Pouta

Colette

Přeložil Karel Toman

Znění tohoto textu vychází z díla Pouta tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Fr. Borový v Praze v roce 1931.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Colette: Pouta), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 6. 2025.

1

Ten kousek sebe samé, jejž žena může zahlédnouti, neukáže jí pokojný světelný kruh lampy, rozsvěcované večer co večer na témž stole. Co jsem však získala změnou stolu, lampy a světnice? Tušení, ba jistotu, že si všechny krajiny budou podobny, když sama se obnovujíc, nenaleznu pro ně tajemství obnovy. Pryč jsou ty doby, kdy jsem spoléhala na svůj solidní rozum! Solidní rozum ženy… Že bychom si povídali o „neochvějných základech“ japonského domu s papírovými zdmi? Ani solidní, ani rozumná, ale velmi vzrušená a rozechvělá nedávným všedním setkáním na promenádě des Anglais.

Je to tak prosté a muselo k tomu dojíti, mělo k tomu dojíti už dříve… Právě tu přešel mimo mne a neviděl mne ten muž, který mi kdysi chtěl dáti své jméno, svou lásku, oporu svého pevného srdce. Po jedné straně měl mladou ženu a po druhé maličké, baculaté dítě, jež sotva začíná chodit. Neviděl mne, neboť všecku pozornost, svou dojemně slavnostní a přihlouplou pozornost upínal na motající se dítě. „Ťulpásek“ – šel tak blízko, že jsem viděla jeho dlouhé, tvrdé řasy i kravatu utaženou jakoby na celý život. Tak si byl podoben, že jsem mohla jako kdysi natáhnout ruku a trochu mu povolit kravatu a zastrčit do kapsy u kabátu příliš patrný cíp kapesníku. Nyní mám strach, co bych to byla provedla. Tak málo mne vycítil, tak málo vytušil, že jsem si připadala škrtnuta z počtu živých, jako vzdušný přízrak, jímž mohl projíti. Podivno, ani mi nenapadlo, abych se dívala na jeho ženu nebo na dítě. Všichni tři šli dále procházkou podle moře.

Nechvěji se ani láskou, ani žalem. Kolik je lítosti v mém zmatku? Nevím. Lépe než úporné snění, v němž se denně klamu o své moudrosti, dal mi nečekaný náraz a blesk pocítiti vlastní křehkost. Ne snění, rozjímání… V rozjímání není moudrosti. V každém rozjímání, jež se stalo zvykem, je obsažen počátek šílenství. Má blízko k záchvatům, k umělému vytržení, ať už bolestnému, či nikoli…

To jsem se pěkně po žensku rozběhla do všeobecností. Budiž! Mívám takové celé hodiny, kdy si dost libuji jako žena. Je to, jako bych si uvědomila, že mohu býti ještě k něčemu dobrá, řečeno slovníkem lásky.

Přála jsem si snad, aby mne spatřil…? Ne, na tom mi nezáleží. Opakuji si neobratně jeho jméno, jeho rozložité jméno: Maxim Dufferein-Chautel… Jsem si jista, že ho nemiluji. Přece však tento muž znamená v mém životě lásku a dobrodružství, ano i rozkoš… To mne nepochybně rozechvívá a jaksi pobuřuje. Ta ústa, ty ruce, to velké teplé tělo, to všecko dohromady se mi před třemi roky užuž skládalo na milence… Kdyby byl před chvílí býval sám a byl na mne promluvil, byla bych mu říkala „Maxi“, nebo „miláčku“, nebo zkrátka „vy“? Měl svůj nejženatější výraz, ale ten výraz má, smím-li tak říci, již od narození. Ženu a dítě ukazoval na odiv jako zboží, právě nakoupené na náměstí Massénově…

Buďme upřímni. Neprchla jsem před ním, ale skryla jsem se v nehybnosti, jež jediná mne mohla utajiti jeho očím; zajíc, je-li překvapen, se krčí k zemi a ví dobře, že má barvu brázdy… I nepatrné hnutí mé ruky v bílé rukavičce na tmavých šatech bylo by přivábilo jeho pohled – bála jsem se i rychle otočit, což mohlo k němu rázem zanésti mou stále stejnou vůni… Nechtěla jsem, nikoli, nechtěla jsem. Červenala jsem se jako žena přistižená, když si pálí vlasy. A pak vypadal tak bohatě a měl tolik nových věcí: mladičké děcko, ženu v kožišinách a pérech, hůl, již jsem u něho nevídala; kdežto já… Pokořoval mne ten výraz člověka, který udělal štěstí. Nemohla jsem mu nic ukázat než kostým, ovšem od krejčího, než hezký klobouk a jinou úpravu vlasů. Snad by byl zklamaně hleděl na mne a okolo mne: „To je vše…?“

Cítila jsem, ano, cítila jsem ošklivý stud chudých… Letos ani neviděl po zdech v Nizze veliké oranžové a černé plakáty, ohlašující zájezd Renée Néré – protože Renée Néré už „nejezdí“. Co jsem mu mohla říci, kdyby se byl ptal: že je ze mne malá soukromnice, žijící z důchodu. Malá soukromnice, ne bohatá, ne chudá – ani mladá a stará taky ne – ani šťastná, nikoli však smutná… Vzpomínám si dnes večer, co povídal Brague:

„Člověk nikdy nevypadá na to, čím je. Já na příklad, když jsem dobře oblečen, vypadám… ano, vypadám jako veliký umělec. Zato ty, ty nevypadáš jako velká umělkyně, ani jako malá. Ani jako ‚dáma‘. Ani jako volavka. Vypadáš takhle, jen skrčit tlapky pod sebe, protože se ti svět hnusí, ale to není žádný popis… Jsi vůbec v životě jako ty návštěvnice velkých obchodních domů, které nevědí, co by měly koupit, a jež by prodavači nejraději vyhodili ven, když jim zdvořile říkají: ‚Tak, jen se rozhodněte, paničko!‘ Špinavé plemeno, víš!“

Smál se a já jsem se zlobila, abych mu udělala radost.

Na sklonku jasného dne prší. Promenáda se třpytí a šum lijáku v palmách a na dláždění tlumí rytmický hlas moře. Kde je ta dvojice lidí, kteří šli ve tři hodiny okolo hotelu s bíle oblečeným dítětem? Zde jistě asi nebydlí. Spíše někde u Cannes ve vile prostřed zahrady jako řádní měšťáci, jimiž také jsou. Přijeli asi do Nizzy na čaj v krásném zavřeném voze a na kolenou drželi maličké… Rychle se asi oženil, můj přítel, můj skoro milenec, protože jeho dítě už běhá. Netruchlil asi dlouho nad dopisem, jejž jsem mu zanechala jednou ráno za studeného, šedivého jarního dne: „Maxi, miláčku, odcházím…“ Buďsi, dnes už nebudu mysliti na nic jiného, jaképak neštěstí.

Pravda, jeho ženu jsem si neprohlížela, ale nyní opět vidím všechny podrobnosti té skupiny. Mladá žena – z těch žen, které se ti musejí zdát hezké, když je znáš. Šla roztržitě, s neodpovědným, jaksi živočišným klidem: „Zeptejte se pána…“ A vsadila bych se, že pán odpovídá na všecko vychovatelce i šoférovi, který čeká na rozkazy; svou velikou snědou rukou každé pondělí otvírá pradleninu knížku, radí se s kuchařkou… Jsou snad dny, kdy si vzpomene na mne, a tehdy si objedná „vepřové kotlety s omáčkou, ale hodně octa“… Možná, že ho jeho mladá žena oslovuje „Maxi“… hlasem, jenž mu připadá povědomý, a rozesměje-li ji, stává se, že pokrčí rameny a řekne: „Ťulpásku!“… A on k ní přitiskne hlavu a zavře oči, aby zakryl i trochu vzrušení i temnou rozkoš ze lži bez slov, rozkoš, kterou pociťují všichni muži, když nás tajně podvádějí, ve chvíli, kdy nás nejvroucněji objímají…

Pokračuji, pokračuji… Dohaduji se nebo si vymýšlím. S pomocí svých vzpomínek vnikám do nové domácnosti svého bývalého ctitele. Dělám to s čmuchavou zlomyslností odložené milenky, a zatím naopak, já sama jsem… Ba, co je horšího, dělám to s pestrou erotickou fantazií cudných lidí a přitom mi pomáhá paměť, žel, tak přesná… Mezi Maxe a jeho ženu stavím – a jakým právem? – obraz nezapomenuté, nezapomenutelné Renée Néré… Nezapomenutelné! Ne, prosím vás, oč pak jsem v tuto chvíli výše než ta studená, krásná, blbá Villepreuxová, zpěvačka, která jak zaslechla nějaké mužské jméno, říkala: „Nešťastník…! Je do mne blázen… div se nezabil… odešel z domova…“ Villepreuxová aspoň, věrna své chiméře, plně užívá štěstí, jehož se dostává těm, kdo v ochranné cele blázince představují Ježíše Krista nebo Napoleona…

Déšť je silnější a silnější. Už nevyjdu z pokoje. A právě dnes večer se čte na plakátech Eldorada jméno bývalé kolegyně z music hallu; chtěla bych ji pozdravit v šatně, překvapit ji… Nepůjdu. Nejbližší maják přejíždí po deštivém moři jasným stříbrným štětcem… Co se na něj dívám, rozpustila jsem si vlasy, a místo abych si je tak nechala na noc, mechanicky si je zase upravuji jako před třemi roky, spouštím je v prstencích po šíji, aby vypadaly jako u pážete. Zestárla jsem? Ano, nikoli, ano i ne. Mám cosi v barvě a ve výrazu tváře, co připomíná charakteristickou suchost, jež je trestem žen zdržujících se nápojů. Nemám ráda ten těžký účes. Nyní je vidět „panenská místa“, jež nevídala často denního světla: uši, spánky, kousek čela a šíji. Rýhu zad, horní část prsou a ramena stále ještě nemohu a nemohu obnažiti „v civilu“, jak říkal Brague. Kůže nohou a paží a oblost ňader jest jen jistý druh látky, jež se ukazuje na jevišti pod sladkým líčidlem, na němž drží pudr; je to chladná hmota, podávající se zdaleka, mimo dosah rukou a rtů; je to trochu poutavější část kostýmu… A pozorovala jsem u mnohých kolegyň z divadla nebo z music hallu, jakým podivným profesionálním změnám podléhá stud, jenž je bezstarostně nahé vystavuje světlům rampy, ale ve městě je vězní v přísné dykytě a v neprůsvitných prošívaných látkách. Ačkoli jsem už před rokem opustila jeviště, má zdrželivost je stále čistě profesionální a zakrývám to i ono, i co by mi mohli záviděti. Krásná tanečnice Bastiennová, nádherná, klidná diva, objednávala si u krejčího hustý mušelín na šíji k večerním šatům a plácla se do pevných ňader: „Tohle, pane, to je jen pro mé řemeslo a pro mého milence!“

Nemám už řemesla… a nemám milence. Ale dnešní odpolední setkání přece způsobilo, že jsem si oblékla k večeři jako z provokace ty černé šaty, jež jsem nechtěla nosit, šaty s velikým výstřihem, v němž se bělá a vyniká tak široký a tak hluboký trojúhelník prsou… Odměřeně a se stisknutými zuby jsem hrdinsky došla k svému stolku v pozadí, daleko od cikánů, a nikdo si nevšímal ani mých šatů, ani mne. Čekala jsem, že Max… „pan Dufferein-Chautel s rodinou“ bude večeřeti v hotelu Imperial? Nikdo, opravdu nikdo, až na nevyhnutelného osamělého pána, který se zajímá o osamělou dámu, sleduje ji už několik dní, rád by se s ní dostal do styku, což se mu daří nebo nedaří – a pak jde.

