Po vzájemném dohodnutí se s nejdůvěrnějšími politickými přáteli učiněno následující: Sabina vyzván, aby se dne 30. července (1872) odpoledne dostavil do bytu advokáta dr. Jana Kučery, kamž dostavili se před ustanovenou hodinou kromě dr. Kučery také ještě J. Barák, V. Hálek, J. Neruda, August Švagrovský a Emanuel Tonner.

Sabina, domnívaje se, že jest pozván k nějaké důvěrné poradě politické, dostavil se s výrazem bezstarostným a pranic se nepozastavil nad tím, že se tvářili političtí přátelé vážněji a opravdověji než kdy jindy.

„Nu, co jest?“ optal se, postřehnuvši, zasedaje za stůl, nápadnou zamlklost. I byl mu ukázán jeden z tajných jeho policejních raportů s lakonickým dotazem: „Psal jsi to?“

„Psal!“ zněla odpověď bez jakéhokoli prý vnitřního pohnutí k nemalému podivení, ba ustrnutí všech přítomných.

„A tyto další raporty – také?“ naléháno na Sabinu.

„Také!“ zněla odpověď.

„Byl jsi tedy skutečně v tajném styku s policií jako její konfident – jako tajný policejní agent?“

„Byl!“ přiznal Sabina upřímně, jako by šlo o záležitost nejpodřízenějšího druhu.

Tím byl Sabina netoliko jen usvědčen, ale usvědčení jeho dotvrzeno také ještě jeho vlastním přiznáním.

O pohnutkách, jež jej již před lety dohnaly k tomu, že konal služby tajné policii, vypravoval pak Sabina, ovšem podrobněji nežli my zde referujeme, v tento smysl:

„Na sklonku let padesátých onemocněl jsem nebezpečně. Lékař vzdával se již naděje v mé uzdravení a – bída, beznadějná bída provázela moji chorobu. Byl jsem na tom hůře nežli žebrák, který si může aspoň na skývu chleba vyžebrati. Pozdraviv se, byl jsem vysílen. Marně jsem se ohlížel po nějaké pomoci, marně jsem se jí tu a tam domáhal a doprošoval. Opustiv po prvé po nemoci svůj byt, abych na čerstvém vzduchu pookřál, sotva jsem se vlekl. Náhodou mne potkal starý jeden známý, policejní úředník. ‚Probůh, člověče! Co je vám? Jste zbídačen jako po mučení!‘ Pověděl jsem, že jsem byl churav, že se nalézám v tak hrozné bídě, že mi bezpochyby nezbude nežli dobrovolná smrt. ‚A nikdo, pranikdo vám nepodá pomocné ruky?‘ ‚Nikdo!‘ odpověděl jsem, poněvadž jsem jinak odpověděti nemohl, poněvadž veškeré mé úsilí doprositi se někde nějaké pomoci bylo úplně marné. ‚Co dělat? Co počít?‘ zahučel policejní úředník, načež nakloniv se k mému uchu, pravil: ‚Poslyšte, Sabino! Kdybych mohl, vypomohl bych vám sám, ale víte, jak se mi vede. Když však vás všichni opustili, pokuste se aspoň zachrániti pouhou existenci! Byli jsme přes Vídeň cařihradskou vládou vyzváni, abychom podali policejní relaci o poměrech bulharských studentů, kteří zde v Praze právě studují. Vy to znáte. Napište nám něco, ať už cokoliv. Policejní ředitelství vám to bude honorovat…‘“

Co dále se sběhlo, jest bezvýznamno. Sabina se přiznal, že relaci tu skutečně napsal a zahájil tak, krutou bídou dohnán, tajně své styky s policií jako její konfident…

Vyznal-li se Sabina i z pohnutek hanebného svého počínání tak upřímně, jako se byl přiznal ke skutkům samým, zůstalo jeho tajemstvím. Ale z toho, co jsme byli registrovali, vysvítá, že nebral útočiště k žádné vylhané výmluvě, nýbrž že mluvil pravdu.

Po upřímném, byť i právě ne zkroušeně kajícím přiznání se Sabinově šlo především o to, co se má nyní státi.

„Po tom, k čemu jsi se byl právě přiznal, stal jsi se v české společnosti naprosto nemožným. Co teď?“ připomenuto.

Sabina pokrčil rozpačitě ramenoma.

„Nebylo by snad nejlíp, kdybys opustil Čechy, a vystěhovav se do Německa pokusil se o své štěstí v cizině? Vyznáš se v jazyku německém rovněž tak obratně jako v českém. Možná, že se ti podaří zachytit se.“

Sabina jevil ochotu. „Ale jak se toho odvážit!?“ namítnul. „Nemám peněz ani na cestu, neřkuli k tomu, abych mohl po nějaký čas v cizině žíti jako literát teprve začínající…“

I shodnuto se v ten smysl, že mu někdejší političtí i osobní přátelé slíbili sehnati tisíc zlatých, aby měl aspoň jakýs takýs fond do začátku, a sto zlatých doručeno prý mu buď hned, neb o něco později a – Sabina opustil, jak již víme, po několika dnech Prahu – v naději, že hrozný skutek, z něhož se byl v nejužším kruhu někdejších přátel upřímně vyznal, zůstane pro nejširší veřejnost i nadále tajemstvím.

Neodejel však bez odkladu přímo do ciziny, nýbrž pouze do Podmokel, kde bezpochyby čekal na zaslání další slíbené podpory peněžité.

Sehnání peněz k jakýmkoli účelům povšechným a neosobním bývá však u nás, jak známo, vždycky spojeno s překážkami začasté nepřekonatelnými. A tak stalo se, jak se zdá, i tentokráte. Slíbená další podpora Sabinu prodlením několika dnů nedošla. Mimo to některý z účastníků důvěrné schůze v bytu dr. Kučery prozradil aspoň tresť záhady, takže zpráva o tom dostala se především do kolínské České koruny, čímž i Národní listy donuceny podati 10. srpna 1872 v čele Denních zpráv toto lapidární prohlášení: „Pan Karel Sabina stal se zrádcem národa. Byv překonán nezvratnými důkazy, přiznal se sám, že byl ve službě tajné policie. Političtí přátelé naši postarali se o to, aby jej na půdě domácí učinili neškodným. Sabina volil dobrovolné vyhnanství, opustiv ve středu (7. srpna) ráno Čechy navždy. – Dojati hlubokým žalem a roztrpčeni v hloubi duše své nad zrádným jednáním muže, vynikajícího nad jiné duchem a činností neobyčejnou ve všech téměř odvětvích národního našeho života, poháníme Sabinu na soud národa a příští dějepravy, která – až naplní se dnové jeho – nad hrobem zrádce-vlastence rozluští podivnou psychologickou záhadu, kterak dvojí tak rozdílná, jedna druhou přímo vylučující, činnost mohla po dlouhou řadu let srovnati se v osobě jedné.“

Tajemství bylo tudíž vyzrazeno a účel Sabinova uchýlení se do ciziny zmařen. Bezpochyby došla Sabinovi i první záloha jednoho sta zlatých a možná, že četl i Prager Abendblatt, úřední list, v němž bylo remonstrováno proti „nezákonnímu“ prý počínání si někdejších přátel Sabinových, což vše kromě snad i jiných některých pohnutek přimělo Sabinu k návratu do Prahy. Rozhořčen nad prozrazením svým a snad i tím, že mu nebylo umožněno uchýliti se skutečně do ciziny, oznámil celý případ u c. k. zemského jinak trestního soudu, kterýž na základě Sabinova udání zavedl se všemi někdejšími jeho přáteli, kteří byli Sabinovi nabídli vystěhování se do ciziny, vyšetřování pro zločin veřejného násilí, poněvadž prý jej mocí nutili opustiti vlast, a tak zákonem zaručenou osobní jeho svobodu ohrožovali.[46]

Mimo to napsal a vytisknul Sabina také ještě omluvnou Obranu proti různým nařknutím, na kterouž bylo tu a tam také v časopisech odpověděno – vesměs v neprospěch Sabinův. Všeobecně pokládána tato Obrana za zcela obyčejný a bezvýznamný pamflet, v němž autor spoustou příkrých slov ulevil svému rozhořčení, a nikdo nebo skoro nikdo nedbal, že obsahovala také tato lapidární slova:

„Mocnějším hlasem jest mi hlas vlastního svědomí a přesvědčení, že jsem ani věci národní, ani osobám kterým nikdy neublížil a nikoho do neštěstí neuvedl.“

Od té doby, vlastně již od okamžiku, kdy opustil v srpnu 1872 Prahu, byl Sabina v české společnosti morálně mrtev. V kruzích českých nikdy již se neobjevil. Živě se v potu tváři i nadále výtěžkem svého péra, vycházel pouze jen vpodvečer v přestrojení: v paruce, s falešným vousem a černými brejlemi a byl jen někdy někým jako kdysi Nerudou a Quisem poznán, nebo se také, ovšem jen v případech mimořádných, někomu, jako např. herci Šamberkovi a jiným, prohlásil sám, prose v hrozné bídě své za nějakou výpomoc… Z nakladatelů a vůbec tzv. literárních „chlebodárců“ poskytnul mu, pokud víme, pomocné ruky jedině Alois Hynek, kterému Sabina napsal pod pseudonymem Želenský tři romány české a jeden německý.

Tak žil nebo správněji řečeno živořil Sabina ještě pět roků. V létě roku 1877, kdy obýval skrovný byteček v nově vystavěném tehdy nárožním domě naproti domu, v němž nalézá se nyní redakce Národních listů, ochuravěl nebezpečně poznovu. Pamatujeme se i na okamžik, kdy došla o tom zpráva do redakce Národních listů, nalézající se ještě doposud U Zlaté lodi, a nemůžeme opomenouti mlčením, že dr. Julius Grégr okamžitě zaslal rodině Sabinově peněžitou podporu a po několika málo dnech další, která byla bezpochyby poslední podporou, jež byla Sabinovi z českých kruhů poskytnuta.

Několik dní poté Sabina zemřel. Pohřeb jeho odbýván v neděli za pošmourného a chvílemi deštivého odpůldne a zúčastnilo se ho kromě nejbližšího příbuzenstva jen několik osob, skoro vesměs dělníků. Z literátů a vůbec známých osobností nezúčastnil se pohřebního průvodu nikdo.

Za rakví ubíral se také chundelatý psík, odrůda známá pod jménem špiclík – poslední – věrný soudruh Sabinův…

46 Trestní řízení bylo záhy zastaveno.

Manrico Giuseppe

Václav/Wenzel Cicvárek

Ve třech čtvrtích minulého století chytil velkomlynář Václav Cicvárek z Mladoboleslavska neuhasitelnou touhou po divadelní slávě. Ježto měl pěkný tenor, vystoupil v Prozatímním divadle v roli Manrica. V trubadúrském kostýmu nevyvolával ovšem iluzi, že jeho vlastí je země oranží. Jeho masem přeplněné triko bylo večer zpoceno trémou. Cicvárek představoval nyvého jinocha v mohutném plnovousu, při hře zdvíhal ruce prkenně jako loutka, díval se víc na kapelníka než Leonoru a od napovědovy budky se nemohl odpoutati. Svým přátelům koupil a rozdal většinu lístků, a tak nebylo divu, že když „napařil“ ve strétě vysoké C, mohla se klaka ukřičet a utleskat. Cicvárek si byl vědom, že jeho úspěch byl umělý. Proto se záhy odstěhoval na divadlo německé, kde vystoupil jako host ve Wagnerově revoluční opeře Bianca a Giuseppe aneb Francouzi před Nicou. (Operu napsal Wagner na slova svého pražského přítele Knittla.) Jako „slavný pěvec“ dal se Cicvárek uvítati na scéně barytonistou Šebestou. „Úspěch“ z českého divadla se opakoval i zde. Opět „napařil“ vysoké C, opět létaly věnce a řádila klaka. Dosáhnuv snadno a rychle slávy, odejel pan tenor-mlynář nikoli na turné po Americe, nýbrž do rodné vsi, kde potom ještě dlouhá léta vévodil ochotníkům.

Uvítání Cicvárkovo na německém divadle vykreslil pro Humoristické listy Kolár a Šamberk napsal k obrázku článek, podepsaný „Adelprt Schebesta“ a zesměšňující jeho špatnou němčinu právě tak jako bařtipánskou domýšlivost Cicvárkovu.

Móda v středověké Praze

Až do vlády posledních Přemyslovců nebylo možno mluviti v Praze o nějakých módách. Kronikář si sice stýská, že již za panování Václava I. (1230–1253) chodili mladí čeští šlechtici po dobrodružství až i do Paříže, „kde se naučili honiti a kláti s touže umělostí, spanilostí a rytířskou myslí jako přední bojovné hry této i galanterie mistrové, Francouzi“, a že se tím vzmáhal i nebývalý přepych ve zbrojném šatstvu. To však týkalo se toliko turnajů a bojů. Šlechtici, měšťané i venkované oblékali se dále po staročesku kmentovými rouchy a nebylo v tom směru mezi nimi jiných rozdílů než v jakosti šatů. Výjimku snad činil jen nejbohatší velmož, jako Záviš z Falkenštejna, krásný mladý bohatýr, jenž chtěje oslniti svou královskou milenku a pozdější choť Kunhutu, odíval se v sametové kabátce se zlatým vyšíváním a bohatým krumplováním.

Obecná zámožnost za krále zlatého a železného – Přemysla Otakara II. – lákala však k návštěvě Prahy nizozemské kupce, přivážející drahá sukna z Gentu, a Italiány s hedvábím. Není divu, že pražské dámy dávaly přednost drahocenným kmentům francouzským a bavorským před svými plátny domácími. Každá přála si svléci sprosté roucho, jímž se valně nelišila od své služky, a oblékati se vznešeně jako dámy zemí cizích. Pravým postrachem manželů a tatínků stali se tehdy potulní pěvci-básníci, minnesängři, valící se za Václava II. do země proudem. Kromě nestydatých lichotek (doprovázených vzdechy, úsměvy a brnkáním na loutnu), jako „Má-li býti žena spanilá, musí míti tvář dámy z Prahy“ nebo

Prošel jsem již celý svět,

mé krásné pražské dámy,

jež jste tím vinny samy,

že vámi jsem si hlavu splet

(mistrem galantního umění byl pěvec Jindřich z Míšně, mající přiléhavé přízvisko „Frauenlob“ česky „Chvála paní“), líčili živě mondénní život na cizích zámcích a hradech, doplňujíce recitaci podrobným popisem mód. Slova trubadúrů působila na srdce dosud prostých šlechtičen a měštěk kouzelnou čaromocí, jako vlahý dešť na kyprou půdu. Chvála i lichocení nepřijímají se teď jako přepjatá licoměrnost, nýbrž pravda a zasloužený hold půvabu a kráse. Od těch dob halí se hradní i městské paní a slečny do šatu z jediného kusu hedvábí, jenž byl draze zakoupen od cizího kupce. Odloženy jsou krátké okrouhlé suknice, lýkové nebo tkané střevíce a nízké šněrovačky jako selský nevkus. K úctě přichází účes à la Palcéřík,[47] matkami a babičkami kdysi tolik posmívaný.

Módní mánie triumfuje za Jana Lucemburského, pronikajíc celou měšťanskou vrstvu, jež přepychem a nápadností chce předčiti šlechtu, uzavřenou v odlehlých hradech a zámcích. Pražské dámy nenosí již těsný živůtek, naznačující křesťanskou askezi. Čím blíže k renesanci, tím více odhalují vnady, někdy až způsobem povážlivým. Tam, kde není pravých, poslouží umělé. Sukně je řásnitě volná, sahajíc až po špičky červených nebo modrých střevíců z drahé safiánové kůže. Sukně byla by tedy velmi cudná, kdyby – ó běda! – nebyla po jedné straně rozstřižena až do půli stehna. Dáma – oblékající se doma dále do prostých plátěných šatů a nízkého čepce v podobě baretu – má při společenských příležitostech kolem boků (často rovněž uměle vycpaných) široký zlatý pás, z něhož visí na odiv několik umělecky cizelovaných klíčů na velkém kruhu. Z vysokého klobouku trychtýřového tvaru padá závoj z krajek – oblíbené byly brabantské – na ramena sličné majetnice a někdy sahá až k zemi. Vlasy, ať krátké, nebo v mohutných copech, plazících se po hrudi jako hadi, jsou umně česány a splétány nebo kadeřeny. Mastičkáři prodávají na trhu voňavky levantské a jiné. Aby bylo neštěstí dovršeno, malují si – prosím již tehdy! – dámy tváře a ústa červenou hlinkou a ty vznešenější tzv. „šarlatem“.

Obecný kult Panny Marie odráží se v přemrštěné úctě k světským dámám, z nichž každá cítí se idolem mužů, jak o tom slyšela od minnesängra. Ani sám moudrý král a rozumný hospodář, jímž byl Karel IV., neví si s módní mánií, jež zachvátila královský dvůr i město (snad též vlivem královny Blanky z Valois), dobře rady. Volá proto do Prahy slavné kazatele, nejprve Konráda Waldhausera a potom Milíče z Kroměříže, kteří hřímají z kazatelen proti antikristovi v podobě módních loutek, jež bez ostychu přirovnávají k veřejným nevěstkám. Rovněž mistr Jan Hus káře ženy pro „šaty u krku tak otevřené, že každý může spatřiti zářící kůži“. (Svůj díl dostali ovšem i muži pro „chlípné a nestoudné vystupování dole v bedrech“.) Oheň a síra, vrhané denně na hlavy provinilých, mají zúrodňující účinek. V době krále Václava IV. je to sama královna Žofie, která odkládá novomódní šat a po ní následují mnohé ženy dvořanů a patriciů. S pánskou módou nebylo tomu o nic lépe, naopak ještě hůře. Když se vrátil někdy kolem roku 1310 bohatý patricijský synek Menhart Olbramovic z ciziny do Prahy, maje každou půlku kabátu a nohavic jiné barvy, a to křížem, měli jej Pražané za polovičního blázna. Za několik dnů opatřila si však podobný oblek jiných a ještě křiklavějších barev mužská odnož zámožných kupců Welfloviců – obě rodiny spolu rivalizovaly – a zakrátko chodila tak „zlatá mládež“ všechna. Kronikář zanechal nám zprávu o pánské módě v Praze na počátku panování Václava IV. (1378), kdy prý byla Praha městem v celé říši nejbohatším a také nejveselejším: „Směsice a strakatina rozličných krojův v Praze vždy víc a víc se množila. Pánové, šlechta i měšťané již za Jana krále rozličné novoty v kroji zaváděli, i šlo to bez ustání dále, takže nedávno zemřelý kronikář Beneš z Veitmíle také proti těm podivným cizím krojům ještě za živobytí nebožtíka císaře Karla, slavné paměti, takto sobě postýskal: Čechové jsou prý jako opice, které cožkoli uhlédají, což lidé dělají, též dělati chtějí. A tak Čechové, cožkoli u cizích národů viděli, to hned také na se brali, zvláště kroje a způsoby šatův i oděvův, a tak i ve mravích daleko odešli od cesty předkův svých. I kázali sobě toho času dělati sukničky krátké, kusé a prý velmi ohyzdné, neb se v nich nižádný nikterakž nemohl poctivě sehnouti, a kdož se sehnul, tomu bylo zadek i stehna viděti. Byly také úzké a tak velmi těsné, že jedva mohl, když se do nich utáhl, dýchati. Někteří pak měli ty otáhlé sukničky zezadu svázané stužkami velmi hustě, a zpředu zapnuté hustými knoflíky, takže byl knoflík jeden vedle druhého. Někteří, chtíce býti znamenitější, měli na sobě pět neb šest kop knoflíkův. Jiní pak mívali na prsech punty bavlnou vycpané, a zdálo se, že muži mají takové prsy jako ženy, a ty prsy a břicha velmi těsně utahovali. Okolo krku nosili obojky stříbrné, a chudší cínové, literami popsané, a tak měli hrdla obklíčená jako pastuší psi okovy, aby jich vlci nezadávili. Někteří mívali od laloku přes ústa a přes nos až k samým očím kukličky zapnuté stužkami stříbrnými, a tak ustavičně chodili, neodpínajíce jich, leč když měli jísti nebo píti. Střevíce dávali sobě dělati s dlouhými špičkami, jako čapí nosy, takže jedva mohli pro ně choditi. A ti nejpošetilejší nosy střevícův hedvábnými šňůrami v rukou přidržovali.“

Později rozmohla se v Praze u mladších mužů „lovecká móda“ po vzoru krále Václava, jenž byl horlivým lovcem. Kdekdo nosil myslivecký klobouk s pérem a na pásu miniaturní tesák. Tato móda neměla však dlouhého trvání, jako vůbec veškerá pražská móda – dámská i panská – jež vzala s vypuknutím bouří husitských náhlý konec. Husitské mravní přísnosti se totiž příčil veškerý přepych v oděvu a zle by se bylo vedlo muži nebo ženě, kteří by se byli odvážili v přepychovém šatě mezi rozjitřený lid. Mohl býti jist, že by byl býval odsouzen jako antikrist, „slova Božieho rúhač“ anebo – přinejmenším – jako papeženec k smrti upálením ve smolném sudě.

Tak bylo po celou dobu válek husitských. Cizí nápadné módy přibyly do Prahy až s příchodem císaře Zikmunda, „oné lišky zrzavé“. Zejména byla korunovace jeho choti, krásné Barbory Celjské, za českou královnu pravou módní přehlídkou. Když však Zikmund odebral se roku 1437 s veselým a hlučným svým dvorem do Chebu, odešly s ním „krásné pražské paní pod korúhví svú… s jinými kaykléři“, neodvažujíce se zůstati v městě pro strach před husity.

V polovici 15. století, tedy za vlády Ladislava Pohrobka, chválí dvořan Antonio Bonfini české kavalíry u královského dvora, zdůrazňuje mimo jiné přednosti krásu zevnějšku dam a pánů, kteří prý se oblékají tak lahodně, jako by byli (oni) zrozeni jen k válce a (ony) jen k rozkošem.

Zakrátko objevil však již Kolumbus Ameriku a nastal novověk. Proto musím i já skončiti své „středověké“ povídání, ač rád bych pokračoval o módě dam renesančních, barokních, rokokových, empírových atd. až po ty ze všech nejpůvabnější – Pražanky dnešní.

47 „Palcéřík“, milenka Přemysla Otakara II. (Anežka z Kuenringu), nosila krátké vlasy, vpředu rovně zastřižené („mikádo“).

Rokokový šibal

Nejpovedenějším šprýmařem rokokové Prahy byl hrabě Harrach, hejtman domácího pražského pluku. Jeho hraběcí Milost bylo kvítko tak vzácné a povedené, že je neváháme vyjmouti z herbáře zápisků jeho kolegy v povolání Jana Jeníka rytíře z Bratřic, známého vlastence doby josefínské.

Nic na světě nebylo panu hraběti svaté, nic nedostupné nebo namáhavé, aby si z toho neučinil terč duchaplných nebo neomalených vtipů a gaminského darebáctví. Jiní panáci a oficíři, nudící se v malé mrtvé garnizoně, bavili se způsobem podobným, Harrach však je předčil vynalézavostí a odvahou, jakou prováděl svá alotria, místy čpící casanovštinou nebo přílišným naturalismem… Zvlášť měl spadeno na módní hejsky a cudné městské slečinky, odvažuje se časem brousiti vtip o ctihodné matrony a usedlé pražské měštěníny, ba i sám pan primas vedl na něho stížnost pro jakousi noční alotrii, kterou mu pan hrabě ráčil spáchati. Ke všem těm stížnostem velící generál shovívavě mlčel, poněvadž šlo o šlechtice předního rodu a k tomu staršího bratra polního podmaršálka, ale to, co provedl hrabě Harrach kněžně Kinské, mlčením přejíti opravdu nemohl. Poslyšte o té smělosti.

V předvečer jmenin kněžny Kinské – mimochodem choti majitele pluku, v němž Harrach sloužil, dal svými kaprály sehnati v pražském okolí 35 dudáků (považte, dudáci byli v okolí Prahy!). Večer, když se setmělo, seřadil je v úzké ulici Železné, v níž nastalo prý světlo jako ve dne (považte, jak byla Praha idylická!), každému dal přivázati na hlavu skleněnou svítilnu s dvěma svíčkami a odvésti před kněžnin palác na Staroměstském náměstí. Z hudebníků utvořil kolo a nařídiv jim, aby každý hrál jinou písničku, počal kapelu dirigovati. Jak dopadlo toto „dostaveníčko“, jaký pekelný povyk způsobili fortissimo hrající hudci, dovede si každý představiti. Rovněž sběh lidu, jenž doprovázel podivnou kasaci křikem a smíchem. Kněžna, jíž „pocta“ platila, padla z rozčilení nad ostudou do mdlob a v bezesné noci nemohla se dočkati rána. Jakmile rozbřesklo, nařídila zapřáhnouti a rovnou k velícímu generálovi. Výsledek návštěvy byl, že generál dal nevinně se tvářícího setníka zavříti a přeložil jej okamžitě – ovšem aby neutrpělo dekorum v hodnosti městského velitele – do Slaného. Tam provozoval neohrožený šibal své kousky dále. Nejpovedenější z nich bylo lstivé oholení hlav purkmistrovi a konšelům.

