Poezie

Básně let 1928–1940

Zdeněk Vavřík

Znění tohoto textu vychází z díla Poesie tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Josef Lukasík v Moravské Ostravě v roce 1942.

§

Text díla (Zdeněk Vavřík: Poezie), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 5. 2025.

Dopis básníku,
kterého třeba vyslechnout

Zdeňku,

musíš mně odpustit, že když přijedu k tobě ze Slatiňan do Pardubic, do knihovny, že se probírám knížkami, prospekty a papíry na tvých – nevím kolika – knihovnických stolech. Že jsem tak neslušný, zvědavý člověk, kterého zajímá všecko, co se jmenuje tištěné slovo. A na co na všecko já nepřijdu, když jsem u tebe! Především mohu si přečítat čerstvé číslo tvého časopisu „Knihovníkův zápisník“, v němž tak kamarádsky umíš hovořit s vypůjčovateli z městské knihovny, v němž polemizuješ s nespokojenci a poučuješ čtenáře vtipnými poznámkami o nových knížkách. A je tam leccos z tvé profesionální kuchyně. Kdopak by si vůbec i jen pomyslil, že knihovník tak velkého města, jako jsou Pardubice, musí tak často chodit křížovou cestou, v níž dvanáct zastavení je málo, docházet na všelijakou Kalvárii a nakonec trpělivě čekat na důstojné vybavení své knihovny a svého postavení.

Ale! Spokojený knihovník – žádný pořádný knihovník!

A je známo, že apoštolové a všichni, kdož se věnovali záležitostem Ducha svatého, byli chudí, že byli od veřejí odháněni; za to však že jim byl za všecky šlechetné duchovní snahy, jimž se ty v městě Pardubicích věnuješ s pílí tak bezpříkladnou – jak o tom svědci tvá činorodá účast při všech kulturních podnicích, práce pro rozhlas, pásmo „Staletí“ a zvláště obsažná monografie „Pardubice 1340–1940“ – odpuštěn očistec a byli vzati rovnou mezi nebešťany.

Podivoval jsem se kdysi v Brně příteli Mahenovi, jak dovedl sloučit svou básnickou duši s povoláním knihovníka. Bylo mně záhadou, jak lze hráti na flétnu a přitom horlivě mávati platonskou pochodní osvěty. Pozoruje tebe při pardubické práci, nabyl jsem přesvědčení, že městskými knihovníky měli by býti jen a jen kovaní básníci.

A tak probíraje se horami papíru na tvých stolech, našel jsem statný rukopis tvých veršů. Byl jsem poučen – po tvém zvyku s peprnou dávkou ironické drsnosti – že jde o výběr básní z tvých dávno rozebraných knížek, které se jmenovaly Elegie (1929), Noci (1932), Plakati světlem (1935), kterážto sbírka básnických milostných hořkostí splynula potom s nově uspořádanou sbírkou veršů Klenba (1936). Následovala pak Píseň Ostrava (1938), Puklý bronz (1939) a konečně vroucně vznícený a vyzrále mužný soubor veršů Rodná, vyšlý loni 1940 v Družstevní práci.

Marně jsem tě, Zdeňku, loni prosil, abys mně věnoval některou z těchto vzácností. Rozprchly se do nenávratna – až na Rodnou.

Vybral jsi tedy chvályhodně ze všech těchto knížek verše, které obstály před tvým dnešním zrakem, a uspořádal jsi tuto antologii.

Nesluší se, abych ji posuzoval. Mám-li před sebou prózu, podržuji si ducha uvážlivého, až snad příliš, že zle zápasí s čtenářskou bezprostředností. Nad verši se však proměňuji v tvora pudového, po žensku citlivého, vzdávajícího se z lásky, bez výhrady.

Proto ti, Zdeňku, mohu vyslovit jen úctu svého srdce k dílu, v němž pro sebe shledávám tolik hudebního jemnocitu a tolik iracionální čistoty; zdá se mi, že ses prodral k samé podstatě básnického slova, že jsi domyslil, dotušil vzácné myšlenky Henri Bremonda, které jsi k nám poprvé v překladu uvedl jako redaktor sborníku Poesie a které jsem já v jiném překladu úplné vydal později s předmluvou F. X. Šaldy ve své sbírce rozprav o umění Ars.

Literární historici už rozpoznají, jaký podíl v tvém básnictví mělo studium literatur, které ti byly milé. Tito zkoumatelé a pátrači svědomitě jednou vyšetří, co všecko jiného na tebe působilo, zahrnujíc v to hvězdnou konstelaci a převládající větry v Libhošti na Moravě, v den tvého narození, dne 21. září 1906; oni přesně a do puntíku vypíší z katalogu tvůj prospěch v různých předmětech a známku z mravu na gymnáziu v Moravské Ostravě, posoudí vliv tvého profesora češtiny Vojtěcha Martínka a toho osobitého prostředí města Moravské Ostravy, tvému srdci trvale drahého, v němž ti osud k tvému boku přivál také milovanou bytost, manželku Jarmilu.

Nic nezůstane, Zdeňku, utajeno! Oktaváni budou jednou při maturitě odříkávat, „že sis rozšířil obzor“ cestami po vlasti, Německu, Francii a Belgii, že jsi byl v redakčním sboru opavského Slezského sborníku, který vycházel dříve jako Věstník Matice opavské, že jsi napsal dvě dramatické práce, Prostopravdu a Casanovu, a vydal knihu o Marcu Polovi – ty pilný a pracovně široký člověče.

A právě proto, že ty, básník, nesídlíš samotářsky ve věži sahající do pomyslných oblak, nýbrž že jsi svou celou jadrnou, moravskou bytostností plně zapojen a účasten tohoto vezdejšího života s jeho strastmi, plahočením, zápasy, prohrami a tak řídkými vítězstvími – zdá se mi případné, abych z Bremondova doslovu citoval slova z Duchesnova díla o keltských druidech.

„Králi, když za zimní noci ty a tví druhové sedáte u stolu, tu stane se někdy, že zbloudilý vrabec vletí nějakým otvorem, přeletí stůl a vyletí ven na protější straně. Na chvíli je uprostřed světla a tepla, kde byl však, než sem přiletěl? A co se s ním stane, když vyletí do noci, do bouře? To nikdo neví! A tak je tomu s člověkem. Objevuje se na krátkou dobu svého života, odkud však přichází a kam spěje? Tajemství… Mohou-li nám o této věci něco říci muži z Kentu, je to důvod, abychom je vyslechli.“

„Jsem přesvědčen,“ – dodává Bremond – „že o této věci mohou nám něco říci jenom básníci.“

Slatiňany, listopad 1941.

