Portrét pana W. H.

Oscar Wilde

Přeložil Jiří Josek

Znění tohoto textu vychází z díla Portrét pana W. H. tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Romeo v Praze v roce 2008.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Oscar Wilde: Portrét pana W. H.), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 5. 2025.

Tomu jedinému,
kterému náleží tyto sonety,
panu W. H.
s přáním štěstí veškerého
a věčnosti
jemu přislíbené
naším nesmrtelným básníkem
uctivě
věnuje
ten, kdo odvážně
toto vydání připravil.
T. T.

Věnování z kvartového svazku Shakespearových Sonetů,
vydaného londýnským tiskařem Thomasem Thorpem

I

Povečeřel jsem s Erskinem v jeho domku v uličce Birdcage Walk, a když jsme se pak usadili v knihovně u šálku kávy a pokuřovali, konverzace se stočila na otázku literárních falz. Nedokážu si již vybavit, co nás přivedlo k tomuto poněkud kurióznímu tématu, jak se na ně tehdy nahlíželo, ale vzpomínám si, že jsme dlouze debatovali o „objeviteli“ zdrojů skotské poezie Macphersonovi, o Irelandovi, jenž vynesl na světlo světa „ztracené“ rukopisy Shakespearovy, či o Chattertonovi, jenž vydával své verše za dílo mnicha Thomase Rowleyho z patnáctého století. S poukazem na posledně jmenovaného jsem trval na tom, že takzvané falzum není ničím jiným než plodem básníkovy touhy po dokonalosti a že nemáme právo vytýkat autorovi, předloží-li své dílo veřejnosti v podobě, jakou si sám zvolí. Hlásal jsem, že veškeré umění je jistou formou herectví, pokusem vyjádřit sebe sama ve sféře obrazotvornosti, vzdálené omezením a rušivým vlivům každodenního života, a že tudíž při obviňování umělce z podvodu zaměňujeme etiku s estetikou.

Erskine, muž o řádku let starší než já, mi naslouchal s pobavenou blahosklonností čtyřicátníka, ale pak mi zničehonic položil ruku na rameno a pravil: „A co byste si pomyslel o člověku, který si vytvořil zvláštní teorii o jistém uměleckém díle, uvěřil jí a pak se dopustil podvodu, kterým chtěl svou teorii prokázat?“

„To by pak byla jiná záležitost,“ odpověděl jsem.

Erskine nějakou chvíli jen mlčky pozoroval tenký proužek dýmu, který stoupal z jeho cigarety. „Ano,“ řekl nakonec, „docela jiná záležitost.“

V jeho hlase zazněl jakýsi jemný trpký tón, jenž ve mně probudil zvědavost. „Znal jste snad někoho takového?“ vyhrkl jsem.

„Ano,“ přikývl a odhodil oharek cigarety do krbu. „Byl to můj velice dobrý přítel, Cyril Graham. Zajímavý člověk, ale podivín a necita. A přece mi zanechal jediné dědictví, jaké jsem kdy získal.“

„Jaké dědictví?“ vykřikl jsem vzrušeně. Erskine se zvedl z křesla, přešel k vysoké vykládané skříni, která stála mezi dvěma okny, odemkl zámek a brzy už kráčel ke mně a v rukou nesl nevelký deskový obraz ve starém a poněkud už zašlém rámu alžbětinského stylu.

Byla na něm postava mladíka oblečeného do šatů z konce šestnáctého století, který stál u stolu s rukou položenou na jakési otevřené knize. Vypadal tak na sedmnáct let a byl mimořádně půvabný, byť s jistými dosti nápadnými rysy až ženské krásy. Kdyby nebylo jeho mužského oblečení a nakrátko střižených vlasů, člověk by vskutku soudil, že ta tvář se zasněnýma, tesklivýma očima a jemně tvarovanými šarlatovými rty patří nějaké dívce. Provedení, zejména vykreslení rukou, připomínalo pozdní tvorbu malíře Françoise Cloueta. Výrazně v Clouetově stylu byl i černý sametový kabátec s fantaskní zlatou výšivkou a pozadí v paví modři, které postavě dodávalo světlo a sytost barev. Rovněž známé dvě masky Tragédie a Komedie, zavěšené poněkud strojeně na krbovém podstavci, neměly onu něžnou graciéznost italské školy, ale nesly v sobě jistou přísnou strohost, jakou si ten znamenitý vlámský umělec dokázal udržet i na francouzském královském dvoře, strohost, která je tak typická pro severskou letoru.

„Rozkošná věc!“ zvolal jsem. „Ale kdo je ten báječný mladík, jehož krásu tu pro nás umělec zvěčnil?“

„To je portrét pana W. H.,“ odpověděl Erskine s posmutnělým úsměvem. Snad to bylo jen osvětlením v místnosti, ale zazdálo se mi, že se mu v očích zaleskly slzy.

„A kdo je to pan W. H.?“ otázal jsem se.

„Nevíte?“ podivil se. „Podívejte se na knihu, na níž má položenou ruku.“

„Vidím na ní nějaký nápis, ale písmena nepřečtu,“ řekl jsem.

„Vezměte si lupu,“ poradil mi Erskine a na rtech mu stále pohrával ten podivně neveselý úsměv.

Chopil jsem se zvětšovacího skla, přiblížil lampu k obrazu a začal jsem luštit hranaté písmo ze šestnáctého století:

„Tomu jedinému, kterému náleží tyto sonety…“

„Kristepane, to je ten W. H. ze Shakespearových Sonetů?“ vykřikl jsem.

„Cyril Graham to alespoň tvrdil,“ odtušil Erskine.

„Ale vždyť se ale ani v nejmenším nepodobá hraběti Pembrokovi,“ řekl jsem. „Jeho portréty znám velice dobře. Na zámku Penshurst jsem byl docela nedávno.“

„Vy se domníváte, že Shakespearovy Sonety byly dedikovány hraběti Pembrokovi, viďte?“ zeptal se.

„Jsem si tím zcela jist,“ odpověděl jsem. „Hrabě Pembroke, Shakespeare a Mary Fittonová jsou ony tři postavy ze Sonetů. To je přece nade vši pochybnost.“

„Souhlasím s vámi,“ řekl Erskine, „ale byly doby, kdy jsem si to nemyslel, protože jsem věřil – zdálo se mi, že věřím – Cyrilu Grahamovi a jeho teorii.“

„Co je to za teorii?“ zeptal jsem se a hleděl na ten nádherný portrét, který mě začínal zvláštním způsobem přitahovat.

„To je dlouhá historie,“ pravil Erskine a rychle, až příliš rychle, jak se mi tehdy zdálo, mi vytrhl obraz z ruky. „Ale jestli si přejete, mohu vám ji vyprávět.“

„Zbožňuji teorie o Sonetech!“ zajásal jsem. „Ale obávám se, že mě už pro žádnou novou nezískáte. Ta věc přestala být dávno záhadou, pokud jí vůbec někdy byla.“

„Nemohu vás přece získat pro něco, čemu sám nevěřím,“ smál se Erskine. „Ale zaujmout by vás to mohlo.“

„Moc rád si to poslechnu,“ ubezpečoval jsem ho. „Pokud je ten příběh z poloviny tak atraktivní jako tento portrét, budu více než spokojen.“