Osamělá dáma a celkem klasická osamělá dáma v šatech až tuze počestných na mou tvář, nemohla jsem uniknouti osamělému pánovi. Mám už týden svého osamělého pána. Nemohla bych ho popsati, neviděla jsem ho. Pohlédnu-li směrem k němu, jeho nevidím, vidím skrz něj jako skrz prázdnou láhev. Znám jen tvar jeho zad, protože se ode mne rychle odvrací s přehnanou zdvořilostí. Podle tváře je to neznámý člověk, rozeznám ho od jiných, teprve když se ke mně obrátí zády. Nejvíce mi překáží vždy při jídle, neboť ho slyším, jak na mne myslí, když jí. Dnes večer, na volání té neurčitě milostné vůle, usmála jsem se směrem k němu a myslila jsem na Maxe. Neměla jsem to dělat… Na tom však tak málo záleží!

Déšť přestal šlehati do oken a probouzí mě ticho. Ticho zde znamená šum krátkých vln tříštících se o oblázky, klus domácího koně s lehkými podkovami, trubky automobilů… Otvírám okno a vychyluji se ven, abych viděla o poschodí níž dvě ozářená okna: pokoj mé přítelkyně May. Po záclonách míhají se stíny… Jsou tam dva divocí milenci, pro něž hádka a zápas na pěsti znamená jakýsi druh švédského tělocviku. Kdybych šla k nim dolů, pro takovou maličkost by nepřestali. Mohla bych si sednouti a počítati rány až do chvíle zuřivé únavy, kdy si oba ti potlučení podivní milenci nedovedou vymysliti navzájem lepšího trestu než objetí…

Nebo bych mohla stoupati o dvě poschodí výše a za jinými bílými dveřmi bych nalezla dusný, vonný, zakouřený pokoj jiných dvou kočovných přátel, kteří všude po světě s sebou nosí kahan na opium, nízké polštáře s vůní vzácného dřeva a bílou čínskou rohožku, hladkou a studenou jako ještěrčí kůže. I tam bych mohla seděti jako divák, položiti se a užívati s nimi nikoli toho jedu, jehož se chráním, nýbrž teplého ticha, vzduchu plného temné vůně a klidu trochu halucinovaného…

Dole, nahoře, všude mě rádi uvidí, to se ví, já od nikoho nic neberu a nikomu nic nedám. Také si nedělám iluzí o tom, co přijmu od svých „přátel“. Nepumpuje, ale také nedává – to asi o mně říkají. A co bych dávala? Pravda, žena, která nechce s nikým spát, vždycky vypadá jako lakomnice, ať dělá cokoli, a moji „přátelé“ – darmošlapové z Riviéry, odpadky divadel, stydlivé divoké párky, jež dovedou ocenit mé chování – mi odpírají, čeho dopřávají May: onu lehce opovržlivou důvěrnost, onu jemnou žádostivost, kterou ona udržuje i uspokojuje drsným nebo něžným slovem a nevázaným pohybem, jemuž její dětský smích dodává nevinnosti…

V hořejším i v dolejším poschodí mě čeká stejně veselé přivítání. Ale až se zvednu a budu chtít jíti domů, do svého pokoje č. 157, můj odchod nahoře ani dole nikoho nezarmoutí… Mohu přijíti, odejíti, dělati podle své chuti… Jenže, jak řekla jedna holčička: „Já nemám žádnou chuť.“ A jdu si lehnout, ne však hned, neboť se tak lehce dýchá, vzduch je ještě vlhký… Voní zahradami a rybinou. Nad mořem je mladý měsíc, proužek měsíce, a ten nesvítí.

Celkem je příjemno cítiti po vzrušujícím setkání nebo po vonném jasnu mezi dvěma lijáky, nebo pro nic za nic cítiti, že jsem trochu hloupá, rozrušená a přístupná a měkká jako dívka, když dostane první milostný dopis.

2

„Což?“

„Trvalo to do tří hodin do rána. Ve tři hodiny veliká řežba; na bojišti zůstalo líčidla za šest set franků!“

„Ah…! A co potom?“

„A potom, ovšem… Jsem ospalá.“

May se směje a protahuje se. Přišla nahoru jen v rumunské košili, na niž si navlékla svůj japonský úbor, na bosých nohou velké mužské papuče. Září pomíjející bezvýraznou svěžestí; nemá určitých rysů, husté vlasy jsou nestejně plavé, světlé na šíji, stříbřité na spáncích, jinde skoro kaštanové. Dvacet pět roků! Ah, krásné promarněné mládí! Jako by si ta prudká May byla umínila, že se zničí, než jí bude třicet let; indické líčidlo jí odbarvuje okraje dlouhých řas, horké želízko denně jí spaluje krásné vlasy; May nechodí spát, zapomíná snídati, kouří, pije, a šňupá kokain. Ale co? Přece jen to absurdní stvořeníčko má svých pětadvacet let plavovlasé ženy se světlou pletí, kaštanové indické oči, v nichž zornice nechává bělmu tak málo místa, i tu svou hloupou, půvabnou vlastnost přeháněti módy už nesmyslné. Ráno chodí – ráno je od půl jedné do čtyř hodin odpoledne – v široce pruhovaných sukních, v nichž je viděti její malé tupé, zmučené nohy, kotníky i lýtka; život jí dosahuje až pod ramena, vězí v těsném kabátku, který jako by ani nebyl šit na May. Nad rýhou ňader se otvírá pěna hebkého prádla; slaměná čapka zakrývá pravé oko; dohromady to May pokřtila na „jednoduchý vycházkový úbor“.

Znám May déle než rok – ona říká „celou věčnost“ – setkala jsem se s ní na společenském večeru, kde jsme s Braguem účinkovali za poctivý plat. Při večeři seděla vedle mne, dělala hlouposti, aby se mi zalíbila, smála se, namáčela vlasy do šampaňského, chtěla se blýskati dětinskou neomaleností a cynismem mladé černošky, bez příčiny se půvabně rozplakala, házela španělské tanečnici za živůtek dvacetifranky a všechno pokazila hloupými slovy: „Nejsem správná žába?“

„Správná žába“ přechází sem a tam u mého toaletního stolku, co chvíli se mi postaví do slunce se svými širokými vlajícími rukávy, a já nic nevidím a pudruji se nazdařbůh. Tahá-li May trepky svého milence, v nichž má nohy jako Little Tich, neděje se to omylem nebo z nedbalosti, nýbrž chce „ohromit ty pitomce z chodby“…

„Podívejte se,“ spustí a strká mi pod nos paži zarostlou chmýřím. „Večer to bude černé.“

S příslušnou důležitostí shledávám na obou Mayiných pažích tmavé podlitiny jako náramky.

„Neřád!“ reptá nikoli bez úcty. „Víte, že mi zkazil šaty? Šaty za tisíc franků; jen proto, že jsem větřila štěstí a chtěla jsem jít hrát do Monte Carla. Bude vidět, co za ně dá, za ty šaty! Už jsem mu zahrála, než jsem šla k vám!“

„Jen žádné podrobnosti, May!“

„Něco jiného, než myslíte… Využila jsem chvíle, kdy spal, a vytrhla jsem mu z nosu chlup; kdybyste byla slyšela, jak to zvíře řvalo, drahá paní, myslila jsem, že na nás přijde vrátný…! Myslíte, že ho to vyhnalo z postele? Spí dál! Takhle, na zádech, v té fialové kurví košili a povídal, že nevstane, dokud ho nestáhnete za nohy.“

Je mi těžko neznati něco z Mayina soukromí. Umí tak živě a názorně líčiti svého milence, že vím, jak se ten člověk myje, jak usíná a jak se budí – a May nezůstane jen při těchhle jednotlivostech… Dnes však se nestarám o šťavnaté historky.

„A co oběd?“

„Jaký oběd?“ zívne May a mezi skvělými zuby se objeví její suchý drobný jazyk, uprostřed bílý…

„Náš oběd! Chtěla jste, že budeme obědvat společně; už jsou tři čtvrti na jednu a vy jste posud v milostpánových trepkách… V kolik hodin tedy budeme jíst?“

May se vztyčí před oknem v podobě velkého X, rozpřáhne paže i nohy; její matné vlasy vypadají na slunci, jako by se z nich kouřilo.

„V kolik hodin? Copak já vím? To je pořád jen: v kolik hodin, v tolik hodin, za tolik hodin…! Člověk obědvá, kdy chce, lehne si, kdy chce, hodiny jsou jen pro sluhy a pro přednosty nádraží! Domluvila jsem. Ale vypadáte…! Poslouchejte, že jste to vy, jen si ještě zaběhnu nahoru k těm druhým. Mají-li už dost těch svých drog, nechám je být a poletím dolů a probudím svého člověka, naleju mu pořádnou sklenici studené vittelské vody někam, kde je nejcitlivější… Za pětatřicet minut budu hotova. Mám já to s vámi trápení, se všemi…! Nemám vám sem snad poslat předkrmy…?“

Odešla klouzajíc po svých mužských trepkách, japonskými rukávy uvázla za klíč a cestou se upravovala.