Jaromír John

INTONACE

Noci, má noci, hleď, já jsem tvůj hrob,
Když k ránu měníš svoji podstatu
A zůstáváš jen z básníkových slov
A z padlých hvězd, jimž není návratu,

Noci, má noci — — —

Já v tebe proměněn jsem mrtvého teď tvář,
Však z nitra viděna, kde krev už zetlívá,
A v tebe propadlý, zahrádko kostlivá,
S úpěním prosím tě, ó, propůjč mi svůj plášť,

Noci, má noci — — —

                   Vždyť já jsem tvůj hrob,
Záhone růží, zářím ryšavý,
Proč zůstáváš jen z básníkových slov
A z minula?
                   Ze snu, jenž ošálí,
Tváři, má tváři?

MALÁ NOČNÍ HUDBA

Jarmile

Jarní

Čekaje na roj zlatých much,
Počítám rosné krůpěje.
Snad se usměje,
Poseta rojem zlatých much.

V té záři,
Přeléván mořem,
Přeléván proudem hvězd,
Zaslechne kvésti ratolest
Spáč s mrtvou tváří.

Noci

Jdou jitra, noci jdou, pak svítá nad balkony
Mocností tajemnou, a jaro mírně voní,
Jdou léta, podzimy, pak sněhem zapadává
Lán rodný s ozimy. Tvář její byla plavá
Jak luna v jeseni, jak žito před uzráním,
Jak plamen kostelní, před kterým hlavu skláním,
Tak jako zahrádka, vonící slaměnkami,
Jež vítr rozhoupá. Jsme sami, sami, sami.

Jdou jitra, noci jdou, já kráčím pod balkony,
Tvář smutkem povadlou, když jaro mírně voní,
Jsem jako přadlena, sedící nad přeslicí,
Maličko zmatená, se slzou v bledé líci,
Co smutně přede si v žalosti ze vzpomínek
Červánek nad lesy, oblak, jenž vánkem hyne.

Vilém

Andělé šera, smírný dotek smrti,
Tvář zahalenu v jemný mušelín…
Ó žel, ó žel, kterak si vzpomenouti?

Klopýtáš nocí drcen tíhou hvězd.

Trouchnivá luna, mumie dívčí tvář,
A nemá úst a nemá jazyku,
Prach v důlcích pod čelem, ličidlo opryskává.

Múza básníků…

Sarkofág noci, těžká roucha mrtvé,
Klopýtáš nocí drcen tíhou hvězd,
Bezmezným hořem zpustošena slova,

Sinalá luno, Múzo básníků.

Báseň noci

V nánosu prachu slyším kroky smrti.
Utíkám k oknu. Noci, sestro má,
Nesměj se, nesměj, že mne hrůzou drtí
To, co je ve tmách,
                   kroky z neznáma.

Tak jako pták, jenž pije ze studánky,
Pozvedám hlavu, slyším šalmaje
Znějící v noc, jež skrývá svými vánky
Tu, která vchází,
                   a jež sladká je.

Smrt Villonova

Zem, kterou v dálkách věnčí holubice,
Medem a vínem voní v baladách;
Břečťanem šumí po omšelé zídce
Jak netopýr.

Smrt, bledý truvér zádumčivých písní,
Těžkými rouchy ve tvých baladách,
Františku siný. V rakvi, která tísní,
Jsi tichý spáč

Pod zemí fial, zkamenělých steskem,
Svící a dýmu jako v baladách,
Čekaje chvíle, v kterou zazní bleskem
Hlas anděla.

Dívčí píseň

Až zemru, miláčku, tvář myrtou zahal mi,
Rubáš mi oblékni protkaný liliemi,
Neplač a nežaluj, nevíš, jak sladce je mi,
A k hrobu dones mne nočními mlhami.

Znám zpěvy andělů, pěšinky hvězdami,
Hlubinu hřbitova, vonící piniemi,
Tichosti pozemské ve kvítí pod větvemi
A ticho nebeské, vanoucí nad námi.

Až zemru, miláčku, nežaluj nad hrobem,
Hlinou mne zahrni, modli se v srdci svém,
Až zemru, miláčku, hrob osaď myrtami;

Znám ticho oblaků, pěšinky oblohou,
Znám záři nebeskou, v níž chóry světců jdou,
Znám píseň anděla, jenž k harfě zpívá mi.

Harfa dávnověká

Hleď, noci, širý ptáku, orle prastarý,
Hleď do hlubin, kde její bratr čas
Utkává roušku ze spánku a z hvězd
A ze spadlého listí
Pro její tvář,
Pro luny prázdnou tvář
Očí tak nehybných,
Pro temně bledou tvář
Úst věčně zamlklých,
Pro tvoji, noci, tmu,
Pro dávno minulé,
Pro zapomnění snů,
V nichž neváhavě jde…

A ty tu, noci, mlč v svém splývajícím plášti
Ukutém ze spěži,
A ty tu, noci, mlč, má rozprostřená noci,
Má noci, širý ptáku, orle prastarý,
Jenom se dívej, jak tam věčně tká
Čas, její bratr,

Orle prastarý.

Staré listy

Spát, spáti, spát,
Van mého snu jde za mnou,
Stokrát, ach nastokrát
Znovu s tou písní klamnou,

S tou, která v podletí
Saješ mou krev a něhu
A hlavu po stětí
Bledou a zkrvavenou

Kladeš mi na ústa,
Jež vydechují tiše
Slovo, tu věrnou mzdu
Pro hvězdná tratoliště.

Báseň mlčky

Jak starý strom,
Do vody probořený
A vyzdobený ústy slavíků,
Je zalomeno moje zření
A tvrdí mi, že z návyku
Ticha je to divné chvění,
V něž přes zuby si recituje noc,
Jdouc do rána po kvádrech schodiště:

Jen sestup, hvězdo, věnčit kuropění,
Ten bílý sloup je hromem rozražen
Jak starý pustý strom
Do vody probořený

A umlčený ústy slavíků.

Lada Nióla

Nazlátlý stíne mlčícího slova…
… prvosenka prvosenka…
Jen lehce přioděný blankytem,
Jak s něhou trneš na úbočí mluvy
A vlaješ v poli jako outle tenká,
Tenounká plena a jak tklivý sten,
Jak úzkost říčky, sluncem napadené
Až k oblázkům — — —

A tak se jenom koutkem oka díváš,
Jak v střevíčkách tvých flétních flétních hlásek Obchází jaro brázdou na poli,
Obchází tiše, aby nevzbudilo
V skřivánčím hnízdě plaché vajíčko,

Ty tišší stíne stříbřitého slova…
… prvosenka prvosenka…

Milostná

V lahodném šumění žloutnoucího listí
Tma opadává nezvučně,
A v dlouhých nocích dívčí unylosti
Chvějí se bledé ruce.