„Tak dobře,“ řekl Erskine a zapálil si cigaretu. „Nejdřív vám musím povědět něco o Cyrilu Grahamovi. Bydleli jsme spolu na koleji v Etonu. Byl jsem o rok o dva starší, ale přesto jsme byli velcí přátelé. Společně jsme studovali a společně si užívali radovánek. Radovánkám jsme pochopitelně věnovali více času než studiu, ale nemohu říct, že bych toho někdy litoval. Příliš důkladné vzdělání člověku vždy spíše uškodí, a pokud jde o mne, co jsem si na střední škole v Etonu osvojil při sportování, mě pro život nevybavilo o nic méně než znalosti, které jsem získal na univerzitě v Cambridgi. Měl bych se asi zmínit o tom, že oba Cyrilovi rodiče již nežili. Utopili se nedaleko ostrova Wight při nějaké děsivé katastrofě, která postihla jejich jachtu. Cyrilův otec pracoval v diplomatických službách a za ženu měl jedinou dceru lorda Creditona. Po smrti Cyrilových rodičů se starý lord Crediton Cyrila ujal jako jeho poručník. Nemyslím si, že by lord Crediton k Cyrilovi bůhvíjak přilnul. Nikdy neodpustil své dceři, že si vzala muže bez šlechtického titulu. Byl to pozoruhodný starý aristokrat, který klel jako pohůnek a měl způsoby sedláka. Vzpomínám si, jak mi dal po promoci zlaťák a zahučel, že mi přeje, aby ze mě nebyl takový ‚zatracený radikál‘ jako můj otec. Cyril ho rád neměl a spíše než s jeho rodinou trávil prázdniny s námi ve Skotsku. Nikdy se to mezi nimi nespravilo. Pro Cyrila byl jeho poručník hulvát a Cyril byl zas pro něj ‚slečinka‘. V jistém smyslu byl Cyril zženštilý, i když jezdil velice dobře na koni a byl i výborný šermíř. S šermováním začal dokonce už na střední škole. Choval se ale vždycky mírně a až nadmíru dbal na svůj vzhled. A taky nesnášel fotbal. Jedinými jeho zájmy byla poezie a divadlo. V Etonu se vždycky nastrojil do kostýmu a recitoval Shakespeara. A když jsme pak přešli na univerzitu, už od prvního ročníku začal vystupovat ve školním divadle. Vzpomínám si, že jsem na jeho herectví vždycky moc žárlil. Nesmyslně jsem ho zbožňoval. Asi i proto, že jsme byli tak odlišní. Já byl poněkud neduživý silně pihovatý kolohnát s obrovskými chodidly. Pihy se ve skotských rodinách přenášejí z generace na generaci stejně jako u Angličanů dna. Cyril říkal, že kdyby si musel vybrat, dal by z těchto dvou pohrom přednost dně. Zevnějšku vždycky přikládal až nesmyslně velký význam. Ve školním debatním kroužku jednou dokonce pronesl přednášku, v níž dokazoval, že lidé, kteří dobře vypadají, jsou hodnotnější než ti, kteří dobří jsou. On sám byl ovšem nesmírně krásný. Ti, kteří ho neměli rádi, primitivové, studijní vedoucí nebo seminaristi, říkali, že je pouze pohledný, ale v jeho tváři bylo víc než obyčejný půvab. Řekl bych, že to byla nejúchvatnější bytost, jakou jsem kdy poznal. Nikdo neměl tak graciézní vystupování a šarmantní způsoby. Fascinoval každého, kdo byl hoden toho být jím fascinován, a ještě více ty, kteří toho hodni nebyli. Byl ale často náladový a vzpurný, a navíc byl strašný pokrytec. Bylo mi jasné, že jeho neupřímnost pramení zejména z nezřízené touhy každého potěšit. Chudák Cyril! Jednou jsem mu vytkl, že se spokojí s ledajakým laciným vítězstvím, ale on se tomu pouze smál. Byl strašlivě rozmazlený. Tak trochu rozmazlený je ale podle mě každý okouzlující člověk. Snad právě v tom spočívá tajemství jejich přitažlivosti.

Musím se ale zastavit u Cyrilova herectví. Jak víte, v hereckém souboru univerzitního divadla nesmějí být ženy. Alespoň v mé době tomu tak bylo. Netuším, jaká je v tom ohledu situace nyní. Prostě na Cyrila vždycky samozřejmě padly dívčí role, a když se pak dávalo Jak se vám líbí, hrál Rosalindu. Byl to skvostný výkon. Tak dokonalou Rosalindu jako v jeho podání jsem v životě neviděl. Je asi marné snažit se vám popsat krásu, jemnost, vytříbenost celé té kreace. Na každého udělal obrovský dojem a ta malá odpudivá ratejna, v níž se tehdy školní divadlo provozovalo, se večer co večer plnila po střechu. Kdykoli teď tu hru otevřu, musím si vybavit Cyrila. Jako by mu ta role byla šita na tělo. V dalším roce Cyril absolvoval a přešel do Londýna studovat diplomacii. K opravdovému studiu se ale nikdy nedostal. Přes den pročítal Shakespearovy Sonety a večery trávil v divadle. Horoucně toužil po tom hrát. Já a lord Crediton jsme ovšem dělali, co jsme mohli, abychom mu to překazili. Možná kdyby se tehdy k divadlu dostal, mohl být ještě mezi námi. Je hloupé udílet lidem rady, je ale vražedné radit lidem pro jejich dobro. Doufám, že se této nectnosti vyvarujete. Jinak byste toho mohl velice litovat.

Abych se ale dostal k jádru příběhu. Jednou odpoledne mi přišel od Cyrila dopis, ve kterém mě žádal, abych se u něj večer zastavil. Měl roztomilý byt na Piccadilly s vyhlídkou na Green Park. Tehdy jsem ho tam navštěvoval takřka každý den, takže mi přišlo podivné, že se obtěžoval s dopisem. Samozřejmě jsem k němu zašel a zastihl jsem ho v nebývale rozrušeném stavu. Vychrlil na mě, že konečně odhalil tajemství Shakespearových Sonetů, že všichni ti badatelé a učenci sledovali falešnou stopu, ale on jako první na podkladě důkazů v textu zjistil skutečnou identitu pana W. H. Byl nadšením zcela bez sebe a dlouho jsem z něho nedostal kloudné slovo. Nakonec si přinesl štos poznámek, z krbové římsy vzal výtisk Sonetů a pronesl dlouhou přednášku na dané téma.

Začal tím, že mladíkem, jemuž Shakespeare adresoval své podivuhodné vášnivé básně, musel být někdo, kdo měl na dramatikovu tvorbu zásadní vliv, což se nedá říci ani o lordu Pembrokovi, ani o lordu Southamptonovi. Ať už to byl kdokoli, nebyl to člověk vysokého postavení a vznešeného původu, jak zjevně dokazuje sonet 25, ve kterém Shakespeare sám sebe otevřeně vyřazuje ze společnosti ‚přátel mocných‘:

Šťastlivci ať se pyšní tituly,
prebendami, projevy uznání,
mě tyhle pocty vždycky minuly,
ve štěstí mi to ale nebrání.

Na konci sonetu pak básník s potěšením oceňuje skutečnost, že jím zbožňovaná osoba pochází ze skromných poměrů.

Že mohu milovat tě a ty mne,
je štěstí, jež nám nikdo nevezme.

Kdyby měl být sonet adresován lordu Pembrokovi nebo Southamptonovi, kteří oba patřili k nejvýše postaveným a ‚nejmocnějším‘ anglickým aristokratům, pak by zcela pozbýval smysl, tvrdil Cyril a na podporu svého stanoviska mi dále četl ze sonetů 124 a 125, v nichž Shakespeare říká, že jeho láska není ‚dítě Štěstěny‘, že ji ‚nezajímá, kdo dnes vládne světu‘, že ‚není dílem náhody‘. Naslouchal jsem mu se zájmem, protože jsem podobné názory slyšel poprvé, obzvláště když následovaly další, ještě přesvědčivější argumenty, které tehdy v mých očích Pembrokův nárok na dedikaci naprosto vyvracely. Z Meresovy rukověti víme, že Sonety byly napsány již před rokem 1598, ale sonet 104 nám říká, že přátelství Shakespearovo s panem W. H. trvá již tři roky. Lord Pembroke, který se narodil v roce 1580, se přestěhoval do Londýna až v osmnácti letech, tedy v roce 1598. Začala-li tedy Shakespearova známost s panem W. H. v roce 1594 či nejpozději v roce 1595, Shakespeare v té době lorda Pembroka vůbec neznal a poznal ho až poté, co byly Sonety napsány.

Cyril poukázal i na to, že Pembrokův otec zemřel až v roce 1601; nicméně závěrečný verš sonetu 13 říká:

Tys otce měl, ať ho má i tvůj syn.

Je tedy zřejmé, že otec pana W. H. byl v roce 1598 již po smrti. Navíc je zcela absurdní si představit, že by si v té době jakýkoli nakladatel, a autorem dedikace je nakladatel, troufl označit lorda Williama Herberta, hraběte z Pembroku, jako nějakého ‚pana W. H.‘ Případ lorda Buckhursta, o němž se hovořilo jako o panu Sackvillovi, se s tímto nedá srovnávat, neboť ten pán neměl šlechtický titul a jako nejmladší syn šlechtice byl výrazem ‚lord‘ oslovován pouze ze zdvořilosti. Navíc zběžná zmínka o něm ve sbírce Anglický Parnas se nedá srovnávat s uctivou dedikací v Sonetech. Tak snadno se za mého užaslého naslouchání vypořádal Cyril s hrabětem Pembrokem. S Henrym Wriothesleym, hrabětem ze Southamptonu, měl ještě snadnější práci. Southampton se už v časně mladickém věku milostně sblížil s Elizabeth Vernonovou a věru nepotřeboval být v tomto směru poučován a lákán k manželství. Neoplýval tělesnou krásou ani nebyl podobný své matce jako pan W. H.

Své matce zrcadlem jsi, ve kterém
na vlastní krásu hledí dojatá… (Sonet 3)

Krom toho jeho křestní jméno bylo Henry, avšak dvojsmyslné sonety 135 a 143 naznačují, že se jméno přítele mohlo shodovat se jménem autorovým, tedy Will.