Jaký krásný den přede mnou a pode mnou! Jako včera dává nám tato poslední chvíle, co může: slunce, jež brání myslit i jednat, a letní vánek. Na moři jsou dvě nakloněné plachty a nad mořem v dálce aeroplán, na nějž se chodci skoro ani nepodívají. Nedávno pokropená cesta tvoří temný pás, na němž si oči odpočinou a jenž je vyhrazen pro dlouhé automobily, kmitající se jako ryby, a pro zdlouhavé domácí povozy, jejichž vozka žvýká proutek mimózy. Za ní se svítí bílá promenáda pod kroky chodců a psů na šňůře. Je to dav téměř bez dětí. Lehko bys spočítal nahé capající nožky nebo motající se balíky sněhobílého batistu a krajek, jako ten včerejší… Nizza je město pro velké…

Můj pohled utkvívá na živých kloboucích, na urážlivé svěží zelené barvě šatů… Vidím kostýmy z lehkého, lehoučkého neposkvrněného hedvábí a myslím na bělásky, jež první jarní chvilky oklamou a zahubí… Vedle vidím těžké kožišiny, a na lávky usedají opatrní povaleči se zeleným slunečníkem v ruce a s vlněným šálem… Vzpomínám na restauranty, v nichž vám vrchní podá vějíř a pikolík vám šoupne pod nohy kotlík s horkou vodou…

Před hotelem bzučí mandolíny a italští zpěváci a poryvy větru odnášejí ty hlasy, a mně se zdá, že cítím – dost nepříjemné na hladový žaludek – vůni plochých košatin, naložených fialkami a rudými karafiáty…

Kdy budeme obědvati…? Dole u mola se pokouší bůhvíjak dlouho nějaký foxteriér přinésti z moře na památku veliký oblázek a štěká tak vytrvale, že si ho člověk už nevšímá… Ten červený klobouk tu jde po páté, má zelenou šňůru s fialovým uzlem v podobě zelné hlávky. A kolikrát přešly sem a tam ty dvě mladé ženy – méně elegantní než May – jedna v zelených šatech, druhá v žlutých, obě v krátkých sukních, našlapující bolestnými krůčky na směšné podpatky? Nechodí daleko; jako by nějakých pět set metrů odtud byla neviditelná překážka, ideální hranice, na niž narazí skoro všichni chodci a obrátí se zpátky. Dále je přece krásný svůdný prostor, v němž možno přidati do kroku a slyšeti šum moře…

Dívám se také na malý světlý restaurant na vodě u samé promenády, zakotvený jako prádelna na moři. S Braguem jsme tam byli jednou na obědě, zamlklí, klidní, otupělí světlem… Mám hlad. Moji přátelé snad vydrží ještě hodinu. Hořejší pár nečekám… Dolejší pár přijde a bude se hádat; ona bude mít svou silnou voňavku, trochu jako z lékárny, on bude vykartáčován, vlasy bude mít vlhké a ruku po koupeli vlahou. A budou si nadávat nebo si budou dávat hubičky s vůní zubní vody… Jejich hádky a něžnosti, jež nehledají ani úkrytu, ani tajnosti, budou pokračovati až do oběda – neboť budeme obědvati, docela jistě budeme nakonec obědvati v poloprázdné jídelně, jež bude cítiti po vychladlém omastku, po cibuli předkrmů a po mandarinkách –, budeme obědvati navzdory cikánům, kteří neznají odpočinku, navzdory popleteným rozkazům Mayiným.

Až nám budou nalévati kávu, odpolední slunce bude rudě hořet nad mořem a za ledového soumraku nás poveze automobil „na zdravotní projížďku“… K sedmé hodině mrzutá promrzlá May bude chtít pít čaj v Cap Martin a já zase budu mít za sebou jeden krásný den, zbůhdarma utracený, krátký a pokažený.

3

Dobrý večer, paní Luno,
dobrý večer!
Přítel Pierrot jde k vám…

May zpívá správně, ale vycházející nebeské těleso by se po mém soudu obešlo bez montmartreské serenády. Nad moře stoupající měsíc, rudý, parami zastřený měsíc ještě ne v úplňku, je týž, který plul tehdy mezi dvěma mraky, když jsem se rozhodla nespati… Záchvěv úzkosti z času, míjejícího rychle a naprázdno, stupňuje ve mně pocit chladu. Ještě je den, světlo však se již loučí s rostlinstvem i s prašnými okraji silnice; ještě svítí na bílá průčelí domů, na zákruty silnice, na naše bledé tváře. V té prchavé chvilce vytušíš pod skupinami vil a pod umělými zahradami smutnou a přísnou vyprahlost skalnatého pobřeží… Proč bylo třeba, aby May zpívala:

Dobrý večer, paní Luno…!

Jsme čtyři v najatém automobilu, s nímž se vracíme do Nizzy; May a já sedíme vzadu, její milenec Jan a Masseau na sklapovacích sedátkách, a že ostrý vítr na nás žene náš vlastní prach i prach druhých vozů, všichni čtyři máme škrabošky s brejlemi. Baví mne – probudil mě Mayin hlas – ty tři půle obličejů; v šeru se oči skrývají za třpytem skel, výrazněji mluví brada, ústa a chřípí. Kdybych sama neměla na tváři škrabošku, vadilo by mi, že se svým společníkům dívám jen na rty… May ztrácí pod škraboškou s oválnými skly; je znáti, že nemá skoro žádný nos, zato její poněkud plochá ústa jsou tak živá a tak mladá! Vedle těch plných tváří, na jejichž hustém chmýří tak dobře drží rýžová moučka, mrzí mě má suchá huba… Ale Janovo zívnutí (je to Mayin Jan) ve mně rázem vzbudí zájem o ten mužský obličej. Nikdy jsem neviděla, jak mnoho mohou povědět o slabostech a přednostech povahy vyholená, plná, mrzutá, v koutcích jemná ústa – ani že brada může býti zároveň urputná i ženská – ani že nízký límec může ukazovat silný, kulatý krk beze svalů… Až sundá brejle, podívám se mu lépe do očí.

Masseau kouřil v noci opium – ovšem! Stačí viděti – mezi velikým stlačeným nosem a nemoderně přistřiženým vousem – nezdravou barvu bolestných inteligentních smutných rtů a odulou tvář. Mlčí, čeká… Čeká, až bude v Nizze, aby mohl kouřiti. Trochu se nervózně ušklíbl, když May zpívala:

Dobrý večer, paní Luno…

a zdálo se mi, jistě to nevím, že jsem v tu chvíli zahlédla na Janových rtech zákmit zlomyslného úsměvu…

Instinktivně tisknu k sobě sevřené rty s oprávněnou bázní, že by v nich mohli čísti – když mé oči nemohou lháti – únavu a rozmrzelost pro špatně započatý den, plný marného neklidu a končící se v podrážděném mlčení…

Náš vůz není valný a také silnice je nepohodlná; v jízdě se auto hází, naklání nás nalevo, vrhne nás vpravo, já sedím pevně, abych nepadla na May, a May mi vletí na rameno; náš rozhovor se omezuje na výkřiky, jež chtějí býti veselé nebo se pohoršují, jak ta silnice vypadá. Zářivé Monte Carlo vyrve mi vzdech: více než padesát minut jízdy!

V záři světel se May probudí, sejme brejle ze svých krásných mžourajících očí a z malého nosíku s vytlačenou rudou rýhou: „Jene! Jene! Snad bychom mohli zůstat na večeři v Monte Carlu? Tak, jak jsme, neupraveni, umouněni… Ne? To se ví, když jde o žert, nikdo se ke mně nepřidá… Jene, podívej se, tadys mi loni dal facku… Ano, má drahá, to udělal, ošklivý! Jene, viděl jsi tu vilku na rohu, je Gonzalezovic. To je hrůza, bydlet v Monte Carlu v takovém baráku…!“

Také já pozdravuji cestou své upomínky, ale nic neříkám. Tu je vila V Banánech, prostřední hotel pro skromné kapsy, v němž jsme s Braguem bydleli vedle umělců, starých hráček v černých krajkových pláštěnkách a vedle nevkusných cizinců… Hned u divadla des Beaux-Arts znám zapadlý příjemný anglický lokál, kde jsem každý den po představení pila horkou citronovou limonádu nebo jemný grog. Kolem páté hodiny jsem tam vídala jednoho jediného Angličana, který se tam trpělivě opíjel, měl po alkoholu tmavočervenou lesklou tvář a broukal si tremolující popěvek… Ještě cítím – stále je se mnou! – vůni teplého plátna a vlhké hlíny, silnější, než byl zápach líčidla, pod pruhovanými stany, v nichž jsme se za vlahých odpolední oblékávali v Beaux-Arts…

Před hotelem de Paris jede auto pomaleji, váhá, jako by nás zvalo, abychom vystoupili.

„Jene, opravdu, měli bychom večeřet zde.“

Muž v brejlích zavrtí hlavou, pak se rozmýšlí a obrátí se tváří ke mně:

„Chcete?“

„Copak já, víte…“

Ráda bych se vrátila do Nizzy, řeknu-li to však, poštvu na sebe May, a zbaběle couvám, neboť by nadávala a plakala tři čtvrti hodiny.

„Víte, já…“

„Vím,“ řekne Jan rozhodně. „Šofére, jeďte dále, vrátíme se do Nizzy.“

„Moulo!“ křičí May do větru. „Nemohls mi udělat něco k vůli? Pověz, proč jsi tu nechtěl zůstat na večeři?“

„Protože se mi nechce,“ povídá Jan klidně.

Drsný smích uvítá tu odpověď, směje se Masseau, od něhož jsme kolik hodin neslyšeli ani slova…

„Hleďme, ty jsi tady!“ vyzývavě po něm hodí May. „Zdá se, že je ti líp?“

Masseau snímá brejle a v přeletu světel se objeví jeho malé zarudlé oči, satanské a mžouravé, oči byrokratického ďábla.

„Je mi lépe, skutečně, než kdyby mi bylo hůře. Neboť když řeknete: ‚Je mi lépe,‘ míníte snad, že někdy dříve, neříkáte přesně kdy, nebylo tak dobře. Protože však nejsem se svým stavem spokojen, mohu vám odpověděti jen: ‚Ano, je mi lépe – lépe, než kdyby mi bylo hůře.‘“

Má hlas stařecký a výraz neurčitého věku. Je slabý a podivně unavený, rozmarně naladěný nebo pokleslý vlivem „drogy“. May mu tyká – ona však tyká tolika mužům! – a nezdá se, že by ho znala lépe než já, která jsem ho za dvě neděle potkala čtrnáctkrát nebo patnáctkrát. Když jsem se jí ptala na Masseaua, odpověděla mi: „Copak vím? Je to stará pára, z kolonií.“

Teď večer procitá z dlouhé, chmurné nemluvnosti, oživen tmou a blízkostí jedu. Jemnou žlutou rukou si hladí bradičku, vypadající jako suché seno, a řekne, dívaje se úkosem:

„Milovník žen.“

Rozhrne si vějířovitě vous:

„Jindřich Čtvrtý.“

Smekne měkký klobouk, nad čelem si nakroutí chumáč vlasů:

„Ludvík Desátý Svárlivý.“

Potom zase upadne v strnulé mlčení, když po světlech Monte Carla nás pohltí černá tma. Majáky zatím rozsvícené kladou nám do cesty oblé klenby, světelný tunel, vroubený bledou chvějivou duhou. Suchý, méně chladný vzduch mi rozšiřuje chřípě a opírám se šíjí o záhyb spuštěné střechy s úlevou a jistotou, jež mi dává vědomí, že budu až do Nizzy neviditelná, lépe chráněná tmou než cestovními brejlemi…

„Pardon,“ prohodí Jan, zavadiv koleny o má kolena.