Za své rozpustilosti nebyl Harrach povýšen plných 29 let. Majorem se stal až při odchodu do výslužby, a to ještě jen na přímluvu svého bratra podmaršálka. Když mu k nové hodnosti gratulovali mladší důstojníci, řekl jim starý, vždy vesele naladěný šibal: „Chovejte se vždycky tak řádně jako já a budete majory též.“

Dvojí tvář dr. Uhra

Známý „hrdina“ Bataliónu neměl ve skutečném životě dvojí tváře, nýbrž jen jednu, průměrného člověka, jenž spadne vlastní vinou z výše, jíž se domohl spíše chytráctvím než zásluhou, až na dno lidské bídy. Druhou tvář – lépe řečeno masku – nasadil mu kabaretní ředitel a spisovatel Leopold Šmíd v aktové hře Batalión, kterou povýšil dr. Uhra na tragickou postavu, nevinného trpitele a oběť cizí viny. Zásluhou dalších zpracování životního osudu Uhrova – zejména filmového – udržuje se tato romantická legenda stále. Úkolem našeho článku je ukázati, co je na pověsti pravdivého a co vymyšleného, odděliti světlo od stínu, legendu od střízlivé skutečnosti.

Legenda

JUDr. František Uher narodil se z chudičké venkovské rodiny roku 1830. Studoval na gymnáziu i právnické fakultě s „excelentním“ prospěchem, ale v nuzných poměrech, živě se kondicemi. Dosáhne záhy hodnosti doktorské a po praxi v nejvýznamnější pražské advokátní kanceláři stane se advokátem a vynikajícím znalcem živnostenského práva. K bohaté klientele přistupují jeho přátelské styky s nejpřednější pražskou společností. Důvěra národa zvolí jej za poslance na říšském sněmu, kde má možnost pracovati o povznesení stavu řemeslnického a obchodního. Z ideálních pohnutek ožení se v té době s dívkou sice chudou, ale vynikající a duchaplnou krasavicí. Jednoho večera vrátí se dr. Uher znenadání domů a nachází svou zbožňovanou ženu – v objetí svého nejlepšího přítele. Žal z nevěry a zrady vžene nešťastného muže do náručí alkoholu. Žena vezme si nyní jeho nespořádaný život za vítanou záminku, okrade svého manžela o majetek a prchne se svým milencem do Ameriky. Dr. Uher klesá pod dojmem životní tragédie hloub a hloub. Vzdává se poslaneckého mandátu i advokacie a potuluje se po krčmách nejnižšího druhu, utápěje žal v láhvi oblíbeného „persika“. Opilci, harfeníci, žebráci, prostitutky a jejich pasáci jsou nyní jeho nejlepšími přáteli, on jest naopak jejich hlavou a rádcem. Družkou a jakousi hospodyní stává se mu stará prostitutka „Suchá lípa“, přítulně rozveselující ochořelé Uhrovo nitro a razící mu svým jazykem i lokty volnou dráhu. V obou podzemních krčmách, jež dr. Uher s oblibou navštěvuje – Bataliónu v ulici Platnéřské a v kořalně U Dejlů v Rybní – nalézá ve společnosti vyvrhelů lidstva slastné opojení alkoholem. Jeho duch vrací se stále k ženě, kterou miloval a jež jej tak hanebně zradila. Jednoho dne slyší, sedě na sudu s kořalkou a zastíraje si pláčem zrudlé oči před matným svitem plynového hořáku, tremolo na harfu. Dojemný zvuk nástroje působí na citlivou duši Uhrovu, jenž počne, jat básnickou inspirací, hlubokým basem zpívati:

Pryč, ach pryč je všecko,

pryč je má naděje,

teď pláču jako děcko,

co mně to prospěje?

Přestalo slunko svítit,

přestala láska má,

Bůh musí tě zatratit,

žes byla falešná![48]

Z tohoto sobě milého prostředí jest dr. Uher na jaře 1869 vytržen proti své vůli. V jeho bývalých přátelích se hne svědomí a zaopatří svému bývalému druhu a příteli místo v městském chudobinci na Karlově. Je zde již páter Emanuel Arnold, revolucionář z roku 1848, malíř Popelík, spisovatel Jakub Malý, herečky Magdalena Hynková a Mušková, populární hostinský a mecenáš „otec“ Pěkný a jiní ztroskotanci veteráni. Jsou všichni Uhrovi cizí a lhostejni, neboť vzpomínají rádi na minulost, před kterou Uher utíká. Kromě toho se mu zdá, že hledí na něho cize a přes rameno, pohledem spokojených šosáků na buřiče a výstředníka. Nedruží se tedy k nim. Hraje v ústavním chrámu na varhany, střádaje pilně šestáčky, padající za jednotlivé hry. Oknem odlehlého Karlova zírá smutně na vzdálené obrysy města, v němž kolotá život, kde panuje volnost, nepoutaná ani vraty, ani ústavním řádem, kde žijí a zpívají jeho věčně žízniví kumpáni…

Jednoho temného a sychravého jitra Uher z ústavu uprchne. V ústavních šatech utíká pražskými ulicemi rovnou do Bataliónu. Od té chvíle žebrá po ulicích, obraceje se s oblibou latinskou prosbou na osoby graduované, jimž někdy pro změnu posílá po dětech lístky: „Domine illustrissime! Ego servus miser JUDr. Franciscus Uher, pecuniae inopia atque necessitate pressus…“[49] Onemocní záhy těžkou a úpornou nemocí. Přímluvou bývalých přátel je přijat do nemocnice milosrdných bratří, kam je ze Židovského Města – posledního Uhrova bydliště – nejblíže. Zde také roku 1871 zemře.

Podivný a nejvýš tragický osud zahrál si s velkým, talentovaným, dobrým a nešťastným člověkem i po smrti. Tento žebrák a vyděděnec společnosti měl totiž honosný pohřeb, který mu vypravili jeho praví a jediní přátelé – druzi z kořalen a putyk. Doprovázeli též pohřební vůz v impozantním počtu k Nové bráně, mnozí až na Olšany. Za rakví šel pedel právnické fakulty v červeném historickém hávu se žezlem v pravici a za ním hned vážně kráčel děkan Spectabilis v taláru se zlatým řetězem kolem šíje.

Dr. Uher došel klidu po bolestné stezce života…

Večer po pohřbu byla slavena v Bataliónu tryzna. Kořalka tekla proudem a chraptivé, drsné hlasy prozpěvovaly hlučněji než kdy jindy svou „hymnu“:

My tam stáli jako pevná skála,

my tam stáli jako zeď!

Přiletěla koule rozpálená,

srazila ho z glídu hned!

Když ho z glídu vyrazila,

do špitálu ho dali.

Pojď jen, milá, pojď a podívej se,

jak je plezírovaný:

Levá noha uražená,

pravá noha uťatá,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jaká je to svatba má…

Skutečnost

Uher narodil se 23. prosince 1825 v Bystré na Lanškrounsku z majetných rodičů. Na chrudimském gymnáziu studoval prostředně, na právnické fakultě univerzitní slabě a nedbale, holduje více než přednáškám a seminářům vysedávání v hostincích a veselému životu studentskému vůbec. Tak se stalo, že doktorem práv byl prohlášen až po dvanáctiletém pobytu na univerzitě, roku 1856. Štěstí mu však přálo tím, že se hned po doktorátu dostal za koncipienta do renomované advokátní kanceláře svého krajana JUDr. Frant. A. Braunera, známého poslance a politika. (Advokátem se dr. Uher nestal nikdy.) Tam přičichl také k politice. Jako rodák východních Čech kandidoval na staročeský program za říšského poslance za okresy Lanškroun, Českou Třebovou a Ústí nad Orlicí a byl zvolen. Tehdy připravoval se v Rakousku živnostenský řád[50] a Uher sliboval svým voličům z řad řemeslnicko-obchodních, že bude v parlamentě chrániti jejich zájmy (ve skutečnosti nepronesl ve sněmovně ani jedinou řeč). V té době hledal bohatou nevěstu, jejímž věnem by se povznesl a zaplatil značné dluhy. Omráčen doktorským a poslaneckým titulem Uhrovým, dal mu jistý bohatý měšťan z Chrudimě – po delším smlouvání se o věno, na jehož značné výši stál dr. Uher neúprosně – dceru za manželku. Nic nepomohlo, že dceruška měla již svou dívčí lásku a že byl otec varován anonymním dopisem, zdůrazňujícím Uhrův sklon k alkoholu. Sňatek byl slaven v kterémsi pražském kostele. Krásné a půvabné nevěstě bylo 17, ženichovi 37 let… Zmocniv se věna, počal dr. Uher pít a přitom novomanželku zanedbávat. Stalo se dokonce jednou, že šel s ní na maškarní ples, vytratil se však tajně ze sálu, nechav svou ženu uprostřed cizích lidí na holičkách. Domů ji doprovodil z útrpnosti jeden z přátel – jeho postava potom figurovala v romantické báchorce jako „svůdce“. Uher žádnou nevěru nezjistil, ani nemohl – ráno ho totiž přivezli v drožce úplně zpitého. Za těchto okolností Uhrovy dluhy narůstaly do povážlivé výše. Utrativ ženino věno, sáhl opilý doktor i na ženin nábytek. Konflikt byl rozřešen náhlým odjezdem manželčiným. Nejela ovšem s přítelem do Ameriky, nýbrž se svým otcem domů. Spor, který pak vedl tchán proti Uhrovi, skončil formálním odsouzením dr. Uhra k náhradě škody, jež však nebyla nikdy nahrazena pro naprostou nemajetnost žalovaného. V té době přivedl to Uher tak daleko, že byl pro ustavičnou opilost zbaven říšským sněmem poslanectví. Nyní vrhli se naň teprve věřitelé jako dravci. Pro neplacení činže byl vyhozen z bytu a několikrát proveden u něho kapesní zájem – ovšem bezvýsledně. Dr. Uher proměnil totiž dávno poslední zbytky svých šperků a šatstva za lihové opojení. Bývalí kolegové Uhrovi těžce nesli ostudu, kterou jim dělal opilec svým akademickým gradem. Vyjednali mu proto místo koncipienta u domažlického advokáta dr. Klímy, doufajíce, že na venkově nebude míti k pití tolik příležitosti. Zdefraudovav i tu peníze klientů, byl advokátem propuštěn na hodinu. Akademický senát Karlovy univerzity radil se již o zbavení Uhrova doktorátu práv. Přímluvou přátel nebyla otázka rozřešena a Uhrovi ponechána hodnost doktorská až na další.

Není však nejmenší naděje na polepšení. Uher klesá od stupně k stupni, zapadaje do mravního bahna po krk. Poslední jeho zaměstnání jest – žebrota… Ignát Herrmann pamatoval z mládí bědné trosky člověka, žebrající na ulicích Starého Města latinským jazykem. Nemá stálého bytu, přespávaje, kde se dá: v kořalnách, v nemocnicích, kde je občas nevítaným hostem, v sadech a na ulicích. Někdy ovšem i na policejních pryčnách. Často je stráží předváděn sám nebo v zástupu jiných tuláků na policii a trestán krátkodobým vězením. Policejní raporty o něm sdělují: „František Uher, dříve soukromý písař, nyní bez veškerého majetku a zaměstnání, jest v takové bídě postaven, že se jen žebrotou živí.“ Nebo: „Povaluje se každý den v jiné hospodě, kdež nocuje na slámě.“, „Válel se úplně opilý v blátě na rohu ulic Sirkové a Rytířské.“ Majiteli brlohu, jemuž se eufemisticky říkalo „kavárna“, Mamertu Dejlovi, hrozila policie odnětím koncese a zapečetěním místnosti, „opováží-li se ještě jednou nalíti kořalku známému opilci a žebráku Františku Uhrovi“.

I když Uher zklame útěkem z chudobince své bývalé přátele v naději na polepšení, přece jen učiní tito v jeho prospěch peněžitou sbírku čili kolektu, k níž přispěje značnější částkou i dr. Fr. L. Rieger. Peníze přicházejí pozdě. Dr. Uher je zatím dopraven do nemocnice mbratří, nalezen byv v křečích kdesi za domovními vraty. Fyzik nemocnice stanoví diagnózu: „Trpí následkem přílišného požívání lihovin občasným onemocněním mozku, které se jeví všeobecným chřadnutím celého těla, zvláště třesením údů, a značně již pokročilou a zcela nezhojitelnou blbostí.“ Druhého dne po přijetí do nemocnice – 21. září 1870 – nešťastný alkoholik zemřel.

K vylíčenému již pohřbu dr. Uhra bylo by dodati, že jej nevypravili chudáci Bataliónu, k nimž neměl nemluvný a samotářský Uher ani zdáli tak vřelého vztahu, jaký mu připsala legenda, nýbrž bylo k tomu účelu použito výnosu dřívější sbírky. A opět to nebyli společníci Uhrova nečestného života, kdož kráčeli v krátkém pohřebním průvodu – jim odňal již dávno alkohol a bída života veškeren smysl pro sentimentalitu a přátelství – nýbrž hlouček bývalých akademických přátel, kteří viděli v nebožtíku spíše psychopata než zhýralce. Účastnil-li se smutného pohřbu děkan fakulty skutečně, pak jistě jen k vůli nim, nikoliv snad k poctě nebožtíka, jenž za života dělal fakultě jen a jen ostudu.

48 Slova i nápěv této písničky složil pro svou aktovku Batalión řed. L. Šmíd.

49 Nejjasnější pane! Já, ubohý služebník JUDr. František Uher, tísněn nedostatkem peněz a nutností…

50 Uher napsal o něm drobnou brožuru Ž. ř. a jak mu rozuměti.

Bedřich Smetana

otevřel v srpnu 1848 klavírní školu v domě U Bílého jednorožce na Staroměstském náměstí… Začněme raději jinak: zřeknuv se trůnu, žil císař Ferdinand V., řečený Dobrotivý, na pražském královském hradě jako penzista. Dlouhou chvíli si krátil hudebními večírky, jež pořádal každého všedního dne od 6. do 7. hodiny a při nichž byl kromě svého osobního lékaře jediným posluchačem. Každý pátek hrával u dvora náš Bedřich Smetana, proslulý již té doby pianista. Císař dostavoval se přesně o šesté. Usedl do připraveného křesla.

„Znáte něco ze Svobody?“ tázal se vždy stejně.

„Ano, Vaše Veličenstvo, operu Ducha hor,“ odpovídal stereotypně Smetana.

„Tedy, pane dvorní hudebníku, prosím.“

Sálem linuly se tesknobolné árie dobové, hudebně bezvýznamné opery. Smetana hrál a císař poslouchal. Miloval sentimentální hudbu a všechny melodie do C dur. Po chvíli vztáhl bývalý mocnář ruku:

„A teď prosím o Sbor havířů.“

Havíři pěli z klavíru truchlivý sbor tak dlouho, dokud do něho nevpadl stříbrný zvuk sloupkových hodin, hlásících sedmou. Císař vstal a podporován svým lékařem kráčel tiše a zvolna ke dveřím. Od nich se poobrátil a pravil: „Nedejte se rušit. Můžete hráti dále.“ Dveře se otevřely a zavřely.

Jednou prohodil Smetana neopatrně, že pořádává ve svém ústavu klavírní večírky. Císař se toho chopil, slíbil přijíti a za nic na světě nedal si svůj plán, na němž trval s umíněností dítěte, od svého tělesného lékaře rozmluviti. Tak zastavila jednoho večera císařská ekvipáž před nájemním domem Staroměstského náměstí. Produkce se protáhla téměř do půlnoci. Ferdinand totiž při hudbě usnul a nikdo neměl odvahu probuditi ho.

Smetana pak dlouho vzpomínal, jak pracně sehnal několik koberců a váz k ozdobení chudého bytu a jakou námahu dalo jeho asistentu Ferdinandu Hellerovi, než sehnal alespoň trochu rovnorodou společnost…

Dittrich a Fridrich

V sedmdesátých letech žila v Praze dvojice nerozlučných přátel, pan Dittrich, majitel renomovaného krejčovského závodu „pro pány a hochy“, a pan Fridrich, majitel neméně známého závodu fotografického. Oba bydlili v sousedství Prašné brány, byli staří mládenci, stejně malých postav. Chodili spolu jako dvojčata v civilu i rázným krokem vojenským – byli totiž důstojníky u c. k. priv. měšťanských ostrostřelců, jimž říkal lid krátce „šoršici“. Chodili svorně po procházkách a slyšel-lis večer v plzeňské pivnici Pinkasově Dittrichovo zvolání „Flek“, mohls vzíti na to jed, že „Re“ odpoví pan Fridrich.

A přece odloučil neúprosný osud načas tyto bratry ve vojně i míru. Stalo se to tím, že pan Dittrich obdržel jakousi papežskou medaili a považoval za vhodné poděkovati se za ni Svatému otci osobně. Vypravil se do Říma v době, kdy pan Fridrich měl „plnou sezonu“ a nemohl svůj závod opustiti. Dittrich byl přijat papežem Lvem XIII. v obřadném slyšení. Když byl papeži představen, dal mu Svatý otec formální otázku: „Řekněte mi, drahý synu, co dělá v Praze náš milý bratr Friedrich?“ Papež měl na mysli kardinála Bedřicha (Friedricha) Schwarzenberga, Dittrich se však domníval, že jde o jeho kamaráda Fridricha-fotografa. Proto odpověděl bez váhání: „Vaše Svatosti, fotografuje od rána do večera.“ Nad touto nečekanou odpovědí kroutil papež hlavou, div mu z ní tiára nespadla.

Praha za Lucemburků

Za krále Jana (1310–1346)

Za Václava II. byla Praha město ještě velmi neúhledné. Jenom chrámy Boží skvěly se krásnou a větším dílem na tehdejší časy velmi mistrovskou výstavností. Avšak domy měšťanské a ulice byly velmi chatrné a nečisté. Jmenovitě domy byly ještě větším dílem dřevěné, a co byly domy kamenné, o těch se již s jakýmsi vyznamenáním mluvívalo. Z těch nejstarších kamenných domů nárožních zbyly podnes některé úhelní kameny čili patníky s potvornými hlavami, jaké se spatřují na Perkštejně, na Můstku a v jiných ulicích Starého Města. Od prvního obezdění města za krále Václava I., když lidnatosti přibývalo, ulice se vždy víc a více zužovaly a znečišťovaly. Při domích stavívaly se podsíně a jiná přístřeší, kteréž na pilířích spočívaly, tu dřevěných, tu kamenných, a na nich zřizovaly se pak ještě příbytky. Potom měly mnohé domy také ještě jiné rozličné výstupky do ulice, jimiž se na újmu obecného místa rozšiřovaly. Sem tam byly ulice také přepaženy k domům přistavěnými oblouky, z nichž některé ještě podnes se zachovaly. Do ulic a do podsíní vystrkovaly se vchody čili šíje sklepů a zavírací víka krámův dřevěná i železná, na nichž kupci a řemeslníci své zboží vykládali. Ulice byly, jako větším dílem podnes ve Starém Městě, nerovné, plné koutův, a prach i bláto na nich se dle počasí střídaly, poněvadž až do krále Jana dlažby nebylo. K tomu ještě bylo v obyčeji hnůj ze chlívů na ulici vyhazovati, kterýž jen za čas jednou z města se vyvážel. Hlavní veřejné místo na Starém Městě byl posavadní velký rynk čili velké náměstí. Na něm se držívaly nejen obyčejné trhy týdenní, nýbrž tu byly také nejčetnější krámy všeho druhu zvlášť o sobě stavěné, buď kamenné, buď dřevěné. V jedněch byli samí kupci s kořením, v jiných soukeníci, v jiných vetešníci a všelikého jiného druhu prodavači. Uprostřed rynku stával sloup, při kterém se vykonávaly tresty nad zločinci a provinilci. Strana k nynější Sirkové[51] ulici obrácená nazývala se trhem tandléřským, a plácek za rynkem u Sv. Mikuláše Kuřím trhem. Prostrannějším bylo nové tržiště u Sv. Havla, které za Václava I. povstalo, kdež poznenáhlu tolik krámů se namnožilo, že nedlouho později zde tak nazvané kotce povstaly, které celé tržiště na nynější dvě ulice, Rytířskou a Zelený trh, rozdělily. Do toho nynějšího Zeleného trhu zatáhl se pak z volného rynku trh tandléřský čili, jak se nyní říká, tandlmark, a to židovský a křesťanský.

Nové město pod hradem čili nynější Menší Město, Malá Strana, mělo mnohem prostrannější a rovnější ulice, jako že je teprv král Přemysl Otakar II. nově založil, avšak bývalo mnohem menší, nežli nyní jest. I zde byl rynk čili náměstí, na kterém stály kostely sv. Václava a sv. Mikuláše, potom také krámy kupecké čili malé kotce. Radních domů tehdáž v obou městech ještě nebylo, a městská rada scházívala se vždy v domě některého konšela. Mezi domy v Menším Městě vynikal pak dům biskupův nedaleko mostní věže. Ačkoli měli biskupové pražští také svůj starodávný dům čili dvůr na Pražském hradě, předce byl tento jejich dům čili dvůr v Menším Městě již od delšího času jejich obyčejným příbytkem. Biskup Jan IV. z Dražic hned v prvních létech svého biskupování v něm mnoho přestavěl a zvelebil, takže se podobal jiným slavným sídlům biskupským v zemích západních. Z nynější Josefské ulice do něho vedla pěkná brána s věží a druhá stála níže proti řece, jejížto spodní část dvěma erby řečeného biskupa ozdobená, mezi domy vystavená, posud se ještě zachovala. Za tou branou vystavěl biskup Jan sýpky až k věži u mostu a jiná hospodářská stavení podle potřeby. Domácí kapli dal krásně vymalovati a obrazy všech biskupův pražských dle pořádku vyzdobiti; na paláci čili ve velkém večeřadle byly na stěnách pěkné verše poučného a mravného obsahu přidělány a štíty mnohých knížat, pánův a šlechticův českých vymalovány. Též obzvláštní biskupova komnata byla okrášlena rozličnými malbami a pěkně psaným a figurovaným vyznáním víry, které sobě biskup Jan za pozdějšího času svého života z Avignonu přivezl.

Až do nastoupení krále Jana bylo místo mezi hradem Pražským a Strahovem větším dílem ještě prázdné. Od těch dob tu povstalo třetí město, totiž Hradčany. Král Jan jich nezaložil, nýbrž bezpochyby některý z jeho purkrabí hradu Pražského, aby z toho měl nějaký přírůstek k důchodům úřadu purkrabského, a že za toho času po mnohá léta tento úřad pan Hynek Berka z Dubé zastával, který také někdy spolu i zemským hejtmanem býval, tudíž byl nejpodobněji tento pan Berka zakladatelem města hradčanského. Hradčany proto také nebyly zpočátku hned královským, nýbrž poddaným městečkem, náležejícím k témuž purkrabství pražskému. Tehdáž byly již také vlastními zdmi obehnány, avšak vztahovaly se jen po výšině od hradu až k nynějšímu placu loretánskému.

Od krále Jana dostali Pražané jako mnohá jiná města některé znamenité privilegie, zvláště na provozování svobodného obchodu, rozmnožení důchodů a snadnějšího zvelebování města. Zdá se, že král Jan sám měšťany povzbuzoval, aby své město kamennými domy okrášlili a ulice své vydláždili, aby se jeho hlavní město také co do zevnitřního pohledu poněkud rovnalo hlavním městům v zemích západních. Proto dal král Pražanům r. 1328, jak na svém místě povědíno bylo, výsadu, že mohou na míli okolo města stavivo vybírati, což ovšem bylo s křivdou těch, na jichžto pozemcích tak svobodně a bez náhrady směli kámen, vápno a jiné potřeby sobě bráti. Dláždění města počalo již pak asi roku 1329, a když roku 1331 některé ulice byly již vydlážděny, vydali přísežní konšelové staroměstští nařízení, jak by se to dláždění dále díti mělo. Při tom dláždění totiž měla se odstraňovati všecka hrdla sklepů, kdežby se koli nacházela mimo domy, buď v podsíních, buď vedle podsíní, též jiné nerovnosti a překážky volné chůze po městě měly se všecky napraviti. Kdo by chtěl míti jaké hrdlo sklepa, měl si je vystavěti vnitř svého domu rovně pod zem, aby tím nic neubylo obecného místa. Vedle toho vyšlo také druhé nařízení, že se mají všecky přístřešky a podloubí při domích, nad kterými nebyly již příbytky zřízeny, zcela strhnouti a odstraniti. Kde by však nad podloubím patro bylo vystavěno, a to podloubí ještě dřevěné bylo, tu raděno jest majetníkům takových domů, aby to podloubí ve zděné klenby proměnili. Avšak i takové podsíně považovány jsou za obecné místo, poněvadž povstaly jen přistavěním do ulic. Řemeslníci a všichni jiní prodavači směli pod těmi síněmi, tak jako na trhu neb jinde před domem, vykládati zboží své beze všeho poplatku a jenom volný přístup do domův měli ponechati. Kdo měl krám před domem, a nikoliv v podloubí, musel k tomu hleděti, aby víko jeho krámu nešlo dále do ulice než na loket do délky, střecha pak nad ním aby byla tak vysoko, by pod ní mohl jezdec projeti. Na trhu neměl nikdo pro svůj vůz, štok, lavici neb kotec míti svého zvláštního místa nebo kouta, neboť se to všecko hned po trhu musilo odstraniti. Dále zapověděli konšelé, že nikdo nesmí nechávati vody ze sladoven neb lázní do ulice vytékati, vyměřili, jak daleko dovoleno jest kovářům míti boudy pro koně v ulici, a učinili nálezy proti znečišťování zdí a příkopův městských hejcuky a záchody z vedlejších domů neb skládáním v nich hnoje, hlíny, dřev a kamenů. Tak počala Praha znenáhla nabývati spořádanějšího pohledu, a při tom znamenati sluší, že Praha tehdáž, co se týče dlažby, jen za málo jinými městy v Evropě pozadu zůstávala, ba naopak že v tom mnohá slavná města předstihla.