Z nervózních prstů lesk barevných kaménků,
Jak sníš své sny, jak sníš své sny,
Na rusém polštáři drtíš liliovou korunku.

Hry slavností se žlutými lampiony
A plachý plamének plá z vonných skrýší,
Ve snu tě nazývám nejsladšími jmény —

Jen nebe mlčí
A mlčky se pomalu sesouvá k západu.

Bohéma

Tlumenou loutnu noci rozehrají
Ty vaše prsty průsvitné,
Ubohá Mimi. Pláčete láskou a hlady
Nad svým básníkem.

Nad jarní studánkou skláníte tvář,
Závojem lásky oči zastřeny…
Hvězdami chvěje v hlubinách
Kašel dušený.

V cypřiších tma a fialky vadnou…
Musseta, Rudolf s bohémy
Pláčí zároveň s Lilianou
Pro Mimi.

Vyznání

Podobna písni dosud nezpívané,
Tichému slovu, jeho tajemství,
Jsi jako krůpěj, která volně kane
Do růžového květenství.

Podoben písni dávno dozpívané,
Sinavé noci, hrůze mlčení,
Říkám to slovo… Slovo mlčky vane
A rozplývá se v kameni.

Nápověď

Z plachosti své jak pták si hnízda stavím,
Útulky snů, ať nikdo netuší,
Že svěřuji v noc hvězdám mihotavým,
Co není pro uši.

Pak v samotě si kladu na svůj spánek
Makový list, jenž v sen mne zkolébá,
A šeptám-li, tu přijde něžný vánek
A půlnoc tajemná

Jak hlídači, co střeží jako s mečem
Archanděl ráj mé divné tajemství,
A zemru-li v tmách nikdy nevyléčen,
Zbudou jen sny.

Rondeau pro nejmenovanou paní

Masko, již snímám z tváře svého stínu,
Ty zamlčíš, co svěřoval jsem tmám;
Kdybych byl tich jak šlépěj mokasínu,
Přece se každým gestem zpovídám.
Ticho, ty též, i ty máš na tom vinu,
Luno, ty též, dej básníkovu vínu
Chuť zlatistou, již v noci podléhám,
Když marně bloudě, hledám domovinu.

Masko, již snímám z tváře svého stínu,
Ty netušíš, jak pro ni plakávám,
Chodívám s tebou, masko, tolik sám,
A tak bych rád v údolí plném stínů
Navoněl její plášť v keříčcích rozmarýnu.

Dívce, než přijde jaro

Lépe je nesčítat hodiny, jež nám bijí.
Už zas. Ach, proklatě.
To není jenom smích, to je hlas zmijí,
Co zžíhá tě.

Jdu jako bloud, jak lístek ve větru,
Jak vlastní tajemství,
Kdybych měl myslet na svou nevěru,
Tož zoufám si.

Lépe je nesčítat hodiny, jež nám bijí,
Počítajíce naši věčnou lásku,
To není jenom žal, pro co psi vyjí
Na lunu,

To není jenom žal, to není jenom smích,
To není jenom odbíjení hodin.
To je mé všechno, v co se obrátím,
Tvůj popel, nad nímž hořké slzy roním.

Smutnohra

Na ústa, jež se podobají růži
A půlnoci,
Usedl motýl...

S tlukotem křídel k pláči poraněných
A s teskným vrkotem
Vznáší se čas a nesmí usednout,
Když pod ním voní zrůžovělá jabloň
V bzučení včel,

Když po mezi jde rozpačitě dívka,
Tvář bez tváře jak socha ve vichru
A v lijácích,

Když na ústa, jež podobná jsou růži
A půlnoci,
Usedl motýl,

Můra smrtihlav.

Píseň o jedné harfě

I

V jedu svých krví skrýváš tolik žalů
A soužení,
Že není slov, jež v truchlém madrigalu
Tak marně zní,

Že není slov, jež by je vyslovila
A nelkala
Jak tajemství, co krása květin byla,
Než skonala,

Krása tvých krví, chystající maní
Smrt slavíků,
Co zpívali ti do tvých naříkání
A do vzlyků.

II

V jedu svých krví skrýváš tolik písní,
Že užasnu,
Že půlnoci, jež ve spánku mne třísní
Hrůzami snů,

Jdou k červánkům, jdou do rosy a k ránu
A do krásy
Jak rozsevač, jenž seje sladkou manu
A zpívá si,

Hoře tvých krví, kde se rozeznívá
Pel dívčích slov
V bázlivý nápěv, jejž si dítě zpívá
Jdouc na hřbitov.

Elegie

Ty, která svítáš pod spálenými víčky
Jak dech, jak půlnoc pod duhou,
Sni spanile a zapomeň a zamlč
Vzdech vroucnosti. Sni, dívko, spanile.

V loubí tvých dlaní dařilo se vesně,
Jež roubovala slova milenců;
Keř opadal jak skelet z růží tepen
A něžné jaro, zajatkyně bříz,
Rezavě sténá, proměněno v jeseň.

V té chvíli ty,
Ty, sledujíc ten list,
Jenž zvolna, zvolna, zvolna opadává
Mrtvému na tvář, dávné tušení,
Sni spanile pod zavřenými víčky,
Proud vroucnosti, v nějž proměnil tě čas
Jak dech, jak půlnoc pod sklenutou duhou
V loubí tvých dlaní.

Ty, sledujíc ten list.

Milenci

S praménkem krve u levého koutku
— Pomalu zasychá —
Skládám tvé tělo do vrbových proutků,
Ona už nedýchá.

Skládám tvé tělo do rakvičky z hlíny,
Skrývám je do kvítí…
Rybníky pustnou, uhnívají třtiny
A hvězdy nesvítí.

Svatební píseň

Ach roucha, archanděl, ach stíny perutí,
Znám jedno tajemství, které vás těžce sklání,
Zahleděn do temnot naslouchám bez hnutí
Vám, roucha andělů, vám, stíny perutí,
Vám, snítky myrtové v lehounkém větru vání,
A v rouše půlnoci do vlasů řeknu ti
Hluboké tajemství, jež modrá křídla sklání.