„To se ví,“ vyčítá mu May, „jen jí šlapej na nohy, to bude vrchol všeho!“

„Proč vrchol všeho? Nejsi zdvořilá k paní Renée Néré, May!“

„Co je,“ bručí Masseau do větru, „vrchol toho, že nevečeříme v Monte Carlu? Odpověď: vrchol toho, že nevečeříme v Monte Carlu, je šlapat na nohy paní Renée Néré…“

Cítím, jak se vedle mne May třese zlostí.

„Bože, mně je z vás obou nanic! Když se pováží, že prý mám, jak o mně říkají, inteligentního milence, a že jsou na světě hlupáci, kteří vidí v Masseauovi znamenitého ducha! Opravdu, já se musím jenom ptát, co je na vás neobyčejného, na tobě a na něm! Stalo se ti někdy, tobě, inteligentnímu milenci, že bys mi byl chtěl udělat radost a v něčem mi ustoupil?“

„Nikdy,“ odpoví úsečně inteligentní milenec. „Nejsi stará dáma, a já s tebou nejsem v příbuzenském svazku. Tedy…“

Zase jednou se bavím a žasnu nad tím párem lidí, kde se jen v posteli jedná se ženou jako se ženou.

Když neleží, jest May zbavena všech výsad svého pohlaví a milenecká shoda se mění ve studentské soupeření… Tihle lidé jsou pro mne novinkou. Snášela jsem jho manželovo, když jsem byla mladá, hloupá žena, a Maxim Dufferein-Chautel byl by mne rád podrobil něžné měšťanské tradiční autoritě. Viděla jsem Hamonda, svého starého přítele, jak se podvoluje hloupému rozmaru panovačného děvčete, a také jsem viděla za kulisami samičku, padající na kolena v upřímném zanícení před náčelníkem kmene… Ale nikde jsem neviděla nic, co by se podobalo May a Janovi.

Kromě peněz, kromě milkování – a jak ještě! – nemá od něho nic, co by ukazovalo na mužskou dvornost…

„A ostatně,“ řekne náhle May, jako by byla přemýšlela zároveň se mnou, „hned zítra ráno si najmu v Imperialu pokoj s koupelnou sama pro sebe. Už toho mám dost, aby první koupel byla vždycky pro tebe a abych u svého kartáčku na zuby měla holičskou štětku plnou mýdla. Má drahá,“ obrací ke mně May drobný obličej, jehož bledou oblost stěží vidím, „nevím, jste-li jako já…“

„Ne,“ řekne Jan.

„Jaké ne?“

„Říkám: ne, není jako ty. Nemá u kartáčku na zuby holičskou štětku – a pak není mou milenkou.“

„Řekni, že je ti to líto, jen to řekni hned!“

„Oh, proč hned? May, kdypak přestaneš pospíchat? Stále ten spěch, jenž kazí nejlepší věci! Včera ráno, abych uvedl jen jeden příklad…“

„Včera ráno? Co jsem dělala včera ráno?“

„Chceš, abych to řekl?“

Masseau, o němž se mohlo souditi, že spí, začne se zajímati. Aby lépe slyšel, zatím co projíždíme mezi světly v Beaulieu, zaujme snivou pózu sentimentálního portrétu od Disderiho – s prstem v ústech, napíná zrak i sluch a zvěstuje:

„Jsem císařovna Eugenie.“

Nebude mu však dopřáno slyšeti něco skandálního, neboť May poskytuje nečetným klidným chodcům v Beaulieu neobvyklou podívanou, jak mladá žena stojí v červeném voze a znalecky boxuje gentlemana sedícího naproti a křičí:

„Zakazuji ti to! Zakazuji ti povídat, co bylo včera ráno! Nebo budu já povídat o té tvé znamenitosti na stehně a o té vatě!“

Jak to řekla, důkladná rána ji srazila na sedadlo, kde se unaveně uhýbám, jak mohu. Ta cesta domů v noci podle moře zametaného světelnými plochami mohla býti rozkošná. Setmělo se tak rychle, že již jen tušíme, kde je tmavá rozkolébaná voda… Oba milenci, kteří se chytili do křížku, tisknou se k sobě dále, a já se odvracím ne tak ze studu jako spíše proto, že Masseau pozoruje…

Konečně se blížíme k Nizze. Tam ta girlanda živého plamene jest Anglická promenáda a na promenádě je načas můj byt, hotelový pokoj, aťsi, ale mohu v něm aspoň zavříti za sebou dveře a dýchati svou vlastní vůni…

„Kolik je hodin?“

Otázka mi bezděky vyklouzla z úst, když jsme jeli podle divadélka, jehož jméno ozařuje rudými perlami poslední stromy parku… Takové malé divadlo! Bývalo v něm dobře loni, když prosincové lijáky bičovaly chodník a listí mimóz viselo jako slepené peří…

„Pokutu!“ křičí May. „Ptala se, kolik je hodin, ať zaplatí dvacet franků!“

„Komu?“ táže se Masseau.

Automobil se zastaví před hotelem Imperial, a May nemůže pro samý úžas ani z vozu.

„Komu? Mně, to se rozumí. Když jsem tu já, komupak se má platit?“

Jan krčí rameny a beze slova vyskočí. Žádné ostré slovo, žádná rákoska nevyléčí May z vrozené vady: ukládá daň a tahá peníze, hodnotí všecko na franky a dvacetifranky a po královské večeři neříká: „Na stole byly spousty květin a ovoce…!“, nýbrž odhaduje, přesně oceňuje: „Broskve za pět franků jedna, děti, a orchidejí bylo na stole za padesát dvacetifranků…“ May bere lidem z kapsy ne jako zlodějka, nýbrž jako by si brala svůj díl…

… Dojeli jsme, jsme doma. Jsme opět doma. Máme na sobě krunýře kožišin a brejle jako polární cestovatelé – vždyť jsme jeli sto kilometrů po Cornichi. Mhouříme oči v bílé hale, kde se na nás dívají angličtí staří mládenci s krátkými dýmkami a hráči turniketu – frank na pětku, frank na desítku… a když už, tak už! Frank na číslo čtyřicet, jež nikdy nevyjde – samí přesní hosté, kteří jsou již po večeři. Před tím všelijakým obecenstvem se May natřásá jako „správná žába“ a Jan ji za to nenápadně kopne; Masseau, kterému je všechno lhostejno, zívá, až slzí, a přepodivný medicejský límec jeho lodenového pláště cuchá mu bradku.

Zahlédne se v zrcadle, nasadí si na rty strojený úsměv a hlásí:

„Jindřich Třetí.“

Zdviž mi dlouho nejede. Stydím se jaksi před zvědavými cizinci, kteří nás odhadují a říkají si: „S kterým mužem asi pojede ta mladší žena?“

Konečně nás klec unáší všechny čtyři; byla to chvilka všeobecné nevolnosti, dělané důvěrnosti, skoro antipatie; říkáme si „na shledanou za chvíli“ tak rozhodně a chladně, jako bychom se již nikdy neměli setkati.

„Ah, to jsou lidi, to jsou lidi…!“ Na víc se nezmohu a říkám jen: „To jsou lidi! Ne, už jich mám dost…!“

Číšník, který mi přinesl čaj a ovocné zavařeniny, odnáší ode mne lístek pro May, v němž se krátce omlouvám:

„Nachladila jsem se asi, drahá přítelkyně; půjdu spát bez večeře, je mi velmi špatně, omluvte mě. Na shledanou zítra.“

Nyní, když jsem zamkla na dva západy, mohu se dále pásti na své špatné náladě: „Těch lidí mám už dost!“ Z horké aromatické lázně stoupá octová pára – mám navlečeny staré pantofle a na kůži u postele se válí zmuchlaná košile, jíž v prolamování chybějí stužky; jak viděti, snáším ochotně zhoubné praní v hotelech… Když jsem si vydělávala na živobytí, mé prádlo bylo skromnější, ale nechyběly na něm ani stužky, ani knoflíky. Ta neomluvitelná nedbalost stupňuje mou zlost: „Oh, jak už mám dost těch lidí!“ Nikoho však nejmenuji ze strachu, abych nevinila sama sebe.

Je možno vyčítati něco Masseauovi, sečetlému bibliomanu, který propadl opiu? Proč viniti více May než Jana, že jejich nečinnost vyhledává mou a drží se jí? Ona není zlá, on je příjemný, nedůvěřivý, rád se směje a mnoho nemluví. Mám mezi „ty lidi“, kterých mám tolik dost, počítati také chudáka svého osamělého pána, personál hotelu a ty, kdo se procházejí po molu? Ano, budu. Je tak lépe, je to méně nespravedlivé. Ubohá May, vždyť mi nic neudělala… Nyní večeří s Janem u Dobré paní nebo v Casinu – nebo se snad v pokoji číslo 82 ozývají křiky a rány nové „veliké řežby“… Protahuji se a převaluji v horké vodě a směji se škodolibě, když si představím, jaká bude May zítra ráno, obchodnická a potlučená: „Podívejte se, má drahá, co mi nadělal modřin… za tisíc franků…!“

Ano, mám těch lidí dost, opravdu. Mimoto začínám rozuměti nejen sobě, začínám rozuměti také rubu i líci této podivné krajiny, kde jitra jsou čarovná a kde i hvězdnaté večery křehnou drsností obojetného podnebí; tady studená noc neposílí a teplá noc se chvěje spíše horečkou než rozkoší. Přizpůsobila jsem se tak rychle, že mnou pronikají všechny rozmary středozemní zimy, či spíše, nebyla jsem již dříve jako to zdejší počasí? Na slunci by tu mohly zráti hrozny v lednu, kdyby jediný závan větru, jediný studený mráček nedokázal všechno zničiti… Maxi, ve vašem náručí jsem ležela jako v hrobě dělaném na míru, a přece jsem z něho vstala a prchla…

To všechno však nezpůsobí, abych zůstala dále s „těmi lidmi“. Nic nás nepojí, leda zahálka. May měla loni jiného milence, ne tak svůdného a vlídnějšího, než je tento. Já jsem tohohle přijala trochu nuceně a chladně, May se však vpravila do nového poměru s přirozeností a s organizační čilostí, s jakou si zařizujeme novou vilu.