Založení Nového Města pražského (1348)

Císař Karel, kteréhož již tak stále jmenovati budeme, ačkoliv podle tehdejšího smýšlení, pokud v Římě císařskou korunou korunován nebyl, jen za římského aneb německého krále byl pokládán, měl zajisté dřív, nežli panování své po otci nastoupil, velké věci v úmyslu, kterými chtěl vlast svou českou zvelebiti. Povolán jsa na trůn císařský a maje první a nejvyšší místo mezi křesťanskými panovníky zajmouti, pomýšlel již záhy na to, kterak jeho císařské a královské sídelní město, Praha totiž, ještě ne dosti velká byla, aby všechno lidstvo v sobě mohla směstnati, jež sláva jeho císařského dvora a ještě více vysoké školy, jež v ní založiti zamýšlel, do ní budou lákati: i ustanovil sobě o tak velký kus Prahu zvětšiti, aby se nejpřednějším hlavním městům tehdejším co do velikosti i co do výstavnosti, jmenovitě tehdejší Paříži, vyrovnati mohla. Zpočátku zamýšlel založiti nový díl města v místech, kde se Letné pole na výšině mezi královským hradem, Ovencem a Holišovici rozkládá, nyní však od toho upustil, zvoliv ono prostranství, které se od Většího Města až k vrchu Vítkovu z jedné strany a potom až k Vyšehradu k polední straně vztahovalo, kde již mimo to také všeliké předměstí, vsi a kostely dílem již z časův velmi dávných stávaly. Vydal tedy císař Karel dne 8. března 1348 památné listiny, kterými založení a způsob toho nového dílu města Prahy ustanovil a nařídil.

Praví v první listině výslovně takto: „Ze všech velikých starostí, kterými se duše naše denně zaměstnává, první a nejsvětější jest ta, kterak bychom to způsobiti mohli, aby naše Království české radostně a krásně prospívalo, stálého míru požívalo, obecné blaho množilo a před útoky nepřátel jisté bylo… Tyto starosti, neobtěžujíce nás nikoliv, naopak zvláštní útěchu nám způsobují, neboť jsme sobě toto království přede všemi zeměmi od Boha nám propůjčenými obzvláště zamilovali… Vyvolivše Větší Město pražské za hlavu tohoto našeho království a pozorujíce, že by mohlo v sobě směstnati veliké množství obyvatelův, jižto se denně množí a pro vysoké školy, jež založiti chceme, ještě více množiti se budou, ustanovili jsme, aby se to město, kteréž stavěti míníme, Nové Město pražské jmenovalo, i aby všechno to prostranství ode zdí nových, jež dá-li Bůh sami vystavíme, až po zdi Starého Města určeno bylo k dílu a užitku všech obyvatelův i také všech, kteří se do téhož města přistěhovati chtějí, jakž skrze osoby od nás k tomu zřízené každému ukázáno bude. Také tomu chceme, aby domy na tom místě stavěné se Starým Městem jedno město a jako jedno tělo byly, tak aby sobě obyvatelé jejich ve vší spravedlnosti pomocni býti a nepřátelům tím silněji odpírati mohli. Aby pak to město dobrými obyvateli z dobrého vždy k lepšímu se povznášelo, ustanovujeme tímto listem, že obyvatelé toho Nového Města požívati mají všech těch svobod, práv, milostí, přízní, obdarování, ctí a zvyklých obyčejův městských, jakož jich požívají a mají obyvatelé Města Starého. Také ustanovujeme, aby obyvatelé od svých vlastních rychtářův a konšelův, kteréž jim sadíme, vedle práv a obyčejův soud přijímali, a aby nikdo jiný před svůj soud je poháněti práva neměl. Také řečenému městu k ozdobě a k ustavičnému rozmnožení ustanovujeme trh týdenní na každý pondělek a trh výroční, kterýž na den sv. Víta dosud na Starém Městě se držívá, na toto Nové Město přenášíme s dny a časy s jejich obyčeji a všemi způsoby. Dále chceme, aby obyvatelé z domův, jež sobě tomto městě vystaví, a byťby sebekrásnější a nákladnější byly, nám a budoucím králům českým ničeho neplatili a nedávali, toliko z místa toho, na kterém se osadí, aby platili daň, jak jim hned zpočátku při postoupení a odevzdání toho místa uložena a přisouzena bude. Nadto chceme a rozkazujeme, aby ti, kdož městiště k stavení obdrží, do jednoho měsíce stavěti počali, a do osmnácti měsícův aby stavby své dokončili, aby v těch již vystavěných domích také již slušně mohli bydleti, jinak by v trest upadli. Dále rozkazujeme, aby nikdo nestavěl přes meze ulic a rynkův, vysoko nebo nízko; kdož by se toho nedržel, tomu se stavení rozboří a ještě v pokutu upadne. Všecky pak Židy obojího pohlaví, kteří by do toho Nového Města k obývání přišli, pod ochranu naši zvláštní přijímáme, přikazujíce soudcům a úředníkům našim, aby těch Židův ode všech překážek, těžkostí a protivenství chránili.“

Druhým listem osvobodil císař Karel všecky budoucí obyvatele tohoto Nového Města, křesťany a židy, kteří by v něm sobě kamenné domy vystavěli, na dvanácte let ode všech berní, daní a sbírek obecných; této výhody by však jenom ti Novoměstští požívati neměli, kteří by se ze Starého Města sem přistěhovati chtěli, neboť nechtěl tomu, aby Staroměstských ubývalo. Konečně rozkázal, aby kromě zbrojířův aneb platnéřův a těch kovářův, kteří koně kují, všickni řemeslníci, kteří svou prací velký hřmot dělají a své sousedy tím obtěžují, jako kováři, koláři, konváři, bečváři, sladovny, hvozdy a pivovarové, ze Starého do Nového Města převedeni byli.

Na velkém prostranství, na němž císař Karel Nové Město založil, stávalo již předtím od starodávna několik předměstí, osad a jiných stavení. Dole na půlnoční straně podle řeky táhlo se předměstí Poříčské, prvotní sídlo Němcův, kterých již tu dávno nebylo, s kostely sv. Petra a sv. Klimenta, s dvorem křižovníkův s červenou hvězdou a s mlýny. Odtud prostíraly se polnosti, náležející větším dílem řečeným křižovníkům až ke vsi Rybníku čili Rybníčku, při které již tehdáž stával kostel sv. Štěpána a známý již kostel sv. Jana Křtitele na tzv. Bojišti. Před svatomartinskou branou na konci nynějšího Perštejna stávalo malé předměstí co zbytek někdejšího Svatomartinského újezdu a za ním mezi nynějšími ulicemi Širokou[52] a Spálenou zaujímala všechno místo až k masným krámům takzvaná Židovská zahrada, pohřebiště židův z celého Království českého, jež židé již asi roku 1253 od krále Přemysla Otakara II. dostali. Od Svatomartinské brány šla nynější Spálenou ulicí obyčejná cesta z Prahy na Vyšehrad.

Uprostřed té cesty, asi v místech nynějšího Karlova náměstí (Dobytčího trhu) bývalo za starších časův slavné tržiště mezi Prahou a Vyšehradem, v ten čas však, když Vyšehrad více tak znamenitý nebyl, opuštěné. Pod ním stával již tehdáž kostelík sv. Lazara s domem pro chorobné. Proti Židovské zahradě rozprostírala se z druhé strany Spálené ulice stará ves Opatovice s kostelem sv. Michala. Mezi ní a řekou Vltavou rozkládalo se předměstí Zderazské čili Podzderazí, nynější Jircháře, s farním kostelem sv. Vojtěcha, s mlýny a vápenicí. Na výšině zderazské stával kostel křižovníkův strážcův Božího hrobu se slavným chrámem sv. Petra a Pavla, teprve v létech 1270–1276 nově vystavěným, potom farní kostel sv. Václava. Tu se u vody k Zderazu připojovalo Podskalí s ohradami a s několika menšími kostely, vztahujíc se až k podhradí vyšehradskému. Toto podhradí rozkládalo se také po pravé straně potoka Botiče, avšak nyní již své někdejší zámožnosti a důležitosti pozbylo, když od časův krále Přemysla Otakara I. královský palác na Vyšehradě, bezpochyby vyhořev, přestal býti občasným sídlem panovníkův českých. Místo mezi hradem a potokem Botičem, to jest nynější město Vyšehrad, zvalo se tehdáž Psáře, a bylo pouhou vsí, mající jméno bezpochyby odtud, že v ní bydleli psáři čili hlídači loveckých psů královských. Bylo tu několik menších kostelův.

Císař Karel, vydav zakládací listiny hned bez odkladu k založení Nového Města přikročil, sám prý vyměřoval ulice, nařizoval, kde mají býti hlavní a menší náměstí, a ustanovil, jak mají běžeti hradby okolo toho města a v kterých místech mají v nich brány státi. O nynějším Karlovu náměstí, kterémuž teprva v pozdějších časích počalo se Dobytčí trh říkati, ustanovil Karel, aby bylo hlavním náměstím čili rynkem. Ihned se kopaly základy jak ke hradbám, tak k domům, a když něco již připraveno bylo, sešel císař Karel dne 26. března 1348 v průvodu celého svého dvora z hradu Pražského v místa budoucího Nového Města, a vlastnoručně první základní kámen bezpochyby k hradbám položil. Tyto hradby pak stavěly se vysoké a pevné od dolejších mlýnův na Poříčí, počínajíc na straně polední přes bývalé Bojiště na výšinu Karlovskou, odtud pak dolů do Slup a k Vyšehradu, kterýž zároveň také novými hradbami byl obklíčen. Do dvou let byla stavba hradeb a bran dokončena; při hradbách stály asi na 200 kroků od sebe silné věže čtyrhranné, brány pak byly vysoké a veliké, věžičkami a hlídkami ozdobené, z rynkův a náměstí hlavní ulice k nim vedly.

Z těchto prvních hradeb Nového Města zbyl podnes jen jeden kus pod Karlovem a ve Slupích, prvotní brány také vesměs zmizely, jen vojenský dům, kterému se Slepá brána říká, zřízen jest z jedné z těchto bran, takzvané brány Svinské, jejíž původní výšku a velikost ten dům podnes naznačuje.

Vkrátce oživilo se náramně toto Nové Město, i stavělo se pilně a zvelebovalo kupectvím a řemesly. Karel o to pečoval, aby na okolních výšinách vinice se vysázely, pro které se révy z Rakous braly, a v samém městě aby se také ovocné zahrady zřizovaly. Když pak po létech toto město císař Karel devíti znamenitými chrámy a šesti rozličnými kláštery zvelebil, měl z toho díla svého takové potěšení, že když na Pražském hradě některý říšský kníže jej navštívil, s velkou hrdostí a radostí mu toto Nové Město z oken ukazoval, řka: „Hle, toť jest dílo moje!“ Od těch dob zvalo se Větší Město pražské na pravém břehu Vltavy ležící napořád již Starým Městem, a bývalé Nové Město pod hradem na levém břehu Vltavy zváno jest nyní Menším Městem jako podnes čili Malou Stranou. Brzo po založení Nového Města viděl se císař Karel pohnut vydati dne 20. dubna 1348 na Křivoklátě také měšťanům Starého Města pražského list německý, protože dosud větší díl přednějších měšťanův Němci byli, kterýmžto listem jim oznámil, že to nové od něho založené město nemá býti jim na újmu ani na překážku a k obtíži, nýbrž také i k většímu zvelebení samého Starého Města, kteréž za pravé hlavní město Království českého vyhlásil. I dal Staroměstským jistý, svobodný a nezávislý průchod a průjezd ve dne v noci skrze Nové Město, a k tomu dvě brány ve zdech Nového Města, Poříčskou a Horskou, se vším jejich příslušenstvím, tak aby Staroměstští ty brány svými úředníky a služebníky osazovati a svými klíči je zamykati a otvírati mohli. Potom zakázal, aby z toho Nového Města žádné nečistoty, hnoje, bláta, rumy a smetí do příkopův Starého Města metány nebyly. Staroměstský rychtář má míti plnou moc i právo každého provinilce stavovati, jímati a trestati v příkopech a před příkopy až do strouhy, kterouž dešťová voda vůkol Starého Města z obou stran do Vltavy tekla. Měšťané a obyvatelé Starého Města mají při soudech užívati práva Starého Města pražského, však jako z jiných mnohých měst Království českého tak i z toho Nového Města mají odvolání a dotazy o nálezích soudních jíti k radě Starého Města jakožto na větší a vyšší právo, a odtud nikam dále, leč na samého krále českého.

Za krále Václava IV. (1378–1419)

Praha byla hlavním skladištěm všelikého kupeckého zboží, a obchody šly dobře a byly výnosné; do Prahy na obecné učení sjížděli se mistři a žáci z blízkých i dalekých zemí ve množství takovém, že jak se jeden starý letopisec svědectvím tehdejších známých českých mistrů dokládá, do 36 tisíc mistrův, bakalářův a žákův k rozličným kolejím a fakultám intitulováno čili do matrik zapsáno bývalo. A byli mezi nimi údy obecného učení synové knížat, pánův a jiných urozených lidí, a také kanovníci, biskupové a jiní cizí preláti; bohatí kupci pak vezouce rozličné zboží a tovary do Prahy, synům svým, kteříž se v Praze učili, poroučeli, aby jim to v Praze rozprodali, a jiného zboží nakoupíce, otcům svým do cizích zemí posílali. Mimo to byly také pouti k svatým ostatkům, když se v den svátostí veřejně ukazovaly, jako za Karla vždy ještě hlučné a lidé z nejvzdálenějších zemí do Prahy přicházeli. Můžeme si tedy snadno pomysliti, jaké hemžení rozličného lidu v Praze bylo a kterak se všechno z dobrého bytu radovalo, i šlo také tehdáž vůbec pořekadlo, že jako Řím jest město největší, Lübek nejkrásnější, Norimberk nejbohatší, tak jest Praha město nejveselejší.

Král Václav sídlel v prvních letech, pokud se totiž s arcibiskupem a jeho dvorem nerozhněval, větším dílem na hradě Pražském, později pak vystavěl si letní sídlo na Novém Městě pražském na výšině zderazské vedle samého kostela sv. Václava,[53] kterýž tam zderazští křižovníci čili ochráncové Božího hrobu byli vystavěli. Tento palác byl roku 1399 dostavěn a král Václav měl tu pěknou vyhlídku na protější břeh Vltavy, z druhé strany kostela pak vyrážela známá studánka z boku výšiny, Pučka nazvaná, při které i lázně byly. Na místě Václavova palácu stojí nyní krajinská trestnice, lázeň pak podnes Svatováclavskou se zove. Později sídlíval také na Starém Městě pražském: zde totiž měl králův dvůr již od svých předkův zděděný při staroměstských hradbách vedle sídla rytířův řádu německého u sv. Benedikta, potom ještě druhý dům v Dlouhé třídě, který činí roh do Kozí ulice, nyní číslem 922 poznamenán jest a obecně starým kolkovním úřadem se nazývá. Tento dům měl obšírný dvůr a jeho zadní stavení vycházela do Svatodušní a Štokhausské[54] ulice, kdež zadní fortny měl. Také na vyšehradském královském sídle Václav častěji než jeho předchůdcové přebýval, kdež na přímluvu svého rady, děkana a potom probošta vyšehradského Václava Králíka z Buřenic tamější kapitole zvláště svědčil.

Tehdáž milci – totiž nejbližší společníci, jež Václav nikoliv z pánův, z rytířův a zemanův sobě vybíral – od krále nikterak neodstupovali, nýbrž mu všude k provádění jeho záměrův pomáhali. Král rád spravedlnost hned na místě a bez okolkův činíval, a býval prý vždy kromě loveckého psa kat v jeho průvodu, když po Praze chodíval. O těchto jeho procházkách po městě jeden starý letopisec český zprávu dává, že je nejraději přestrojen v šaty obecního člověka konával, sám ke všemu přihlédal, a tak kupříkladu mezi pekařky chodil, chleby kupoval, cenil se s nimi a tržil. Byl-li chléb hodný a spravedlivý, zaplatil jej a odešel, pakli chléb byl malý, tehdy tu nějaký podvod poznal, a znáti se jim dada, pobral jim chléb a kázal chudým dáti aneb jím ve školách žáky poděliti, pak toho hospodáře na statku, druhého i na hrdle trestal. Též tak prý činil pražským řezníkům, šenkýřům a všem řemeslníkům, ač jest v jiném a jiném přestrojení ku každému řemeslníku a obchodu chodil, a zdali spravedlivě dělají neb prodávají, je zkoušel. Jednou prý také na vinici kopat šel, aby i tam zhlédl, kterak se mezi vinaři děje, a tak jest prý tam jako jiný dělník celý den kopal, a tu zvěděv všecko do vůle ustanovil potom, aby ti dělníci o poledni, když jedí, hodinu sobě odpočívali, a také určil, v kterou dobu z vinic sejíti mají. Takto vykonával král Václav sám úřad městského dozorce, všechny podvody na míře a váze hned na místě trestával, chudých proti bohatým se zastával, jestliže který úředník neb sluha zemský neb městský své moci špatně užíval, hned jej přísně káral, co se neřádného v domích a rodinách, zvláště u tehdejších zpustlých kněží, děje, pilně vyzvídal, a podle svého způsobu rychlou spravedlnost konal. Miloval prý však také noční toulky, a tentýž starý letopisec toliko o tom tato slova zaznamenal: „Bylo by prý mnoho o tom psáti, co jest on s kumpány (to jest bezpochyby se svými milci) páchal, po noci se po Praze túlaje a jiného čině: ale to opustím, jedno milý pane Bože, rač se smilovati nad jeho milú duší!“

Však buď jak buď, obecný lid si vládu krále Václava velmi liboval, zvláště při stálém, od Karla utvrzeném pokoji nebylo mimořádných berní, kterých ještě sám císař Karel často vybírával, a Čechy za Václava zajisté mezi všemi zeměmi nejméně daněmi obtíženy byly.

(Ze Zapovy Česko-moravské kroniky)

51 Melantrichově.

52 Jungmannovou.

53 Okolí nynější Trojanovy ulice.

54 Nyní Vězeňské.

Výstupy za kulisami a skandály na jevišti

Skandál patří k divadlu právě tak jako kulisa, opona, líčidlo nebo kukátko. Skandál nebo aspoň skandálek je hybnou pákou a živnou solí všeho divadelního podnikání. Jeho rodnými sestrami jsou intriky, hádky, vády, rozepře, pomluvy a celá ta stupnice uměleckého nebo lidského nevražení, jež vyvrcholovala kdysi brachiálním násilím, česky řečeno pračkou. Tak tomu bývalo v 18. století, kdy divadlo teprve vyrůstalo z potulných komedií a kdy se umělci, říkající si hrdě „aktéři“ nebo „agenti“, rekrutovali z bývalých číšníků, holičů, mastičkářů, zběhlých studentů, lokajů a pokoutních písařů. Páteří společnosti bývali herci, kteří se v divadle narodili, a pak ti, kteří absolvovali dráhu provazolezeckou, žonglérskou, krasojezdeckou atp. Tehdejší společnost hleděla na divadelní nárůdek očima nepříznivýma a předpojatýma, nejinak než jako na tuláky, darmošlapy, nevěstky a darebáky, dobré jen pro chvilkové pobavení panstva. A tak s ním též jednala.

Když přišel roku 1771 výborný herec a režisér Bergopzoom do Prahy, aby se tu ujal řízení činohry Divadla v Kotcích, vytkl si za úkol nejen zreformovati divadlo po stránce umělecké, nýbrž i stvořiti z bandy potulných komediantů, jež mu byla svěřena, skutečně umělecký soubor, zvýšiti jeho společenské postavení a tím i smazati z něho ódium potulných kejklířů a vagabundů. Úkol byl však těžší, než si Bergopzoom představoval. Ani jediný z herců nechtěl se dobrovolně zříci volného života, na nějž si zvykl, a všech jeho nectností, v nichž sklon ke rvačkám a opilství měl prim.

O tom se záhy přesvědčil ředitel na vlastní kůži. Poslyšte, jak se věc sběhla:

Záminkou k zjevné vzpouře několika líných herců proti Bergopzoomovi byla okolnost, že odňal herečce Henischové roli a přidělil ji paní Neumannové, o níž její kolegové tvrdili – ne dost přesvědčivě – že je jeho milenkou. Ze zákulisní hádky, při níž nechyběly šťavnaté nadávky, vznikla mezi Bergopzoomem a spiknutými herci Christem (jenž byl původcem a štváčem), Spenglerem a Frankem tuhá rvačka, při níž byl ředitel Bergopzoom ztlučen holemi, a dokonce zraněn kordem tak, že kus Otrokář ze Smyrny nemohl býti dohrán. Byla přivolána policejní stráž, t. ř. „rumorvacha“, a ta odvedla výtržníky za obrovského sběhu lidu, jenž zaujal vůči provinilým hercům hrozivé postavení, do žaláře. Ještě prý na strážnici nadával rozzuřený Christ divadelnímu administrátoru, baronu Hennetovi – jenž byl mimochodem řečeno rovněž tajným milencem herečky Neumannové – před důstojníky nejhrubším způsobem. Věc dopadla tak, že všichni tři spiklenci byli potrestáni tuhým vězením („tuhé“ však nebylo, poněvadž herci chodili ve dne po procházkách), Christ byl po odpykání trestu vypovězen z Prahy.

Mezi divadelními dámami nebylo tomu ani o vlas lépe. Byly mezi nimi věčné třenice o role, šaty nebo milence. Ještě hůře tomu bylo tam, kde působily vedle sebe operní zpěvačky a činoherečky nebo příslušnice různých národností. Po představení dne 17. srpna 1765 sběhl se v zákulisí koteckého divadla tento příběh:

Tanečnice signora Annunziata Masuzzi smála se, stojíc v kulisách, německým kolegyním, hrajícím na jevišti. Po představení vlétla rozhněvaná herečka madame Till do šatny Annunziatiny a bez dlouhého vyptávání se zpracovala ji na místě italsko-německými nadávkami, a co horšího, pěstmi: „Tumáš, ty kanálie…“ Do rvačky se vmísili jiní herci obou národností, zejména herec Schultz, jenž řval, podoben prý jsa pekelné obludě: „Počkej sakrment! Já už tě, ty černá kanálie, zřídím!“ A zdvihnul ruce do výše. – V kritickém okamžiku zachránil signoru Masuzzi baron Monti, domácí pán všemožných komediantů, a páni hrabata Thurn a Clary, kteří poskytli jí na cestě domů kavalírskou ochranu. Gubernium věc přísně vyšetřovalo, ale nakonec pouze pohrozilo nepokojným hercům tuhým vězením pro případ opakování výtržnosti. Herecké souboje nebraly se totiž vůbec vážně. Někdy ovšem pohoršení nevycházelo od herců, nýbrž od samotných principálů. Leinhaasovi aktéři si například stěžovali guberniu, že je ředitel na jevišti trýzní, bije, fackuje, kope a kordem bodá a že přijal do společnosti veřejnou nevěstku Marianu Wolbrinovou, s níž páchal za dne na ulici nemravnosti.

Skandálů za kulisami bylo rozhodně více než těch na jevišti, ale tyto byly rovněž.

Žertovná nepřístojnost stala se 29. února 1739, kdy hrála a zpívala operní společnost italského impresária Santa Lapise v Kotcích jakousi operu. Zpěvačka Benedetta Molteni rodem z Modeny – říkalo se jí též „Polka“, poněvadž přišla do Prahy z turné po Polsku – představovala v oné opeře černošku čili mouřenínku. Uprostřed hry setřela si zčistajasna k nesmírnému veselí diváků černou barvu z tváře, takže se stala z černošky rázem běloška. Pan direktor Lapis zuřil, nemaje pro takové kanadské žertíky pochopení. Sedl a napsal guberniu stížnost, zle očerňuje rozpustilou Benedettu z „neslýchané prostituce“ a žádaje za její potrestání a vyhazov od divadla. Aby své stížnosti dodal váhy, neopomněl ředitel poznamenati, že „cantatrice“ urazila též Excelenci pana hraběte Františka Arnošta z Waldsteina – poněvadž mu Lapis operu, o níž šlo, „v nejhlubší poníženosti dedikoval“. Ale místodržitelství nesedlo na lep. Odpovědělo řediteli prostě, že pan hrabě nemá s příběhem co činit, poněvadž toho dne nebyl vůbec v divadle. A dále, že si ředitel nemá s takovou hloupostí lámat hlavu, provinilé herečce prostě uložiti domácí vězení a věc bude vyřízena. Impresário skutečně poslechl. Benedettě odpustil, přiděliv jí hned v nejbližší opeře Ginevra titulní úlohu. O dvě léta později byla Benedetta Molteni povolána pruským králem za primadonu jeho berlínské opery.

Vážnější následky mívalo zesměšnění významných osob na jevišti, ať již úmyslné, nebo nechtěné.

Roku 1771 měla se dávati hra Klika. Neznámý autor parodoval v ní známého šviháka poručíka barona Huttena, jenž byl tehdy v Praze posádkou. Herci – byl to opět náš známý Christ – byla předepsána maska přesně zrcadlící tvář poručíkovu a jeho stejnokroj až do jím oblíbené růžové vesty. Den před divadlem vstoupil do hercova bytu řečený důstojník, doprovázen dvěma druhy. Všichni byli ozbrojeni důkladnými španělkami. Hutten spustil:

„Vy víte, kdo jsem, a ještě mne chcete na divadle parodovati? Máte prý nápad zesměšniti mne v mém vkusně vybraném obleku. U sta hromů,“ křičel, „opovážíte-li se to udělat (přitom hrozil zuřivě holí), zmlátím vás tak, že vám přejde navždy chuť zesměšňovat císařského důstojníka!“

Teprve když se Christ proti láteření důstojníkovu rázně ohradil a zároveň mu dokázal, že úbor mu byl předepsán textovou knížkou a že tedy za troufalost autorovu nemůže, usmířil se baron, vyžádav si slovo Christovo, že masku i ústroj změní tak, aby v nich van Huttena nikdo neshledal. Což se též stalo.