Ach touha, archanděl, ach smrti bláhová,
Znám jedno tajemství, které tě krutě raní,
Zahleděn do temnot ulévám z olova
Podivná znamení. Ach smrti bláhová,
Pod snítkou myrtovou v lehounkém větru vání
A v rouše půlnoci, která je zachová,
Zradím to tajemství své milované paní:

Ach roucha, archanděl, ach touho, peruti,
Znám jedno tajemství, které tě sladce zraní,
Ve snách a v temnotě do vlasů řeknu ti
O snítce myrtové v lehounkém větru vání.

Řečeno v noci

To je ta dívka, kterou jsem chtěl potkat
Znenadání,
Abych jí řekl jedenkrát a stokrát
V zaváhání:

Ty jsi ta dívka, jež tu odpočíváš
Na podušce,
Utichlé oko modrým víčkem skrýváš
Modré stužce,

Ty jsi ta dívka, narozená z básně
Jak Venuše,
Venku je noc a hvězdy jsou tak jasné
Jak v předtuše,

Má plachá ženo, dýchající ze tmy,
Jež mi brání
Proměnit to, co tlačí se mi na rty,
V tiché štkání.

Tiše

V oblosti boků kolébajíc dítě
Jak na vlnách,
Až jeho pohyb jednou rozezní tě
V půlnočních tmách,

Že skloníš hlavu k hrudi rozvonělé
Po šalvěji,
Řkouc: „Dítě, spi, hleď, maminka ti stele
Nejměkčeji,

Ve vlnách boků kolébá tě dlouze
V krvi svojí,
Tam v temnotách jdeš naproti mé touze
A mému nepokoji.“

Čekání

V tichosti, jež mne s něhou přiodívá,
Na mlnná slova myslím, na tvou zář,
A jak jde čas, to pramen ve tmě zpívá
A kdesi na dně plaví dětský pláč —

Dětinský pláč, dětinský úsměv z mlhy,
Kdy žena mlčí s pylem na líci,
A jenom čas je dlouhý, ach, tak dlouhý,
Když srdcem chvěje úzkost nelidsky

Pro dětský pláč, dětinské usmívání.
V co proměním si ovce červánků
A tklivou oblost luku? V nich se sklání
Podjarní déšť na hnízda skřivánků,

A v nich se sklání bolest tolik věrná,
Že v ženu změněná v mém boku pramení
A způsobí ta dlouhá, vlahá vlna,
Že tím, v co doufám, budu kalený.

Jaro na podzim

Ještě jsi daleko, ještě tvůj neslyším dech,
Vlahosti klíčků bledozelená,
Ale tebou mi sládne to na prstech,
Jak mi jde naproti s dítětem žena.

Ještě jsi daleko, vždyť ani nespadlo listí,
Ještě je bláhové myslit na tebe,
To jenom kolem těch dvou chtěl bych tě spřísti,
Než padne první sníh, než zazebe.

Slova do zrcadla

Růžice, hnána všemi větry světa,
Otáčí se jak horoskop.
Co utrhneš, co poznáš z toho světa?
Líbezně trpký plod.

Saj dlouze vůni toho jablka,
Zbledneš v usínání,
Voní jak stařenčina azalka
S výdechem vání.

Prošení

Deštivosti dnů podzimu, jenž se blíží,
Ne, ty mi nepovíš, kam se svou tváří jít.
V přílivu času stojím jak na pranýři,
Ač nechtěl jsem se dáti zahanbit.

Napovídej mi, tmo noci ještě v létě,
Mám-li ji vtisknout do tvých vlhkých hlin;
Bázlivá, pštrosí, hlína neskryje tě,
Leda až potom, až už nepovím.

Deštivosti dnů podzimu, jenž se blíží,
Dej aspoň, ať tě píseň rozezní,
Ať jednou dívčí ruka moje oči sklíží,
Až jiná navždy zažene mi sny.

Lamentace

Ach, kdyby nebylo těch stínů, co tu zbudou,
Kráčel bych lehčeji
Rozhrnout oponu zlatistou, černou a rudou
S poslední nadějí.

Ach, kdyby nebylo těch stínů, co tu zbudou.

Ach, kdyby nebylo těch pošetilých stínů,
Hleděl bych upřeně
Do jámy hrobové, na nakupenou hlínu
V erboví kořene,

Jen kdyby nebylo těch pošetilých stínů.

Píseň

Teprve v černé rakvi
Bezpečně poznáme
To, co dnes jenom mrak ví
A co nás nezklame.

Se sevřenými ústy
Neřeknem ani my,
Co záře do nás ústí
Pod víčky modrými,

A nikdy nezradíme,
Co znají oblaka,
Na kterých anděl dříme
Za zpěvu skřivánka.

Elegie

Znaveně sklání svá křídla
Palma na pokraj oázy,
Třikrát obcházíš Paříž, hledaje dávný hrob.

Nenalézáš.

Zaplaven listím, pokryt stínem kříže,
Zvolna se níže propadá…
Prach starých věnců, parfém kamélií,
Slzy loudavé —

Jak je to groteskní, ty bývalé umělé ráje
V chudobném slunci zvadlých riviér,
Jakými těšit tě slovy, ubohá mrtvá Sapfo,
Milenko spánku v keřích jasmínů?

Tvůj modrý ostrov v kruté křeči hrýže
Vášnivé moře, siný oceán.

Ubohý Baudelaire…

Cítím, jak opadá listí —
To už je podzim ztichlých harmonik,
To už je podzim, myrta choře vadne,
Anýzem voní stíny jabloní,

To už je podzim, všechna piana umlkla,
Ubohý Baudelaire,
Kde jenom najdu váš hrob?

Souhvězdí bludic,
Orion dětských her,
Zhasínám lampu a samoten
Znovu si říkám: To už je podzim,
To už je podzim, všechna piana umlkla,
Hledám váš dávný hrob,
Hledám váš dávný hrob,
Jak tropy těžká víčka zvolna skláním
Do modrých temnot tklivě lkající.

Ubohý Baudelaire,
Můj krutý podzim, jeseň ryšavá,
Znovu a znovu si to jen připomínám,
Klesá list révy,
Znovu a znovu si to jen připomínám,
Když myrta usychá a tiše šelestě
Hledám váš hrob…

Znaveně sklání svá křídla
Anděl na pokraj oázy,
Třikrát obcházíš Paříž, hledaje dávný hrob —

Nenalézáš…

Jen věčností strašná tvář sfingy,
Dýmy panychid.

Třicetiletý

Dny mého dětství jdou, já potkávám je bledé
A nemohu jim říc, co jsem v nich zapomněl,
Dny mého dětství jdou a moje smrt mi přede
Stín přadena, ten sen, co jsem tu žíti měl.