May…? Obejdu se bez ní i bez Jana. Naše známost za celý rok o nic nepokročila. Mluvili jsme o lásce, o hygieně, o šatech, o kloboucích, o kosmetických přípravcích a o kuchyni, to nás však nesblížilo, ani nás nenaučilo vzájemné úctě. Desetkrát jsem bez výčitek svědomí opustila May – desetkrát odešla sama, rozloučivši se jen podáním ruky, desetkrát mně ji zase náhoda přivedla do cesty samotnou nebo ještě s někým, to spadla jako z nebe do mých plánů pravidelného života, do mých rozhodnutí definitivně moudré zralosti a vždycky říkala: „Jsem to žába, ne?“ Jakmile se objeví ona, otevřená kniha se zavře, barevné sny pohasnou a duch, který se zkoušel v letu, klesne k zemi. I slova prchají a zbude jen dvě stě nebo tři sta obvyklých výrazů, některé z hantýrky, jak se ptáti na cestu, objednati si pití a jídlo, jak se miluje – jako v příručkách cizích jazyků… A já se nebráním a zavru knihu a obléknu se a jdu s May nebo s May a Janem do ledajaké díry…

Dobře si uvědomuji, že May nemá vůli, jež by si podmaňovala mou, má jen mocnější „hnutí“, prudkou sílu, již myšlenka nezadrží. Poznala jsem u ní, že je možno večeřeti bez hladu, mluviti a nic neříci, smáti se ze zvyku, píti kvůli lidem a žíti s mužem v docela otrockém postavení a tvářit se náramně nezávisle. Nezná záchvatů neurastenie, ani splín, zná však dva veliké lékaře duševních nemocí: manikýrku a kadeřníka, nad něž jest už jen opium a kokain. Když se May celá hledá a s kruhy pod očima vláčí z židle na židli, zívá, jektá zuby, pláče pro slovo a marně se odvrací od své prázdné budoucnosti i minulosti, zavolá toužebně: „Ať mi pošlou manikýrku!“ Nebo: „Dám si umýt vlasy!“ A je spokojena, malátně nastaví krátké pracičky, zlaté vlasy obratným rukám, jež dovedou hnísti, jemně drhnouti, kartáčovati, leštiti, ondulovati; pod jejich blahodárnými čáry se May usmívá, lapá klepy, povšechně lichotná slova a oddá se polospánku rekonvalescentů…

Je veselá? Muži tvrdí, že ano, a já myslím, že ne. V obličeji kulatém jako u dítěte načrtla jí příroda výrazný oblouk úst, oči se šibalskými koutky a krátký, chvějivý nosík – vesměs tahy zosobněného Smíchu. Veselost však není zmítání, jemuž chybí bezpečnost, není zlobné tlachání ani záliba ve všem, co opíjí… Veselost, myslím, je něco pokojnějšího, zdravějšího a vážnějšího…

V jádru je Jan snad veselejší než May. Je ho málo slyšeti, dovede stejně snadno vyhrožovati jako se usmívati, pozoruji však při něm jasnou mysl lidí, kteří mají dobrý žaludek, a hledá-li May, když se počnou hádati, očima i rukama nůžky nebo jehlici do klobouku, Jan ji prostě bije svou těžkou dlaní, beze zloby, s jakýmsi gymnastickým veselím.

Opusťme, rozhodně opusťme ty lidi. Ať chci nebo nechci, zabírají příliš mnoho místa, příliš mnoho času v mém životě; je sice prázdný, ale May je v něm plno, pobíhá tam jako koza a po ní také nic neroste. Proč také váhati? Říkávám si: „Dohromady ty lidi ani neznám…“ A dnes večer každá minuta vrhá na ně v mých očích horší světlo; znám je až příliš.

A pak si dovedu domyslit, co se asi už napovídalo o našem trojlístku; osamělá žena, která má blízké styky s těmi světáckými milenci… Ah, v tom se vyznám! Při pouhém pomyšlení, že mne nepatrnou a skoro již neznámou někdo snad špatně posuzoval, připadá mi, že v Paříži, na venkově i za hranicemi se na mne dívají káravě, a já v ctnostném zanícení zahřívám postel; svou postel před chvílí tak chladnou, a prostěradly po žehlení lesklými, v níž má voňavka tak snadno nezakryje počestný chlorový pach…

Již skoro spím, když někdo vejde do vedlejšího pokoje a lhostejně bouchne brutálně dveřmi. Potom padne na podlahu pár střevíců, hozených nejspíše z kouta do kouta, a těžkých, jako by ten člověk nosil jasanové dřeváky… Nyní chodí v ponožkách, ale zborcená podlaha vrže pod kobercem, a já vím, jde-li soused od toaletního stolku k nočnímu nebo od nočního stolku k umyvárně… Umyvárna sousedí s mou, slyším zvuk sklenice na vyplachování úst, pád nějakého stříbrného nebo niklového předmětu, šum napouštěné vody ve vaně… Bohužel, musím věděti o každém hnutí a pohybu pozdního cestujícího… S ošklivostí a s odevzdáním čekám, až spánek uvrhne na několik hodin v nicotu neznámého hosta, zatraceného pana X, kterému bych přála ochrnutí i smrt. Čekám, až přestane přecházet, zívat a bučet, kašlat, plivat a ohmatávat si barytonový chřtán s bručením, při němž na stolečku u mých hlav tancuje všechno sklo…

Strop nad mou hlavou se tlumeně otřásá pod kroky. Sousední pokoj z druhé strany se oživuje drobným capáním a ostrým hlasem výbojné ženy. Mluví s někým, jehož šeptané odpovědi není slyšeti, vypadá to, jako by se hádala po telefonu… Čekám… Těm různým nočním hlukům čelím jako lupič, ani se nehnu a sotva dýchám, abych ukázala, jak má být člověk tiše…

Na chodbě se nervózně ozve zvonek, dvakrát, třikrát – zdviž se zastaví, chodba se otřásá a někdo prudce přiráží železná dvířka klece… To je noc v hotelu, a můj život po hotelech už nepočítá ty vystřízlivělé noci, v nichž pád botek na podlahu, bouchání dveří, kašel a hluky lidské stáje odbíjejí vleklé hodiny. Mnohdy jsem si mohla hudebně zaznamenati divoká témata: revolver šílence, ohavný křik hysterické ženy, chroptivou můru hráče v Monte Carlu… Příčkami z papírové hmoty často ke mně pronikaly sladší nářky, vzdechy, šum milostných bouří, a já jsem je zuřivě zarazila nuceným kašlem nebo zaboucháním na zeď – neboť jsem se stala přísnou k rozkoši druhých…

Ničím nejsem vázána, abych déle snášela všední řadu drobných muk, jež ukládá život v hotelu. Zítra, budu-li chtíti, mohu se uchýliti do tiché vily nebo do pohodlného bytu v Paříži, protože smrt mé švagrové Margot udělala ze mne soukromnici, která žije z důchodu; pro ženu, jako jsem já, je pravidelných dvacet pět tisíc franků bohatství. Já však nechci, nevím. Pes, který byl dlouho uvázán, neskáče, když ho pustí na svobodu, chodí dále odměřeným krokem, pudově odhaduje délku smyšleného řetězu. Žiji dále svým hotelovým životem, a proč ne? Trhaný, přerušovaný spánek, jídla jak pámbu dá, káva z cikorky a modrého mléka – to vše je část mého údělu.

Od té doby, co jsem zanechala svého povolání, se mi sobecky a zvráceně zalíbilo odpočívati ráno, zatím co druzí pracují. Přiznám se, že je mi příjemno, když denní světlo modře mřížkuje záclony, slyšeti, jak sluha tvrdým prstem klepá na sousední dveře, představovati si unavené probuzení a mrzuté zívání, chvat, ranní déšť, zmeškaný vlak… Protahuji se v teplé posteli sprostou rozkoší pomsty a taktak, že zabrebtám: „Taky na ně došlo…“ A již propadám spánku za bílého dne, lehkému spánku, plnému snů, skoro při vědomí, ozařovanému z nitra podivnými hvězdami snění a zvenčí světlem, přemáhajícím má nedovřená víčka…

Je asi již pozdě, ale elektrické hodiny na stěně měří čas jen sotva znatelným trhnutím vždy za šedesát vteřin… May a Jan se přestali snad už hádati, možná že se i smířili…? Ve vedlejším pokoji host chrápe, znám dobře to chrápání, a je mně milejší než jiné, jež začíná tiše a končí se kašlem. Veliký nos Masseauův se nepochybně ozývá dutým zvukem, ledaže by ještě hořela opiová lampa, krátký třesavý plamen, ožívající chvílemi pod kapkou prskající šťávy…

Nespím – a nejsem netrpěliva. Tato noc nebude ani delší, ani kratší než jiné podobné noci. Každé noci je konec – což nespaví lidé vždycky nevědí; omlouvám je, neboť skoro všichni jsou nemocni. Já nejsem nemocna, jsem zvyklá. Nerozsvěcuji světlo a neotvírám knihu; světlo a kniha nejlépe zaženou spánek a spalují víčka. Čekám. Jsou odporní, kdož odpočívají za přehradou stěn a stropů a ulevují si jako nacpaní barbaři; jsou odporní, ale… jsou tu. Zdaž nehledám právě jejich přítomnost, místo abych před nimi prchala? Snad jsem se mýlila, když jsem opouštěla svůj byt, zřekla se snesitelných sluhů a myslila jsem, že jsem o krok blíže samotě… Mám kolem sebe tolik protivných opatrovníků, kolik je v pokoji stěn, a říkám si, jako bych se chtěla ujišťovati, že tu jsou: „Jsou odporni.“ A čekám mezi nimi s jistotou, že na moři vzejde svěží den, že se pod jitřním větrem zvlní vody a plaché lichotné bledé světlo dojde až k mému loži, k mému čelu, k mým očím konečně zavřeným a necitlivým.

4

Ženě prý je těžko zachovati chladnokrevnost, když muž před ní pláče. Nepamatuji se, že by mne bývaly nějak zvlášť dojaly Maxovy slzy, když tak naivně plakal pro můj nastávající odjezd.

Zdá se mi však, že v žalu jiné ženy je pro ženu podívaná často bolestná a může se z ní zroditi přímo sobecká bázeň, jíž se říká předtucha. Téměř vždycky spatřuje žena v bolesti jiné ženy sebe samu; mohla by vyjádřiti svou předtuchu asi jako střízlivý piják, vidí-li vrávorati opilce: „Takhle budu vypadat v neděli…“

May má žal. Nebylo by mi zapotřebí věděti to, ale „správná žába“, „dítě přírody“ je vyznavačka upřímnosti a považuje nejhorší tlachavost v důvěrných věcech za prostou otevřenost!

Ubohá „správná žába“! Je v pokoji, jejž chtěla míti sama pro sebe.

Je jí smutno v pestrém veselém nepořádku, v němž se válejí hedvábné košile, krajkové punčochy, dlouhé róby i krátké šaty. Na posteli leží přihrádky z kufru, otevřená krabice na klobouk, a Mayina komorná, paličatá Baskičanka, přechází tu popuzeně a káravě. U čajového podnosu vidím dvě krabičky tabletek a baňatou lahvičku bílého prášku; May zívá a šňupe, dostala rýmu ze studeného rána, zatmívaného přeletem oblaků, z pláče a zvláště z kokainu.