Pokud jde o další nápady zoufalých komentátorů, jako že pan W. H. může být prostě chyba tisku namísto W. S., tedy William Shakespeare, či že se za monogramem skrývá opět autor sám s rodným jménem své ženy, William Hathaway; nebo že je možné změnou syntaxe a posunutím tečky za slovo ‚wisheth‘ vytvořit z pana W. H. autora sonetů a ne toho, komu byly sonety věnovány, všechny tyto teorie dokázal Cyril v mžiku vyvrátit a byla by škoda jimi marnit čas, i když si vzpomínám, s jakým záchvatem smíchu jsem se musel potýkat poté, co mi přečetl, bohudík nikoli v originále, úryvky ze studie jistého německého badatele jménem Barnstorff, v níž tento dobrý muž razil názor, že iniciály W. H. značí ‚William Himself‘, tedy ‚William Sám‘. Cyril ani náznakem nepřipustil, že by Sonety mohly být parodiemi na básně Michaela Draytona či Johna Daviese z Herefordu. Pro něho, jakož i pro mě, to vždy byly básně vážné a závažné, plné trpkosti vyvřelé ze Shakespearova zmučeného srdce i lahodné poezie zrozené na jeho medových rtech. Ani v nejmenším by Cyril nepřipustil, že by mohlo jít o pouhou filozofickou alegorii nebo že v nich básník oslovuje své Božské Já, Ideál Mužnosti, Ducha Krásy, Rozum, Svatou Vznešenost či katolickou církev. Tak jako já i on vždy cítil, že Sonety jsou adresovány jednomu konkrétnímu mladému muži, který z toho či onoho důvodu naplňoval Shakespearovo srdce ukrutným štěstím i krutým zoufalstvím.

Když si takto umetl cestu, požádal mě Cyril, abych se pokusil oprostit od všeho, co jsem si o této záležitosti dosud myslel, a zcela nezaujatě popřál sluchu jeho teorii. Základní problém, který nastínil, byl tento. Kdo mohl být oním Shakespearovi blízkým mužem, který neměl ani vznešený původ, ani vznešenou povahu, a přesto se stal předmětem tak vášnivého uctívání, že nad ním můžeme pouze žasnout a téměř se bojíme nahlédnout básníkovi do duše a odhalit tak jeho tajemství? Kdo byl ten člověk, jehož fyzická krása se stala pilířem básníkovy tvorby, zdrojem jeho inspirace, zosobněním jeho snů? Budeme-li na něj hledět pouze jako na adresáta jakýchsi milostných básniček, základní smysl sbírky nám zůstane utajen. Neboť umění, o kterém se Shakespeare ve svých Sonetech zmiňuje, se netýká jen těchto básní, které pro samotného autora byly jen jistým příležitostným soukromým povyražením. Týká se především jeho výsostné dramatické tvorby. Proto tím, jemuž Shakespeare říká:

Jsi moje Múza, díky tobě jsem
se stal já neumětel umělcem. (Sonet 78)

– tím, komu slibuje nesmrtelnost:

Ty nezemřeš, mé psaní vdechne ti
život, až budeš dávno po smrti… (Sonet 81)

– tím člověkem nemohl být nikdo jiný než mladý herec, pro něhož autor vytvořil role Violy a Imogeny, Julie a Rosalindy, Porcie a Desdemony, či dokonce Kleopatry. Taková byla teorie Cyrila Grahama, která nevychází z ničeho jiného než ze samotných Sonetů a jejíž přijatelnost nevyplývá ani tak z prokazatelných argumentů a formálních důkazů jako spíše z duchovního a estetického cítění, což je, jak tvrdil Cyril, pro skutečné chápání poezie stejně tím nejdůležitějším. Vzpomínám si na sonet, který mi v tu chvíli přečetl:

Copak mi může chybět inspirace,
když vidím tebe, poezii, která
se nedá popsat verši veršotepce,
a přece sama prýští z mého pera?
Poděkuj sobě, pokud se v mé básni
objeví něco tobě rovnocenné,
vždyť sama ošklivost dík tobě krásní,
jakmile si tvůj půvab připomene.
Mou Múzou jsi, cennější desetkrát
než oněch devět, které opěvují.
Kdo o tobě své verše bude psát,
tomu já věčnou slávu prorokuji.
         A přežijí-li čas i tato slova,
         pak proto, že jsem tebe oslavoval. (Sonet 38)

Slovo za slovem Cyril demonstroval, jak je sonet zcela ve shodě s jeho teorií. Důkladně pak procházel jedním sonetem za druhým a ukázal mi, alespoň se tak domníval, jak se ve světle jeho teorie vyjevuje, zpřesňuje jejich smysl, jak se vše, co se dříve jevilo matoucí, pochybené, přehnané, stává průzračně jasným a nanejvýš estetickým ztvárněním vztahů mezi dvěma umělci: hercem a dramatikem.

Je zjevné, že v Shakespearově herecké společnosti musel být nějaký úžasný mladík, nebývale krásný chlapec, jemuž Shakespeare, praktický divadelní podnikatel i Múzou políbený básník, napsal ‚na tělo‘ všechny své skvostné ženské hrdinky. Cyril Graham dokonce přišel na to, jak se chlapec jmenoval. Byl to Will nebo, jak mu raději říkal, Willie Hughes. Křestní jméno odvodil Cyril samosebou z dvojsmyslných sonetů 135 a 143, příjmení se podle něj skrývalo v sedmém verši sonetu 20, kde se o W. H. říká, že je:

… mužům modelem a modlou ženám.
(A man in hew, all Hews in his controlling)

V originálním výtisku bylo slovo ‚hews‘ psáno s velkým počátečním písmenem a kurzivou, což zjevně naznačovalo hru se slovy, jak je tomu ostatně v mnoha podobných případech i u jiných sonetů.

Je jasné, že jsem jeho teorii ihned propadl a Willie Hughes se v mých očích stal stejně reálnou postavou jako Shakespeare. Jediná moje námitka byla, že se jméno Willie Hughes, psané Hews, nevyskytuje v seznamu herců Shakespearovy společnosti, který je vytištěn v prvním foliovém souborném vydání Shakespearových her. Cyril ovšem opáčil, že je to naopak dalším důkazem ve prospěch jeho teorie. Ze sonetu 86 je přece zřejmé, že Willie Hughes ze Shakespearovy společnosti přešel ke konkurenci a tam vystoupil v jiné, zřejmě Chapmanově hře. V tomto sonetu o konkurenčním básníkovi, tedy Chapmanovi, Shakespeare s odkazem na Willieho říká:

Když ale tebou svůj verš naplní,
vadne a chřadne moje básnění.

Svými verši tak dramatik zjevně vyjadřuje tu skutečnost, že krása mladého herce dokáže dát život a půvab hrám jeho básnického rivala Chapmana. Stejně tak je tomu i v sonetu 79:

Když jsem já sám bral z tebe inspiraci,
můj verš byl úchvatný tak jako ty,
teď se z mých veršů poezie ztrácí
a hledá, kam jinam se obrátí.

Podobně vyznívá i předcházející sonet, ve kterém Shakespeare říká:

… po mém vzoru mnohý básník chtěl
se přiživovat na tvé reputaci. (Sonet 78)

Že jde o Willieho Hughese, na jehož hereckém věhlase se začali ‚přiživovat‘ jiní dramatici, se zdálo nepochybné.

Byl to báječný večer, který se protáhl téměř až do rána, během něhož jsme pročítali Sonety kolem dokola a zkoumali je ze všech stran. Po čase mi ale začalo být jasné, že má-li tato teorie obstát i před kritickým pohledem veřejnosti, bude nezbytné předložit i nějaký hmatatelnější důkaz prokazující existenci onoho mladého herce Willieho Hughese. Pokud se toto podaří, jakýmkoli pochybnostem o identitě pana W. H. bude odzvoněno. V opačném případě je ale tato teorie odsouzena k zániku. Velice ostře jsem na tuto skutečnost Cyrila upozornil. On se samozřejmě zlobil, nazýval mě hnidopichem a vůbec reagoval dosti podrážděně. Podařilo se mi ho ale přimět ke slibu, že ve svém vlastním zájmu teorii nezveřejní, dokud by se nad ní mohl vznášet jakýkoli stín nejistoty. Po mnoho týdnů jsme pátrali v církevních matrikách, v Dulwichi studovali rukopisy Edwarda Alleyna, prolézali archivy, kartotéky, akta lorda komořího, prostě hledali jsme všude, kde by se dala najít jakákoli zmínka o Williem Hughesovi. Samozřejmě jsme o něm neobjevili vůbec nic a existence Willieho Hughese se mi začínala jevit stále problematičtější. Cyril byl v hrozném stavu a celé dny nemluvil o ničem jiném; zapřísahal mě, abych tomu uvěřil, jenže mně v celé té teorii chyběl onen poslední článek a odmítal jsem se nechat přesvědčit o existenci mladého alžbětinského herce, dokud nebude nade všechny pochybnosti prokázána.