Dny mého dětství jdou, já potkávám je s bázní
A bojím se jim říc, jak jsem je miloval:
Jak nebe s hvězdami, které se zvolna prázdní,
Jak vítr umlklý, co mými vlasy vál,

Jak stíny na vodě, jak listí, které hnije
A jeho žebroví se smrti podobá.
Dny mého mládí jdou, ten pochod tajemný je,
A jedenkaždý z nich je moje podoba

— Jak v slepém zrcadle bych potkal sama sebe —
Až strach mne posedl a já se hrůzou chvěl;
Dny mého mládí jdou, zvuk kolovrátku zebe,
Protože nesmím říc, co jsem v nich zapomněl.

Životopis čili komnaty

Bledý jak archanděl, skloněný nad svou zbraní, Znám divná tajemství, půlnočních větrů vání, Znám tklivá šumění pod pletí, rouchem tvým, Bledý jak archanděl, skloněný k lyře noci, Vzpomínám rukou tvých, vonících po ovoci, Podivně zamlklý neznámým blaženstvím.

Jitra jdou za tmami, tvé vlasy temně září,
Jdi, luno, umlkni nad zahanbenou tváří,
Znám hloubku šumění, roj včelstev v podletí,
Medy již sládnoucí, jak tiše kanou ve tmě,
Jdi, luno, umlkni, jít pod hvězdami slepě,
Ozářen kometou, jež nebem proletí.

Andělé vlasti mé, pod blankytnými křídly
Tvá palma stává se nad léčivými zřídly
Virgulí pokladů ve skalách zářící;
Pramen se proplétá po louce ocúnové
Až k háji modřínů, až do hlubiny snové,
Kde čas je krystalem, kde dřímou slavíci.

Bledý jak archanděl, skloněný ke kolébce,
Jež v šeru houpá se, spícímu děcku šepce,
Zajatec příšeří z neznámé komnaty,
Prstem svým průsvitným mu hladí kadeř vlasů.
Zanechav na čele svit nebeského jasu,
Odchází po špičkách, nezvykle dojatý.

Bledý jak šílenství, tvář zahalenou dýmem,
Opouštím ohniště v přístřeší pohostinném,
Znám bludná rozcestí, oblohu mlčící,
Moře, jež přelévá stín smrti v bílé pěně
Po kýlu lodice na skále roztříštěné,
Po lebce lodníka do vody zející,

Jitra jdou za tmami jak řeka fosforová,
Opouštím viděná, hledaje zřídla nová,
Omámen pohledů planými věštbami.
Zmaten se nakláním přes hrubý okraj studně,
Doufaje v břitký meč, jenž přijde nezáludně,
Svěřuje travinám všecko, co zbývá mi.

Ztracený čas

Anděle, propadlý lži jak úsvitu,
Dej na má slova, slyš, já veršem řeknu ti,
Kdo rzivou jesení jak zloděj chodí tu
Zasutý mlčením a trpký z vadnutí
Jak deště v podletí, co hořce chutnají,
Jak zbrojnoš zakutý v kovovém kapalínu,
Jak marné doufání. Pak jdi a nezraď jí
(Skryj to jak v prstenu zelenou kapku blínu),
Co jsem ti pověděl. Mám ústa plna hodin,
Dej na má slova, slyš, tu báseň nedopíši,
On přijde, já jsem zbled, já šíji mlčky skloním,
Já vím, já nepovím, už nyní sotva dýši.

Anděle, propadlý lži jako temnotě,
On přijde, on je živ v svém zimném kapalínu,
Jde krokem z kamene, víš, tenkrát záblo tě,
Jde tvrdě po vlnách, já plynu, plynu, plynu.

Orfeus a Eurydika

Luno, jež kráčíš ve svém zlatohlavu
V oparu řek, plynoucích volně k splavu,

Loutno, jež zvučíš tiše do všech snů,
Milenko bledá bledých milenců,

Jež v mdlobách vábíš ledem skla a stínů,
Stříbrná rakvi bledých podivínů,

Asfodel znáš a kručinky, jež kryjí
Tajemnou chodbu k říši Erynyjí,

Orfea znáš, jenž opřen o kmen túje,
Naslouchá vánku, jak mu v lyru duje,

Znáš zvířata, znáš kameny, jež kráčí,
Znáš potoky, které mu sandál smáčí,

Znáš roje včel a ptáky, kteří tiše,
Bez hlesu hledí k zlatým vratům říše,

Znáš Orfea, jenž opřen o kmen túje,
Naslouchá vánku, jak mu v lyru duje.

Ó luno, rakvi bledých podivínů,
Ta vrata znáš, jež otevřou se v stínu,

Znáš Eurydiku, jež teď kráčí polem,
I ticho znáš, jež náhle šumí kolem,

Znáš Orfea, jenž nad lyru se kloní,
Znáš tajemství, vanoucí po jabloni,

To tajemství, zář milostného slova,
Jež teskně cítí žena Orfeova,

Znáš roje včel a ptáky, kteří tiše,
Bez hlesu věnčí zlatou bránu říše

A čekají, až zmizí za vavříny
Pár milenců, již v očích mají stíny.

Luno, jež kráčíš ve svém zlatohlavu
V oparu řek, jež nocí plynou k splavu,

Loutno, jež zvučíš tiše do všech snů,
Milenko bledá bledých milenců,

Stříbrná rakvi průsvitného těla,
Zastři svou tvář nad tím, cos uviděla,

Zastři svou tvář, ó luno, v teskném chvění,
Kdy zaslechlas to táhlé zakvílení

A spatřilas u zlaté brány říše
Stín truchlivý jak obraz abatyše,

A spatřilas, jak do kostlivých rukou
Svírá své srdce, které pálí mukou,

Smrt plná lásky k ženě, která kráčí
Za chotěm svým a podobá se spáči,

A slyšelas to táhlé zakvílení
Vášnivé něhy, pro niž lásky není,

Vášnivé něhy, slova milencova,
Smrti, jež pláče a jež lásku chová.

Luno, jež kráčíš mezi planetami,
Zastři svou plavou tvář. Ti tři jsou sami.