Jednou dokonce byla uražena celá městská rada včetně pana purkmistra. 10. září hrála Bruniánova společnost v Kotcích satiru Veselý tábor. Již divadelní cedule napovídala v narážkách, že půjde o místní záležitost, o jakou však z opatrnosti předem neřekla. Dosud nevídaná a neslýchaná perzifláž na hlavy města, jež byly vylíčeny jako sbor hlupáků, vzbudila neobyčejný zájem a všeobecnou veselost u diváků, u postižených touto bezpříkladnou drzostí prudký hněv. Hned zrána sešel se „inkviziční“ soud městské rady, před nějž byli povoláni provinilí herci. Při důkladném a zdlouhavém vyšetřování vyšlo najevo, že kus byl řádně cenzurován učeným profesorem Seibtem, a dokonce propuštěny i výroky „jsem radní, a proto mohu jezditi na oslu“ a „náš purkmistr je štokfiš“. Ale že i při výslechu se chovali provinilci vůči svým soudcům „zpupně a drze“ – nechtěli si totiž dáti líbiti hrozbu bitím holí – byli všichni vsazeni do chládku. Za několik hodin však opět propuštěni, a to na přísný rozkaz gubernia, jež rozhodlo, že soud nad herci nepřísluší magistrátu, nýbrž jedině divadelnímu administrátoru, a že nedůtklivá městská rada překročila svévolným soudem svou pravomoc. Přísnou důtku dostal zejména městský radní Hoffmann pro „ukvapené a nepřístojné jednání s hercem Schimannem“. Příčina, proč vysocí úředníci – v tomto případě nejv. purkrabí kníže Fürstenberg a guberniální rada hrabě Clary-Aldringen – zastali se herců proti copatým měšťanům, byla v novém poměru osvícené šlechty vůči klíčícímu umění.

Třetí příběh se nestal již v komediantském divadle, nýbrž na scéně divadla Stavovského, a dokonce v „zlaté době“ pražského divadla, za Jana Liebicha, nejlepšího ředitele, jakého kdy staré divadlo mělo. Proto je tato ostuda trapná dvojnásob. Jednoho dne na počátku minulého století vstoupil do ředitelny Stavovského divadla švarný důstojník v bílém fráčku a bez okolků se představil:

„Quido šlechtic Reitzenstein uchází se o engagement.“

Ředitel Johann Liebich upřel naň udivené oči: „Jste hercem, pane poručíku?“

„Dosud ne, až zítra, kdy u vás vystoupím.“

„A v čem hodláte vystoupit?“

„To je mi zcela lhostejné. Co zítra hrajete?“

„Schillerovy Loupežníky.“

Direktor nehodlal však přiděliti adeptovi, jehož vůbec neznal, nějakou úlohu. Vymlouval se, jak mohl: úlohu Karla že má dobře obsazenu, Franc je též v dobrých rukou, podobně Švýcar, Moor a Kosinský.

„Sacrebleu,“ zařval důstojník, vytáhnuv prudce kosinku z pochvy, „tedy mi zbývá jen Roller!“

Hrál Rollera s takovým úspěchem, že jeho výkon přehlušovalo hlediště ustavičným potleskem. Rozradostněný ředitel přislíbil novopečenému umělci hned za kulisami gáži čtyřiceti zlatých měsíčně ve stříbře, částku na tehdejší dobu velmi značnou. Adept stal se hercem z povolání a s výměnou uniformy za divadelní kostým odložil i rodinné jméno. Od té chvíle slul prostě „pan Reizenberg“. Byl to temperamentní chlapík, rozený herec, plný elánu, zvučného barytonu, dramatické mohutnosti a k tomu krasavec k pohledání. Rázem podmanil si sličnou část obecenstva, jež vonívala, hrál-li Reizenberg, brabantským olejem. A principál? Zářil štěstím. Toho večera nemusil se strachovat o pokladnu.

Svých předností a úspěchů byl si Reizenberg vědom dokonale. Své kolegy bohorovně přezíral a zesměšňoval je i na jevišti, jak se mu právě zamanulo. Spoluherce z jeviště prostě vyhodil a jeho úlohu dohrál sám, kolegyni podal při hře místo kytice koště, z jeviště oslovoval nenuceně diváky, sedící v předních řadách, bavil se s nimi a na jejich účet. Pro častá a nevybíravá extempore míval s úřady ustavičné potyčky a jen jeho sláva chránila jej před pokutami, případně vězením. Ale jeden poklesek se mu přece nevyplatil.

Při premiéře Hamleta přišel na scénu opilý tak, že nebyl schopen slova a opona musila dolů. Nemohli sehnati náhradníka a obecenstvo musilo jíti domů. Byl z toho velký skandál, neboť v divadle byl přítomen mimo jiné aristokraty sám nejvyšší purkrabí.

Tohle byl i na dobráckého „papá Liebicha“ silný tabák. Vřítil se na jeviště, aby na místě vyhnal ničemu z divadla. Ale Reizenberg nebyl k nalezení. V nastalém zmatku vytratil se z divadla a ještě téže noci utekl z Prahy, do níž se už nikdy nevrátil. Dal se prý v Německu ke kočujícím šmírám a hledaje inspiraci v kořalce, klesal pomalu na dno lidské bídy.

Zákulisní aféru mělo bohužel též divadlo doby probuzenské. K pohoršlivému výstupu, jenž dosud leží jako stín na počátcích českého divadla, došlo mezi Tylem a Kolárem 30. října 1841, tedy ještě před zahájením českého divadla v Růžové ulici, a to pro roli, kterou si Tyl, jsa spoluředitelem divadla, vyhradil. Úloha, o niž se umělci povadili, byl starý intrikán Wolf v Gutzkowově hře Werner, již přeložil Tyl. Podle žaloby, kterou podal na Tyla Kolár u městského hejtmanství (policejního ředitelství), obrátil se Tyl při zkoušce na jevišti na Kolára prudkou otázkou: „Proč nechcete hrát tu roli?“

Kolár: „Tady není vhodné místo k tak nakvašené otázce.“

Tyl: „Vy byste rád hrál vesměs jen hrdiny a první úlohy, které byste pak úplně zpackal.“

Kolár: „Nechci hrát Wolfa proto, že patří vám a mně Werner.“

Tyl: „A kdo myslíte, že vlastně jste?“

Kolár: „To je arogantní otázka!“

A nyní nastala katastrofa.

Tyl vykřikl: „Pse, na tebe číhám již dávno, abych tě zabil!“

Při těch slovech udeřil Kolára prudce do tváře a vzápětí zdvihl ruku k ráně druhé. Nastala rvačka, při níž tlačil Tyl Kolára – tak aspoň uvedl týž v žalobě – na rampu jeviště, chtěje ho sraziti do orchestru. Teď teprve zakročili přítomní kolegové znepřátelených herců, ředitel J. N. Štěpánek, Schmiller, Nicolai a sl. Manetinská (pozdější Kolárova žena) a odtrhli soky od sebe. Tyl nadával prý Kolárovi dále „literární mordýři“ apod. a končil pohrůžkou: „Počkej, pse, ty mi přece jen neujdeš!“ V stížnosti žádal Kolár, aby „Josef Tyl, s nímž nemohu již déle hráti a jenž zneuctil svým chováním celou českou veřejnost, byl jako přestupník policejních a divadelních předpisů z českého divadla odstraněn, aby mi musil dáti za nebezpečný a prudký políček dokonalé zadostiučinění, aby byl pro zneucťující nadávky donucen k satisfakci a konečně odsouzen k náhradě 50 zlatých za roztržení nového černého kabátu. Řečený Tyl opovážil se ostatně již častěji napadnouti různé osoby, například zemřelého právníka a literáta Máchu a absolvovaného právníka a spisovatele Jakuba Malého.“ Žaloba končí poťouchlou denunciací, že Tyl hraje, jsa aktivním vojákem, divadlo proti předpisům a zákazům.

Jak jsme slyšeli, byly dramatické výstupy za kulisami zjevem v divadlech všedním, avšak tento nečekaný závěr sporu Tyl kontra Kolár národní společnost českou v pravém slova smyslu konsternoval, neboť nestalo se dosud, že by kdo z literární nebo umělecké družiny uchyloval se se stížností na soukmenovce a kolegu – k c. k. úřadu. Počin Kolárův byl odsuzován jednomyslně, tím spíše, že pachatel nepěkného útoku na Tylovu existenci byl umělec evropského formátu, akademického vzdělání a k tomu ještě spisovatel. Ukázalo se jasně, že Kolárův charakter má četné kazy. Kromě národní vlažnosti byl člověkem domýšlivým, cynickým a arogantním, jak ostatně prokázal i později.

Oznámení

Vyhláška z revolučního roku

Dne 13. t. m. wečer wálečné aučinkowání jsem zastawil, ustanowiw za wýminku pokoje, aby guberniální president, hrabě Leo Thun propuštěn byl, a aby barikády w městě se odstranily.

Staré a Nowé Město wýminku tuto newyplnilo; aby tedy obnoweným zápasem prolíwáním krwe se nepokračowalo, odtáhlo wojsko wčera u wečer do postawení nynějšího.

Sotwa wšak že odtáhlo, bylo s prawého břehu Wltawy stříleno.

Za okolností těchto není již o pojednáwání slowa. Staré a Nowé Město ať se do zítřka do 12té hodiny w poledne bez wýminky wydají, wšechnu mající zbraň složí a o tom až do dnešního wečera, dostawiwše rukojmě, pojištění podají, sice by k tomu bombardowáním přinucena býti musela.

Bořící děla stojí wytažená.

Dáno na hradě králowském dne 15. června 1848.

Hrabě Leo Thun,

c. k. guberniální president

Alf. Windischgrätz,

GCmdt

Černínův list pražským židům

Na obálce:

Purgkmístru a Starším Židům Pražským k dodání

Starší Židi pražští.

Oznamují Wám kterak jeden žid jménem Abraham Jekl řezník Mně na místě Jednoho Poddaného mého dluhu prawého a sprawedliwého – ještě 54 fl. 40 kr., kterýžto dáwno zaplatiti měl dlužen pozůstáwá. Jakž pana Richtáře Starého Místa Pražského, že táž wejš dotčena suma Hned při času Sv. Jiří jminulého od něho dána a zaplacena býti mněla se zapsal. I nemohúce ja až Posawád od něho w té pozůstávajíce summě k zaplacení přijíti, wám Jakožto Starším Židům toto psaní posýlám a wás napomínám, že téhož Wejš jmenowaného Žida ktomu skutečně přidržíte, aby na takowé pozůstávající summě totiž 59 fl. 40 kr. ihned bezewšech dalších odkladůw na hotowě složil a odvedl. Jestly že by se pak toto nestalo a já w takowé summě ihned zaplacen a spokojen nebyl, tehdy se wám tímto psaním odpowídám a ohrozují Poněwadž Mnozí Židé jak do Lince takž jinšich semotamo Měst poswých handlech a obchodech jezdí a chodí kdebych koliwec kterého koli Žida postihl a podpadl že jeho obstawiti Neb zatuž summu zboží jeho se ujíti a arestírowati dam dokudž a tak dlouho dokudž by mi takowá summa i s škodami a autraty kteréby wzešly zcela a zauplné dána a zaplacena nebyla. Ale nesmejšlím abyste ktomu přijíti dopustiti dáli mněli. Nýbrž sem té naděje, že to budete wěděti jak předejíti a opatřiti, kterak bych já k swému zaplacení ihned přijíti mohl.

A tak odpowědi Než bych se Sprawil Na konec očekáwám.

Datum v Nowém Městě pražském 10. Augusta 1642.

Jan Starší Czernin

Svobodny pán z Chudenic Na Radeníně,

Choustníku, Pacowě, Mitrowicích a Kostumblatech

O statečném primátoru

Galerii obrazů pražských primátorů, umístěnou v jedné z nejkrásnějších síní Staroměstské radnice – primátorském sálu – zahajuje bledá, filozoficky zahloubaná tvář bělohorského primasa Jana Kirchmajera, jenž na svých úzkých bedrech nesl odhodlaně celou tíhu prohrané bitvy. Jeho tvář, nápadně podobná francouzskému filozofu René Descartesovi, kontrastuje výrazně s dalším obrazem, zdánlivě hrubého, robustního a podmračeného muže, pana Mikuláše Turka z Rožmitálu čili Rosentálu. V galerii rokokově usměvavých hlav pod skvělými vlásenkami a pyšných tváří josefínských fráčků nebudí Turek právě velkou důvěru. To však je pouhé zdání. Jde o muže nejvýš počestného, nezištného a osobně statečného, jednoho z nejlepších starostů, kterého Praha vůbec kdy měla. Turek byl nákladník piva (sládek) a patřil mu staroměstský dům, jenž se dnes jmenuje – podle dalšího majitele a rovněž staroměstského primátora – U Vejvodů. Turkův znak spatřuje se však na jeho průčelí dosud.

R. 1634, kdy byl Turek povolán do městské rady, šlechticem ještě nebyl, predikát „z Rožmitálu“ připojil ke jménu až o tři léta později. Primasem byl celých 29 let a za tu dobu povznesl pokleslý význam úřadu k nebývalé moci. Prvním jeho činem na primátorském stolci byla – snad v nějaké předtuše bouřlivých dob – nová a důkladná organizace městských ozbrojených sborů, jichž se stal „nejvyšším strážmistrem“ (plukovníkem). Sbory osvědčily se již při prvním obléhání švédském 1639, za něhož byl Turek těžce raněn.

Válečný vavřín získal však až v roce 1648, kdy zorganizoval branný odpor pražského měšťanstva a odrazil jím za pomoci studentské legie nápor Švédů na Staré Město pražské. Ale Turek nelenil, ani když nepřítel od města naoko ustoupil. Pilně se staral o opravu hradeb a opevnění novoměstských příkopů, odkud se nadál budoucího útoku na město. Proto doba nového obležení města, od 10. října do 5. listopadu, našla Prahu plně připravenou. Byla to nejhorší válečná doba v dějinách města, zejména krutých pět hodin 25. října, kdy osud obce i životy jejích obránců visely téměř na nitce. V těch chvílích prokázal Turek hrdinskou mysl a statečné srdce nejlépe. Neznal oddechu ani strachu o život svůj a své rodiny, maje na zřeteli toliko záchranu rodného města, jemuž stál v čele.

Mír (t. ř. vestfálský), uzavřený 5. listopadu 1648, našel sice Prahu zpustošenou, ožebračenou a zdecimovanou, ale nedobytou.

Rozradostněný císař, jemuž statečnost Pražanů zachránila nejbohatší království, neskrblil projevy radosti a přízně, mezi něž náležely různé milosti, privilegia a vyznamenání. Tehdy byl též Turek povýšen do stavu vladyckého a později rytířského, rozhojněn mu znak i predikát o titul „ze Šturmfeldu“. Pražané sami oslavili šťastný výsledek války mnoha vojenskými parádami a děkovnými bohoslužbami. Na paměť události vztyčili na Staroměstském náměstí sochu Panny Marie, graciézní dílo slavného Pendla. (Socha byla z nedorozumění stržena 3. XI. 1918.) Zároveň se starali o opravu pobořených hradeb, Kamenného mostu a Staroměstské mostní věže, která útokem Švédů utrpěla nejvíce. Restaurační práce byly svěřeny slavnému italskému architektu Carlu Luraghovi.

V dalších letech vykonal primátor Turek ve prospěch města ještě mnoho. Za něho byl například postaven na Karlově mostě kovový kříž, mistrovská práce drážďanská. Rovněž zřídil Turek, poctěný různými řády, hodnostmi a čestnými funkcemi – byl mimo jiné nejvyšším berníkem Království českého – i proslulou nemocnici Templ na Starém Městě. Hlavní jeho zásluhou však zůstane statečná obrana Prahy před Švédy, které se podivovala celá tehdejší Evropa.

Mikuláš Turek z Rožmitálu a Šturmfeldu zemřel 1672 a byl pohřben v chrámě Týnském pod oltářem, který zřídil svým nákladem.

Všeobecná tarifa na prodej c. k. tabáku

od 1. dubna 1835 pro Čechy, Moravu, Slezsko,

Dol. a Hor. Rakousko, Salcburk, Korutany a Illyrii ustanovená

Poznamenání:

Pravá havanská a manilská cikára: Lauzas, Caballeros, Cazadores, Regalias (č. 1–5), Panetelas, Damas, Regulares Primeras, Millares Communes (č. 1 a 2), Vegueras (č. 1 a 2), Manilla (č. 1 a 2) prodávají se jenom v skladech zvláštních, k tomu stanovených.

Pepita

Největší poprask, zaznamenaný v dějinách staropražského divadla, způsobila roztomilá balerínka seňora Pepita de Oliva, celým světem zvaná krátce Pepita. Již pouhá zpráva, že slavná tanečnice přijede do Prahy, způsobila horečné napětí ve všech vrstvách pražského publika, jež se odráželo v novinářských zprávách, sledujících každý krok Pepitin na jejím turné velkými evropskými městy. Všude, kde se Pepita objevila, vzmáhal se nezřízený entuziasmus, ba jakýsi druh šílenství, „delirium pepitarum“. Na divadlech, ve společnostech i na ulicích nemluvilo se o ničem jiném než o Pepitě. Napjatá zvědavost byla zesilována důvěrně šeptanými zajímavostmi: víte, že Pepita je milenkou císaře Napoleona III.? Že její pohled působí hypnoticky? Že její dekoltáž je nesmírně odvážná? Že vlastně není Španělka, nýbrž cikánka? Že…

Konečně slavila po několika odkladech proslulá tanečnice 8. října 1853 triumfální vjezd do Prahy. Z nádraží přeplněného zvědavci jela květinami zdobenou ekvipáží špalírem vítajícího davu po boku ředitele Stavovského divadla Stögera do hotelu U Zlatého anděla. O dva dny později tančila již na divadle své proslulé tance: madrileňu a El Ole. Jak vypadala a jak tančila tato svůdná dcera jihu, u jejíchž nohou ležela v opojení půlka Evropy, o tom vypravuje střízlivý referent denního tisku:

„Pepita má prostřední postavu, štíhlé tvary, černé jiskrné oči, mocně ořasené, a lesklé černé vlasy. Začíná tančiti v pozadí jeviště, majíc hořejší část těla dozadu mírně ohnutou a vystavenou žádostivým očím diváků. V této pozici setrvává chvíli a pak náhle vyskočí. Jevištěm víří teď za zvuku kastanět lehce elastická postava bolestného výrazu v tváři. Nyní se sklání a s koketním výrazem hledí na své nožky. A zas vyráží prudce vpřed. Chvěje se jako v horečce na celém těle, pohybuje křečovitě pažemi nahoru dolů, její střevíce hned se dotýkají země a hned se zas třepetají ve vzduchu. Odhazuje plášť, naklánějíc tělo a její tvář nabírá výraz vášnivé trpitelky…“

„Věrný obraz hluboce ženské smyslnosti,“ charakterizoval Pepitinu vášnivost a kouzlo – jemuž bychom dnes řekli sex-appeal – jiný literární současník, zmámený bouřlivým potleskem a jásotem entusiastů, vítajících božskou tanečnici. Epidemie nadšení rozmohla se nad Vltavou právě tak jako dříve nad Seinou, Sprévou a Dunajem. Před hotelem U Zlatého anděla zevlovalo po celé dny množství nadšenců, a ráčila-li seňora večer jeti do divadla, musila raziti policie tisícihlavým zástupem cestu. Netančila-li právě, sedala v proscéniové lóži – úplně sama – v křížovém ohni pohledů skel, kukátek i lorňonů. Jen několika vyvolencům dostalo se cti přiblížiti se na dosah božské umělkyni, a princi Croyovi dokonce milost, že směl veřejně políbiti ruku okouzlující ženy. Jméno Pepita míhalo se městem ve všemožných formách a příležitostech. Byly „Pepita-réuniony“, „Pepita-kytice“, „Pepita-krém“, „Pepita-bonbony“ atd., dokonce i – „Pepita-uzenky“. Divadlo bylo přeplněno, tančila-li proslulá balerína La Madrileñu nebo El Ole. Vrcholu nadšení dosahoval však tanec Jaleo de Xeres, v jehož pointě padla umělkyně k zemi rozkročmo.

Po dvanácti pohostinských hrách byla slavná Pepita odvolána na prkna pařížské Velké opery. Nadšení pro její umění bylo však vybičováno tak, že divadlu nezbylo než narychlo povolati Pepitiny imitátorky, jejichž odvozené umění budilo však v divácích spíše odpor než nadšení, ačkoliv jedna z těchto falešných Pepit, rovněž Španělka, Pedra de Camara, nebyla ve svých tancích, zejména Guarachi, zrovna špatná. Publikum tropilo si z těchto imitátorek jen žerty a nějaký psavec sesmolil divadelní skeč Seňora Pepita, vlastním jménem Mayerová.

Ředitelství divadla tedy nezbylo než podati toužebné divě uctivou prosbu o další reprízu návštěvy. Prosbě bylo milostivě vyhověno. Pepita přijela v zimě 1857 a tančila – rozumí se opět za nadšení diváků – vlastní kompozici Linda Gitana a oblíbenou Cachuchu. Nadšení dosáhlo však bodu varu, když dosud němá tanečnice zazpívala jako Fenella chançon:

Madrileňu zatančiti

kdo dovede jako já?

Jsem Pepita, božská žínka,

která srdce vábívá…

Při posledním představení šla opona dvacetpětkrát nahoru a dolů. Z jeviště, podobajícího se květinářskému krámu, děkovala se slavná umělkyně koketními poklonami a hubičkami, jež posílala pánům v lóžích i na galerii, a při posledním vytažení opony zvolala lámanou němčinou: „Pánové, děkuji! Dobrou noc! Adieu!“

Opojení po jejím odjezdu zvolna opadalo a dnes nám je připomíná toliko černo-bíle kostkovaná látka „pepita“ jako truchlivý zbyteček někdejší světové slávy malé balerínky.

O kolečko víc

– jak říká lid – měl v hlavě mladík, jenž zahalen černým havelokem s měkkým, do čela hluboce vraženým kloboukem spěchával mílovými kroky předválečnou Prahou. Byl to básník Stanislav Mráz, tichý, neškodný veršovec, jenž chrlil svá podivná „opera“ zabalená světle zelenou obálkou velikosti školního sešitu (však také nemívala více než osm stránek) prudkým tempem čtrnáctidenního odstupu, že je pan Srdce nestačil v knihkupeckém výkladu ani vystavovati. Titulní list básní, v nichž Mráz slil slovník dekadentní a parnasistický, „míse v to slova francouzská“, vypadal takto:

Fascikle a livraison I.

M. E. R.

Encyklopedie ouvragí a tiragí lib. a sat.

ST. MRÁZ

THALIINO BREVE V SONETTECH.

Řada sonettů a inscripcí chimerických a explikativních.

1897–1907

Edice dle serie a collekce specielní a roztříd. užšího z tiragí a fasciklů pleiony suplementární a pleiony monocyclid. a mistrovských edicí sonettových a inskript.

Opus

dle řady invent. a encyklopaedismu ouvragí lib. a sat.

CCLXX.

In tyrranos!

V Praze 1907

Avanturní kabinet ethické rekreace.

Nákladem dílny autora.

Z titulu usoudíte na obsah i na to, čím byl vlastně ten chudák, jemuž božská kulisnice krásy

Oraculum, pathos v víru slok,

hře, seancí vážné, question řešíc v větu,

své flexe mravoučné odhalila pravdy,

moudrosti taj studny, lac…

Veselý harlekýn a smutný don Quijote v jedné osobě zemřel tuberkulózou koncem světové války a nezbylo po něm nic než krátká vzpomínka Macharova a Čapkova – nikoli ovšem na básníka, nýbrž člověka, jenž měl utkvělou představu, že zteče Parnas nikoli po zemi, nýbrž aetherem.

Proslov mistra Lorence

Jako v jiných městech zuřily též ve staré Praze četné požáry, vzniklé živly nebo lidskou rukou. Nebylo divu, že se často rozšířily na okolí, ano i celou čtvrť. Domy byly většinou kryté šindelem, půdy plné sena a slámy a hasičství, spoléhající na štoudve, háky a žebříky, primitivní a neumělé.

19. února 1762 byla napadena daleko viditelným požárem staroměstská vodárenská věž, vystavěná 1554 primasem Chocholem ze Semejchova. Shořela mohutná cibulovitá báň. Kamenná věž – trvající ostatně do dneška – zůstala samozřejmě neporušena. Při požáru bylo štěstím, že nechytily nízké sousední mlýny, neštěstím, že požárem uvnitř věže přišlo Staré Město o vodu, potřebnou k mytí, vaření a – ó, kameni úrazu – vaření piva. Ztráta vody byla příčinou, že byla vodárenská věž znovuzřízena poměrně rychle. Střešní práce, již magistrát zadal staršímu cechu tesařského Vavřinci Hasselbergerovi, obecně řečenému mistr Lorenc, byla dokončena v červnu osudného roku. Byla to na svou dobu věž velmi krásná, umělá a honosná. Počínala širokým, pěkně řezaným ochozem pro ponocné, pokračovala menší, rovněž přístupnou věžičkou v podobě makovičky a končila žerdí s koulí čili „korunou“ a praporečkem. Mistrovské dílo Hasselbergerovo trvalo necelé století. Jak známo, zapálil je 1848 spolu s mlýny Windischgrätz.

Odevzdání díla dálo se 23. června 1762 způsobem nadmíru slavnostním, za přítomnosti staroměstského primátora Jana Václava Friedricha z Friedenberku, městské rady a magistrátu, městského hejtmana, duchovenstva, cechů atd., za doprovodu trub a kotlů a hlučného provolávání vivat.