Jednoho dne odjel Cyril z Londýna navštívit svého dědečka. Alespoň tak mi to sdělil, ale později jsem se od lorda Creditona dozvěděl, že tomu bylo jinak. Asi za čtrnáct dní nato jsem od Cyrila obdržel telegram odeslaný z Warwicku, v němž mě žádal, abych k němu domů přišel v osm hodin na večeři. Když jsem se dostavil, povídá: ‚Jediný z apoštolů, který nebyl hoden důkazu, byl Tomáš, a právě nevěřící Tomáš důkaz získal.‘ Ptal jsem se ho, co tím myslí. Odpověděl mi, že může nejen dokázat, že mladý herec jménem Willie Hughes v šestnáctém století vskutku existoval, ale že je schopen nade všechny pochybnosti dokázat i to, že tento mladík byl oním panem W. H. ze Sonetů. Dál se o věci nešířil, ale po večeři přede mě obřadně postavil obraz, který jste viděl. Vyprávěl, že ho náhodou objevil ukrytý v boční stěně jakési truhlice, kterou zakoupil na jednom statku nedaleko Warwicku. Truhlici pochopitelně přivezl s sebou do Londýna. Byl to nádherný starožitný kousek z alžbětinské doby. Přímo uprostřed přední stěny byl vyřezaný nápis W. H. Právě tento monogram upoutal Cyrilovu pozornost. Ale jak pravil, měl truhlici v držení několik dní, než ho napadlo důkladně si prohlédnout i její vnitřek. Jednoho rána si totiž povšiml, že jedna z bočních stěn je nápadně tlustší než ta druhá, a když ji prozkoumal, zjistil, že je na ní uchycen deskový obraz v rámu. Obraz vyndal a je to právě ten, který nyní leží na pohovce. Byl celý špinavý a pokrytý vrstvou plísně, ale když se ho Cyrilovi podařilo očistit, s velkou radostí seznal, že se mu tak čirou náhodou dostal do rukou důkaz, který tak dlouho marně hledal. Byl to portrét skutečného pana W. H., jehož ruka spočívá na knize Shakespearových Sonetů, otevřené právě na straně s věnováním. Plné jméno mladíka vyvedené unciálním písmem se matně rýsovalo na omšelém zlaceném rámu: ‚Pan Will Hews‘.

Co jsem na to mohl říct? Vůbec mě nenapadlo, že jsem právě sedl Cyrilu Grahamovi na lep a že se snaží prokázat svou teorii podvodem.“

„Ten obraz byl podvrh?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ přikývl Erskine. „Velice zdařilý falzifikát, nicméně falzifikát. Tehdy jsem se domníval, že Cyril dokáže k celé té záležitosti přistupovat s chladnou hlavou, i když si vybavuji, jak mi několikrát opakoval, že sám pro sebe žádný důkaz nepotřebuje, neboť ve svou teorii věří i bez něj. Smál jsem se mu a vysvětloval mu, že bez důkazu je celá jeho teorie na vodě. Takže nyní jsem mu k jeho objevu mohl jen vřele a upřímně pogratulovat. Nechali jsme udělat rytinu či faksimile obrazu, aby mohl být umístěn jako frontispis k Cyrilovu novému vydání Shakespearových Sonetů, a po tři měsíce jsme procházeli Sonety verš po verši a veškeré textové či významové nejasnosti uváděli na pravou míru. Jednoho nešťastného dne jsem ale navštívil jistý tiskařský krámek v Holbornu a v koutě objevil překrásné kresby stříbrnou tužkou. Tak se mi líbily, že jsem je ihned koupil. Majitel, jistý pan Rawlings, mi sdělil, že jejich autorem je Edward Merton, nesmírně zručný mladý malíř, který je ovšem chudý jako kostelní myš. Pár dní nato jsem za panem Mertonem zašel, adresu mi dal tiskař, a setkal jsem se s pobledlým, ale atraktivním mládencem, který sdílel domácnost se svou poněkud fádní manželkou, jež, jak jsem později zjistil, mu stávala modelem. Sdělil jsem mu, jak velice se mi jeho kresby líbí, a požádal ho, aby mi ukázal i jiné své výtvory. Když jsme pak procházeli portfoliem plným překrásných věcí – Merton měl vskutku zručnou a citlivou ruku –, náhle mi do oka padl portrét pana W. H. Nebylo pochyb o tom, že je to on. Byla to takřka přesná replika onoho obrazu pouze s tím rozdílem, že masky Tragédie a Komedie nebyly umístěny na krbu, ale ležely na podlaze u mladíkových nohou. ‚Kde jste k tomu proboha přišel?‘ zeptal jsem se. Byl rázem celý zmatený a řekl: ‚Ale to nic není. Ani jsem nevěděl, že to tu mám. Je to bezcenná mazanice.‘

‚To jsi přece dělal pro pana Cyrila Grahama,‘ vpadla nám do rozhovoru manželka. ‚Když si to chce ten pán koupit, tak mu to prodej.‘

‚Pro Cyrila Grahama?‘ opakoval jsem ozvěnou její slova. ‚To vy jste namaloval obraz pana W. H.?‘

‚Nechápu, o čem mluvíte,‘ soukal ze sebe najednou celý zrudlý.

Byl to otřesný zážitek. Manželka mi všechno vyklopila. Při odchodu jsem jí dal pět liber. Nerad se k tomu vracím, ale v té chvíli jsem soptil vzteky. Hnal jsem se rovnou za Cyrilem. Tři hodiny jsem tam čekal, než se objevil a troufl si mi i přes tu děsivou lež pohlédnout do očí. Řekl jsem mu, že jsem odhalil jeho podvod. Zbledl jako stěna a řekl mi, že to udělal pouze kvůli mně. Jinak bych se prý nedal přesvědčit. Ale na tom, že je ta teorie pravdivá, to nic nemění.

‚Pravdivá teorie?‘ vykřikl jsem. ‚Čím méně o ní budeš přede mnou mluvit, tím lépe! Sám jsi jí nikdy nevěřil. Kdybys jí věřil, nedopustil by ses podvodu, abys ji prokázal.‘

Vyměnili jsme si mnoho silných slov. Byla to děsivá hádka. Obávám se, že jsem byl vůči němu nespravedlivý. A druhého dne ráno byl mrtev.“

„Mrtev?“ vykřikl jsem.

„Ano. Zastřelil se revolverem. Pár kapek krve ulpělo na rámu právě v místech, kde stálo mladíkovo jméno. Cyrilův sluha mi hned ráno zavolal. Než jsem dorazil, v domě už byla policie. Nechal pro mě dopis, který zjevně napsal v obrovském rozrušení a ve stavu nejvyššího zoufalství.“

„Co stálo v tom dopise?“ zeptal jsem se.

„Jen to, že naprosto věří v existenci Willieho Hughese; že ten obraz zfalšoval pouze jako ústupek mé paličatosti a že tento čin ani v nejmenším nezpochybňuje pravdivost jeho teorie a že pouze proto, aby mi ukázal, jak pevná a nezdolná je jeho víra, se odhodlal položit svůj život jako oběť pravdě a tajemství Shakespearových Sonetů. Byl to dopis šílence. Vzpomínám si, že na konci listu stálo, že mi svěřuje teorii Willieho Hughese a že je nyní na mně, abych ji zveřejnil a nechal svět nahlédnout do hlubin Shakespearova srdce.“

„To je úděsně tragický příběh,“ zvolal jsem. „Proč jste ale nesplnil Cyrilovo poslední přání?“

Erskine pokrčil rameny. „Protože je to od začátku do konce naprostý nesmysl.“

„Drahý Erskine,“ řekl jsem a povstal z křesla. „To se tedy zatraceně mýlíte. Tato teorie je jediný skutečný klíč k vyřešení tajemství Shakespearových Sonetů, který kdy kdo objevil. A já věřím ve Willieho Hughese.“

„Nedělejte to,“ snažil se mě Erskine zarazit. „V celé té myšlence je podle mě cosi zlověstného a nemá žádný reálný podklad. Zabýval jsem se tou věcí už víc než dost a ubezpečuji vás, že ta teorie je naprosto scestná. Může se zdát věrohodná, ale jen do určitého bodu. Ale pak už ne. Mládenče drahý, zapřísahám vás, zapomeňte na Willieho Hughese, nebo to s vámi špatně skončí.“

„Je vaší povinností, Erskine, tu teorii předat světu,“ řekl jsem. „A když to neuděláte vy, udělám to já. Tím, že si ji necháváte pro sebe, pošlapáváte památku Cyrila Grahama, nejmladšího a nejúžasnějšího literárního mučedníka. A na to nemáte právo. On kvůli své teorii zemřel. Nedopusťte, aby jeho smrt byla zbytečná!“

Erskine na mě hleděl s úžasem. „Nechal jste se jen unést tím sentimentálním příběhem,“ řekl. „Uvědomte si, že lež se nestane pravdou pouze proto, že kvůli ní někdo zemře. Já jsem Cyrila Grahama zbožňoval. Jeho smrt byla pro mne obrovskou ranou, z níž jsem se několik let nedokázal vzpamatovat, a zřejmě jsem se z ní nevzpamatoval nikdy. Ale Willie Hughes? Kdo je to Willie Hughes? Nikdo takový neexistoval. A pokud jde o to ukazovat něco světu… Všichni si myslí, že se Cyril Graham zastřelil nešťastnou náhodou. Jediným důkazem, že šlo o sebevraždu, je dopis, který mi Cyril zanechal a o němž nikdy nikdo neslyšel. Lord Crediton je do dnešního dne přesvědčen, že to celé byla nehoda.“

„Cyril Graham obětoval svůj život velké myšlence,“ prohlásil jsem. „Nechcete-li mluvit o jeho mučednictví, promluvte alespoň o jeho víře.“

„Jeho víra byla falešná a pochybená,“ řekl Erskine. „Žádný shakespearovský badatel by jí ani na moment nepřikládal žádnou váhu. Byl by všem k smíchu. Nedělejte ze sebe blázna a nevydávejte se cestou, která nikam nevede. Ta teorie je přece založena na předpokládané existenci někoho, jehož existenci chce prokázat. A vůbec. Všichni přece vědí, že Shakespeare své sonety adresoval lordu Pembrokovi. Ta věc je jednou provždy vyřízená.“

„Ta věc není vyřízená,“ křičel jsem. „Já začnu tam, kde Cyril Graham skončil, a dokážu světu, že měl pravdu.“

„Blázínku!“ smál se Erskine. „Jděte radši domů, už jsou dvě hodiny po půlnoci, a zapomeňte na Willieho Hughese. Mrzí mě, že jsem vůbec něco říkal, a ještě víc mě mrzí, že jsem vás přesvědčil o věci, které sám nevěřím.“

„Dal jste mi klíč k odhalení největší literární záhady v historii,“ odpověděl jsem. „A já neustanu, dokud vás a všechny lidi na světě nepřesvědčím, že Cyril Graham byl tím nejprozíravějším shakespearovským badatelem moderní doby.“

Když jsem kráčel domů parkem St. James, nad Londýnem se právě rozléval úsvit. Na lesklé hladině jezírka dosud podřimovaly bílé labutě a proti bledě sivému nebi se rudě rýsoval pochmurný Buckinghamský palác. Vzpomněl jsem si na Cyrila Grahama a oči se mi zalily slzami.