„Utřete si nos, May.“

„To tak, aby pak byl červený! Raději budu šňupat.“

Směje se ochraptěle jako dítě, když dlouho křičelo, neboť její soužení – a to se mi u ní líbí – se neprojevuje nářkem. Řekla mi: „Tady je to. Muselo to přijíti.“ Klela jako muž a dávala svému Janovi nejsprostší jména. Vzala s sebou zmačkané v hrsti Janovu fotografii na pohlednici a štipec bankovek, jež zobla milenci z vesty, využívajíc chvíle zmatku… Ráda bych se vrátila do svého pokoje. Bosé nohy mám pod předložkou k posteli a mrazí mne, ještě jsem neoschla po koupeli… Cítím, že se mi nedostává soucitu, vřelosti – zkrátka chybí přátelský cit, a nutím se do srdečnosti.

„Ale jděte, May… to všecko není nic vážného. Taky to není prvně?“

„Co není prvně? Že bydlím zvlášť? Ó, jejej, kdybych měla tolikrát sto tisíc franků renty, kolikrát jsme se s Janem rozházeli…! Vím dobře, že to není nic vážného…“

Vede si však, jako by to bylo vážné. Přitáhne si k oknu toaletní stolek, nakloní zrcadlo a začne si připravovati obličej, což bez ostychu dělá před Janem, přede mnou, před číšníkem i před poslíčkem. Dobré dílo se nezapře. Ještě si také čistí uši a hladí koutky rtů; špičkami prstů si zvedá a obrací víčka, jako se dělá se žábrami podezřelé ryby…

Pak si May sáhne ukazováčkem, jejž omotala růžkem šátečku, do nosních dírek, a to byste koukali…! Čistí si nos s virtuozitou člověka vymývajícího sklenice na šampaňské. Škrabe si jazyk nožem ze slonoviny, nehty si vyštípne drobounkého uhra a pracuje kleštičkami na vytrhávání chloupků…

„Můj trest je vědomí, že to není vážné. Já však znám muže a zvláště znám Jana a žiji s ním… Co říkáte?“

Nic jsem neřekla. Jen jsem se trochu odvrátila, abych skryla úsměv, ani zlý, ani dobrý, když jsem slyšela May povídat: „Já znám muže…“ Proč tento klasický obrat se vždycky ozve z ženských rtů nikoli po vítězství, nýbrž po nemilé příhodě, jež by spíše dokazovala opak…? Nic jsem neřekla, já mužů neznám…

„… žiji s ním rok,“ pokračuje May, „a bez vychloubání mohu říci, že je to mládenec, který nezplesniví v divokém manželství, že by si zvykl…“

Vlasy má ovázány stočeným hedvábným šátkem a oběma rukama si roztírá po čele i po tvářích spoustu cold-creamu; ale taková jest její horlivost, aby mne přesvědčila, že na chvíli nechá masáže a pokračuje v řeči, gestikulujíc všemi roztaženými prsty. Vzpomínám si, jak jsem se kdysi líčívala a smývala si líčidla, vzpomínám na ty časy, kdy jsem se celá leskla vazelínou a Brague mi říkal „krysa zkoupaná v oleji“…

„… rok pohromadě s mužem, to už je skoro nájem, třeba jsme bydleli spolu jen u moře a v lázních. Společný byt, víte… ne, to není pro nás. On má své starosti a já mám své názory. Jsou věci, s nimiž se nemohu smířiti… Co?“

Neřekla jsem nic. Ale jemný pud Mayin čelí každé mé pochybnosti. Věci, s nimiž se nemůže smířiti? Které? Bere peníze, dostává facky, spolkne hrubosti a při všem se, to je pravda, tváří jako rozhněvaný tyránek…

„… a vcelku, zůstává-li Jan se mnou, oh, proto se mi hlava nepoplete, kdežpak! Není to tak z náklonnosti jako spíše z marnivosti, protože ví, že jsem typ, já také jsem typ svého druhu, ne právě povolný, nemůže mne vésti, kam chce… To je důkaz!“ ukončila May pyšně, ukazujíc na zotvírané kufry. „Řekla jsem mu: ‚Na shledanou, chlapče, na tomto nebo na onom světě.‘ Tak je to.“

Lže. Je dojemná, chuděrka May, když se vypíná; měla by býti dojemná. Muž by ji politoval, nebo i žena – jiná žena než já.

Chlubí se, že odešla od milence, od milence, kterého doufá zase nalézti dnes večer, zítra, hned – a mluví o něm, očerňuje ho a vyvolává si ho v paměti a lituje ho, jako by ho byla ztratila navždy. Vypravuje o něm, jako by už tvořil část její minulosti.

Dělám pro May, co mohu, poslouchám ji a občas vrtím hlavou. Má nyní na tváři slézový pudr a nanesla si pod oči živou růžovou barvu, jež rozkošnicky vroubí šedý stín. Řasy… ústa… muška v koutku rtů… Hotovo. Roztržitě se na mne usmívá v zrcadle.

„Vy se na mne díváte, Renée! Připomínáte mi Jana, když řekl: ‚Je ohavnost viděti hezkou ženu při strojení.‘ To špinavé zvíře není vždycky slušné!“

„Proč taky před ním děláte takovou… spoušť?“

Překvapením vypoulí oči, půvabné oči mezi tuhými stébly řas.

„Má drahá, neříkám, že si nebudu připravovat tvář v tajnosti, až mi bude pětatřicet nebo čtyřicet let; ale nyní… Copak mám vyrážku nebo červená víčka nebo vrásky? Není co skrývat, každý může vidět! Člověk je přirozený nebo není přirozený… Tiše…!“

„Co?“

„Zdálo se mi, že jde.“

Chudák – čeká ho… a on nepřichází.

„May, povězte mi, stalo se mezi vámi něco vážnějšího než obyčejně?“

Dívá se na mne zmateně a mluví tentokrát upřímně:

„Ale… právě… že ne. Naopak. Překvapuje mě to. Může se říci, že se nestalo skoro nic, neprali jsme se… nemám modřiny… Je to k smíchu. Už několik dní je špatný, tají se. Hraje si na snílka a samotáře, víte, já tomu říkám jeho gigolovská huba…“

Hryže si rudou pomádu rtů a hledí na moře v šedém a chorobně zeleném stínu očima, v nichž čtu úžas a nechápavost nespravedlivě ohroženého tvora. A hned zase vidím velmi zřetelně zpola zakrytou tvář Janovu, ústa s hlubokými koutky, faunovské líce, bradu s důlkem uprostřed a pevný masitý krk… Hned zase vidím tu záhadnou tvář bez očí a lituji malou May, neboť z toho mužského obličeje mluví samá lstivost, brutální síla i svůdná slabost, jež všeho dosáhne – ano, on, nelze pochybovati, on je silnější z nich dvou.

5

„Smíme dále?“

„Kdo?“

„My!“

Je to tenký hlas, ale nepoznávám v něm hezký přitlumený tón Mayin – má zabarvení, jež pozlacuje slova –, otevru, a přede mnou stojí dva muži, Masseau a Jan. To mluvil Masseau fistulí. Buď již vstal, nebo ještě nešel spát a v celé své jedinečné prkennosti žlučovitého úředníka chodil po břehu, kde ho potkal Jan. Šedé rukavičky, měkký klobouk, všelijaká kravata – všechno, nevím proč, vypadá na něm výstředně. Jan o něm tvrdí, že šel po promenádě, po ulici i po hale hotelu s velikou řasou okolo krku, kterou našel u moře a připíchl si špendlíkem. Před mým toaletním stolkem si upravuje tu mořskou hříčku v nabíraný límec, šeptaje si:

„Kolombína!“

„Masseaue, blázníte? Zahoďte to, páchnete rybinou.“

„To nebo ono,“ říká Masseau. „Buď jste otrokem předsudku zvaného Móda, a já vás nechci znáti. Nebo mi v tajnosti srdce dáváte, čím při pohledu na mne září každá žena: lásku, a pak mějte v úctě můj veselý ranní rozmar. Nebo také… Měl jsem vlastně říci: ‚To nebo ono, nebo také ještě…‘ Začnu znovu. To nebo ono, nebo také ještě…“

„Jene, mohl byste mu to vzít?“

„Nikoliv. Nevím, co mi udělal, jsem však bezmocný proti Masseauovi. Kdybychom žili na druhé straně zeměkoule, byl bych králem a prohlásil bych Masseaua za svatého, stál by nahý pod chlebovníkem.“

„Byl jsem svatý,“ řekl chladně Masseau. „Člověk se tím brzo unaví, a hygiena světce na druhé straně země je nutně žalostná. Hojné oběti věřících, ovoce, rýže s šafránem, skopové s rýží, rýže s cukrem; je z toho rozšíření žaludku, jež překáží v řemesle.“

Velmi se bojím bláznů, ale stejně jako Jan podléhám kouzlu tohoto monomana. Nelze poznati, kde u Masseaua počíná přetvářka. Svěřil se mi, že dospěl dosti hluboko, aby před sebou viděl napsáno, co mluví, a nemůže se zdržeti, aby prstem ve vzduchu nenaznačoval interpunkci své řeči. Když se mu někdy podaří, jako právě teď, spádný a jasný výraz bez mluvnických cizopasníků, bývá to v krátkých řečech, docela nepodobných pravdě, a já bych je hned uznala za věrohodné. May nenávidí Masseaua, je před ním jako pes před nedobytným ježkem.

„May přijde za vámi, Jene, nebo se pro ni zastavíme?“

„Ani jedno, ani druhé,“ odpovídá Jan, který mechanicky rovná do symetrie mé stříbrné kartáče. „May není dobře, nebude obědvat.“

„Opravdu? Půjdu…“

Živě se obrátí:

„Jste velmi laskava, ale nechoďte nikam; chce spát. Objednala si jen vejce a silnou polévku.“

Nenamáhá se, abych mu věřila, říká prostě, co je třeba říci, a dost. Vypadá dobře, jak může vypadati snědý muž s olivovým nádechem, a jednu po druhé otvírá mé lahvičky se svou obvyklou neslušností. Mně to už také postačí.

„Dobrá. Podíváme se k holčičce po obědě. Půjdeme? Masseaue…! Hleďme ho, teď píše dopisy… Masseaue!“

„Jsem vám k službám,“ říká Masseau. „Vám a…“ (ukazuje na dopis, jejž píše) „… a Jí!“

Čekám na něj podrážděna. Není mi milé, že sedí u mého psacího stolu, ani že Jan otvírá a očichává mé lahvičky a krabičky s pudrem. Není mi tuze milé, že vpadnou do mého neupraveného vonného pokoje, ani že mne upozorní na kadeř, jež mi vyklouzla na krk, a přitom se mne dotknou prstem, ani že mi ze sukně trochu nad kolenem seberou „nit“. Jsem nyní tělesně velmi nedůtklivá, což je pochopitelno, ba příjemno, a dá mi práci zakrývati tu nedůtklivost strojeným kamarádstvím…

Na štěstí je krásně. V této krajině krásný čas nahradí všechno a může stejně tvořiti citové štěstí jako předmět hovoru.