Znáš Orfea, jenž nad lyrou se sklání,
Znáš příčinu, jež krev mu z tváře shání,

Znáš tajemství, pro něž se chvěje v muce,
Znáš Orfea, jenž pláče po své družce,

Znáš jeho choť, která se chvěje bázní,
Když milencova píseň v dálce zazní,

Znáš tajemství, jež svírá její duši,
Znáš Orfea, jenž hrůznou pravdu tuší,

Znáš milence, v nějž Smrt se proměnila,
Znáš milence, ó luno, sestro bílá,

Znáš milence, jenž opřen o veřeje,
Zazpívá hlasem, v němž se láska chvěje,

Znáš zvířata, jež klesnou jako bleskem,
Znáš potoky, jež zmrznou divným steskem,

Znáš roje včel a ptáky, kteří tiše,
Bez hlesu padnou k zlatým vratům říše,

Znáš srdce žen, ó bílá sestro noci,
Znáš Orfea, jenž stanul bez pomoci,

Znáš Orfea, jenž písní Smrti bledne,
Znáš Orfea, ó, kéž se neohlédne,

Znáš srdce žen, ó luno, luno bledá,
Chraň Orfea! Hle, on se poohlédá…

Luno, jež kráčíš ve svém zlatohlavu
V oparu řek, plynoucích volně k splavu,

Loutno, jež zvučíš tiše do všech snů,
Milenko bledá bledých milenců,

Jež v mdlobách vábíš ledem skla a stínů,
Stříbrná rakvi bledých podivínů,

Asfodel znáš a kručinky, jež kryjí
Tajemnou chodbu k říši Erynyjí,

Orfea znáš, jenž opřen do vavřínů,
Umírá láskou v měkkém loži stínů,

Znáš jeho choť, jež kráčí asfodely,
Znáš milence, jenž láskou chví se celý,

Znáš milence, v nějž Smrt se proměnila,
Znáš srdce žen, ó luno, sestro bílá,

Znáš tajemství, jež vane po jabloni,
Znáš tajemství, jež vůní Smrti voní,

A píseň znáš, již šeptá v umírání
Zrazený choť a ústa k lyře sklání.

HLÍNY

P. Janu Strakošovi

Zdeňku Šmídovi

Jaroslavu Závadovi

Verše

V čas vinobraní, kdy sládnou měkké stíny,
Jdou oblaka, jde čas a kráčí hospodář,
Tichounce dýchaje a tvoře něžné jíní
Na modrých hroznech.

Jak včelstva zašumí koruny prázdných sadů,
Jdou oblaka, jde čas a kráčí hospodář,
Sbíraje roje hvězd a hledě na zahradu,
Žehná jí tiše.

Vesnický hřbitov

Okolo lampy s vonným olejem
Bělostná roucha duší, když se stmívá,
A kdy lze tušit v šeru tajemném
(Spíš nežli slyšet) hlas, jenž nedoznívá.

Oděný bleskem anděl stoupá k zemi,
A náhle uvidíš pod hvězdou půlnoci
Tvář plnou pokory, tvář hrdou pod korunou,
V pravici nahý meč, jenž blýská opálem.

Vrásčité ženy rukou vyzáblou
Rozhrnou tiše břečťan na svém hrobě,
A tu lze tušit nocí tajemnou
(Spíš nežli slyšet) hlas, jenž volá k Tobě.

Knížectví svící v temné kapli při zdi,
Kde máry skrývají dvě lebky zahnědlé,
Hadové provazů, stín lopat za oltářem,
Vzdálené světlo hvězd tkající zlatohlav

Blaženým dívkám, které zesnuly
S myrtovým věncem kolem plavých tváří,
A kde lze tušit svěc, jež skanuly,
Modravé dýmy v baladické záři,

Pokoru mrtvých v těžké černé hlíně
Hřbitova nad řekou, šumící vrbovím,
Šumící holuby, kde slyšet za večerů
Slavíků dávný zpěv v korunách starých lip.

Truchlivý anděl stanul nad hroby
Zasažen ránem, palmu drže v dlani,
A jak by náhle padal do mdloby,
Proměněn v cypřiš, nad hřbitov se sklání.

Pastýřská noc

V nazlátlých krůpějích, kanoucích po jabloni,
Poznávám stopy slz, jež dals mi do vínku,
Pastýři dobrých snů, když usínal jsem loni
Na stráni s housaty, na stráni barvínků.

Obilí šumělo nad řekou blízko cesty
Pod břehem s olšemi, jež mízou voněly,
A já se zalýkal přemírou svého štěstí.
Zíraje do oblak, skládal jsem rondely.

Slunce se potápí, já dřímu, noc se stmívá,
Opředen hvězdami kouzelně měním tvář.
V království nočních můr netopýr marně kývá
Blanami křídel svých, jež zavírá jak snář.

Venkovská děvčata, bodána osinami,
Shazují denní šat a skáčí do řeky
A jejich zpívání mé snění kolébá mi,
Až ruce rozpřáhnu a lámu větévky

Drobounkých keříků, jež rostou kolem v trávě, Vonící jalovcem pod hvězdnou oblohou,
Zatímco ve svých snách jdu stále neúnavně
Zvonícím klekáním za svojí mátohou,

Jež stále prchá mi v oblacích nad krajinou
A já se probouzím a div, že nepláči
V oparech nad řekou, v níž noční stíny hynou
Klepáním na kosu prvními sekáči.

Obilí zavoní a já se neusmívám,
Dívám se do trávy a slzím do rosy
A marně slunci vstříc vylétá drobný skřivan
A marně nad řekou šelestí rákosí:

V nazlátlých krůpějích, jež kanou po jabloni,
Poznávám stopy slz, jež dals mi do vínku,
Pastýři dobrých snů, když usínal jsem loni
Na stráni s housaty, na stráni barvínků.

Zemi

Žol, rodná krajino. Déšť pláčů po tvém čele,
Pramének ocúnů mne dojímá až k básni;
Žol tichu v srdci mém, jež říká neuměle,
Co tušit nemělas a co je pouze krásný
Šum pláčů v temnotě, již holub marně skrývá
Mlčením do noci a křídlem pro západy,
Jak tebe ukryje květ lilií, jenž mívá
Ubledlost spánků tvých, tu barvu plnou zrady
Té smrti mlčící, která se ráda tísní
V koutku tvých temných řas, když zavíráš je k spánku.
Žol tichu v srdci mém, jež nedokáže písní
Déšť pláčů odvésti, jsouc podobno jen vánku.

Píseň o rodné zemi za noci

Spíš měkce v snách, nad hlavou ozářena
Bledostí hvězd a lehce dýchajíc
Do modrých vln, po kterých plyne pěna,
A do lesů, kde houká bludný sýc,

I do ohňů, u kterých pastýř hrává
Na šalmaj tklivé písně beránkům,
A do polí, kde žito vymetává,
Tlumeně šumíc sekáčovým snům…

Spi, přadleno. Hle, kdo tvůj spánek střeží:
Mlčící anděl s křídly půlnoci,
Stráž andělů na každé hradní věži,
Stráž, které z dálky přijdou pomoci

Tři Sudičky, jež ve tmách budou přísti,
Zatímco ty spíš dále znavena,
Zatímco mlčky padá zlaté listí
Na tvoji tvář, která je kamenná.