II

Když jsem se probudil, bylo už poledne a slunce mi přes záclony proudilo do místnosti ve zlatých šikmých pruzích mihotavého světla. Řekl jsem sluhovi, že nejsem pro nikoho doma, a poté co jsem vypil šálek čokolády a zajedl ji croissantem, vzal jsem z poličky svůj výtisk Shakespearových Sonetů a začal je pečlivě pročítat. Každá báseň se zdála potvrzovat teorii Cyrila Grahama. Jako bych měl v tu chvíli ruku na tepu Shakespearova srdce a vnímal každý záchvěv jeho citů a vášní. Úchvatná tvář mladého herce mi vyvstávala před očima a promítala se do každého verše.

Zejména dva sonety mi přišly nadmíru pozoruhodné, a sice sonety 53 a 67. V prvním z nich Shakespeare obdivuje na Williem Hughesovi mnohotvárnost jeho herectví, schopnost ztvárnit širokou škálu rolí od Rosalindy po Julii, od Beatricie po Ofelii. Říká mu:

Z jaké jsi látky, z jaké podstaty,
že milionkrát násobíš svůj stín?
Dav ostatních ti šlape na paty
a jejich stíny splývají s tím tvým.

Jak těžko pochopitelné by byly tyto verše, pokud by se nevztahovaly k herci. Slovo „stín“ mělo v Shakespearově době přeneseně divadelní význam. „I ti nejlepší z nich jsou pouze stíny,“ říká Theseus o hercích ve Snu noci svatojánské a podobných narážek najdeme v tehdejší literatuře mnoho. Tyto sonety zjevně patří k těm, v nichž se Shakespeare zabývá povahou hereckého umění a zvláštního, vzácného nadání, jaké výtečný herec musí mít. Shakespeare se zde vlastně Willieho Hughese ptá, jak je možné, že se dokáže proměnit v tolik osob. Mladíkovu krásu pak ukazuje jako jakýsi ideál, do něhož každý promítá své představy a sny a v němž každý nachází zosobnění své tvůrčí představivosti. Tato myšlenka je ještě více rozvedena hned v následujícím sonetu, který začíná pozoruhodnou myšlenkou:

Oč neskonale krásnější je krása,
která je ryzí, věrná, opravdová! (Sonet 54)

Shakespeare nám zde ukazuje, že pravdivé herectví, jež je pravdivým ztvárněním života na divadle, povyšuje poetický účinek, oživuje krásu a zpředmětňuje ideál. A přece pak v sonetu 67 Shakespeare shledává, jak rozkladný účinek má divadlo na Willieho Hughese, a nepřímo ho vyzývá, aby opustil ten nafintěný a našminkovaný svět falše a nápodoby skutečnosti, plný amorálních svodů, svět tak odlišný od světa vznešených činů a upřímných slov.

Proč se mu vůbec chce v tom srabu žít
a vlastním bytím dává svinstvu cenu?
Aby se jím zlo mohlo honosit
a vydělávalo na jeho jménu?
Proč pokrytci se po něm opičí
a kradou mrtvé zdání z živých lící,
proč místo pravdy zlato kočičí
se dneska vydává za bernou minci?

Může se zdát podivné, že tak velký dramatik jako Shakespeare, který zasvětil své literární mistrovství a své humánní cítění dramatické tvorbě a herectví, mohl tak příkře mluvit o divadle. Jak je však zjevné ze sonetů 110 a 111, Shakespeare byl vskutku tímto „pimprlovým“ světem už dosti unaven a nezřídka pociťoval dokonce až hanbu, že ze sebe „dělá kašpara“ (Sonet 110). V sonetu 111 se o své divadelní profesi vyjadřuje obzvlášť trpce:

Ach, nespílej mi, spílej Štěstěně,
ta hříšnice mě svedla na scestí,
kvůli ní neživím se důstojně
a předvádím se na veřejnosti.
Způsoby nemám, ztrácím dobré jméno
i moje povaha je pokřivená.
Celé mé bytí je tím pohaněno.
Mě může zachránit jen rázná změna.

Záznamy podobných pocitů, tak důvěrně známých skutečným znalcům Shakespeara, jsou zde četné.

Jak jsem tak Sonety pročítal, jedna věc mi neustále vrtala hlavou a až za hodnou řádku dní jsem dospěl k řešení problému, který zřejmě i sám Cyril Graham zcela opomněl. Nechápal jsem, proč Shakespeare klade tak velký důraz na to, aby se jeho mladý přítel oženil. On sám se přece ženil velice mlád a štěstí mu to nepřineslo. Proč by tedy vyzýval Willieho Hughese, aby se dopustil stejného omylu? Mladému herci, který hraje Rosalindu, manželství či jiný reálný vztah nic dobrého nepřinese. Ty první sonety s jejich podivným naléháním na plození potomka na mě působily rušivě. Vysvětlení záhady se ale přede mnou otevřelo zcela nečekaně. Našel jsem ho v oné podivné dedikaci, která zní:

TOMU JEDINÉMU,
KTERÉMU NÁLEŽÍ TYTO SONETY,
PANU W. H.
S PŘÁNÍM ŠTĚSTÍ VEŠKERÉHO
A VĚČNOSTI
JEMU PŘISLÍBENÉ
NAŠÍM NESMRTELNÝM BÁSNÍKEM
UCTIVĚ
VĚNUJE
TEN, KDO ODVÁŽNĚ
TOTO VYDÁNÍ
PŘIPRAVIL.
T. T.

Někteří učenci měli za to, že tím, jemuž tyto sonety „náleží“, byl člověk, jenž si vydání Sonetů u tiskaře a vydavatele Thomase Thorpa objednal, ale tento názor dnes už prakticky nikdo nesdílí. Největší autority mezi badateli se kloní k tomu, že Sonety jsou dedikovány tomu, kdo je inspiroval, kdo byl v přirovnání k fyzickému zrození jejich „původcem“. Došlo mi, že podobnou metaforu používá Shakespeare i v dalších básních, a to mě přivedlo na správnou cestu. Konečně jsem na to kápl. Tím manželstvím, k němuž básník vyzývá Willieho Hughese, je manželství s jeho dramatickou Múzou, s jeho uměním. Tento výraz se objevuje v sonetu 82, v němž básník s hořkostí v srdci běduje nad tím, že ho chlapec, jemuž věnoval své nejkrásnější role, jím samým inspirované, opustil. Sonet začíná následovně:

Vím, že s mou Múzou nejste oddáni.

Dětmi, jež by měl herec s dramatikovou Múzou zplodit, nejsou děti z masa a kostí, ale potomci nesmrtelné slávy. Celý úvodní cyklus je tak prostě Shakespearovým naléháním, aby se Willie Hughes přidal k divadlu a stal se hercem. Jak jalová a nicotná věc je tvá krása, pokud si ji necháváš pro sebe, říká básník mladíkovi.