„Ach, to je krásně! Škoda, že May… V Paříži prý padá sníh… Kde je Masseau?“

„Ukládá v šatně svou řasu. Chcete předkrmy?“

„Nikoli, dnes ne. Považte, v takovém vedru!“

Z přirozeného pudu nastavuji obličej slunečnímu světlu, jako bych chtěla, aby mne líbalo; a rychle jej odtrhnu, také z přirozeného pudu… „Až mi bude pětatřicet čtyřicet let…,“ řekla May… A když to říkala, dívala jsem se na její odkryté čelo, na spánky, na svěží šíji… Sklopím hlavu, aby mi padal hlouběji do tváře stín klobouku, a kladu na ubrus pěstované ruce, jež už neničí řemeny kufrů ani běloba…

„Hezký diamant,“ konstatuje Jan.

„Také jste mohl říci: ‚Hezké ruce,‘ nezdvořáku!“

„Mohl jsem to říci, skutečně, ale vašim rukám se může diviti kdokoli; je však málo mužů, kteří se vyznají v drahých kamenech.“

Směji se, zjišťujíc v duchu, že jsem sice bývala často sama s May bez Jana, že však je po prvé, co mne May nechává o samotě s Janem.

„Jene, než přijde Masseau, co se stalo May? Ještě se spolu hněváte? Jak jsou směšná ta dramata pro holičskou štětku nebo pro háček k botkám! Upřímně řečeno, měl byste…“

Milenec Mayin se vypjal nápadně vyzývavě, aby se dověděl, co by „měl“. Strčil ruce do kapes a pohvizduje si, hlavu sklonil vzad a hledí na mne přimhouřenýma očima. Červenám se, neboť už léta nejsem zvyklá na jistý druh mužské hrubosti. May by zpolíčkovala, třeba by toho potom krutě litovala, tu „gigolovskou hubu“, vždycky mladší než ostatní tahy obličeje.

„Odpusťte, prosím, můj drahý, nepletu se do toho, co se mne netýká.“

„Ano. A pak,“ napřimuje se, „co vám na tom záleží?“

„Jakže? Co mi na tom záleží? Říkáte mi, že May není dobře, a já jsem ji viděla včera ráno – ah, tu je Masseau – viděla jsem ji zničenou při tom stěhování, tedy…“

„Ah, ano, tedy z přátelství…? Masseaue, vám jsme nic neobjednali. Chtěl byste hovězí pečeni?“

„Výtečně!“

„Dobrá. Vy tedy z přátelství, drahá přítelkyně, děláte tento pokus o smír?“

Nic se mi tu teď nelíbí, ani náš stůl, jenž nepřítomností Mayinou se nějak tuze zvětšil, ani výklad, po němž jsem netoužila, ani způsoby Janovy, který tak příkře „sklidil“ Masseaua a mluví s přesností a odměřeností rozhněvaného muže.

„Tedy z přátelství? Hádám, že spíše z přátelství k May než ke mně. Což máte k May opravdové přátelství?“

„To je hloupá otázka!“

Měla bych se zlobit, bylo by to výhodnější než lhaní. Nechápu, kam míří; chce mne přiměti, abych mluvila špatně o jeho přítelkyni…? Je po hladu, trapné rozdvojení mne vzdaluje od místa, kde jsem, daleko ode mne jsou lidé, kteří jedí, jsou drobnější, výraznější, cizejší, daleko je zrádné slunce i muž, který sedí proti mně a dívá se mi do očí svýma jasně šedýma proměnlivýma očima.

„Je to hloupé a urážlivé… Ovšem, urážlivé, a pro vás obě; nemusíte se smát… Masseaue, rozsuďte nás…“

Masseau je skryt za novinami, vidím jen jeho zdviženou suchou ruku, odmítající jakoukoliv odpovědnost… Ochabuji a ptám se Jana zbaběle:

„Proč jste mi to říkal?“

„Abych se pobavil a pak proto, že si to myslím. Hleďte, May je milá, ale žena jako vy…“

Nedokončená věta obsahuje, co právě stačí, aby ve mně vzbudilo nedůvěru, poklonu pro mne a nejhorší urážku pro jeho milenku. Už ji přede mnou častoval názvy jako „volavka beze všech způsobů“, dokonce i „falešná vdovička“, teď však o ní říká s líčeným soucitem, že je „milá“… Masseau se zdvíhá za novinami, ďábelský a mžouravý, jako by čekal jiná neodčinitelná slova.

„Tedy žena jako já? Především nejsem vůbec žena jako já, jsem tvor oddaný darům tohoto světa a mám ráda foukané brambory, dokud jsou horké.“

Masseau vytáhl z kapsy plnicí péro a trpělivě píše na své foukané brambory, ohromné a kulaté jako oblázky: Upomínka z Tréportu; Biarritz, královna mořských břehů; Dieppe v létě 1912. Pak je rozloží do kruhu kolem svého talíře a nejí. Když mu přinesou mísu s hovězí pečení, vzdychá: „Jaké je to mrtvé zvíře?“ tak hrozným hlasem, že já k velké radosti Janově, který může puknouti smíchy, nechci jísti své krvavé maso. Směje se ne jako veselý muž, nýbrž jako zlomyslné dítě, a proto nakažlivě.

„Kdo žije s vámi, musí se zkazit, Jene! Smějete se vždycky jen lidskému neštěstí… Bože, ne, to maso nechci! Objednejte mi všechny sýry, krém a ovoce. Vám, Masseaue, přeji, aby vám vaše důstojná společnice dnes večer spálila všechny dýmky, až je bude vypalovat. A což se odtud nedostaneme? Dnes je to nekonečné!“

Jan myslí na odpoledne a na May, která ho čeká, a kaboní se. Velmi dobrá káva se smetanou a cigarety vrátí nám všem třem optimistickou náladu, na chvilku sice, zato však vzácnější a dokonalejší. Můj čich vnímá už jen příjemné vůně loupaných pomerančů, horké kávy a jemného tabáku. Jan kouří s rozkoší, zase jednou září. Má citlivý neproniknutelný obličej, v němž se zračí vše jen stínem a bleskem, bez přechodů, jež by něco prozrazovaly.

Objeví se ostříhaná hlava poslíčka z Imperialu, který není o nic vyšší než stůl a obrací se k Janovi:

„Mám dopis pro pána. Paní řekla, abych jej odevzdal, až bude pryč.“

„Pryč?“…

Jan nás přeletí tázavým pohledem a otvírá dopis. Jen do něho nahlédne a podává nám jej; je psán tužkou:

„Dobré chutnání! Jedu pryč. Sbohem!

May.“

„Co to znamená, Jene?“

Poslíček, který neběžel, tváří se udýchaně a mrká jako bílý králík. Jan ho plácne do ramene: „Dobrá, dobrá!“ div ho neporazí, a bílý králík zmizí.

„Ale, Jene, to je neslýchané! Neměla bych se jít zeptat do kanceláře?“

„Na co se zeptat? Prosím vás, drahá přítelkyně, sedněte si a netvařte se jako dáma, které se ztratil belgický chrt…! Vystydne vám káva.“

Odsedne si něco málo od stolu, dá nohy křížem a kouří. Chřípí se mu však chvěje a na chvění jeho nohy bych mohla počítati zrychlené údery jeho srdce. Jsme téměř sami v jídelně, a já bych ráda uposlechla tajné výzvy číšníků, sklízejících ze sousedních stolů a prostírajících k čaji o páté s nepřátelským chvatem… Nenápadně hledám v Janově obličeji heroické, bolestné svraštění, jež asi stáhlo Maxovu tvář, když četl, budou tomu brzo tři roky, můj lístek na rozloučenou: „Maxi, miláčku, odcházím…“ Ale na tváři Janově jsem zahlédla jen nejasný výraz napjatého čekání, nerozhodnosti, spíše jako by naslouchal, než rozjímal, a dostává tak novou milostnou podobu, odvrácenou od nás a upjatou k moři, krásnou podobu milence, plného nikoli slz, nýbrž naděje…

„Masseaue…?“

Ačkoli jsem volala zcela tiše a ukazovala bradou na východ z jídelny, Jan to postřehl.

„Snad nejdete pryč? Co? Z jemnosti? Chcete… šetřiti mou bolest? Tolik nežádám od žádného z vás – zejména ne od vás, Renée.“

„To je vyhazov, pane?“ mluví Masseau divadelně, přehazuje si přes rameno imaginární plášť.

„I ne, starochu, i ne. Nebudeme hrát divadlo, protože chudinka May…“

„Jene, nezačínejte zase pomlouvat!“

Směji se, ač vím velmi dobře, že neříkám, co mám říci, a že i nejnepatrnější mé slovo dává za pravdu Janovi, který nedávno tvrdil: „Nejste Mayina přítelkyně.“

„Bože, ne!“ vzdychá v dýmu cigarety. „Vždyť nebylo lepší bytosti než to děvče…“

Ulehčilo se mi a pokračuji, kde začal:

„Viďte? Viďte? Předobrá bytost a veliké bohatství naivnosti, i když se tvářila, že ‚zná život‘, jak říkala… Viďte, Masseaue? Když jste si ji dobíral, zlobila se, až byla celá červená, a mínila to doopravdy jako dítě…“

„Docela tak!“ s povážlivou horlivostí souhlasí Masseau. „Třeba jsme nebyli vždy stejného mínění, říkala mi důvěrně roztomilé věci – zejména o zahraniční politice a jiných věcech, zvláště o významu náboženského citu v moderní hudbě…“

Mne si suché ruce, zlomyslný jako stará žena.

„Takové tlachy už dávno vyšly z módy, Masseaue! Vypadáte zrovna jako liška před krásným hroznem vína. A ten druhý se směje… Oh, ti muži! Pětadvacet let, zlaté vlasy, mladé zuby, a oči…! To všecko je jejich, mají toho plnou náruč, a ještě nejsou spokojeni! Co vlastně chcete, dobrý bože?“

„Ptám se vás,“ řekne Jan na půl úst.

„A měla vás ráda, Jene! Vy sám…“

Přemáhám se ze všech sil, abych udržela svůj líčený zápal, jenž nenachází ohlasu.