O 10. hodině dopolední vystoupil na střechu horní vížky sám mistr Lorenc a přednesl z výše s náležitými gesty a doprovodem slavnostní báseň. Poněvadž je pro lidovou poezii doby velmi charakteristická, překládám ji nezkráceně, snaže se věrně napodobiti neumělost a naivnost rýmování:

Je všeobecně známo, že zhoubný ohně plamen

pobořil starou věž a učinil s ní amen.

Načež se všechno lidstvo ve hrozný nářek dalo,

že ohněm vodu ztratilo, přetrpce oplakalo.

Tak v celém městě našem téměř po půlrok celý

vodu k pití, mytí a vaření lidé neměli.

Že mysl publika tím byla rozezlena,

nová zas vodárna s rychlostí seřízena.

Neb všechno publikum toužilo hlasně, strašně,

aby se zjevila voda ve městské kašně.

A proto zřízení vodárny usneseno,

co k tomu potřebné, hned bylo připraveno.

Koruna královská vložena na skráně zděné,

takže dnes dílo je úplně dokončené.

Proto byl k slavnosti určen dnešní den,

kdy zbývá korunou ověnčit dílo jen,

korunou překrásnou stavbu ozdobiti,

mistrovské dílo – dej Bůh – cele dokončiti,

ku chvále Boží knoflík nasaditi

a tak celou práci pod kloboukem míti.

(Mistr Lorenc nasazuje kouli.)

Tak, a teď je k Boží cti dílo vykonáno,

když už je na špici dokončení dáno.

A proto budiž vzdána Božímu trůnu čest,

svatému Josefu, který náš patron jest,

by toto dílo mé laskavé ochraňoval,

každého neštěstí mile je uvaroval.

K tomu bych připojil – chci čisté svědomí míti –

srdečné přání své, by ráčil dlíti

Pán Bůh vždy laskavě v mé nové věži,

která je zrobena z dřeva a spěži,

aby ji vždycky před bouří chránil,

před ohněm a nepřítelem ochráncem jí byl,

by ráčil krásnou věž dále konzervírovat,

pokud bude na nebi slunce a měsíc regírovat.

To dílo šlechetné, jež bylo dokončeno,

buď Bohu navždycky v ochranu poručeno.

(Hudba dole hraje pobožnou melodii.)

A nyní prosím vás, všem laskavě kyna:

podejte mi číši moselského vína!

(Mistr bere korbel a mává jím při každém vivat.)

Abych teď mohl svou báseň dokončiti,

nechte hudbu při přípitku zníti.

Bůh zachovej obě císařské královské Majestátnosti spolu s nejjasnějším domem rakouským!

Vivat!

Ať žije a kvete císařské královské vysoké ministrium v Království českém!

Vivat!

Ať žije císařské královské vrchní hospodářské direktorium!

Vivat!

Ať žije pan královský městský hejtman!

Vivat!

Ať stále žije slavný magistrát!

Vivat!

Ať žijí páni obecní starší s celou slavnou obcí Starého Města pražského!

Vivat!

(Při každém „vivat“ mistr pije z korbele a hudba hraje tuš.)

Jak vidíte, se dobrá věc chválí vždycky sama,

doufám, že ni v budoucnosti nebude posmívána.

Je-li však někdo mezi vámi zde,

kdo ji tak jako já udělat dovede,

rád mu chci místo svoje postoupiti,

ale až nazítří, dnes já tu musím býti.

(Směje se Ha – ha – ha!)

A protože se blíží řeči mojí konec,

hned odtud sestoupím a udeřím na zvonec.

Rozmilí přátelé, ač konec řeči jest,

řemeslu zdvihám svou číši na počest:

Ať žijí tesaři!

Vivat!

A nyní vám už vale musím dát,

se svým truňkem se radovat.

Opatrně a ve zdraví slézti,

jak mistr se před publikem nésti.

Neb mistrovské jsem dílo dokonal,

překrásné věži ozdobu dodal.

(Hudba spustila fortissimo.)

Císař na penzi

Druhého prosince 1848 vzdal se císař Ferdinand I. (jako král český a uherský pátý) trůnu ve prospěch svého synovce Františka Josefa I. a ještě téhož dne přesídlil z Olomouce do Prahy. Měl na ni pěkné vzpomínky z doby své korunovace (7. září 1836) a též pražské podnebí bylo doporučováno od mládí nemocnému císaři jako velmi příznivé.

Byt pro bývalého císaře a jeho choť Marii Annu byl připraven v I. poschodí královského hradu. Bylo to sedm pokojů v řadě za sebou v jižním křídle hradním s pohledem na město a do protilehlých zahrad. Malý dvůr bývalého mocnáře sestával z komořího hraběte Sisingra, sekretáře, ordonančního důstojníka, osobního lékaře doktora Segantiniho a zpovědníků monsiňora dona Aloisia Bragata a dona Negrelliho, dvůr císařovnin nebyl početnější. V jeho čele byly dvorní dámy hraběnka Eugenia Santo-Georgia, Anna baronka ze Zedlitzů a Marie komtesa Comorovská d’Orwa-Liptowa.[55] Miniaturní dvůr bydlil v hradním přízemí pod bytem svých pánů. Další přízemí zaujímaly byty nečetného služebnictva. K dvoru patřily též hodnosti čestné a titulární, jako dvorního kapelníka (dlouhý čas byl jím dómský ředitel kůru Jan N. Škroup, po něm Skuherský a Smita), různých dvorních hudebníků atd., dokonce i dvorního tanečního mistra. Dočasní držitelé těchto hodností bydlili však dole v městě a na hrad pouze docházeli.

Denní rozvrh času zachovával bývalý císař s pedantickou přesností. Ráno o sedmé účastnil se s chotí mše sv., kterou sloužil v hradní kapli některý ze zpovědníků. Pak byl déjeneur, po němž sjížděl Ferdinand kočárem dolů do města. Po obědě partička kulečníku s komořím. Pak návštěva královské zahrady s nezbytnou zacházkou do skleníků, kde přednášel obyčejně profesor Kostelecký o botanice, o niž se Ferdinand zajímal opravdu nadšeně. Podvečery byly věnovány hudbě. Excísař miloval lehkou hudbu – zejména Flotowovu módní operu Martu – a sám byl dosti zručným klavíristou. Přesně o sedmé dvůr večeřel a o deváté uléhal k spánku. Zdá se, že tato pravidelnost spojená s bezstarostností velmi přispěla k tomu, že v Praze zmizely záchvaty padoucnice, jimiž byl Ferdinand sužován od mládí, a zdraví se mu upevnilo tak, že se dočkal věku 82 let. Pražané měli dětinsky dobráckého starce velmi rádi.

Vídávali jej dopoledne, když přijížděl kočárem do Nových alejí k budově policejního ředitelství, odkud konal v průvodu komořího neb tělesného lékaře menší procházky: Starými alejemi[56] k Prašné bráně nebo k bráně Koňské a odtud kousek cesty po hradbách. Někdy zůstal v Nových alejích[57] a z kamenné lavičky pozoroval život okolí. Na ulicích „Ferdáček“, jak mu Pražané mezi sebou důvěrně říkali, bez ustání smekal huňatý cylindr, ať už jej někdo zdravil, nebo ne. Čím přibývalo bývalému císaři let, tím více měnil zevnějšek, od štíhlých kotlet na úzkém obličeji do hustého šedého plnovousu v mohutné tváři. Ale mechanický, svérázný způsob smekání mu zůstal a po něm poznávali jej Pražané na dálku.

Císař na odpočinku chodil vždy v civilu. Jen jednou do roka – o své narozeniny – oblékl se do své starodávné generálské uniformy, a dívaje se z hradního okna, přijal defilé pražské posádky. Jinak to byl stařec takříkaje lidový. Rád se mísil do shluků a zle se zlobil na své okolí, bránilo-li mu v tom. Velmi nemilostivě vyhuboval hradčanskému policejnímu komisaři, jenž se opovážil odstraniti ze zámeckých schodů pouťové prodavačky, nevěda, že tím odstraňuje i Ferdáčkovo potěšení. Duševní obzor bývalého monarchy byl velmi úzký a jeho povaha směsicí slaboduchosti, dobráckosti, štědrosti, tvrdohlavosti a bonhomní ironie. Pro tyto vlastnosti nazvali jej jeho Pražané „Dobrotivým“, kteréžto pojmenování přešlo pak do dějin. Kolovaly o něm četné anekdoty, pravdivé i smyšlené: kterak navštívil na Smíchově Porgesovu tkalcovnu a za nic na světě nechtěl uvěřiti, že stroje pracují „samy“ (domníval se, že je to na něho nastražený „podfuk“), kterak chtěl jeti roku 1866 v čele „své“ armády do boje, o honu u knížete Fürstenberga (s pointou: „Tohle že je nějaký orel? Vždyť má jen jednu hlavu!“) atd. atd. Jednu „hudební“ anekdotu (o B. Smetanovi) jsem vám již vypravoval. Zbývá mi tedy druhá:

U Ferdinanda koncertoval slavný klavírista Alexandr Dreyschock. Po koncertě pravil mu císař blahosklonně: „Milý Dreyschocku, slyšel jsem Liszta, Brahmse a Rubinsteina, ale tak jako vy… tak jako vy – nepotil se při hře žádný…“

Ferdinand měl v stáří radost z toho, že se při svém nestálém zdraví dočkal vysokého věku. Radoval se ze života, ale přesto – je to protismyslné – těšil se na svůj pohřeb. Rád si dával vypravovati o slávě a pompě, která jej čeká po smrti, jaký bude smuteční průvod, jaké vojsko se ho zúčastní, kteří hodnostáři, kolik salv bude vystřeleno z děl, kdo bude sloužiti requiem apod. (Běda vypravěči, jenž by byl nějakou maličkost vynechal – Ferdinand znal to líčení nazpaměť!)

Ale člověk míní, osud mění. Když Ferdinand roku 1875 zemřel skutečně, nařídil nejvyšší hofmistrovský úřad převoz do Vídně co nejjednodušší, bez vojska, slávy, a dokonce v podvečerních hodinách. Tak se Pražané, v jejichž městě bydlil bývalý monarcha plných 26 let, nemohli s dobráckým starcem ani rozloučiti.

Na nádraží jel rychle pouze pohřební galavůz a za ním pět smutečních kočárů…

55 Jmenovaní dvorní hodnostáři odpočívají na Malostranském hřbitově.

56 Příkopy.

57 Národní tř.

Omyly v osobách

K profesoru Heverochovi, známému specialistovi duševních chorob, měl se dostaviti jistý učitel z venkova. Byl ohlášen na devět hodin.

Hodiny bijí devátou, někdo klepe na dveře profesorovy ordinace. Vstupuje mladý muž divného lesku v očích.

Heveroch přistupuje, a upřeně se dívaje do očí příchozího, praví ztlumeným hlasem: „Je mi líto, pane učiteli, ale musím vám říci, že jste choromyslný.“

„Dovolte, pane profesore, abych…“

„Chápu, pane, že se vás má slova těžce dotkla. Nemohu však než opakovati je. Vy – jste – choré – mysli…“

„Dovolte, pane profesore, já nejsem choromyslný…,“ zvýšil hlas návštěvník.

„Nic nedovolím,“ křičel profesor, „to je subjektivní pocit každého trpícího duševní chorobou, jenž nemůže mi býti směrodatný! Z prkenného držení těla, z třesu údů a hlavně, ano hlavně z lesku zorniček vidím…“

„To je omyl, nic nevidíte, pane profesore…!“ křičel zoufale pacient.

„Uklidněte se, příteli, vidím, že jste velmi podrážděn, a obávám se, abyste v návalu šílenství něco nespáchal. Bude nejlépe…,“ při těch slovech stiskl profesor zvonek, „dám-li vás načas dopraviti do ústavu. Tam vás budu moci pozorovati nejlépe.“

Vešli dva silní ošetřovatelé a v minutce byl nemocný odveden. Nic mu nepomohlo, že ustavičně volal „Omyl, omyl!“ a pokoušel se vymaniti se z pevného sevření obou ošetřovatelů.

Pan profesor usedl do křesla. Jak si tak zapaloval libovonnou viržinku, spatřil na podlaze nějakou navštívenku – jistě vypadla z kapsy tomu ubožáku při zápase s ošetřovateli. Pan profesor ji zdvihl a četl:

Milý příteli, posílám Ti nového asistenta pana kolegu dr. Nováka, jenž…

Dále profesor Heveroch nečetl. Jako šipka vylétl na chodbu a křičel z plných plic: „Ježišmarjá, lidi, počkejte… to byl omyl… to nebyl choromyslný… zavolejte toho pána zpět…“

Ale marně. V té dobé vezli již ošetřovatelé neklidného „pacienta“ do Bohnic. Profesor klesl zpocen a zdrcen do lenošky.

„To je hrozné… to je ostuda… takto se zmýliti v diagnóze!“

* * *

Ředitel německého divadla Angelo Neumann měl za choť rozenou hraběnku. Proto žádal, aby se jeho choti říkalo ne snad „milostivá paní“ nebo „paní ředitelová“, nýbrž vždy a všude „paní hraběnko“. Jednou vyřizoval řediteli divadelní sluha: „Milostivá paní prosí, abyste jí na dnešní večer připravil lóži č. 1.“

„Milostivá paní?“ odtušil ředitel přísně. „Míníte snad paní hraběnku?“

„Ano, pane hrabě,“ odpověděl sluha.

* * *

O podobném případu vypravuje pan dr. Prokop Toman, proslulý znalec staršího českého malířství.

Komité, jehož byl dr. Toman členem, pořádalo roku 1901 první výstavu obrazů tehdy ještě málo známého malíře Josefa Navrátila. Večer před zahájením hodlal dr. Toman vstoupiti do výstavního sálu, aby dokončil poslední práce spojené s instalací slavných děl. Vrátný zakročil mu však energicky cestu:

„Jest sedm hodin a nikdo nemá již v sále co dělat.“

„Mne přece tam pustíte?“ otázal se v mladické domýšlivosti dr. Toman povzneseně.

Vrátnému svitlo v hlavě: „Zajisté, zajisté, jen račte dále, pane Navrátile…“

O krásné Atalantě

Finetta Hambacherová, dceruška domácího pána a lékárníka u Bílého jednorožce na Staroměstském náměstí, je ztepilá dívka vysoké postavy a výrazné tváře. V soukromých společnostech vystupuje jako nadaná koloraturní pěvkyně. Zámožnost, umění a krása slibují jí skvělou budoucnost. Proto není divu, že je obletována houfem ctitelů. Z nich vítězí mladý hrabě Clam, jenž má na Novém Městě překrásnou zahradu rokokového slohu: Finetta stává se jeho milenkou.

Krásná Atalanta – jak jí říkají – se milostným vztahem netají. Ukazuje se s hrabátkem veřejně a dá si jím věnovati přepychový kočár s bujným čtyřspřežím. Faeton dráždí usedlé Staropražany, všude se o něm mluví a jeho pověst, jak ještě uslyšíme, zaznívá i v cizině.

Když se společnost vžila do skutečnosti a pan lékárník se již v duchu viděl hraběcím tchánem, uhodil z čistého nebe hrom: Finetta se vdává za svého učitele klavíru Duška. „Otec zuří, matka pláče“ a společnost se chvatně informuje o ženichovi. A když se dovídá, že je chudý jak kostelní myš, nespolečenský, nehezký a k tomu ještě kulhavý – posmívá se, vtipkuje a klepaří. Kdo vlastně je ten Dušek? Bývalý vokalista, jenž vzdělav se hudebně v Praze i Vídni, skládá drobné kompozice v klasickém duchu a pro chléb náš vezdejší vyučuje soukromě hře na spinet a clavicembalo, jak se jmenovali předchůdci klavíru. Dušek si bere krásnou Atalantu, ale vítězem zůstává hrabě Clam. Madame Josefina Dušková jest dále jeho milenkou, jako jí byla mademoiselle Hambacherová. Rovněž hraběcí kočár jí zůstává. Klavírní virtuos k tomu přihlíží trpně. „Náležel do třídy paroháčů, a to do onoho zvláštního druhu, který nosí své parohy tiše a klidně, s odevzdáním se nezbytnému, ba nosí je s jakousi důstojností,“ zaznamenal současník, pan profesor Meissner. Jistě si uvědomil František Xaver Dušek hlubokou propast dělící jej od ženy, ale spolehl se na jediné pevné pouto: hudbu, umění jim společné. Dušek vyučuje svou ženu dále. Za jeho vedení vystupuje Josefa prvně na veřejných koncertech, z nichž si odnáší vavříny. Zahrnuta chválou a pochlebováním zatouží po úspěších v cizině. V Salzburgu představí jí Dušek svého přítele Wolfganga Amadea Mozarta, skladatele dosud málo známého, avšak mnohoslibného. Amadeo je Josefininým zpěvem a půvabem okouzlen. Chvatně bere brk a črtá na notový papír recitativ na významná slova Ah, Io previdi… (Ach, já to tušil) a podává jej s hlubokou poklonou umělkyni. K dvojici přátel přistupuje jako patron a třetí ve hře František Xaver. Jen otec Mozartův novému přátelství synovu nepřeje, neboť již také slyšel o pověstném kočáru. Leopold Mozart píše dceři: „… Dušková má prý za veřejného milence nějakého hraběte Clama, hezkého prý, příjemného a milého muže, postrádajícího však kavalírské hrdosti. Vydržuje jí skvělý kočár…“ Ovšemže je zaujat i proti umělkyni: „Nemohu si pomoci, Dušková řvala Neumannovu árii nesnesitelně, křečovitou silou a mizerně. A příčina? Tak ji tomu učí její muž, jenž to nedovede lépe a namlouvá jí, že on jediný má pravé gusto.“ Ale nic platno! Mozart přijímá pozvání manželů do Prahy. Když v lednu 1787 přijíždí, není již skladatelem neznámým. Praha jej již zná a miluje jako autora oper Únos ze serailu a Figarova svatba.

Josefina, blížící se nyní třicítce, je již pěvkyní prvotřídní. Má silný, zvonově jasný hlas. Znalci nadšeně chválí její technickou vyspělost a koloraturní dovednost. Čestným jménem „česká Gabrielli“ staví Duškovou na roveň nejslavnější zpěvačce světa. „Ó, kdybys byl býval přítomen v té chvíli, kdy Dušková, česká Gabrielli, vezpívala do srdcí posluchačů poloviční nebe, byla by se tvá duše, vnímajíc její serafínské tóny, sladce rozplynula v nekonečnou rozkoš, cítil by ses povznesen z této zeměkoule do vonných revírů ráje… atd.“ – Píše-li tak o Duškové vážná kritika, cožpak teprve zamilovaní nadšenci! Přirovnávají Josefinin hlas k hlasu flétny a slavíka, jenž prý „zpívaje pouze tři čtvrti roku, více chvály získá než skřivan zpívající po celý rok.“ Zdá se, že v tomto přirovnání byla narážka na jinou pěvkyni, méně slavnou.

Výmar, kde Dušková koncertuje 1788, je kritičtější. Básníku Theodoru Körnerovi nelíbí se zpěvní výraz, měnící se v karikování, vždy pečlivý a korektní Friedrich v. Schiller tepe nedbalý zevnějšek Duškové, o nějž asi ona, jako slavená umělkyně, příliš nepečuje. Výmarská vévodkyně vyjadřuje se o ní dokonce brutálně: „Vypadá jako vysloužilá metresa.“ Ale to jsou hlasy ojedinělé. V Drážďanech slaví Dušková v opeře Amphion opět triumfy. Uměnímilovný kurfiřt Bedřich August posílá jí svůj portrét, královský princ Karel, vévoda Kuronský, nádhernou vázu ze zlaceného emailu a jeho choť zlatý, brilianty posetý náramek s nápisem

(Důkaz úcty, věnovaný talentu.)

Největší pocta však umělkyni teprve čeká. Je pozvána do Vídně, aby zpívala před císařskými manžely a dvorem. Josefina pozvání přijímá, ale – slyšte! – diktuje si za podmínku, že ji bude na klavíru doprovázeti Mozart, jenž měl sice titul c. k. dvorního kapelníka, ale svými novotářskými skladbami u dvora oblíben právě nebyl. „Una porcheria,“[58] vyjádřila se později o jeho dílech císařovna, vychovaná v duchu klasické opery italské. Aby slyšel „krásnou Josefinu“, spolkl vídeňský dvůr i tuto pilulku: Josefina zpívala a Mozart ji doprovázel. Dva roky po své první pražské návštěvě cestuje maestro s Duškovou do Drážďan. Byla-li první drážďanská cesta pro umělkyni úspěšnou, je tato triumfální, najmě skvělý koncert v hotelu De Pologne. Pak následují Josefininy úspěšné zájezdy do Paříže a Varšavy (i zde se šeptá o milostném vzplanutí krále Stanislava Augusta).

Zatím dlí Dušek v Praze a pilně vyučuje žáky, zejména dva nejnadanější, Koželuha a Vitáska. V mládí snil rovněž o vavřínech, teď však zvolna rezignuje, občas je trápen nemocemi a jediné, co ho vzpružuje, jsou zprávy o úspěších ženy, jež mu sice nenáleží, ale má jeho jméno. Z výtěžku zájezdů zakupuje si Josefina malý letohrádek za Újezdskou branou, smíchovskou Bertramku. Dává zušlechtiti přilehlou zahradu a hospodářský dům mění na panské sídlo. Děje se tak proto, aby mohla do rozkošného zámečku pozvati slavného přítele. Dušková totiž smluvila s ředitelem Stavovského divadla Bondinim premiéru Mozartovy opery Don Giovanni (Don Juan). Mozart přijel na Bertramku s chotí Konstancií koncem léta 1787. Jakou slávu a nepoutané veselí aristokratické a umělecké společnosti prožíval v onen čas barokní zámeček! Středem pozornosti byl ovšem Mistr, zejména po triumfálním úspěchu nové opery. Sám se zde cítil spokojen a šťasten jako nikdy v životě. Ohňostroje šprýmů a bohémského veselí sršely pod osvěžujícím příkrovem mohutných kaštanů a zahradního altánu na kopci, z něhož bylo viděti utěšené okolí a jenž se dodnes uvádí v souvislosti s dobrodružným vznikem ouvertury k Donu Juanu. (Si non è vero, è ben trovato.)

Jediný, kdo nezapadal do rozjařené společnosti olympanů, byl pán domu, F. X. Dušek, ač byl jinak hostitelem vlídným a korektním. Zdálo se, že je při vší té slávě nepřítomen duchem. A trochu nedůtklivý. Mrzí jej i taková lapálie, že jej někteří závistníci jmenují „Herr Bertramka“. Dušek spatřuje v tom skrytou narážku a tajně se zlobí. Zřejmě stárne a stává se malicherným. V roli bezvýznamného manžela slavné ženy cítí se nepotřebným a opomíjeným. Ale mlčí.

Josefina vadne rovněž zvolna jako žena, ztrácejíc milostnou přitažlivost, zato rozvíjí se plně jako umělkyně. Milovanému Mistru je múzou a vznětem, bez níž by sotva jeho árie jásaly takovou silou, zářily sluncem a voněly vlahou pohodou. V oněch dvou letech, kdy se hřeje na výsluní přítelova umění, stojí Dušková na vrcholu umění pěveckého. Oba snují krásné a veliké sny do budoucnosti…

Ta však nemá býti příznivá. Když Mozart přijel 1791 na Bertramku, aby v Praze řídil svou novou operu Clemenza di Tito, složenou narychlo ke korunovaci Leopolda II., byl již vážně nemocen. Neúspěch opery zlomil i jeho ducha tak, že se ani nemůže radovati z nového úspěchu své přítelkyně v Koželuhově slavnostní kantátě. A tak když podává před odjezdem zesmutnělé paní svitek s písní Io ti lascio, o cara, addio (Opouštím tě, drahá, sbohem), ví Josefa, že je to konec doopravdy. Konec velkého a společného díla, konec přátelství, konec Mistrova života, konec její slávy… 5. prosince 1791 Mozart skutečně umírá. S napětím posledních sil a hluboce zarmouceným srdcem zpívá zaň Josefina slavné rekviem v mikulášském chrámu a rondo Vitelix z poslední Mistrovy opery při tryzně, kterou pořádají posluchači práv, ale pak, po několika marných pokusech o novou orientaci, uchyluje se ve čtyřiceti letech do soukromí.

Zdlouhavá nemoc manželova vyžaduje si odprodeje části zahrady, zakrátko Bertramky samotné. S rozbolestněným srdcem opouští paní Dušková místo své zašlé slávy, vymiňujíc si, aby noví majitelé udržovali dům v témž stavu, v jakém ho kdysi viděl Maestro…

Duškovi uchylují se do levného nájemního bytu na severní straně horního Malostranského náměstí.[59] Nemocný virtuos pracně shání žáky, zatím kdy jeho žena oddává se jen sladkým vzpomínkám a tiché rezignaci. Když 1799 Dušek zemře, zamyká byt na sedmero zámků, odmítajíc rázně každou návštěvu, která by chtěla zasáhnouti rušivě do jemného přediva jejích snů a sentimentálního bolestínství. Dočkává se poměrně vysokého věku 72 let, ale poslední dekáda jejího života je vyplněna těžkou chorobou: vodnatelností mozku, jež zvolna odlučuje ducha od chřadnoucího těla. Roku 1824 umírá v ponuré ulici Sněmovní (čp. 175–III) Josefina, světem opuštěna a jemu téměř již neznáma. Pohřbena je do hrobu svého chotě na Malostranském hřbitově. Osudu svého Mistra následuje však i po smrti. Neboť jako je neznámo místo posledního odpočinku Mozartova, tak nelze dnes nalézti ani stopy po hrobu manželů Duškových…

58 Prasečina.

59 V místech nynější Fragnerovy lékárny.

Rudolf baron Prochazka

byl pražský německý skladatel klasického směru. Tvář Tita, čupřinaté kadeře a na tvářích licousy. Každý, kdo ho spatřil, tušil v něm na první pohled umělce.