Až čtyřicet zim oblehne tvé čelo
a zbrázdí pole krásy zákopy,
tvou výstroj mládí, honosnou a skvělou,
obrátí v cáry, o lesk oloupí.
Pak na dotaz, kde je tvá krása teď,
kde leží poklady těch skvělých dob,
dáš pouze zahanbenou odpověď,
že vše na dně tvých očí našlo hrob. (Sonet 2)

Tvé umění, tvá tvorba „se projevuje na mně a na mé poezii“ (Sonet 78), „o tobě budu své verše psát“ a přinesou mi „věčnou slávu“ (Sonet 38), ty naplníš projevy vlastní obraznosti imaginární svět jeviště. A tyto děti, které zplodíš, pokračuje Shakespeare, nezemřou jako smrtelníci, ale budou navěky žít dál v lidech a v mých hrách. A proto:

Už kvůli mně dej světu potomky,
ať tvoje krása žije navěky. (Sonet 10)

Skládal jsem tak k sobě verš po verši pasáže, které mou domněnku potvrzovaly, a jejich výpověď na mě udělala obrovský dojem. Ukázala mi, jak nevyvratitelná teorie Cyrila Grahama skutečně je. Záhy jsem přišel i na to, jak snadné je odlišit verše, které se vážou k Sonetům samým, od těch, které se vztahují k Shakespearovu úchvatnému dramatickému dílu. Před Cyrilem Grahamem si žádný z badatelů a komentátorů této skutečnosti nepovšiml. A přitom je to jeden z nejzásadnějších principů celé sbírky. O svých sonetech mluvil Shakespeare více méně nezúčastněně. Nebyly dílem, které mu mělo přinést slávu. Byla to pouze „slova“ (Sonet 8), která, jak nám prozrazuje Meres, měla kolovat jen mezi několika málo jeho nejdůvěrnějšími přáteli. Na druhé straně na vysokou uměleckou hodnotu své dramatické poezie byl Shakespeare nesmírně pyšný a v tomto směru projevoval nezlomnou sebedůvěru. Williemu Hughesovi říká:

Je ale způsob, jak se vysmát smrti,
která se chlubí, že tě dostane.
Mládí a letní krása zůstanou ti
napořád v řádcích veršů napsané.
         Pak dokud budou lidé na světě
         dýchat a žít, v mých verších najdou tě. (Sonet 18)

Oněmi „řádky veršů“ autor zjevně odkazuje k veršům svých her, které Willovi v té době posílal ke čtení. V závěrečném dvojverší pak autor sebevědomě předpokládá, že se jeho hry budou hrát navěky. Podobné pocity lze vyčíst v sonetech adresovaných jeho dramatické Múze, v sonetech 100 a 101.

Múzo, kde jsi a proč tak dlouho již
opomíjíš svůj nejvlastnější zdroj?
Proč zbůhdarma svůj talent utrácíš
na zbytečnostech? A proč na nástroj
nejvznešenější hraješ pro hrubce?
Hraj těm, kdo hudbu tvých slov ocení… (Sonet 100)

Tak naříká a vzápětí hořce obviňuje Múzu Tragédie a Komedie z toho, že hrubě zanedbává „svoje poslání“, a říká:

Neomlouvej své odmlčení tím,
že ryzí zlato se už nezlatí,
dík tobě může vstoupit do dějin,
dík tobě může přežít staletí.
          Dělej, co umíš, já tě naučím,
          jak dnešek ukázat dnům budoucím. (Sonet 101)

Možná nejzřetelněji Shakespeare vyjadřuje tuto myšlenku v sonetu 55. Představovat si, že onen „mocný verš“ v druhém řádku se týká nějakého sonetu, by bylo zásadní nepochopení smyslu celé básně. Podle mého soudu je velice pravděpodobné, že navzdory obecnému vyznění celé básně se tato slova týkají jedné jediné konkrétní hry, a touto hrou nemohla být žádná jiná než Romeo a Julie.

Památník ze zlata a mramoru
podlehne času dřív než mocný verš.
Kámen se drolí, ztrácí nádheru,
ty v celé kráse v básni přežiješ.
Až příští války dnešní sochy skácí
a města v rozvaliny obrátí,
ohněm a mečem nebudou tě moci
vymazat z nehynoucí paměti.
Navzdory smrti, zkáze, zapomnění
ty půjdeš žitím dál, k potěše všem
zítřejším časům, příštím pokolením,
od této chvíle až po soudný den.
          A dokud poslední soud nepřijde,
          žít budeš v očích milenců a zde.

Bylo rovněž nanejvýš svůdné povšimnout si na tomto místě, ale i jinde, jak Shakespeare slibuje Williemu Hughesovi nesmrtelnost v nanejvýš atraktivní, ba přímo spektakulární podobě – a sice na divadelním jevišti.

Celé dva týdny jsem na Sonetech tvrdě pracoval. Takřka jsem nevycházel z domu a odmítal veškerá pozvání. Snad každý den jsem přicházel na nové a nové objevy. Willie Hughes jako by mi neustále hleděl přes rameno. Zcela si mě podmanil. Téměř jsem ho viděl, jak stojí v temném koutě místnosti. Tak zdařile mi ho Shakespeare svými verši zhmotnil: zlaté kadeře, tvář připomínající květinu, zasněné oči v hlubokých očnicích, jemné, mrštné údy a liliově bělostné ruce. Už jeho jméno mi učarovalo. Willie Hughes! Willie Hughes! Jak melodicky to znělo! Ano, kdo jiný mohl být pánem i paní Shakespearova srdce (Sonet 20/2), komu jinému mohl být básník oddaným vazalem (Sonet 26/1), kdo byl hračkou na hraní (Sonet 126/9), růžičkou (Sonet 109/14), tím, z něhož může nové jaro vzkvést (Sonet 1/10), kdo nesl honosnou a skvělou výstroj mládí (Sonet 2/3), kdo byl hudbou samou (Sonet 8/1), čí krása hřála Shakespearovo srdce jako plášť (Sonet 22/6), kdo se stal pilířem jeho dramatické tvorby? Trpce dosud zní slova o zradě a hanbě, při níž i ošklivost se magickou mocí mladíkovy osobnosti stala krásnou (Sonet 95/1), ale hanbou být nepřestala. Přesto mu Shakespeare odpustil. Neměli bychom mu tedy odpustit i my? Jsem věru dalek toho odkrývat tady a teď tajemství jeho provinění.

Skutečnost, že Willie Hughes opustil Shakespearovo divadlo, je ale závažnější problém, jemuž jsem věnoval značnou pozornost. Došel jsem k názoru, že se Cyril Graham mýlil, když tvrdil, že Shakespearovým konkurentem v sonetu 80 byl Chapman. Básnickým sokem byl samozřejmě Marlowe. V době, kdy sonety vznikaly, „verš, jenž jako šíf pod plnou plachtou uchvátit tě plul“ (Sonet 86), nemohl být veršem Chapmanovým, ačkoli v jeho pozdější dramatické tvorbě jakubovského období by tomu tak být mohlo. Shakespearovým konkurentem v té době byl Marlowe. O něm Shakespeare obdivně prohlašoval, že:

                         … svolává si na pomoc
duchy všech proslavených klasiků…

a že mu „slouží temné síly“ s přímou narážkou na Mefistofela z Marlowova Doktora Fausta. Marlowe byl zajisté uchvácen půvaby mladého herce a přetáhl ho z divadla U Černých bratří ke konkurenci, aby tam sehrál roli Gavestona v jeho Edwardu II. Shakespearův legální nárok na to, aby Willie Hughes zůstal v jeho divadle, je ovšem patrný ze sonetu 87, kde básník říká:

Sbohem! Na tebe nemám. Můžeš jít.
Stojím tě příliš, tak pro obě strany
nejlepší bude, když mě necháš být,
a naše účty budou vyrovnány.
Copak si tě já mohu udržet?
Čím bych tvé dary asi mohl splácet?
Já nemám nic, co bych ti vrátil zpět,
a tak se nemusíš ty ke mně vracet.
Ty asi ani neznáš vlastní cenu
anebo příliš přeceňuješ mne,
nechci mít na svědomí zpronevěru,
a tak se radši v klidu rozlučme.
          Má láska k tobě byla jako sen,
          z kterého byl jsem právě probuzen.

Pokud nebyl Shakespeare s to zadržet mladíka svou láskou, násilím ho zadržovat nechtěl. Willie Hughes se stal členem společnosti lorda Pembroka a s ní pak zřejmě na nádvoří hospody U Červeného býka sehrál roli milence krále Edwarda. Po Marlowově smrti se mladík patrně vrátil k Shakespearovi, který bez ohledu na mínění jiných členů souboru rád a rychle mladému nevděčnému herci jeho zradu odpustil.

Jak výtečně dokázal Shakespeare vykreslit jeho charakter! Willie Hughes byl tím:

kdo neudělá, co je předem jasné,
kdo hýbe jinými, sám nepohne se… (Sonet 94)

Dokázal předstírat lásku, i když ji nepociťoval, uměl předvádět vášeň s chladným srdcem. Zatímco u jiných:

… faleš, zrada, zášť se přečíst dá
ze spleti černých stínů, čar a rýh…, (Sonet 93)

u Willieho Hughese tomu tak nebylo. Shakespeare ho v tomto sonetu takřka vynáší do nebe a říká:

Nebesa rozhodla, že tvoje tvář
jen výraz čisté lásky ponese,
a pokud jinou vášeň v srdci máš,
na světlo světa nedostane se.

V mladíkově „nestálosti“ a „falši srdce“ lze snadno najít neupřímnost a předstírání, které jsou nedílnou součástí umělecké tvorby. Herec miluje chválu, touží po uznání. Willie Hughes má v tomto směru mezi herci výlučné postavení, neboť kromě bezprostřední slávy se mu dostalo i jisté nesmrtelnosti. Jako neoddělitelná součást Shakespearových her v nich přežívá navěky.