Na Máchu

I

Temná noci, proměněná tůni,
Jež se propadáš do listů,
Štíhlý topol nad hrobem Idůny
Chvěje se bez hlesu.

Štíhlý topol.

Pijácká smrti, ty vypiješ tu tvář
Jak pohár zlatistý.
Aspoň ji oděj v zlatotkaný plášť.

Chvěje se pod listy,
Jasná noci.

II

Viléme, kráčíš do hlubokých nocí,
Utkaných zoufalou…
Ve hvězdách kdosi mlčky říká, kdo jsi.

Dělej, že neslyšíš.

To jenom puká květ a larva noční můry,
Spí sova v nicotě,
Až náhle padne strom, zahalen do květenství,
Jak pod bleskem.

Až padne kapka na sténavý kámen.

V té tichosti se láme drobná vlna,
Jen s něhou zpěněna —

III

Plachý vánku,
Jak jsi bledolící
A zřasený,
Že podobáš se spánku.

Ty mlčíš, spící,
Tak blažený,
A holub s holubicí,
Den kráčí do hlubin.

… Do tebe, plachý vánku,
Jde umrlého stín.

Josef Uher

Znala jsi strýčka, schýleného k písmu
Jak nad hrobem?
A ještě jeden květ do bílé hlubiny
A ještě jedno slovo.

To poslední.

Než smrt, jež bezzubě rve z nejněžnější tkáně,
Závidíc chudým jejich básníka,
Provede svoje.

Spí, jak by spal. Zapleten do kořání,
Vavřínu provždy, s rukou zkříženou,
Zahleděn do tmy,

Jazykem chutná příchuť rodné hlíny
A slyší vody milovaných řek,
Slyší, jak šumí andělova křídla
Tak jako šumí lesy v Borači.

Spí, jak by spal. To trpělivě čeká
Na ty, co přijdou, na váhavý rod.

Spí, jak by spal.

Divná krajina

Stráž černých andělů, jež vroubí tuto zemi,
Opřena do prachu splývavým rouchem svým
Jak alej cypřišů, kde ticho pod větvemi
Neruší ani pták dušeným písknutím,

Jak alej cypřišů, jež skrývá do svých stínů
I lunu s hvězdami i půlnoc nad vodou,
Jak deště na podzim, jež těžce tlukou hlínu,
Jak oblak před bouří, co táhne oblohou,

Stráž černých andělů, jež tvoří perutěmi
Hrozivou kupoli nad zemí zahořklou,
Nad zemí truchlivou, po které bludit je mi
Jakýmsi prokletím, jež stihlo duši mou,

Nad zemí zahořklou jak lístek jarní vrby,
Nad zemí truchlivou, jak stíny jasmínů
Na chudém hřbitůvku, který se mlčky hrbí
Nízkými hrobkami, plnými marných snů,

Nad zemí půlnoci, jež voní jako kvítí
Po břehu nad řekou s tichými vlnami,
Do něhož mlhavě studené hvězdy svítí,
Když pohne němá stráž svým křídlem nad námi,

Stráž černých andělů, jež vroubí všechny cesty, Stráž černých andělů, stráž mlčící a zlá,
Jež se mi vysmívá, když stoje na rozcestí,
Nevím a nevidím; stráž mlčí, tajemná

Jak alej cypřišů, jež skrývá do svých stínů
I lunu s hvězdami i půlnoc nad vodou,
Jak deště na podzim, jež tlukou hořkou hlínu,
Jak oblak před bouří, co táhne oblohou.

Píseň Ostrava

Ty smutný kraji
Ze sna zelenavého jak bahniště,
Dětskými kostmi lemovaný,
Nic tě neporůstá.
Jen ostřice
V závějích luny na smetišti.

Ječivý zpěv tvých sirén
Usedá na mne jako sup. Jak sup
Mi oči vybije, jak sup…

Počernal krví na zobanu —

A já jdu slepý s rukou vzepjatou
A dávný potupenec,
Jdu po tvých škarpách, dera podešve
Na vyschlých proudech žhavých pramenů,
Nevěda kam.

Víš ty?

Jsme spolu sami, kraji opuštěný,
Ty země krutá, země, svěř se mi!
Ty země ze sna, země milovaná,

Přehořkým mořem v dálce oblévána,
Přístupná pláči, však ráji ne,

Jen ráji…

Ostravské noci

Černá růže, dýmem opylená,
Jak tvá rosa voní karbolem!
Kde, růže, list? Tu sloku sklena,
Zda bude mít kam špaček usednout,

Aby zpíval o tvém vkořenění
V temných světlech nebes naruby,
Kde jenom trn… kde kalný mrak se pění,
Jejž lze rozprýskanou dlaní rozemnout,

Černá, černá, dýmem opylená,
Dutý chřtáne plaček pohřebních,
V jejichž smíchu prasklý kámen sténá,
Když tvůj trn tká červotočem hřích,

Černá, černá, dýmem opylená…

Máj

Bubnujte, role valem zkrvavělé,
To jede jaro na svém oslátku,
A já jdu nocí v stavu polobdělém
A pozpátku,

Pln hrůzy z toho, co se chystá ve tmě,
Kde kapky krve tklivě měří čas,
Kde kráčí žnec, jenž tupou kosou setne
Zelený ještě klas.

Obrazy

Za Jindřichem Štýrským

Kde bychom ještě mohli zabloudit
Nebýti tišiny lesa s kořeny vyvrácenými vzhůru
Do modře

Když je tak jasná mluva času
A když slova nás už zmásti nemohou

Tu neustále musím vzpomínat
Tu neustále musím vzpomínat
Na kytice štětců na tratoliště barev na paletě
Na tu přepestrou krev
Až do hlubiny prohřívanou sluncem
Měsícem
Hvězdami
Až do hlubiny odevzdanou vroucnosti
Nadšené naději chudých
Která je bez váhání

Kde bychom ještě mohli zabloudit
Nebýti tišiny lesa
Nebýti kořenů vyvrácených bleskem
Do modře

Smrti

Vždyť kdyby se nám jaro už nikdy nemělo jeviti jinak
Než jako křehce zelený palouk

Uprostřed něhož leží maska
Obtékaná pramínkem krve

A kdyby už nikdy neměli zazpívat ptáci
Protože oněměli hrůzou

A kdyby všechno bylo spáleno
Města i vsi
Široké prérie i džungle se svým světélkováním

Kdyby ze všeho zbyla jenom jediná dívka
Ležící uprostřed dechu dávno vyhaslého
S červenou rukavicí na dlani pravé ruky
Nahá a umrlá

Tu ještě bychom se měli kam utéci před ničím
Před tím prázdnem

Ještě by bylo kde bychom mohli zabloudit
A připadnouti tu na nová slova
Nová slova novou řeč
Světa jenž vyroste
Až do hlubiny prohřívaný sluncem

Měsícem
Hvězdami

Až do hlubiny odevzdaný vroucnosti
Nadšené naději chudých
Která je bez váhání.