To byl ještě mlád, když jsme měli čest mluviti s ním v bývalém Rudolfinu na Mozartově výstavě, kterou uspořádal. My, totiž kvartáni malostranského gymnázia, kteří jsme šli na výstavu ve „štrůdlu“ na příkaz a pod vedením svého katechety V. Müllera, nepříjemného profesora, ale výborného hudebníka (zemřel jako vyšehradský kanovník). Pan baron stál na pódiu, nenuceně opřen o starodávný klavír.

„Byl byste tak velice laskav, pane barone,“ hovořil sladce katecheta, „a pověděl nám něco o tomto památném spinetu?“

„Meinetwegen,“[60] odpověděl mrzutě tázaný, „to je spinet, na který hrát Mozart. Víte, kdo to být Mozart?“ Po jakžtakž uspokojující odpovědi pokračoval: „… vono se na tohle sladký dřevo zrovna moc hezky nehrát. Zvonit to jako loretánský zvonky, a když to dlouho znít, hat solcher Komponist[61]… ztratit takový komponist celou ideu a nemoct dál.“

Aby zakryl mohutný dojem těchto slov, zažadonil náš pan katecheta: „Neráčil byste snad, pane barone, zahrát nám něco na Mozartově spinetu… třeba – předehru Dona Juana?“

„Sie kennen doch die berühmte Ouvertur?“[62]

„Já ano,“ mnul si v rozpacích ruce profesor, „ale tady moji žáci…“

„Bah, těm je to asi ganz egal[63]… Takhle football, že? Víte, kluci, že to dnes nandat Slavia Viktorce pět nula? To je přece kolosall, nicht wahr?“[64]

60 Pro mne – za mne.

61 Takový skladatel.

62 Znáte přece proslulou předehru?

63 Docela lhostejné.

64 Obrovské, není-li pravda?

První zpěvácký spolek

V městském památníku Liber rerum memorabilium jsou u data 1. července 1616 vloženy stanovy prvního pražského pěveckého sdružení Collegium musicum.

Náš národ byl odevždy milovný zpěvu a hudby. Dosud však byl sborový zpěv pěstován pouze v klášteřích a na kruchtách chrámových a nebylo slyšeti, že by se hudební nebo pěvečtí ochotníci sdružovali ve spolky.

Stanovy kolegia jsou obsáhlé a po zvyku doby pamatují na všechny podrobnosti, místy zabíhajíce až do úzkoprsého puntičkářství. Stanoven byl nejen nejvyšší počet členů, jejich funkce a hodnost, přesná doba trvání zkoušek a pokuty za nedbalou docházku do nich, ale i podrobný jídelní lístek hostin, jichž se spolek účastnil korporativně. Zajímavé bylo ustanovení vylučující jakékoli rozmíšky národnostní a debaty o náboženství a politice. Z něho lze souditi, že členové sdružení nebyli téže víry a jazyka ani – jak se ostatně v rozhárané době předbělohorské rozumělo samo sebou – téže politické příslušnosti. Obřadný ceremoniel a nároky, které si činily stanovy na majetnost spolkového příslušníka, mluví o výlučnosti tohoto uměleckého sdružení a rovněž o nesnadnosti přístupu k němu. Pevně stanovený počet zasvěcenců doplňoval se jen po smrti některého z nich a kandidát byl přísně vyzkoušen nejen po stránce umělecké, nýbrž i společenské. V čele spolku stál starosta, řečený „senior“. V době založení byl jím prokurátor Melichar Teyprecht z Prechtynku, majitel domu U Zlatého orla v Michalské ulici. Ale i ostatní členové byli zámožní měšťané a vyšší úředníci.

Zkoušky a pěvecké produkce konaly se střídavě v bytech členů. Hostitel byl po tu dobu zároveň předsedou a sbormistrem cvičení a ustanovoval pro příští schůzi svého nástupce. Říkali mu „ordinarius“. Musil se postarati o duševní i tělesné blaho svých hostů a druhů.

V seznamu zakládajících členů – původně jich bylo osm, později dvanáct – čteme kromě Teyprechtova jména i další dvě, obě dobrého zvuku: českého komorního sekretáře Abrahama Günzla z Günzelsfeldu – úředníka při osobě i dvoře J. M. krále Matyáše II., druhdy velmi mocného – a Samuela Adama z Veleslavína, zámožného knihtiskaře a syna proslulého impresora Daniela Adama z Veleslavína. O všech třech pánech bude ještě řeč na konci tohoto článku.

Zpěvácký spolek byl zřízen „k provádění dobrých motet, madrigalů a jiných zpěvů a umělých skladeb“. Zpěv doprovázeli hrou zprvu hudebníci dva (varhaník a pozounér), později přibrán k nim třetí, tympanista. Z bohatého seznamu not a hudebních nástrojů lze však souditi, že ještě později se spolek jak co do počtu pěvců i hudebníků znamenitě rozmnožil a že se stal tělesem sdružujícím veškerou světskou hudbu pražskou.

O veřejné činnosti tohoto prvního a nejstaršího sdružení šlechticko-měšťanských muzikantů a kantorů ze záliby se bohužel žádná zpráva nezachovala, rovněž ne o zániku korporace, který lze vytušiti jen nepřímo z osudů jednotlivých členů. Senior kolegia Melichar Teyprecht byl hned po bitvě na Bílé hoře jako horlivý evangelík zatčen a odvezen na pevnost rábskou, kde byl uvězněn v kasematech. Jeho děti byly vypovězeny z Českého království. Konfiskací veškerého majetku byl potrestán Samuel Adam z Veleslavína, praporečník stavovského vojska v řečené bitvě, jenž se vyhnul šibenici toliko útěkem. Jiný významný člen spolku, Melichar Corda, byl z Prahy vymrskán katem atd.

Dobře dopadl jen Abraham Günzl. Jemu jako věrnému katolíku a císařskému služebníku byl darován měšťanský dům U Bílého jednorožce na rohu Staroměstského náměstí a ulice Železné a jiné dva domy, jež opustili čeští emigranti.

Kdo nosil v Praze poslední cop?

Jisté zakroutíte, vážení přátelé, nad touto otázkou hlavou a budete ji míti za nějaký nepovedený vtip à la „Kdo nosil první kožené kalhoty“ nebo „Kdo byl prvním cyklistou v Čechách“. Prohlásíte prostě, že není dnes již možno věděti, kdo byl posledním epigonem copaté módy, která zachvátila za císaře Josefa II. veškeren mužský svět. Jak jste však viděli, máme ve svém panoptiku jinší a onačejší pozoruhodnosti a rarity, jakých v konkurenčních podnicích neuvidíte, a můžeme vám též jasně odpověděti na hořejší otázku. Předem zdůrazňujeme, že posledním nositelem copu nebyl kramář „monsieur Louis“, jak tvrdí p. Staropražan,[65] nýbrž harfeník Hofmann, a to z toho jednoduchého důvodu, že Louis zemřel – jak uvádí sám p. Staropražan – „dva roky po korunovaci císaře Ferdinanda F., řečeného Dobrotivý, za českého krále“, tedy roku 1837, kdežto náš Hofmann produkoval se žákům pražské konzervatoře ještě roku 1843, jak stojí černé na bílém v análech řečeného ústavu.

Hofmann byl prastarý, povětřím ošlehaný mužík, táhnoucí podvečer se svou harfou od hostince k hostinci a od kavárny ke kavárně. A poněvadž právě nosil malý cop v době, kdy ho již dávno nikdo nenosil, byl nápadný všemu lidu i pražským uličníkům, kteří naň pokřikovali „Copánek“ – ta přezdívka již mu pak zůstala a mnozí lidé znali Hofmanna jen tímto jménem.

Hofmann však nebyl v mladých letech pouhým řemeslným hudebníkem, nýbrž virtuosem na královský nástroj. Naslouchal mu sám Mozart a Hofmannovi složil hudební thema.

V Novém hostinci, později přezvaném hotel U Zlatého anděla, v Celetné ulici uslyšel jedenkrát Mozart neznámého harfeníka, jenž na svém nástroji parafrázoval dovedně jeho operu Figarova svatba, ač nehrál z not. Mozart pozval pouličního umělce do svého pokoje, přehrál mu na klavíru krátký motiv, jenž Mistra právě napadl, s otázkou, zda ho dovede rozvésti a parafrázovati. Hofmann po krátkém přemýšlení sáhl do strun a hudební motiv zpracoval a prohloubil na místě tak, že svým uměním a pohotovostí udivil i slavného skladatele. Podle jiných složil Mozart a Hofmannovi věnoval dva kousky, pochod a gavottu. Obdarovaný je však nevtělil do not, poněvadž si nepřál, aby hudby, kterou Mozart napsal jen pro něho, zmocnili se jiní, a tak se potomkům nezachovaly. Ředitel pražské konzervatoře Dionys Weber zvával prý často starého muzikanta, aby žákům přehrával Mozartovu hudbu, prý proto, aby posluchači slyšeli způsob přednesu, jaký byl obvyklý v době, kdy génius žil. Po koncertě býval prý Copánek bohatě obdarován.

Copánek recte Hofmann byl krátce posledním pamětníkem nejskvělejšího období dějin pražské hudby.

Než postoupíme dále, vážené dámy a pánové, rád bych upozornil vás na to, že pan Staropražan uvádí jako důkaz toho, že jeho monsieur Louis nosil v Praze poslední cop, okolnost, že prý byl zpodoben jako jediný „copař“ na korunovačním kartonu z roku 1835. Uznáte sami, vážení přítomní, že je to důkaz velmi slabý, nerci-li směšný. Neboť kolik mužů, kteří nebyli na obraze zpodobeni, mohlo ještě nositi, ba nosilo ještě cop? O vítězství našeho Hofmanna mluví však jasně rok 1843, kdy bylo jasně zjištěno a zaznamenáno, že Hofmann vulgo Copánek žil a působil.

Mohl bych vám o něm ještě leccos vypravovati, třeba o tom, jak se loučil s odjíždějícím Mistrem před hostincem U Tří sekyrek – to opět zaznamenal pan profesor Meissner – ale poněvadž naše panoptikum je tak bohaté, že na jeho prohlídku ta půlhodinka sotva stačí, musíme postoupiti dále.

65 Viz Čtení o staré Praze. (Vydáno též jako e-kniha MKP. Pozn. red.)

O žárlivém Turkovi

Pražská pověst

Léta Páně 1575 přibylo do Prahy nádherné poselstvo sultána Murada k císaři Maxmiliánovi. Vyslanec sultánův, Mehmed-beg, veliký paša budínský, přivážel mnoho zlata, nádherných koberců, výšivek a věcí řezaných ve slonovině, aby pohnul císaře snáze k míru. Pašu, jenž byl ubytován v malostranském domě Na Baště, provázela turecká hudba, za níž pochodovala tělesná stráž, oděná tak exoticky a pestře, že Pražanům až zrak přecházel. Kapitánem stráže byl Hussejn-aga a prostým vojáčkem Hasan. Do něho zakoukala se pražská dívka Mařenka, sloužící u bohatého měšťana v Ungeltě. Kdykoli měl volno, spěchal sem Hasan, a dívaje se do dívčiných oken, snul plány o tom, jako bude „Mejrima“ hospodařiti s ním na vinicích v rodné Kylikii. Tak tomu bylo měsíc, dva i tři, neboť jednání begovo bylo zdlouhavé a svízelné.

Jednou v noci stál Hasan na stráži před ložnicí kapitánovou, když pojednou vrzly dveře a jimi tiše proklouzla postava ženy. Nastojte! Měla postavu jeho Mejrimy a též hlas, který předtím zaslechl z pánovy ložnice, byl mu nějak povědomý. Ale Hasan věděl o různých milostných pletkách svého kapitána. „Körtet,“ tj. nemožno, řekl si a pevněji přitáhl píku k tělu. Nazítří podvečer čekal opětně v Ungeltě, dívky se však nedočkal. Jat podezřením zbystřil pozornost. Druhé noci měl opětně službu před velitelovou ložnicí. A když se opět vynořila zahalená postava, odhodil píku, a hoře žárlivostí i nepříčetným hněvem, pustil se za ní, nic nedbaje své povinnosti ani toho, že se již rozednívá a je čas vzývati Alláha. Postava chvátala přes Kamenný most, staroměstskými uličkami přes rynk k Ungeltu. A když již nebylo pochybnosti, přiskočil Hasan a mocným máchnutím handžáru uťal nevěrné milé hlavu. Večer, když kapitán dlel na hodokvasu, položil ji na jeho lože, přikryv ji až po bradu nádhernou přikrývkou smyrnenské práce.

Ještě téže noci byl Hasan oběšen a jeho tělo viselo na trámu nádvorního okna až do příštího soumraku.

Od té chvíle bloudí jeho duch vždy po půlnoci nádvořím Ungeltu, drže v ruce dívčinu hlavu a straše pozdní chodce.

Palacký kontra Horký

Kdo to byl Palacký, ví každý školák. Kdo byl však Horký, nevíte vy ani já. Hned vám vysvětlím, proč jsem v názvu postavil tato jména vedle sebe.

Roku 1829 hodlali prosaditi urození příznivci mladého Palackého v zemském sněmu, aby byl jmenován stavovským historiografem. Palacký neměl tehdy mimo nevýnosného redaktorství obou muzejních časopisů pevného materiálního zajištění, jehož mu chtěli velkomyslní přátelé poskytnouti v pevné důvěře v jeho vzdělání, píli a talent. Stavové Palackého skutečně za svého historiografa zvolili, ale císař František I. toto usnesení na návod svých rádců pod malichernou záminkou nedostatku zemských peněz neschválil. Všemocný ministr hrabě Saurau měl totiž pro ono místo svého kandidáta, jakéhosi pana Horkého, snad úředníka, snad profesora, proti Palackému rozhodnou nulu. A tak si hrabě řekl: když ne Horký, tedy ani Palacký. Kosa padla na kámen čili stavové si věděli rady. Když přečetl nejvyšší purkrabí Karel hrabě Chotek – mimochodem příznivec Palackého – nejvyšší rozhodnutí, přihlásil se o slovo učený hrabě Kašpar Šternberk: „Dobrá, historiografa míti nesmíme, ale kdo nám může zakázati to, co je dovoleno každému spolku, knihkupci nebo soukromníku, totiž dát si napsat knihu a vydati ji?“ Palacký tedy pověřen, aby napsal pro stavy za honorář 1000 zlatých každoročně historickou knihu, a skutečně také ještě téhož roku dodal rukopis první. Byl to první díl klasických Dějin českého národa v Čechách a na Moravě, jež potom rostly rok od roku. Skutečným českým historiografem stal se Palacký roku 1839. Svolení k jmenování nedal již šosácký a omezený František I., nýbrž jeho syn a nástupce Ferdinand V., řečený Dobrotivý.

Otázka je: co napsal nebo čím vynikl konkurent Palackého, pan Horký?

Jak vyzrál rabín na šámesa

V prvních letech minulého století zmocnil se pražského ghetta zvláštní nepokoj. Vniklo do něho bludné učení sabbatismus,[66] hlásající, že i v židovském nebi existuje jakási božská trojice – Bůh stařec, Bůh král a paní Šechina – zřejmě nezdařená kopie křesťanské. Sabbatisté, jimž se zkráceně říkalo šebsové, měli i svou „papežku“ Evu, dceru zakladatele sekty potrhlého barona Jakuba Franka, jež sídlila s početným dvorem v německém městě Offenbachu. „Papežka“ měla své zástupkyně „emuny“ ve všech větších ghettech. V Praze byla emunou krásná a exaltovaná židovka Rössl Gerrinová. Židovská náboženská obec, představovaná vrchním rabínem Eleazarem Fleckelesem, byla zprvu k bludnému učení shovívavá, když však seznala, že k novému učení chýlí se značná část židovských boháčů, inteligence a mládeže, počala se o pravověrnost svých oveček vážně strachovati. Bezprostřední příčinou bojovného vystoupení rabínova byla pouť několika mladíků předních židovských rodin do Offenbachu, kteří odnášeli svůdné papežce kromě zanícených srdcí i bohaté dary ve zlatu a špercích. A jak šlo o peníze, které jindy padaly do pokladnic Staronové školy velmi liknavě, bylo zle. Rabín, použiv jubilea svého působení v obci, proslovil v synagoze slavnostní kázání na slova 95. žalmu: „Čtyřicet let namáhám se o tento lid, ale pravím, že jest nestálého srdce.“ Posluchači, kteří čekali jako obvykle na milá slova rabínské moudrosti, shovívavosti a vtipu, byli udiveni hněvivým tónem pastýřovy řeči, jež se nevyhýbala ani hrozbám, ba ani nadávkám, které se řítily jako balvany na hlavy nevěrných oveček. Po kázání bylo zřejmo, že boj proti šebsům je zahájen a že od té chvíle jsou v ghettu dva nepřátelské tábory, pravověrní a odpadlíci.

Ale vrchní rabín nehodlal spokojiti se s pouhým slovním nájezdem proti zlořečeným šebsům, nýbrž umínil si bojovati proti nim osobně, agitací od muže k muži.

Podnět k tomu zavdala stížnost Bely Passowitzové, ženy šámesa čili chrámového sluhy, že její muž Josef odpadl k šebsům, a přijal dokonce v její nepřítomnosti ve svém bytě návštěvu „emuny“ Rössl Gerrinové.

Rabín se zachmuřil. Kacířství ohrožovalo již jeho vlastní synagogu, jejíž kostelník přešel ke koffar beikur.[67] To bylo neslýchané! Po chvíli usilovného přemýšlení připadl na válečnou lest. Bele ji však nevyzradil, uloživ jí toliko, aby se nějakým způsobem – třeba i násilím – zmocnila tfilinu[68] známého šebse Leba Gorresa.

Stalo se. Nazítří totiž, když se starý Leb ubíral úzkou uličkou židovského města, nabídla se mu Bela, že mu správně nasadí třírohý klobouk. Přitom strhla mu z čela tfilin a pronásledujícímu ji starci utekla.

Jakmile „corpus delicti“ ocitl se v ruce rabínově, předvolal tento k výslechu svého sluhu Josefa Passowitze. S hrdě vztyčenou hlavou předstoupil Josef před svého soudce a pána. „Josefe Passowitzi, vaše manželka oznámila, že musí vystoupiti z manželského společenství s vámi, ježto jste přistoupil k frankovcům čili šebsům. Je to pravda?“

Sluha nezapíral. K šebsům se prý dal proto, že sektu považuje za pravověrnou. Bude-li však usvědčen, že šebsové jsou kacíři, rád vystoupí z jejich řad a podrobí se ochotně uloženému pokání.

Na tato slova právě rabín čekal. Mlčky vyjmul z kapsy tfilin, který ukradla Bela starému Lebu Gorresovi. Ostrým nožem otevřel jeho kapsli, z níž vypadl lístek pergamenu. Vzal jej do ruky a četl mohutným hlasem. A hle! Místo posvátného textu, který měl pergamen obsahovati, stála zde slova kacířské nauky!

„Co tomu říkáte teď?“ zvolal rabbi k strnulému Passowitzovi, „to jsou přece zákony vaší partaje, která si opovážila profanovati symbol víry a nachytati pro ukojení ctižádostivosti několika osob na udici čarodějnické mystiky tolik hlupáků! Je Boží věcí skrýti prostému lidskému oku to, co má zůstati skryto. My máme jen věřiti a snažiti se o to, aby se víra shodovala s naším rozumem. Naposled k vám volám, Josefe Passowitzi, radím a varuji vás: nekráčejte cestou nepravosti!“

Přemožen a dojat klesl Josef na kolena a v pláči zvolal: „Rabbi, chybil jsem a zhřešil!“

Židovský svátek Slavnost smíření slavil Josef Passowitz již ruku v ruce se svou ženou Belou. Slavila ho však též celá židovská obec, neboť působením vrchního rabína Eleazara Fleckelesa bylo bludné učení v ghettu potřeno a zaniklo zcela, když se rozhlásilo, že „papežka Eva“ byla donucena opustiti Offenbach a zmizela kamsi do Španělska.

Pověst o ukradení tfilinu a odhalení zrady udržela se v pražském ghettu dlouhá léta a je zaznamenána v prastaré sbírce židovských pověstí a legend Sippurim.

66 Zmatená nauka, hodlající sloučiti v sobě základy učení křesťanského, židovského a mohamedánského, byla v úzkém spojení s „kabalou“, naukou o mystice čísel.

67 Odpadlíkům od víry.

68 Modlicí řemínky, nošené na hlavě. Uprostřed řemínků byla kapsle, která se nosila na čele.

O potrestaném tenoristovi

Matteo Lucchini, rodem z Benátek, byl roku 1736 členem operní společnosti principála Denzia, jež hrála ve Šporkově operním divadle na Poříčí. Byl krásný mladík ztepilé postavy a v hrdle měl opravdu zlato. Zpíval-li Aladina v oblíbené opeře La tirannia castigata, přála si každá návštěvnice divadla býti na místě favoritky Fatimy. Opojen úspěchy uměleckými i milostnými byl milý Matteo nadmíru sebevědomý, ba takříkajíc nafoukaný, jako jsou ostatně tenoři všech věků vůbec. Ale nadutost se jedenkráte Lucchinimu nevyplatila. Poslyšte, jak se to stalo.

Hrabě František Antonín Špork, majitel operní scény, a tedy zaměstnavatel tenoristův, pořádal ve svém paláci večírek a pozval Lucchiniho, aby na něm zazpíval několik árií, zejména oblíbenou Beguerem le nostre rosa… Umělec slíbil, ale v stanovený čas nepřicházel. Hrabě poslal pro něho běžce do Montiho domu v Perlové ulici, kde bydlívali umělci. Sluha se však vrátil s nepořízenou. Našel sice Mattea doma pohodlně nataženého na lůžku, ale zpěvák odmítl se dostaviti, nepošle-li pro něho hrabě kočár. Ale i když ten přijel, odepřel tenorista jeti s pouhým majordomem. „Přeje-li si pan hrabě, abych na večírku zpíval, musí pro mne přijeti osobně.“

Hraběti tedy nezbylo nic jiného. Tenorista neuznal však za vhodné, aby se omluvil, ba ani aby se na koncert řádně ustrojil. Přes župan přehodil si pouze plášť a v županu zpíval též před šlechtickou společností, divě se v duchu sám, že se nad tím nikdo z přítomných nepozastavil. Společnost se však na nadutce zatím již smluvila.

Sotva dozněl bouřlivý potlesk společnosti a umělec vstoupil za portiéru, zastoupil mu majordomus cestu: „Tuhle je za vaši laskavost, vzácný pane.“ A podal mu váček s dukáty. „A tohle za vaši nevychovanost, vy jeden klacku!“ Na ta slova vrhli se na překvapeného zpěváka tři sluhové a zlinkovali jej holemi velmi vydatně. Lucchini křičel bolestí z plna hrdla. „Bravo, Matteo, bravo! Da capo, da capo…,“ křičela rozveselená společnost ze sálu. Druhého dne ráno utekl zpráskaný zpěvák z Prahy do Drážďan.

Korunovační ples

Korunovace císaře Leopolda II. za českého krále (5. září 1791) byla provázena dlouhou řadou slavností dvorských i lidových. Již sám vjezd panovníkův do města byl pastvou pro oči lidí domácích i cizinců, jichž se sjelo do Prahy ze všech úhlů Evropy nepřehledné množství.[69] A což teprve všechny ty průvodní okázalosti a slavnosti, jako bylo provedení korunovační opery Mozartovy Titus osobním řízením Mistrovým, císařská návštěva v českém divadle, koncerty na Hradě, první vzlet balonu ve Stromovce, Perský jarmark na Mariánských hradbách, velkolepé osvětlení města, otevření průmyslové výstavy v Klementinu, produkce umělců všeho druhu a tak dále a tak dále! Největší atrakcí slavnostních dnů byl však bezesporu korunovační ples, uspořádaný českými stavy 12. září večer v divadle hraběte Františka Antonína Nostitze, pozdějším divadle Stavovském.

Přípravy k němu dály se dlouho před příjezdem císařských manželů Leopolda II. a jeho choti Marie Ludvíky, dcery španělského krále Karla III., od měsíce června toho roku. K budově divadla přistavěn byl do Ovocného trhu mohutný dřevěný sál, a to tak dovedně, že splynul se zděnou částí divadla v budovu jedinou. Uvnitř byla tato síň proměněna v starořímské atrium s dvěma řadami zdánlivě mramorových sloupů, jež byly obtočeny květinami a vrcholily pozlacenými sloupy. Za nimi byly vykouzleny malé pokojíčky, v nichž večeřela jednotlivá panstva. Podlaha nového, zlato-červeně vyčalouněného sálu byla v téže výši jako přízemí divadla, takže obě podlahy splynuly v jedinou plochu. Vlastní divadlo bylo zevnějškem přizpůsobeno výzdobě přístavby. V obou prostorech hrálo pět orchestrů celkem o 300 vybraných hudebnících. Císařský dvůr večeřel pod antickým chrámkem, postaveným na stupních na konci nového sálu. Na opačné straně prospektu – kde byla jindy zadní sedadla přízemí – stála pod baldachýnem vyvýšená tribuna, z níž přihlížel dvůr kontratanci 30 aristokratických dam. Kavalíři byli oděni vesměs po španělské módě v kostýmech z bílo-zeleného sametu. Z klobouků vlála jim pštrosí péra.

Večeře byla podávána šlechtickými majordomy a lokaji – samozřejmě jen na stříbře. V lóžích obou pořadí byly umístěny stoly pro nižší šlechtu a vybrané měšťanstvo. Ples byl přístupen pouze pozvaným, ale těch bylo na 4000 osob obého pohlaví. Zřetel byl vzat pouze na ty osoby nižších stavů, jež dávaly záruku, že se „budou zabývati více tancem než buffetem“. Tak to aspoň stálo v plesových instrukcích.