Tvé jméno tady bude napořád,
zatímco na mne zapomene svět.
Já budu v prostém hrobě spočívat,
ty budeš stále zpět se navracet.
Tvým památníkem budou moje básně,
v nichž budou číst si dosud nezrození
a připomínat si tě mnohohlasně,
až dnešní hlasy budou patřit zemi. (Sonet 81)

V knize najdeme i obrovské množství narážek na to, jak mocně Willie Hughes působil na diváky, na ona „uchvácená srdce“, jak je Shakespeare nazývá. Ale snad nejpůsobivější popis mladíkova účinku na obecenstvo Shakespeare vložil do Milenčina nářku, kde o něm říká:

On v malíčku má všechny lstivé triky,
jak dívkám hlavu plést a oči klamat,
směje se, pláče, dělá cukrbliky,
omdlévá, předstírá srdeční záchvat.
Je schopen sehrát spoustu velkých dramat,
je rozohněný, pak se tváří zvadle,
bledne a rudne jako na divadle.
Na špičce výmluvného jazyka
má odpověď na všechny otázky,
dokáže říct, i co se neříká,
rázně a tvrdě, ale přátelsky.
Je mistrem slova, ví, jak mluvit s kým.
Rozpláče smíšky, smutné rozveselí.
O všech ví vše, i to, co nevěděli.

Jednu chvíli jsem měl pocit, že jsem v alžbětinských záznamech skutečně objevil důkaz o existenci Willieho Hughese. V dojemném líčení posledních dnů hraběte Essexe píše jeho kaplan Thomas Knell o tom, jak si vpředvečer smrti k sobě hrabě povolal hudebníka Williama Hewese, aby mu zahrál na cembalo a zazpíval.

„‚Zahraj mi mou píseň, Wille Hewesi,‘ požádal ho, ‚a já si naposledy zazpívám.‘ A tak se i stalo. Ale pan hrabě nezpíval žalostně s hlavou skloněnou jako umírající labuť, nýbrž vesele jako skřivánek. S rukama nad hlavou a očima upřenýma k Bohu vysílal svůj zpěv vzhůru ke křišťálovému blankytu do nejvyšších sfér nebes.“

Hned mi bylo jasné, že mladíkem hrajícím na cembalo umírajícímu otci dívky, kterou Philip Sidney zvěčnil ve sbírce sonetů Astrofel a Stella, nebyl nikdo jiný než Will Hews, jemuž Shakespeare zasvětil své Sonety a o němž říká, že je „hudba sama“. Bohužel ale lord Essex zemřel v roce 1576, kdy bylo Shakespearovi dvanáct. Oním hudebníkem tedy nemohl být pan W. H. ze Sonetů. Že by tedy Shakespearův přítel byl synem onoho hudebníka? Ať tak či onak byl to první doklad o tom, že Will Hews bylo skutečné alžbětinské jméno. Ukázalo se navíc, že toto jméno je úzce spjato s hudbou a divadlem. První anglickou herečkou byla půvabná Margaret Hewsová, kterou vášnivě miloval princ Rupert. Což nebylo pravděpodobné, že mezi ní a hudebníkem lorda Essexe mohl vzniknout vztah, z něhož pak vzešel interpret Shakespearových rolí? Jistě, ale co schází, jsou důkazy. Bohužel! Žádný jsem neobjevil. Často se mi zdálo, že už už sahám po posledním článku, který všechny indicie propojí v absolutní důkaz, ale nikdy jsem na něj nedosáhl.

Od pátrání po životě Willieho Hughese jsem za čas přenesl svůj zájem k pátrání po jeho smrti. Tázal jsem se sám sebe, jak asi skončil.

Mohl být členem skupiny anglických herců, kteří v roce 1604 odjeli do Německa a hráli na dvoře brunšvického vévody Heinricha Julia, jenž sám byl dosti zdatným dramatikem, a posléze pak na dvoře onoho podivného braniborského kurfiřta, který tak obdivoval krásu, že údajně vyvážil svou váhu jantarem a za něj koupil synka jistého řeckého kupce a pak v letech hladomoru 1606 a 1607, kdy lidé umírali v ulicích a po sedm měsíců nezapršelo, na počest svého sluhy pořádal okázalé slavnosti. Je známo, že v roce 1613 se v Drážďanech dávaly hry Romeo a Julie, Hamlet a Král Lear, a jsem si jist, že to byl právě Willie Hughes, komu v roce 1616 předal jeden z anglických vyslanců Shakespearovu posmrtnou masku a takto ho zpravil o smrti velkého básníka, jenž ho tak vroucně miloval. Bylo by vskutku nanejvýš případné, aby tento mladík, jehož krása zanechala tak mocnou stopu v romantice i realismu Shakespearovy tvorby, zanesl do Německa sémě nové kultury a stal se tak předvojem Aufklärung, tedy osvícenství osmnáctého století, onoho úchvatného hnutí, u jehož počátků stáli Lessing a Herder, které na samý vrchol dokonalosti vynesl Goethe a jež za mnohé vděčilo jinému herci – Friedrichu Schröderovi. Ten probudil vnímavost publika a pomocí předstíraných vášní a nápodoby citů na jevišti ukázal bezprostřední a životadárnou spjatost života a literatury. Bylo-li tomu vskutku tak – a neexistuje žádný důkaz, který by to popíral –, není nepravděpodobné, že Willie Hughes byl mezi těmi anglickými herci (mimae quidam ex Britannia, jak jsou zváni v kronikách), kteří byli povražděni při náhlém výbuchu lidové zloby za povstání v Norimberku a poté tajně pohřbeni na malé vinici za městem mladíky, kteří byli herectvím Angličanů natolik uchváceni, že někteří z nich pak hledali, jak by do tajů tohoto nového umění sami pronikli. Vždyť jak lépe by mohl skončit ten, o němž sám Shakespeare pravil: „Tys mé umění,“ než pod vinou révou za branami města? Nevznikla snad tragédie ze smutku při oslavách boha Dionýsa? Neozval se snad lehkomyslný smích komedie prokládaný vtipnými špílci poprvé z úst sicilských vinařů? A cožpak právě nosy a údy zčervenalé pěnou z vína nestály u zrodu fascinace z pitvoření a převleků? Nepodnítily touhu být někým jiným? Nevytvořily v člověku smysl pro objevování objektivní skutečnosti prostředky primitivního umění? Ať už mladík spočívá kdekoli – na malé vinici u bran gotického městečka či na nějakém pochmurném londýnském hřbitově uprostřed ruchu a vzruchu velkoměsta –, jeho hrob nezdobí žádný okázalý náhrobek. Jak Shakespeare předpověděl, báseň se stala „náhrobkem jeho velikosti“. Jeho „památníkem“ pak byla ta největší ze světových dramat. Mladý herec skončil jako všichni ti, kteří se ve své době stali impulzem a zdrojem nové tvorby. Tělo bithýnského sluhy shnilo v zeleném nilském kalu a na zažloutlých svazích hřbitova Kerameikos leží rozmetaný prach mladého Athéňana, ale Antinous přežívá navždy v kameni a Charmides ve filozofii.

III

Uplynuly tři týdny, než jsem se odhodlal obrátit se na Erskina s důraznou výzvou, aby už více nestál v cestě odkazu Cyrila Grahama a předal světu jeho výtečnou interpretaci Shakespearových Sonetů, jedinou interpretaci, která záhadu kolem nich beze zbytku objasňuje. Nepořídil jsem si bohužel kopii dopisu, který jsem mu poslal, ani jsem se zpětně nedostal k originálu, ale vzpomínám si, že v dopise čítajícím mnoho listů jsem důkladně celou věc rozebral a vášnivě vršil jeden argument za druhým, tak jak jsem je při svém studiu odhalil. Přišlo mi, že tím nejen pozvedám Cyrila Grahama na výsostné místo, jaké mu v literární historii náleží, ale zachraňuji tím i čest samotného Shakespeara, jež utrpěla školometstvím a spiklenectvím nudných vykladačů. Napsal jsem ten dopis s velkým zápalem a vložil do něj veškerou svou víru.

Ale sotva co jsem dopis odeslal, nastala ve mně podivná proměna. Jako by má víra v existenci Willieho Hughese strávila sama sebe a já už v ní víc nedokázal pokračovat. Cosi se ve mně zlomilo a celá ta záležitost mě zničehonic přestala zajímat. Co se to se mnou stalo? Těžko říci. Možná tím, že jsem pro svou vášeň dokázal najít dokonalé vyjádření, jsem se o ni sám připravil. I síly emocí zřejmě podléhají přírodním zákonům a mají svá omezení. Často při tom, když člověk obrací druhého na své učení, v ně postupem času sám přestává věřit. Možná jsem prostě byl už celou tou věcí unaven, a jak můj zápal vyhasínal, má argumentace zůstala odkázána na střízlivý rozum. Nedokážu vysvětlit, co se to se mnou stalo, ale jisté je, že se mi Willie Hughes najednou proměnil v pouhý mýtus, marný sen, chlapecké fantazírování mladého muže, který, jak už to u zapálených lidí často bývá, přikládá větší váhu tomu, aby o své pravdě přesvědčil jiné, než aby o ní byl dostatečně přesvědčen sám.

Protože jsem ve svém dopise vůči Erskinovi pronesl leccos unáhleného a nespravedlivého, rozhodl jsem se za ním zajít a zjednat nápravu. Odjel jsem tedy hned příštího rána na Birdcage Walk a zastihl jsem Erskina, jak sedí v pracovně a hledí na falešný obraz falešného Willieho Hughese.