Noc jezdců

Ten sten, ten sten, ten sten
A dávnověké temno,
Jež olemuje noční houkání,
Když pod rukou ti klíčí mandragora
A vítr píská na píšťalí hnát
A na důlky…

Ten sten, ten sten, ten sten
A tma tam u dna všivá,
Ta sírně, sírně, sírně požíhaná,
Že siře zbledne vše,
I byliny i mohyly i kámen…

Ten sten, v němž kůň je stínované sítí,
Jda pod obzorem jako vyzvědač,
A němou smrští rozvichřuje vody,
Až na zem padá smrtí zrno žab,
Strupatých žab a hadů plných jedů…

Ten sten, ten sten, ten sten,
V němž s třasem bledne vše,
I byliny, i mohyly i kámen

A dívčí džbánek nad studánkou v lese,
Hliněný džbánek, modře malovaný,

I rty mých úst,
I rty mých mrtvých úst,
Že slova, která říkám, nejsou znělá,

Jsou slova tma, jsou slova tma,
Ta dávnověká tma,
Kde pouze sova stářím oslepená
jim napoví, jim napoví,
jak znít…

Pohřební pochod

Duní a duní kopyta koní
Sirnatou, sirou krajinou…
Sinalá hvězda k olši se kloní

A koně jdou —

Za těmi vozy jde prázdno
Na cípu příkrovu.

Ten, kdo jej tkal,
Za sevřenými zuby mlčel slova hněvu,
Ten, kdo jej tkal,
Pochmurný tkadlec člunkem víry snoval
Tu čerň, tu čerň…

Na jejím cípu jde prázdno,
Kde zůstali jste, pozůstalí?

Nejde to dál,
ne… Neuzvednou nohou…

Ta tíže…!

Ta tíže, sirá krajino s konturou krve na obryse hor,
ta tíže — — —

Sinalým šerem duní a duní,
duní a duní kopyta koní, duní
a duní přes kamenný most.

Levana

Vy bubny bubny, suknem potažené,
Vy… suknem suknem, v němž je molů hrad,
Přes luny luny tvář se šerý oblak žene,
I padá truchlý stín na truchlé torzo z klád —

Vy bubny bubny, noc vás neutají,
Vy… houkej houkej, sovo v temnotě,
V níž hrůzy hrůzy pod kořeny zrají
Na jedovatý trn, jímž kopí protklo tě —

Vy… suknem suknem, v němž je panství červů…
Duněním duní stepní Afrika…
Dej, Hospodine, ať ten hadr servu,
V nějž luna luna hrůz se s pýchou oblíká,

Ten, který padá padá na mou roli
A táhne po ní cáry sinalé…!

Vždyť, Hospodine, víš, jak rána rána bolí,
Když koutkem hvězdy hledíš na malé —

Knížecí

Jen jako sen,
Jen jako Boží slza,
Již olemuje pěna beránků,
Jen pavučina kolem šípkového keře
A vyzdobená rosou po ránu,
Jen jako na konci vod
A zamlčené slovo
Jsi ty, má země.

Tvůj krunýř je ta pavučina s rosou,
Tvůj meč je žitný klas,
Tvá koruna je pomněnkový věnec
A pláštěm tvým jsou lány osení
A zrcadlení vod…

… Jen jako sen,
Jen jako Boží slza…

Však ústa, ústa tvá se nezměnila v prázdno,
Co v nich dnes zní, je zvonoviny hlas,
Kam doslechneš, zní zvonoviny hlas,
Kam dolehne, tam rozehrává sladce
Po polích vánky, zrno pod zemí —

Ach, ústa, ústa tvá…

Tak zníš, má řeči,
A ona není sen,
Tak zníš, má řeči,
A ona není jako vlahá pěna
A její krunýř není z pavoučí,

Tak zníš, má řeči,
A její krunýř tvrdne,
Kovově řinčí v ruce žitný klas,

Jen pomněnky jsou dále jasně modré
A hnědým polem nepřestal být plášť,

Tak zníš, má řeči,
A rozezníváš dlouze
Zvonici hvězd

A v zemi železo.

Tvůj, tvá, tvé

Tvůj, matko ostřížů, je každý syn té země,
Jež zpívá slovy, z nichž jsou básníci,
Na stvolu klasu zdvíhajíc své témě,

Tvůj, matko ostřížů, je každý jejich výdech,
A v každém z dálky zazní železo.
Kamkoli sáhneš, nezmýlíš se v lidech.

Tvá, matko ostřížů, je každá jejich věta,
Jež váže klásky hlásek do kytic.
Odtamtud ostříž, synek ostříž vzlétá.

Tvá, matko ostřížů, je každá šlépěj v hlíně,
V té hlíně, pod níž dřímou staříčci,
Která nás jednou přijme pohostinně.

Tvé, matko ostřížů, je naše přísahání.
I kdyby stokrát znělo dušeně,
Vášnivě tluče na půlnoční brány.

Tvé, matko ostřížů, je slunce stoupající,
Kde noc si tkala roucho z černoty.
Pozvedni hlavu! Osuší ti líci,

Ó matko ostřížů, ó matko tajných písní!

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text díla Poesie Zdeňka Vavříka z jeho prvního a dosud jediného vydání v rámci edice Plamen srdcí nakladatelství Josef Lukasík v Moravské Ostravě v roce 1942. Ručně psané věnování pochází z výtisku, který nám laskavě zapůjčil dědic autorských práv.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme provedli pravopisné aktualizace podle současné normy, a to zejména v psaní přejatých slov (Poezie m. Poesie, Múza m. Musa, túje m. thuje apod.). Dále jsme normalizovali psaní předložek s/z, spřežek, zdvojených souhlásek a hláskových skupin (saješ m. ssaješ, knížectví m. knížetství). Psaní velkých písmen na začátcích veršů zachováváme podle předlohy.

Redakce MKP

Zdeněk Vavřík
Poezie

Básně let 1928–1940

Edice Poezie

Předmluva Jaromír John

Ilustrace na obálce Limolida Design Studio / Shutterstock.com

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 5. 2025

ISBN 978-80-274-4618-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4619-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4620-9 (prc)