Za večeře byla zpívána slavnostní kantáta, kterou složil profesor Meissner a hudbou doprovodil dvorní a katedrální kapelník K. Koželuh. Sál byl osvětlen nesčetnými mnoharamennými svícny v podobě české koruny a antických emblémů. Po večeři panstva otevřena byla v divadelním zákulisí bohatě zásobená ochutnávárna. Kuchyně a vinné sklepy umístěny byly v havelském klášteře a Karolinu, odkud vedla do sálu zvlášť pro slavnost zbudovaná krytá chodba ve výši I. poschodí. Pro všechny případy byla v domě na nároží Starých alejí[70] a Havířské ulice zřízena vedlejší zásobárna. Bylo to zbytečné, neboť jídel, lahůdek, pečiva a vzácných vín bylo tolik, že stačilo uspokojiti nepřehledný dav slavnostních účastníků. Císařští manželé dostavili se s dvorem a tělesnými gardami přesně o hodině deváté, aklamováni jsouce bouřlivým „vivat“. Po jejich uvítání byli uvedeni do dvorní lóže arcivévodové, arcivévodkyně a saský vévoda Antonín. Pořad slavnosti byl zahájen zmíněným již vystoupením šlechtických dívek. Zakončen byl všeobecným tanečním veselím, jehož se činně zúčastnili i arcivévodové – dámy i páni. Císařští manželé odejeli s malým komonstvem o 11. hodině noční, ostatní dvůr bavil se ještě dlouho přes půlnoc.

Nádhera plesu byla výjimečná a dosud v Praze nikdy neviděná. Nespatřili ji nikde ani četní významní cizinci, kteří se plesu účastnili.[71] Dlužno zdůrazniti, že po dobu slavnosti vládl všude – uvnitř i na přilehlých ulicích – vzorný pořádek, nedošlo vůbec k nějakému neštěstí nebo výtržnosti, takže hlídkující úředníci a granátnické patroly neměly mnoho práce. Zakročovaly občas tam, kde hrozila tlačenice.[72] V okolí divadla byla ovšem znamenitá tlačenice zvědavců, neboť přispěchala celá tehdejší Praha, aby zhlédla ozářené divadlo a příjezd i odjezd dvora a účastníků. Vždyť bylo napočteno devět set kočárů, plazících se nekonečnou řadou k podjezdu divadla. První kočár přijel prý již o páté hodině odpolední a od té chvíle se proud nezastavil až téměř k příjezdu císařského dvora. Okolní domy a ulice byly po dobu korunovačního plesu skvěle iluminovány a noční ozáření bylo posíleno více než pěti tisíci světly diváků i čekajícího služebnictva. Korunovační bál byla slavnost tak skvělá, že podobné nebyla Praha svědkem ani dávno předtím, ani dlouho potom.

69 Dámy zajímal hlavně hrabě Fersen, „le beau Fersen“, přítel nešťastné Marie Antoinetty.

70 Příkopy.

71 Mezi nimi byl i slavný básník Friedrich v. Schiller.

72 Přítomnost vojáků nesla urozená společnost velmi nemile a toto opatření příkře kritizovala.

Tři o jedné,

totiž tři výroky významných cizinců o téže věci, budově pražského Obecního domu, vystavěného v letech 1908–1910 v ohavném slohu secesním. Basista světového jména, Fedor Šaljapin, kráčeje po protějším chodníku, ukazoval průvodci na Prašnou bránu a Obecní dům: „Víte, jak mi ta dvojice připadá? Jako pouliční holka, zavěšená do vznešené staré dámy.“

Richard Strauss, dlící v Praze o premiéře svého Růžového kavalíra: „Hrozné! Jak jen jste mohli rozrušiti ideální ráz náměstí, jak jste mohli postaviti toto monstrum v těsném sousedství graciézní celnice a velebné gotiky Prašné brány?! Veďte mne odtud, někam na Hradčany nebo do Starého Města, sice vám již do této Prahy nikdy nepáchnu…“

Slavný sochař Antoine Bourdelle, zapomenuv na francouzskou zdvořilost, při pohledu na Obecní dům si odplivl s výkřikem: „Fi donc!“[73]

73 Vyjádření zděšení, „fuj“. Pozn. red.

Kocourkovské příběhy

Uprostřed krásné a úrodné země rozkládalo se za dávných časů město Kocourkov. Bylo malé, ale přece jen největší v celé zemi. Obehnáno bylo hradbami, jimiž vedlo několik bran. V branách byla stráž, která vyslýchala každého příchozího, kdo je a co chce v městě dělati. Také v nich stáli akcizáci, úřední osoby, vybírající daň z potravin. Přitom bylo zvláštní, že daň se vybírala z potravin donášených bodrými venkovany do města, nikoliv opačně. Brány byly otevřeny od úsvitu do soumraku. Toto zařízení bylo jistě nepříležité milencům, ale nedalo se změniti, aby snad nevnikl pod neprůhlednou rouškou tmy do města nepřítel. Jedna z bran stála také uprostřed města jako opožděná upomínka na staré časy, kdy tam město končilo. Jmenovala se Prašná. Na místě její předchůdkyně, brány Horské aneb „Odřené“, vystavěl ji král Vladislav, kterému říkali „král dobře“, ne snad proto, že by byl činil vše jen dobré, nýbrž že měl chvalitebný zvyk odpovídati poddaným na vše slůvkem „dobře“. Bránu vyzdobil školní mistr Matěj, jemuž opět říkali, ježto uměl pěkně rýsovati, „rejsek“. Netušil bohužel, že jeho umění, jímž nalepil na dosud holou bránu všeliké vlysy, výstupky, úponky, sochy, tympanony a konzoly v pozdním slohu gotickém, v jeho době módním, stane se potomkům poněkud nepohodlným. Ozdoby totiž po několik lidských věků nikdo neopravoval, byly tedy zvětralé a hrozily zřícením. I dali konšelé kocourkovští hlavy dohromady a usnesli se L. P. 1799, že „ciráty na bráně, řečené Prašné, které k ničemu nejsou a hrozí, že padnou pasantům na hlavu“, dají prostě z brány otlouci. Tímto slavnostním usnesením svrhla městská rada se sebe veškerou odpovědnost za možné neštěstí a – vše zůstalo při starém, to jest „ciráty“ nebyly ani odstraněny, ani opraveny. Roku 1822 dal kterýsi zámožný měšťan v podstřeší věže upevniti veliké hodiny s čtyřmi ciferníky. Byla to ozdoba v tehdejší době skvělá. Rada města kvitovala vzácný dar slovy pochvalnými, neopominula však podotknouti významně, že dva postranní ciferníky byly zbytečné, „jelikož se beztak z příkopu nikdo na věž nedívá a z druhé strany věž Královým dvorem plně obestavěna jest“.

Město rostlo rok od roku vůčihledě a roku 1862 napočítala komise, zvlášť k tomu účelu na místo vyslaná, že v jedné hodině projelo branou šest vozů nákladních, dva fiakry a jedna poštovní diligence, o pasantech pěších ani nemluvě. Ulice, spojující nové nádraží se středem obce, byla povážlivě úzká a hlavní překážkou „obrovského“ ruchu byla opět nebohá brána, kterou „Leta Bozieho 1475 dvadcaty den brzezna miesiece Wladislaw druhy czesky kral nayiasnieyssi s pomoczi Boha zalozil gest“, jak stálo na její římse. Pan primátor znal sice i jiný nápis na oblouku brány, psaný v latině: „Ó měšťané, nedopusťte zlým lidem, kteří žijí bez zákona, působiti násilí na mně, nádobě ušlechtilé“, ale co naplat, pokrok je pokrok. Rada se tedy usnesla jednomyslně, že starou a nepohodlnou bránu prostě zboří. Ale nastojte! Osud chtěl tomu, že pan primas náhle zemřel a k tomu všemu vypukla ještě válka s Prajzy. Nezbylo než pustiti záležitost z hlavy. Tak se stalo, že stará brána stojí dosud, ba ještě mnohem vyšší a krásnější, než kdy bývala, a jako na výsměch bořícímu usnesení městských otců volá k cizincům vítězně: „Stojím pevně, stojím nepohnutě a budu státi šťastně mnohé věky!“

Na bráně se tedy pan pokrokový primas „nevyvršil“. Jeho pokrokovost odnesla životem jiná okrasa města mnohem menší, ale též mnohem krásnější než brána. Byla to kašna, stávající od nepaměti na velkém rynku před radnicí. Podle svého budovatele slula Krocínovou. Čí byla dílem, známo není. Snad některého z umělců, zdržujících se při dvoře uměnímilovného krále Rudolfa II., spíše však domácího sochaře Jindřicha Pražáka, řečeného Beránek. Buď jak buď, bylo to dílo na výsost monumentální a nádherné. Mělo skvělé sochy a sousoší, skvělé renesanční ozdoby, kružby, vlysy a poloreliéfy, vše z červeného mramoru, nepočítajíc ani umné spodní vedení, jež kašnu bohatě zásobovalo vodou k všemožným účelům. Lid si vypravoval, že kašna stála jen o groš méně než památný Kamenný most. Lety a staletími kašna však sešla, desky se otloukaly, figury opadávaly a vodovod nefungoval. Okolí bylo věčně vlhké a nečistota, kterou nikdo neodklízel, stávala se – s prominutím – veřejným záchodem. Nad takovým stavem se městská rada hluboce zamyslila, umínivši si, že dá kašnu vyčistiti a opraviti. Přihlásil se však jediný živnostník, jenž chtěl práci vykonati, a to ještě za odměnu v té době neslýchanou. I odmítli městští tatíci s rozhořčením nabídku řemeslníkovu a dali hlavy dohromady znovu. O čem rokovali, bylo známo, nikoli však to, na čem se usnesli. Kocourkované zachovávali o věci nejpřísnější mlčení. A tak se jednoho krásného jitra občané probudili a milá kašna byla z náměstí pryč. Páni radní neprozradili, že její truchlivé pozůstatky složeny jsou na rumišti pod hradbami…

Také starobylý most přes řeku, který postavil král, řečený Otec vlasti, působil copatému sboru starosti. Jak by ne! Město mělo už čtyři čtvrti, přes sto tisíc obyvatelů a stále jediný most, přeplněný od časného rána do pozdního večera lidmi a povozy. Nějaká náprava se musila stát. Ale jaká? Na nový most nebylo ani pomyšlení. Prázdná byla kasa, prázdné mozky obecní reprezentace. Nezbylo než učiniti se starým mostem nějaká kouzla. Jen kdyby na něm nebyla ta alej starodávných soch, kterou sice obdivoval kdejaký cizinec, který do Kocourkova zabloudil, jež však teď starostlivým otcům pranic nelahodila. V radě přednesen byl návrh: buď aby byl k mostní vozovce přistavěn chodník na železných podpěrách, a pokud jde o sochy, aby je chodci obcházeli, nebo ještě lépe, aby se, ježto si jich rozený Kocourkovan beztak již valně nevšímá, prostě odstranily. Zatím však vystavěl nejvyšší purkrabí hrabě Chotek – aniž by byl o svém úmyslu s radou vůbec mluvil – druhý most, jímž bylo nesnázi odpomoženo. Nádavkem měli páni radní radost, že ušetří náklad na boření štátuí a postavení chodníku. Bylo to za oněch časů, kdy muži nosili na plešatých hlavách chlupaté cylindry, uctivě je smekali a pozdravovali se „košamstrdýnr“.

Na ulicích nesmělo se kouřiti. Proč, to nikomu nebylo sděleno, a proto to nikdo nevěděl. Ale kouřit se nesmělo ani z krátkých dýmek, ani dlouhých pěnovek, ba ani ne vonné doutníky Kuba, Sevilla nebo Havana, jež tenkrát byly vzácnou novinkou (cigarety ještě nebyly). Po ulicích patrolovala kromě městské též vojenská policie a její nadporučík jménem Willitzer – šarži vysloužil si od píky z obyčejného granátníka napoleonských válek – byl v pronásledování veřejných kuřáků pravým maniakem. Pronásledoval je neúnavně a se vší přísností. Dopadl-li pachatele, bez dlouhých cavyků mu dýmku zabavil tím, že mu ji bezohledně vytrhl z úst. Když za pár roků byl zákaz pouličního kouření odvolán, považoval to Willitzer za potupu vlastní osoby, jež od té chvíle ztratila smysl života. Zažádal o penzi a zakrátko žalem zemřel, zanechávaje po sobě jako truchlící pozůstalé 763 krátké a 544 dlouhé dýmky…

Kocourkov bylo město nejenom krásné, tiché, ale i takříkajíc patriarchální. Domovem byl zde starý dobrý mrav, pokora k Bohu a úcta k šlechtě. Jen tak se mohlo státi, že dal hrabě Šlik rozprostříti před svým palácem na Nových alejích na půl lokte vysoko slámu, aby jeho těhotná manželka nebyla rušena hlukem povozů a princátko znepokojeno hned při svém vstupu na tento svět. Přísně bylo zakázáno před palácem práskati bičem, pískati a hlasitě mluviti. Penzisté, procházející se Alejemi, byli zdvořile požádáni, aby své hůlky, kterými v zamyšlení ťukali o dlažbu, nechali po oněch devět měsíců doma za almarou.

Na radnici měli starobylý orloj – umělecké dílo dávných věků, o němž kolovalo mnoho pověstí, proroctví a legend. Nádherný orloj měl jen jednu špatnou vlastnost – nešel. Spravovali ho půl století, ale nadarmo. Nešel a nešel. Rafije, jež měly ukazovati staročeský čas, byly jako přimražené, apoštolové, kteří prý kdysi chodívali a vzájemně se klaněli, byli strnulí jako Šípková Růženka, Jidáš nehýbal měšcem, Smrt kosou a kohout nekokrhal. I dopálili se konšelé a chtěli orloj prodati do starého železa, když se jim vtom nabídl proslulý hodinář, že orloj uvede do chodu. Nikdo mu sice nevěřil, neboť na stroji lpělo proroctví slepého mládence, přesto však bylo mistru dovoleno, aby se o věc pokusil. Mistr kutil se svými pomocníky v radniční věži téměř rok, stávaje se zvolna komickou figurou, až pojednou oznámil, že právě o půlnoci dělící léta 1865 a 1866 orloj spustí. Tisíce a tisíce Kocourkovanů čekalo na historický okamžik před věží i v loubí protějších domů v horečném napětí. A ejhle! Rázem půlnoci ozval se mohutný hlas hodin, otevřela se dvířka na orloji, apoštolové defilovali, Jidáš třepal měšcem, Smrt kosou a kohout nakonec zakokrhal. Z toho byla nesmírná radost po celém městě, jen škarohlídové a sýčkové mlčeli zarytě, hněvajíce se na svou blamáž. Spojeni společným utrpením sestoupili se ve spolek „antiorlojníků“. Předsedou zvolili si učeného mága doktora Böhma, jenž se jako ředitel státní hvězdárny, a tedy znalec věcí matematicko-fyzikálních blamoval v orlojní záležitosti zvlášť smrtelně. Zesměšněný mág začal nyní proti orloji a jeho správcům ostrý boj v místním časopise Hlasy z Kocourkova, jemuž odpovídaly neméně ostře Kocourkovské zájmy. Ale co platno, boj stál obě rozvaděné strany mnoho žluči, inkoustu a tiskařské černi, zatímco orloj tikal dále, apoštolové vycházeli a zacházeli, Smrt klepala a kohout vesele kokrhal.

Méně vesele skončila historie jiných radničních hodin, které opatřil místní hodinář Heinz jasně svítícím transparentem plynových hořáků. To bylo něco neslýchaného a v Kocourkově nikdy dosud nevídaného. Hodiny, které svítily v noci samy od sebe, takže každý mohl zjistiti třeba o půlnoci, kolik je hodin, a to pouhým pohledem! I tato novota měla svoje odpůrce. Jedni tvrdili, že svítící hodiny jsou věcí venkoncem zbytečnou, neboť pořádní lidé v noci spí a nepotulují se po ulicích. Druzí, že svítící kolo porušuje ušlechtilý vzhled gotické radnice. Třetí, že při pohledu na jasně zářící ciferník trpí zrak diváků. Jiní opět, že plynové světlo působí takový žár, že jest nebezpečí ohoření dřevěných břeven, od nichž by opětně mohla chytnouti celá radnice. Transparentní hodiny těžko snášely takové nespravedlivé útoky na svou existenci, proto se odhodlaly jedné noci k sebevraždě. Skleněný ciferník praskl a ve svých sutinách pochoval i obě ručičky. Zvláštní kapitola budiž věnována kocourkovskému hasičství. Byla by to velmi obsáhlá kapitola a poučili bychom se z ní o tom, co to byl tzv. Pompier-Corps, složený z patricijských synků v parádních uniformách a glazé rukavičkách, jak bylo užíváno městských hasičů k metení ulic na místě dřívějších trestanců a proč odmítl sbor L. P. 1873 tak energicky zavedení požárního telegrafu. Vy však byste mi nevěřili. Proto se omezím na stručné vylíčení náležitostí a předpisů pro ohlašování požáru v Kocourkově v letech šedesátých minulého století, podotýkaje výslovně, že se při líčení přidržuji přísně historie.[74]

Uvědomení hasičské stráže o ohni dělo se takto:

Hlásný na některé městské věži oznamoval požár. Hasič mající hlídku v obecním dvoře počítal údery a podle jejich počtu ohlásil veliteli stráže, ve které městské čtvrti hoří. Zatím, kdy stráž připravovala povozy k vyjetí, byl vyslán jeden hasič k zmíněné věži, kde upozornil hlásného zatažením za zvonec na svou přítomnost, načež mu hlásný sdělil z věže hlásnou troubou, v které ulici podle jeho mínění hoří. (Hlásné trouby byly nedokonalé a často bylo nutno sdělení několikrát opakovati.) Hasič pospíchal zpět na strážnici, a vyřídiv zde vzkaz, běžel s ním dále nejkratší cestou do hasičské centrály na radnici. Hasiči nejeli však z obecního dvora k požáru přímo, nýbrž k centrále na radnici, odkud se vyjelo k požáru společně. Jinak tomu bylo s hlásnou věží na katedrále, od níž byl obecni dvůr v podhradí vzdálen dobrou půlhodinu rychlé chůze. Nebylo proto možno pro značnou vzdálenost čekati, až by se hasič vrátil z věže. Proto stál pod věží dnem i nocí strážník, kterému spustil hlásný po provaze plechovou krabici s lístkem, na nějž napsal příslušné sdělení. Přijav lístek, spěchal strážník naproti hasiči, který byl vyslán z obecního dvora. Setkali se zpravidla na poloviční cestě, takže každý z nich měl uspořenu půl cesty. Zprávy zněly podle zachovaných lístků takto:

Obecnímu dvoru tam a tam.

AVÍZO

hlásné stanice na c. k. zámecké věži.

Hoří někde za dominikány ve směru Starého Města.

Dne 10. března 1864 o 1 hodině 20 min.

Šťiassny,

c. k. zámecký věžník

Schober,

c. k. zámecký hejtman

Hasičstvo z obecního dvora zatím vyjelo a postavilo se v předepsaném pořádku na Radeckého náměstí, kde vyčkávalo návrat vyslaného druha se žádoucí zprávou. Šlo-li vše hladce, vyrazili hasiči z náměstí asi po hodinovém zdržení a zastihli požár ještě včas. Hůře bylo, oznámil-li hlásník místo požáru nesprávně nebo jelo-li se do jiné ulice téhož jména. (Kocourkovskou zvláštností bylo, že dvě i více různých ulic mělo totéž jméno.) V tom případě přijeli hasiči k požáru určitě „s křížkem po funuse“.

Na rozloučenou s bývalým a dávno již neexistujícím Kocourkovem povíme si anekdotu o sezení rady městské.

Před pány v alonžových parukách byl předvolán jakýsi herec, obviněný z těžkého zločinu. Žaloval na něho městský radní X., že na divadle zesměšňoval vysoce váženého pana primasa, o němž dokonce veřejně a před vším publikem prohlásil, že je starý pitomec. (Radní písař zapsal do protokolu: „… že je starý pitomec.“) Ubohý komediant se všelijak ospravedlňoval a kroutil, tvrdě, že tím „starým pitomcem“ nemyslil ctihodného a veleváženého pana primasa staroslavného města Kocourkova, nýbrž starostu města Macourkova. (Radní písař zapsal: „… starostu města Macourkova.“) Páni soudcové toto tvrzení přijali s velkou libostí – žili totiž s Macourkovskými v odvěkém nepřátelství – a byli náchylni k tomu, aby provinilému herečkovi odpustili a jej propustili, když vtom s hrozivou tváří povstal žalobce, radní X., a u vědomí důstojnosti svého úřadu pravil: „Hrdloužete, mizerný komediante, neboť my všichni víme, že ten starý pitomec jest náš úctyhodný pan primas.“ (Radní písař zapsal brkovým perem: „… jest náš úctyhodný pan primas.“) I odsouzen byl provinilý herec za svůj drzý výrok na 24 hodiny k pobytu v městské šatlavě o chlebu a vodě a pohrozeno mu v případě opětování zločinu vypovězením z Kocourkova na věčné časy. (Radní písař zapsal: „… na věčné časy.“)

A nyní, vážení, račte popatřiti do této vitríny. Vidíte v ní voskovou figurínu vychrtlého muže v přiléhavých nohavicích, podivně formovaný trup sevřený černým frakem, s nímž kontrastuje bělostný jabot[75] se sponou světélkujících briliantů. Tvář vpadlou, olivově hnědou, až mrtvolnou, nos orlí, rty bezbarvé, bezvousé, hlavu žíňově vlasatou, kštici splývající až na límec, černé oči uhrančivé, démonické. Není to, dámy a pánové, nikdo menší, než

74 Srovnej Vejdělkův Hasičský památník 1853–1903.

75 Nákrčník.

Niccolo Paganini,

nejslavnější virtuos na housle všech národů a dob, rozený 1782 v Janově a zemřevší 1840 v Nice na Riviéře.

Do našeho kabinetu dostal se jako pražský host z roku 1828, nebo lépe umělec světového jména, jenž se zastavil na triumfálním turné Evropou na okamžik v muzikální sice, ale jinak přezírané Praze. Jeho příjezd předcházela nekonečná řada legend a pověstí. Vypravovalo se o něm, že není člověkem, nýbrž vtěleným ďáblem. Vážní jinak lidé tvrdili, že vedle koncertujícího mistra stojí ďábel nebo že uzavřel s ďáblem smlouvu o svou duši. Sám Lucifer prý uzavřel do jeho čarovných houslí čerta, jenž vyluzuje v nich zvuky, jakých ještě lidské ucho nikdy neslyšelo. Paganini zabil prý milou, seděl za to patnáct let v kriminále, do jehož kobky směl si vzíti s sebou jedině housle. Tam mu tři struny praskly, jen jedna zůstala, G, na niž hraje nejraději. Kromě ní hraje ještě na struně E. Vysoký tón struny E znázorňuje ženu, hluboce znějící G muže a smyčec, jezdící po nich, je Osud atd. Maestro miloval skutečně strunu G a složil pro ni skvělou skladbu na počest císaře Napoleona, ale Pražané se přesvědčili, že hraje i na strunách ostatních jako kterýkoli jiný smrtelník.

Ale i jinak dovedl si dělati maestro reklamu. Hned po příjezdu rozesílal po svém sekretáři pražské aristokracii fialové navštívenky se svým honosným jménem a titulem pod baronskou korunkou – král brunšvický povýšil totiž umělce na barona. Téměř celý den vyseděl Paganini nehybně na zahrádce malostranského zájezdního hostince U Zeleného křížku na Maltézském náměstí, dávaje se okukovati udiveným lidem.

V Praze uspořádal dva koncerty v sále konviktském. Hrál na nich své skladby Scena amorosa a Vítěznou sonatu se závěrečným „pas de deux“ a úchvatnou kadencí. Zahrál též několik bezejmenných skladeb a etud, v nichž udivoval exaltované obecenstvo obtížnými dvojhmaty, pizzicatem levé ruky a celou řadou svých efektů. Vstupné na koncert bylo vysoké – 1 a 2 dukáty – a přece byl sál přeplněn po oba večery do posledního místečka.

Ve společnosti se šuškalo vůbec o nesmírném bohatství, které maestro získal svými čarovnými guarnerkami. Odhadovalo se na dva miliony zlatých[76], částku tak závratnou, že se jí mohl chlubiti snad jen císař nebo kníže Schwarzenberg. Jediný koncert vynesl mu prý v Itálii šedesát tisíc lir! Jako rub slávy hovořilo se však o Mistrově nesmírném skrblictví a lakotě.

Nadšení pro Paganiniho bylo v Praze nesmírné. Ale co naplat: světská sláva – polní tráva. Sotva odejel, klesalo den ode dne a za rok na mistra kouzelných tónů nikdo již ani nevzpomněl.

Biedermeierská Praha byla přesycena požitky uměleckými i zábavnými. A čím vlastně byl takový Paganini proti slávě a lesku právě hostujícího cirku Tourniairova?

76 Asi 50–60 mil. K.

To byl pěkný datel – ten pan nakladatel!

Pán, kterého přirovnáváme v nadpisu k pilně klobajícímu a nepřejícnému datlovi, jmenoval se Martin Neureutter. V době let třicátých a čtyřicátých, kdy šťastná hvězda Václava Rodomila Krameria[77] již zapadala a Jaroslava Pospíšila[78] teprve vycházela, byl jediným českým knihkupcem a nakladatelem. Měl neúhledný, úzký a tmavý krámek v Jezuitské[79] ulici s firmou ošumělou a zašlou až k nečtení. Na okenicích visely malé prosté skříně, v nichž byly vyloženy za špinavým, po celý rok nemytým sklem knihy bídné úpravy, na nejhorším papíře, hemžící se hrubými chybami. Ani byste byli nevěřili, že ten umolousaný a zarostlý mužík je mužem velmi zámožným, neřkuli boháčem! Pod vrchem Žižkovem patřila mu přepychová vila Hrabovka, obklopená rozlehlým sadem.