„Drahý příteli! Musím se vám velice omluvit,“ spustil jsem na něj rovnou.

„Za co se mi chcete omlouvat?“ vzhlédl ke mně.

„Přece za svůj dopis.“

„Na vašem dopise nebylo pranic špatného,“ pravil. „Ba naopak. Prokázal jste mi jím obrovskou službu. Dokázal jste mi, že teorie Cyrila Grahama je zcela bezchybná.“

„Neříkejte mi, že jste uvěřil v existenci Willieho Hughese?“ vykřikl jsem.

„A proč bych v ni neměl věřit?“ řekl vzpurně. „Přinesl jste nezvratné důkazy. Myslíte si, že bych je dokázal ignorovat?“

„Neexistují žádné důkazy,“ zaúpěl jsem a zhroutil se do křesla. „Když jsem vám psal, byl jsem pod vlivem hloupého a nekritického idealismu. Smrt Cyrila Grahama se mě nebývale dotkla, celá ta myšlenka mi přišla tak nádherně romantická, tak úžasně objevná, že jsem jí naprosto propadl. Teď ale vidím, že to bylo pouhé mámení. Jediným důkazem existence Willieho Hughese je ten obraz před vámi, a ten obraz je podvrh. Nepodléhejte lacinému sentimentu. Teorie o Williem Hughesovi je sice krásná a působivá, ale rozum ji nepřipouští.“

„Já vám nerozumím,“ užasle na mě hleděl Erskine. „Vy sám jste mě přece svým dopisem přesvědčil o tom, že Willie Hughes je nepopiratelná skutečnost. Proč jste změnil názor? Anebo jste si ze mě jenom utahoval?“

„Nedokážu vám to vysvětlit,“ řekl jsem. „Teď je mi ale jasné, že výklad Cyrila Grahama nelze obhájit. Sonety jsou adresovány lordu Pembrokovi. Proboha živého, neztrácejte čas bláznivou snahou objevit mladého alžbětinského herce, který nikdy nežil. Neničte skvostné Shakespearovy Sonety tím, že do jejich středu postavíte nějaký pimprlový přízrak herce!“

„Vidím, že té teorii vůbec nerozumíte!“ odpověděl.

„Drahý Erskine,“ křičel jsem. „Já že jí nerozumím? Dnes už mám pocit, že jsem ji sám objevil. Můj dopis vám snad ukázal, že jsem se tou teorií nejen důkladně zabýval, ale že jsem pro ni sám snesl celou řadu pádných argumentů. Jediným jejím nedostatkem je ovšem to, že pouze předpokládá existenci člověka, jehož existenci má dokázat. Pokud dokážeme zaručit, že v Shakespearově divadelní společnosti byl nějaký mladý herec jménem Willie Hughes, pak už bude hračka přesvědčit svět o tom, že Sonety jsou o něm. Avšak protože víme, že nikdo takový v divadle Globe nebyl, nemá smysl se tím vůbec zabývat.“

„Tím si nemůžeme být jisti, že tam nebyl,“ řekl Erskine. „To jméno se sice na seznamu herců ve foliovém vydání nevyskytuje, ale jak už upozornil Cyril, právě to svědčí spíše ve prospěch teorie Willieho Hughese než proti ní. Stačí si vzpomenout na jeho dezerci ke konkurenční divadelní společnosti.“

Hodiny jsme se přeli, ale ať jsem řekl cokoli, Erskinovu víru v myšlenku Cyrila Grahama to nijak nezviklalo. Řekl mi, že se odhodlal zasvětit svůj život tomu, že teorii dokáže, protože ve světle památky Cyrila Grahama jinak jednat nemůže. Naléhal jsem na něj, vysmíval se mu, úpěnlivě ho prosil, ale všechno bylo marné. Nakonec jsme se rozešli beze zloby, ale jistý stín mezi námi přetrval. Byl jsem pro něho malicherný šťoural, já ho měl za blázna. Když jsem ho po čase zas přišel navštívit, jeho sluha mi řekl, že Erskine odjel do Německa.

Dva roky nato jsem přišel do klubu a portýr mi předal dopis s cizí poštovní známkou. Rukopis byl Erskinův a v záhlaví stálo Hôtel d’Angleterre, Cannes. List mě naplnil úděsem a hrůzou, i když jsem nevěřil, že by pisatel byl s to své odhodlání naplnit. Zkrátka Erskine mi psal, že udělal už vše pro to, aby dokázal věrohodnost teorie o existenci Willieho Hughese, ale ztroskotal, a protože Cyril Graham pro tuto myšlenku položil život, on sám že je odhodlán učinit totéž. Závěrečná slova dopisu zněla následovně: „Nikdy jsem nepřestal věřit ve Willieho Hughese. Ve chvíli, kdy budete tento dopis číst, už nebudu mezi živými. Obětuji svůj život za Willieho Hughese i za Cyrila Grahama, jehož jsem dohnal k smrti svým přízemním pochybovačstvím a arogantním nedostatkem víry. Pravda byla jednou zjevena i vám a vy jste ji odmrštil. Vrací se ale k vám poznamenána krví dvou životů. Už více před ní neutíkejte.“

Prožíval jsem hrozné pocity. Ten dopis mě zdrtil, i když jsem tomu nemohl uvěřit. Zemřít pro náboženské vyznání je ta největší pitomost, jakou člověk může udělat, ale zemřít pro literární teorii? Vyloučeno!

Podíval jsem se na datum. Dopis byl odeslán před týdnem. Kvůli nějaké nešťastné okolnosti jsem návštěvu klubu po několik dní zanedbával, a tak jsem se připravil o možnost ho zachránit. Ale třeba ještě nebylo pozdě. Vrátil jsem se domů, sbalil si zavazadla a na nádraží Charing Cross jsem nasedl na noční rychlík. Cesta byla nekonečná. Myslel jsem, že k cíli nikdy nedojedu.

Když jsem nakonec přece jen dorazil do hotelu d’Angleterre, zjistil jsem, že Erskine byl už před dvěma dny pochován na místním anglickém hřbitově. Na celé té tragédii bylo něco až úděsně komického. Blábolil jsem cosi nesmyslného a lidé v hotelové hale na mě pouze s údivem zírali.

Vtom se ve vestibulu objevila lady Erskinová ve smutečních šatech. Spatřila mě a hned ke mně zamířila. Zamumlala cosi nezřetelného o svém nešťastném synovi a propukla v pláč. Odvedl jsem ji do jejího apartmá, kde už na ni čekal jakýsi postarší gentleman. Byl to anglický doktor.

Dlouho jsme si o Erskinovi povídali, ale otázku o motivu sebevraždy jsem nebyl s to ze sebe vypravit. Bylo zřejmé, že Erskine s matkou o důvodech svého tragického šíleného činu nikdy nemluvil. Nakonec lady Erskinová vstala a řekla: „George vám cosi zanechal. Je to věc, které si nesmírně považoval. Hned vám to přinesu.“

Jen co vyšla z pokoje, obrátil jsem se na doktora: „Pro lady Erskinovou to musela být strašlivá rána! Obdivuji se jí, že to nese tak statečně.“

„Věděla o tom a měsíce se na to připravovala,“ odpověděl doktor pochmurně.

„Ona o tom věděla?“ vykřikl jsem překvapeně. „Ale proč ho tedy nezastavila? Proč ho nedala hlídat? Vždyť je to šílenství!“

Doktor na mě překvapeně pohlédl. „O čem to mluvíte?“ zeptal se.

„Matka, která ví o tom, že její syn chce spáchat sebevraždu –“

„Jakou sebevraždu?“ zarazil mě doktor. „Nešťastný pan Erskine nespáchal sebevraždu. Zemřel na souchotiny. Do Francie přijel zemřít. Už když jsem ho viděl poprvé, bylo zjevné, že nemá naději. Jedna plíce už mu zcela zkolabovala a druhá byla silně poškozená. Tři dny před smrtí se mě ptal, kolik dní života mu ještě zbývá. Musel jsem mu otevřeně přiznat, že mnoho jich už není. Napsal pak nějaké dopisy a zcela smířen odešel ze světa. Až do poslední chvilky byl ale při vědomí.“

V tu chvíli vstoupila lady Erskinová do pokoje a přinášela ten prokletý portrét Willieho Hughese.

„George mě na smrtelné posteli prosil, abych vám ten obraz dala,“ řekla. Když jsem si ho od ní bral, cítil jsem, jak mi na ruku ukáplo pár jejích slz.

Obraz teď visí u mě v pracovně a sklízí obdiv řady mých přátel z uměleckých kruhů. Nakonec usoudili, že to není Clouet, ale Oudry. Neměl jsem chuť jim vyprávět, jak jsem k portrétu přišel. Ale jak tak někdy na něj hledím, jsem si čím dál tím více jist, že o teorii Willieho Hughese a Shakespearových Sonetech ještě nepadlo poslední slovo.

Oscar Wilde
Portrét pana W. H.

Překlad Jiří Josek

Ilustrace na obálce Morphart Creation / Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4615-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4616-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4617-9 (prc)