Literárně byl Neureutter zcela negramotný – vše mu obstarával za bídný groš redaktor a spisovatel Jan Hýbl, nuzující se o suchém chlebu a bydlící z nedostatku peněz – ve vykřičeném domě. Zato byl Neureutter, mající literaturu za dojnou krávu, výborný obchodník. Vydával kroniky, kalendáře, snáře, nebeklíče a jiné taháky a na odiv též českou literaturu, kterou mu nezištně kolportovali nadšení vlastenci, zejména kněží.

Placení honorářů se podnikavý nakladatel vyhýbal jako čert kříži. Mladým spisovatelům, toužícím po tom, aby se jejich jméno objevilo na veřejnosti, neplatil, a když musil, smlouval jako žid na trhu, přičemž neopominul zdůrazňovati „své upřímné a vlastenecké smýšlení“ a skoro milost, že mladému autoru pomáhá k slávě. Ale jednou padla kosa na kámen.

Ve své vile pořádal pan datel-nakladatel společenské večírky, k nimž občas, „aby se neřeklo“, pozval i několik českých spisovatelů. Přicházeli spíše kvůli krásné a vzdělané nakladatelově choti nežli skrblickému patronovi. Josef Bojislav Pichl, jenž přeložil právě Neureutterovi Cervantesovy novely, použil takové příležitosti a řekl si o honorář.

Neureutter trhl sebou údivem: „Jakže, vy chcete – honorář? Myslím, že můžete být rád, když vám to vytisknu a zjednám vám slávu. Kdyby to byla modlitební kniha, ano. Ale kdoví, půjde-li ta věc na odbyt a jak dlouho budu muset čekat, než stržím, co vydám za papír a tisk? To je skoro drzost – tak mladý spisovatel, začátečník – a již by chtěl honorář! Na to se podívejme!“

Když Pichl na odměně trval, vrátil mu po delším přemlouvání nakladatel rukopis s výčitkou: „Po druhé vás zas pozvu na večeři.“ Později střásl podnikavý Neureutter české spisovatele z beder vůbec, vydávaje jen knihy spisovatelů zemřelých, jimž nemusil platiti. V tom směru našel hojnost následovníků.

77 Syna slavného Václava Matěje Krameria, zakladatele České expedice.

78 Syna hradeckého Jana Hostivíta Pospíšila.

79 Karlově.

Babinský před pražským kriminálním soudem

Po dlouhé a romantické honičce byl konečně Babinský zradou své milenky na podzim 1835 u Pokratic jat a dopraven nejprve k soudu litoměřickému a zakrátko do vazby soudu příslušného, totiž kriminálního při pražském magistrátu.

Zde byl dán do želez a vsazen do podzemní kobky Novoměstské radnice. Plných pět let vyšetřoval magistrátní rada Müller zločiny českého Rinalda Rinaldiniho a Karla Moora v jedné osobě, jenž vytrvale zapíral, přetvařoval se a kličkoval, aby unikl hrozící spravedlnosti.

K přelíčení s náčelníkem loupežníků a jeho spoluvinnou milenkou Apoleonou Hoffmannovou došlo 1. prosince 1840 v soudní síni Novoměstské radnice.

Předsedou líčení byl náměstek pražského purkmistra císařský rada Fanta, přísedícími kriminální a magistrátní radové Kidery, Blumentritt, Fischer, Komárek, Novák, Dvorzak, Vätter, Wischin a Stirzanek. Referentem (veřejným žalobcem) byl soudní rada Otto, jeho náměstkem rada Erhart. Před tabulí soudců usedl zapisovatel, kriminální aktuár Rattuy. Obžaloba měla 38 archů, o vyšetřovacích spisech, jež dosahovaly pyramidální výše, ani nemluvě. Babinský byl viněn ze čtyř loupežných vražd, sedmi loupeží, zločinu veřejného násilí a falšování cestovních průkazů. Jeho spoluvinice Hoffmannová z účasti na některých zločinech.

Babinský byl přiveden před soud spoutaný, neboť byla obava z násilností nebo útěku. Kromě toho byl střežen vojáky s nasazenými bodly. Pouta mu nebyla sňata a nebylo mu též dovoleno usednouti. Po konfrontaci obžalovaného s několika svědky – jeho kumpány, zejména bývalou milenkou Gampeovou – dal předseda čísti generálie.

Z nich seznáváme, že široko daleko obávaný hejtman raubířů pocházel z dobré maloměstské rodiny, narodiv se 20. srpna 1796 litoměřickému domkáři (rovněž Václavu B.), a že při křtu byli mu kmotry dokonce dva drobní šlechtici a zámožný kupec. Roku 1816 shledáváme se s ním jako vojínem pražského pluku Wellingtonova. Na vojně předstíral šílenství, proto byl dán na psychiatrické oddělení garnizonní nemocnice a později jako vysloužilec do pražské invalidovny. Uprchne z ní (je to první z četných a romanticko-nebezpečných jeho útěků), stane se napřed tulákem, později nebezpečným loupežníkem z povolání a náčelníkem raubířské bandy, šířící děs po celém severočeském pomezí. Stíhají jej venkované, panští úředníci, lesníci, četníci, dragouni i pěšáci. Mnohokrát se mu poštěstí prchnouti, několikrát je však zatčen a uvězněn, ale prchá i z vězení.

Babinský vyslechl klidně čtení žaloby, jež trvalo dvě hodiny. Na otázky předsedovy i votantů vše tvrdošíjně popřel, k ničemu se nechtěl znáti a odpovídal vesměs zamítavě nebo vyhýbavě.

Je proto odveden zpět do vězení, aby se mohl hrdelní soud poraditi.

Porada je zdlouhavá, těžkopádná a trvá do pozdních hodin odpoledních. Chybí zejména jednomyslnost názoru na jednotlivé zločiny. Některých je Babinský shledán nevinným, ve většině případů však vinným. Ale i v nich objevuje se povážlivá neshoda v názorech soudců. Proto upouští trestní senát od výměry trestu, ponechávaje ji vrchnímu soudu apelačnímu. Jemu jsou předloženy všechny spisy Causa Babinský s významnou poznámkou, že Babinskému nepolehčuje nic, Hoffmannové jedině to, že pro útěk Babinského byla držena několik let ve vazbě bez rozsudku.

Apelační soud vynáší jakožto vrchní kriminální soud 4. května 1841 rozsudek, jímž se odsuzuje:

1. Václav Babinský vulgo Josef Schmidt, František Malý, Josef Fischer a Ant. Müller, řečený též „Wenz aus Pokratitz“ nebo „Pokratitzer Wenz“, bývalý nádeník, do těžkého žaláře na dvacet let, k náhradě soudních útrat a odškodnému dědicům svých obětí.

2. Apoleona Hoffmannová, svobodná, podomní tkalounkářka, do těžkého žaláře na dvanáct let a k náhradě útrat a odškodnění jako Babinský.

Hoffmannová zemře ještě téhož roku v žaláři chrlením krve a za Babinským zapadnou na dlouhých dvacet let těžká vrata špilberských kasemat. Tím však jeho román skončen není, ba teprve začíná.

Jeho osoby a osudů, jež inspirovaly již dříve Karla Hynka Máchu, zmocnila se nyní pouliční písnička a všelijací „romanopisci“, kteří ozdobovali hrůzostrašný děj příběhy ještě hrůzostrašnějšími, například ve spise Babinský, náčelník loupežníků v českých lesích, Ukrutný vrah Babinský aj. Náčelník loupežníků řádil nyní v české a německé literatuře jako dříve v hustých pomezních lesích.

Když byl Babinský propuštěn jako stařec ze žaláře v Kartouzích (kam byl převezen ze Špilberku), přijaly jej z útrpnosti milosrdné sestry za zahradníka do ústavu pro chudé opuštěné dítky v Řepích u Prahy. Pracoval tam až do smrti k úplné spokojenosti jeptišek. Nikdo by prý býval nehledal v dobromyslném starci bývalého obávaného lupiče a vraha. Z Řep zapadával často do hradčanských a malostranských hospůdek, zejména si oblíbil zájezdní hostinec U Zlaté lodi na rohu ulic Magdeburské a Lužické. Přijal nyní jméno Adam Müller, ale rád se dával poznati mladším pokolením, které přicházelo za „slavným“ mužem do hospůdky. „Vypadal jako fríský senátor, tváře ověnčené licousy, klenuté čelo. Vždy v černém obleku – pod vysokým límcem míval biedermeierskou vázanku – vypravoval o sobě vážně, ano s rozplýváním“, stávaje se atrakcí lokálu. A když již neměl, co by řekl, a mladí studenti chtěli slyšeti vždy víc a více, koupil si za 10 krejcarů u nakladatele Novohradského na pražské Kampě brožuru Babinský žije! aneb Po dvacetiletém žalářování a vyčtenými o sobě historkami krmil lačné posluchače.

Přijav Svátosti, zemřel Adam Müller recte Babinský, odevzdán do vůle Boží, při plném vědomí a bez smrtelného zápasu 1. srpna 1879 v 83. roce věku. 3. srpna byl pohřben za nepřehledné účasti Pražanů na hřbitůvku pro trestanky v Řepích.

Návštěva dvou císařů v deníku K. H. Máchy

22. září 1833

Ráno byl u mne Tomíček černě oblečený s pozváním, aby podle žádosti nejvyššího purkrabí se dělaly básně na příchod Jeho Majestátnosti císaře Ferdinanda, a že pan Palacký řekl, aby mně, že on sám tak pravil, aby mně dvakráte řekl o to, a že jest mu velice líto, že o něm smejšlím, jako by jednu stranu podporuje, druhou potlačoval.[80]

24. září 1835

V noci od 10½ hodiny jsem dělal báseň na císaře[81] do jedné hodiny.

29. září 1835

… potkal jsem Štrobacha a šel jsem s ním domů. Od něho jsem dostal báseň nazpět, kterou jsem dělal na císaře. „Typum non meretur“[82] bylo podepsáno. Pak jsem se smluvil u Komárků,[83] že pp. Tomíčkovi, Trojanovi, Vlčkovi, Tomsovi atd. taktéž se stalo. Pak jsem šel domů.

4. října 1835

Šli jsme přes Libeň až na Tablický[84] vrch, tam odtud bylo vidět do hor krkonošských, Středohoří atd. Přišedše do Libně, viděli jsme císaře přijížděti, u brány zastavili a vítajícím děkovali z vozu. Lidi se valili davem z kopce od Libně za nimi, padalo to a tratilo klobouky. Nad Libní stříleli. U Karolínova[85] byla opět brána s duhou, žid také vystavěl bránu v středu předměstí. Na Poříčské bráně nevystačovalo času ozlatit 7čku. Na Kapucínském place[86] 2 pyramidy, nad nimi orel, kolem praporce. Na náměstí opět veliká brána, u Barta ozdoby z peří, jen Novák měl v oknách „Vítáme“ z květin, Ledebour znaky zemské atd.

5. října 1835

Večer jsme šli na iluminaci. Na Ungeltě nebylo lze rozsvítiti, takže ani desátý díl lamp nehořel, a mělo to být nesmírné; na pyramidách na Poříčí hořelo 6 lamp, ty stály za práci! V Ostruhové ulici[87] jsme viděli císaře a všecky ostatní vozy. Když jsme byli s Lori na hradě, právě zde jel přes most: na glorietu stojícím za domem Lobkovickým, který celý byl lampami posetý, zapálili bengálský oheň, taktéž na pyramidě na Barvířském[88] ostrově. Z mostu bylo viděti k Valdštýnskému domu, celý palác ze samých světel. Hradní věže byly nahoře osvícené všelikými barvami. Clamův, pak Mansfeldů dům byly slavně osvíceny, u Pachtů nebyli ani zpolou hotovi, Wimrovi ani jedna lampa nehořela. Po horách byly ohně. Když jsme přišli na náměstí, právě přejížděl z Celetné ulice do Železné, rozsvítili bengálské ohně, všecka světla vyhlížela na tom tak mdlá a rudá, na lešení před radnicí ani čtvrtý díl lamp nehořel. Nad tím byly červené, zelené a jiné plameny. U Koňské brány, ona celá byla lampami přikrytá, vyhazovali nad branou hvězdy. Na Koňském trhu[89] se na to dívajíce dočkali jsme se opět císaře a viděli jsme ho kolem sebe se všemi vozy do Vodičkové ulice přejížděti. Na divadle také všecko nehořelo. Na jediném Karolině hořely všecky lampy. Na Příkopech byla hlava v oknách, taktéž české rýmy v Jezuitské ulici[90] a u kupce v Ostruhové ulici. U piaristů v oknách slova:

Juventa parenti et matri dilectae.[91]

6. října 1835.

V 9 hodin šel jsem pro Lori. Šli jsme k Invalidenhausu[92] s Štrobachem a Píškem, viděli jsme tam jeti císaře a cára[93] s paními, při objíždění opět z kopce viděla poprvé Lori střílet, tam jsme opět viděli císaře Ferdinanda. Mezi střelbou projížděl cár pluky a zrovna proti nám zůstal státi, byl v uniformě svého regimentu husarů.

80 Palacký, jsa protichůdcem Máchovým, žil s ním v nevůli.

81 Příležitostná báseň Na příchod krále s nádhernou pasáží „Vyšehrad spal v modrém jitra stíně…“.

82 Nehodí se k tisku.

83 Staroměstská kavárna.

84 Ďáblický.

85 Karlína.

86 Nyní náměstí Hybernské.

87 Nyní Nerudově.

88 Slovanském.

89 Václavské náměstí.

90 Karlově.

91 Mládež otci a milované matce.

92 Invalidovně.

93 Mikuláš I., jenž přijel s Ferdinandem V. do Prahy na zpáteční cestě ze sjezdu v Teplicích.

Inzerát prvního fotoateliéru

Hotowenj podobizen Daguerotypnjich

W Praze na Nowém Městě v čjsle 525 w Budečské zahradě u Žitné brány. Tjmto se wysoce wáženému urozenstwu a ctihodnému obecenstwu w známost uwádj, že na Nowém Městě w Praze, w Žitnobranské ulici, nedaleko Žitné brány w čjsle 525, kdež pospolu tabulka s nápisem „Swětloobrazárna“ (Daguerotypie) nad zadnjm wchodem wisj, každodenně, kromě desstiwých dnů, od 9 hodin ráno až do 4 hodin odpoledne Daguerotypnj podobizny od Josefa Klemense, akademického maljře w Praze, podle žádosti wážených pánů se hotowj, a sice wždy jeden kus čistý w ceně 6 zl. střjbra. Že sezenj prakrátké gest, a tedy zcela nic neunawugjcj, již wůbec známo bude, muže pak se podle potřeby, u př. u dětj nepokogněgssjich, woliti způsov hbitý, kde toliko tři wteřiny nebo sekundy děti seděgj. Pokogik se zrcadly a sedadly přihotowen gest k uprawenj ssatu a giných podobných potřeb obecenstwa.

Zpráwa tato sloužj i wáženému obecenstwu wenkowskému, gemuž we weřegných a wůbec známých knihoskladech P. Hostiwjta Pospjssila, Jana Martina Neureitra a panj Anny owdowělé Sspinkowé djlem prubnj kusy swětloobraznj čili Daguerotypnj djlem okázati se mohau, djlem i wzácnj hosté k snadnému nalezenj mjista do dotčené Swětloobrazárny dowésti se mohau.

Kdoby z milého nasseho českého obecenstwa newěděl, co gest to Daguerotyp, to slaužiž mu za zpráwu, že gsau to podobizny čili portraity na deskách měděných, wssak silně postřjbřených deskách, genž se gistými parami (řajsku, Jod) napustj a tjm tu wlastnost dostáwagj, že kdo se na tu desku – tmawé porspektiwce zastrčenau po několik minuteček djwá, giž na nj celý wyobrazen gest a tak sice, že wjce ta podobizna z toho střjbrného zrcadljčka se neztartj, gak to u zrcadel obyčegných widjme. Ta celá podobizna wyhljžj, co přeautlý nádech, gako ta negautlegssi mha rozptýlená a proto se každý warug, prstami se gj dotýkati, sic hned gi porussiss gako každau mhu, pročež se za sklo dáwagj, a do přiměřených rámečků zadělagj.

(Časopis Česká včela z roku 1842)

Poslední bohém

Moje první setkání s Jaroslavem Haškem přihodilo se koncem ledna 1914, kdy jsem byl první rok na univerzitě. Kráčel jsem v pozdní hodině noční nebo lépe řečeno v časné hodině ranní z taneční zábavy ve vinohradském Národním domě domů na Smíchov. Na konci Žitné ulice zápasil nějaký pán ve fraku – vyklubal se později z něho vrchní kavárny U Karla IV. – s nějakým pánem v buřince – později se z něho vyklubal nezaplativší, a nadto drzý host. U nich stál boubelatý a dobrácky vypadající pán v měkkém klobouku a krátkém zimníku (z něhož se dosud nevyklubal nikdo), tleskaje rukama a povzbuzuje hlasitým křikem hned toho, hned onoho zápasníka. Přihlížel jsem z chodníku též. Pojednou ozval se v tichu mrazivé noci krátký ostrý hvizd a z temna noci vynořila se dvě kohoutí pera. Jakmile je zhlédl zápasník v buřince, odpoutal se nesportovně od protivníka a už byl v mlze. Strážníci přistoupili bez okolků k osobám zbylým na kolbišti. „Tak, pánové, jménem zákona, jdeme.“ Ve mně, dosud tichém, vzbouřil se skrytý smysl pro spravedlnost. Ten vrchní, buďsi, neboť se pral. Ale jak přijde k zatčení ten tlouštík v měkkásku, jenž byl tak nevinným divákem jako já? „Dovolte, pánové,“ pravil jsem strážníkům, „rád bych dosvědčil, že tenhle pán…“ Pán, jehož jsem chtěl býti dobrovolným zastáncem, prudce se na mne obrátil: „Milej pane, vy nemáte tady co dosvědčovati a co do toho kecat, nýbrž držet hubu a jít po svém. Páni od policie dobře vědí, proč mne berou a kdo jsem. Já jsem totiž redaktor Jaroslav Hašek… Maucta.“ Průvod zmizel za rohem Štěpánské ulice a já stál dosud na místě s otevřenými ústy…

S Haškem jsem mluvil potom ještě několikrát v kavárně Unionce. Mluvíval málo a rozumně, takže jsem považoval anekdoty, které o něm kolovaly, za bohaprázdný výmysl.

Poslední moje setkání s Haškem – tehdy již populárním autorem Dobrého vojáka Švejka – spadá někdy do ledna–února 1920. Byl jsem praktikantem na žižkovském hejtmanství a spěchal jsem na nějakou komisi. U Krásovy ulice čekal na tramvaj obtloustlý pán ve furažce – hned jsem ho poznal – Hašek. Domníval jsem se, že mne po šesti letech nepoznává, a chtěl jsem jíti klidně dále. Ale Haškova malá očka zamžikala a obličej se roztáhl v úsměv polodobrácký a poloironický. „Jsi přece Hájek, ne?“ „Hájek ne, ale Hádek.“ „To je jedno. Vidím, že jsi buržuj a že máš pět kaček, abychom důstojně oslavili shledání.“ Ujednáno, že se Hašek posadí do vinárničky v Cimburkově ulici a počká, až se z komise vrátím.

Hned v dveřích vinárny jsem poznal, že má Jaroslav Osipovič už „nakoupeno“. Seděl, vlastně na stole ležel v kožíšku, furažku na hlavě a hlavu podepřenu zeširoka rukou. Před sebou měl láhev „Čerta“, jímž napájel i desku stolu. Mnoho jsem toho slyšel o působení Haškově v Rusku a teď bych to byl rád slyšel. Ale všechny otázky byly marné. Jarda mlčel zarputile a hleděl si jen kořalky. Když láhev vyprázdnil, těžce ze sebe vypravil: „Ty jsi ale votrava!“ A vrávoravým krokem dospěl dveří, jimiž na důkaz svého pohrdání s buržujem práskl vší silou.

Prameny

Fischerův Nový kalendář historický a kancelářský na rok 1776

Zápisky Jana Jeníka rytíře z Bratřic

Zap, Průvodce po kr. hl. městu Praze

Česko-moravská kronika

Erben, Die Primatoren der kgl. Altstadt Prag

Časopis Českého museum 1829

Paměti F. J. Vaváka (vyd. Skopec)

Sabina, Paměti

Pichl, Vlastenecké vzpomínky

Meissner, Rococobilder-Auerbach, Prager Ghettogeschichten

Němeček, Život c. k. kapelníka W. A. Mozarta

Teuber, Geschichte des Prager Theaters

J. J. Kolár, V staré Praze

Dolenský, Vzpomínky starého muzikanta (J. Srba-Debrnova) na Smetanu a Dvořáka

Toužimský, Na úsvitě nové doby (1848)

M. z Purkyní, Vzpomínky na J. Ev. Purkyni

Meissner, Mozart v Praze

Toužil, Paměti F. F. Šamberka

Šípek, Vzpomínky na Prozatímní

Vejdělek, Hasičský památník

Hlaváč, Postavy ze staré Prahy

Steinhart, Beethovens böhmische Bekanntschaften (Prager Theaterbuch 1924)

Machar, Při sklence vína

Tomek, Ze starých pražských šantánů

Hádek, Praha před sto lety

Čtení o staré Praze

Krčma, Vzpomínky na K. H. Máchu

J. Novotný, Babinský

Ediční poznámka

S ohledem na současného čtenáře jsme aktualizovali pravopis, a to zejména psaní cizích slov (např. univerzitní m. universitní), velkých písmen (např. rozlišení Mistr a mistr, hotel U Černého koně m. U černého koně), zkratek (např. tzv. m. t. zv., ponechali jsme t. ř., tak řečený) a užití předložek z/ze ve 2. pádě. Současně jsme opravili zjevné chyby či překlepy. S přihlédnutím k dobové podmíněnosti jsme zachovali autorovo psaní slova „žid/Žid“.

Redakce MKP

Karel Hádek

Staropražské panoptikum

Ilustrace na obálce lynea/Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4609-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4610-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4611-7 (prc)

Table of Contents

Prolog

Praha v době sličných mín, Lenek, Málek, Karolín

Jan Ev. Purkyně

Senzace pražských novin z r. 1775

O vražedkyni-kanibalce

O strašné povodni

O židovském mordu a živém nebožtíkovi

O sestrovrahu

O nevídané zrůdě

O válce mezi králem španihelským a mouřenínským

O vraždě ze žárlivosti

O zlodějském sluhovi oficíra neapolitánského

O podvodném Mesiášovi

O námořní bitvě s Turky

O faráři, sežraném vlky

O hraběnčině smrti uhořením

Beethoven

Mikoláš Aleš u Sv. Tomáše

Cenzor a dvorní rada

Cenzor a Máchův Máj

Vzpomínky Máchovy Lori

Ignác V. Born

Kdyby nebylo strýce Ludvíka

Jarmareční písničky

Pobožná pjseň k swatému Janu Nepomuckému

Nowa pjseň: Mladencům a pannám

Mord ukrutný

Cesta wogáka

Pjseň nowá o nesslusnym krogi

Truchlozpěw nad smrtj hrdinského a zbožného cjsaře Maximiliána

Náš pan farář

Jakub Hron

Jak byl obnovován magistrát

Richard Wagner

Karel Burian

Očarovaný skladatel Čarostřelce

Till, nebo Tyl?

První české plesy

Hrabě Jiří Buquoy

Baltimore

O nebožce lotynce

Hlas díků a lásky

Barrande a Neruda

Filozof a přírodovědec

Zázrak sv. Jana Nepomuckého

Malíř Viktor Barvitius

Hrůzostrašný příběh

Mošna reklamním básníkem

Kdo byl Bernardon?

Smetana a Rieger

Generálský pohřeb A. D. 1783

Wácslaw Wladiwoj Tomek

Otče náš

Jak se hasilo v 17. století

Dopis Mozartova syna

Franz Grillparzer

Doktor Hamerník

Vánoce! Vánoce!

F. F. Šamberk

Šamberk a Prodaná nevěsta

Výlet za Újezdskou bránu

Zpráva o orloji

Zvířata ve Stavovském divadle

Vstupní řeč

Národní soud nad Karlem Sabinou

Manrico Giuseppe Václav/Wenzel Cicvárek

Móda v středověké Praze

Rokokový šibal

Dvojí tvář dr. Uhra

Legenda

Skutečnost

Bedřich Smetana

Dittrich a Fridrich

Praha za Lucemburků

Za krále Jana (1310–1346)

Založení Nového Města pražského (1348)

Za krále Václava IV. (1378–1419)

Výstupy za kulisami a skandály na jevišti

Oznámení

Černínův list pražským židům

O statečném primátoru

Všeobecná tarifa na prodej c. k. tabáku

Pepita

O kolečko víc

Proslov mistra Lorence

Císař na penzi

Omyly v osobách

O krásné Atalantě

Rudolf baron Prochazka

První zpěvácký spolek

Kdo nosil v Praze poslední cop?

O žárlivém Turkovi

Palacký kontra Horký

Jak vyzrál rabín na šámesa

O potrestaném tenoristovi

Korunovační ples

Tři o jedné

Kocourkovské příběhy

Niccolo Paganini

To byl pěkný datel – ten pan nakladatel!

Babinský před pražským kriminálním soudem

Návštěva dvou císařů v deníku K. H. Máchy

Inzerát prvního fotoateliéru

Poslední bohém

Prameny

Ediční poznámka