„Ještě ji slyším, jak si na vás naříkala, a jsem jista, že měla proč!“

„Měla těch proč za tři nebo za čtyři tisíce každý měsíc, abych mluvil jako ona… Ale ne, ale ne, nejsem sprosťák, to jen žertem… Ubožátko May… A ubožátko já opuštěný…“

Jaká skrytá myšlenka bdí na dně těch šedých očí? Od té chvíle, co dostal ten lístek, nepodlehl Jan ani jednomu bezděčnému hnutí, nevhrkly mu slzy do očí, neměl pokušení něco rozbíti nebo vykřiknouti, jako se prozrazuje, i když zapírá, uražená láska…

„Jene, co uděláte? Není pryč ze světa, když odešla; najdete ji za dvě hodiny, nejvýše za dvanáct hodin…“

„Já!“

Tady je ten výkřik – ne takový, jaký jsem čekala, nýbrž zlobné vyštěknutí, provázené vzpurnou, hněvnou veselostí, při níž v lahvích tancuje jiskřivá voda…

„Já a hledat ji? Abych to udělal, když mne potká… když mne potká… nemohu nalézti pravé slovo… o čem bych řekl: ‚Bylo mi souzeno!‘ Abych se vrátil k ní, když jsem sotva okusil, jak úžasně chutná – nikoli volnost, to není to, nýbrž… slib, ano, zdá se mi, že mi mé osamocení dává právo na celý svět se všemi ženami, jako by mi je někdo sliboval, jako by se mi osud zavazoval – a když říkám se všemi ženami, to znamená tuto, tuto jedinou, po které toužím… Hledati May, když… když jsem tady!“

Pevná horká ruka spočine na mé, svírá ji a snoubí se s ní jako živá škeble. Stalo se to tak rychle a nenadále, tiskne mne tak despoticky, že mlčím, jako kdyby mne byl prudce udeřil. Jen se hloupě dívám na Jana, který opakuje tišeji:

„Hledati May…!“

„Nemusíte chodit daleko,“ ozval se starý hlas Masseauův. „Je nahoře ve svém pokoji. A teď, milí přátelé, abych se omluvil. Já, zkažený student… nedochůdče intrikánského plemene… poslal jsem Janovi mizerně napodobený lístek… Tak je to…“

Pomrkává, láme si suché prsty, až v nich praská, a čeká. Je v tom jakási statečnost, čeká-li, nebo hodná dávka nesvědomitosti, neboť Janovi zrudly tváře návalem krve. Má ruka je stále v zajetí a mně se zdá, že se nebudu moci hnouti, pokud jeho ruka bude tisknouti mou… Konečně cítím, že jsem volna, a slyším trochu nucený Janův smích:.

„To je ohavnost! Ke všem čertům, Masseaue, proč jste to dělal?“

„Abych viděl…,“ záhadně odpovídá Masseau.

Pak ho posedne stará šaškovská mánie, nasadí si na hlavu stočený ubrousek, svraští obočí, krutě zkřiví ústa a představuje se:

„Torquemada!“

6

… v pokoji je přetopeno, ale otevřeným oknem vniká vlhkost, ulpívá na vlasech a dráždí chřípí. Když jsem vystoupila z dusného vlaku, po suché Nizze, zlacené předčasným sluncem, v tomto severnějším vzduchu s rozkoší vdechuji vůni deště, v níž už není ani jod, ani sůl, ani mdlobná mimóza. Zahání ji sem vítr přes šedý Léman, nad nímž visí nízké oblaky, a když se chvílemi vyjasní, objeví se docela blízko mezi dvěma mraky zářivý Mont Blanc.

Znám ten pokoj, poznávám ty růžové zdi s šeříkovým vlysem i světlemodré dveře. Je to slušný švýcarský hotel, jako jsou švýcarské hotely na březích jezera i jinde. Paříž mne nevábila, a vzpomněla jsem si, že koncem února bývá Ženeva příjemná, ovívaná křídly krotkých racků, a že tento týden jako každý rok tam dává Brague řadu představení.

Místo Ženevy jsem si mohla vybrati dvacatero zákoutí na jihu – teplé břehy mezi dvěma červenými skalami, italskou vesnici, provensálské městečko, jež destiluje fialky a narcisy –, vím však, že se z těch rájů, jak přijde chvíle, jež je zbaví jediné krásy, světla, stanou příšerné žaláře, a že tam turistu čekají nekonečné večery mezi terasou a rozladěným pianem, mezi čítárnou, v níž se potloukají stará brejlatá germánská strašidla, a salonem, útulkem mladých i starých panen, které by z dlouhé chvíle křičely a kousaly…

Zde je mi dobře. Chladný, příjemný vzduch a šedá voda, po dešti tak hladká, že se v ní táhne brázda parníku jasná a tenká jako provaz; všechno mne vzdaluje od Nizzy, od May a od Jana. Vším tu okřívám, vším se osvobozuji od pobytu na Riviéře a od scény, kterou se skončil.

Ještě osmačtyřicet hodin jsem snášela společnost obou milenců. May, opět veselá a zamilovaná, se vypínala vítězným sebevědomím – jako vždycky, když se skrčí a pokoří za zavřenými dveřmi. Jan si nehrál na moralistu a moudře se vrátil k tomu, jaký byl dříve.

Večer před odjezdem, když jsem si již v tajnosti všechno připravila na cestu, přijala jsem pozvání, abych strávila část noci na bílé rohožce a na chladných polštářích z hladkého hedvábí v Masseauově pokoji-kuřárně. Dopřála jsem si toho opiového večera, třeba nekouřím, jako zábavy poněkud ostudné a také, jak by řekl Masseau, „abych viděla…“

May se hltavě vrhla na opium, ne tak z touhy po požitku, jako spíše aby ukázala svou otužilost. Říkala „droga, bambus“ a chválila husté opium se zkušeností starého otráveného Číňana.

Jan kouřil docela bez požitku, spěšně a jako by se nemohl dočkati blaženého okamžiku, kdy se omámená nejistá hlava zaboří do polštářů. Když vykouřil poslední dýmku, natáhl se a jen ke mně obracel oči, v nichž nebylo žádosti ani neklidu, jen bezpečnost pokojná jako smrt.

Ležela jsem jen napolo, a mezi Janem a mnou byla položena May, zmítaná a trápená migrénou a žaludečními křečemi. Bylo mně milé ztlumené světlo rudé hedvábné lampy a mlčelivá péče té, kterou Masseau nazývá svou congaï, nepatrné ošklivé bytosti s krásnýma očima služky. Nechápala jsem dobře, proč ti lidé kouří opium, až na Masseaua – omlouvala jsem však, že zničený Jan pak odpočíval jako člověk, který se opil schválně, ze zdravotních důvodů.

Krátký plamen v podobě mandle pod skleněným zvonem ustavičně vábil můj pohled a hrála jsem si na bílé rohožce se sotva patrným stínem křišťálového Buddhy, postaveného vedle lampy… Za Janem bylo viděti pomalé pohyby drobných suchých rukou Masseauových, světlých v přítmí, obdařených určitostí a jasnou obezřelostí, jež vede ruce slepců…

Po tom večeru jediná chvíle byla trapná: chvíle před odjezdem na nádraží. Musela jsem v přítomnosti kamenného Jana vyslechnouti sto otázek užaslé May:

„Proč jenom…? Co vás to posedlo? Co myslíš, Jene, není blázen? Sázím dvě stě franků, že vás tu uvidíme zpátky do čtrnácti dnů…! Víme, co to je, má motolici v hlavě. V jádře je také typ jako já…!“

Mluvila a obracela se hned ke mně, hned k Janovi, a bála jsem se, aby nepostřehla v našich obličejích stejnou vůli k mlčení a ke lži. Nevyměnila jsem však s jejím milencem jediného zrádného slova, a on se nepokusil zdržovati mne.

Je mi dobře. Těší mne, že jsem ty lidi opustila úplně, lehce, bez dramatického výjevu a bez nízkého flirtu. Cudné Švýcary již ve mně budí touhu po jakémkoli zátiší, po léčbě literaturou; na stole před sebou mám svazky časopisů Grande Revue, Revue des Revues, Revue de Paris, Mercure de France a kolik jiných méně proslulých! Je to na noc, na den, na celý týden. Už, než je rozřežu, dostávám z nich nechuť ke známým, které jsem opustila, vyjma Masseaua, neodpovědného, kultivovaného a záhadného. Vzdaluji se jim a marnivě se divím: „Jak jsem mohla býti tři neděle pohromadě s takovými lidmi a spokojiti se pěti sty věčně stejných slov jejich slovníku?“

Dvě stě slov, když se objednává jídlo a nápoje, sto a několik, když se mluví o ženách a toaletách – sto jich vystačí na choulostivé historky – poslední stovka, když se mluví o tom, co „povznáší duši“, o morálce, o literatuře a umění; na to stačí a více než stačí… V té poušti by člověk zapomněl mateřskou řeč! Hantýrka Braguova, malý černoch ze zákulisí music hallu, všecko je lepší než konverzace s May a s Janem, jíž jsem se spokojovala, sama nevím proč a zač.

Pod lijákem, jenž bloudí po nebi a žene se na město, hasne Mont Blanc, který svítil tvrdou bělostí pod dalekými paprsky. Pod nízkou, temnou oblohou víří rackové jako sníh…

… ano, spokojovala jsem se těmi lidmi. Spokojovala jsem se jimi z lehkomyslné pýchy, z oné lehkomyslné pýchy bývalé modré punčochy, která se ironicky soucitně usmívala Mayině mluvnici a lenosti Janově, který nedokončoval vět… Mlčelivé pohrdání chudé učitelky – to mne u nich drželo dva dny ze tří. Třetí den jsem měla omluvu, že jsem jako oni tvor, který jí a pije a nechal se svésti vzácnými jídly, automobilem, kvetoucím stolem, celým tím světáckým zevnějškem života, stvořeného pro lehké ženy a bohaté muže…

Nestačí, řeknu-li, že jsem se spokojovala těmi lidmi, neboť jsem se pokoušela sváděti je. Pro koho, když ne pro ně, jsem užívala prostředků, o něž mne každý rok ochuzuje a zkracuje? Co mne krášlilo, byla veselost, pohotová veselost žen, které již nejsou právě mladé a dychtivě se smějí – vědomé záření jasnou náladou a zdravou chutí k jídlu, což snad u přirovnání s May mohlo ponižovati jejích dvacet pět bouřlivých let… Dvacet pět let není věk klidu, mladost je ještě blízko, prudká mladost, snadno náchylná k sebevraždě, náchylná k výstředním nadějím… Dvacetipětiletá May promarní čas v pláči a přetvářce, v drobných nemocech, v černých myšlenkách… Šestatřicetiletá Renée Néré si nežádá nic a naoko dává všecko.

Vždy jsem dobře věděla, že i mé nedostatky mi poslouží před lidmi, protože žena je krásná jen v přirovnání k jiné. Vedle May jsem se schválně halila v pokojné mlčení, v harmonický klid, aby budily představu dozrávajícího ovoce na zmítané větvi.

Tak jsem se obratně bránila, a můj úskok neušel pozornosti, posud mi zní v uších Janova věta: „Vy přece nemáte May ráda!“ Není-li v tom slově, co jsem si zasloužila, ba, co jsem hledala – trochu drsná odplata za mé zlomyslné přetvářky…?

Bohudíky, opustila jsem ty lidi včas a vcelku jsem nezhřešila, leda bezstarostností, protože jsem dosti nemyslela na Jana. Nekladu důraz na jeho tehdejší vzrušení; stává se mnohým citlivým milencům, když je opouští milenka, že volají na jinou ženu: „Právě vás jsem chtěl, jak se to hodí…!“ Byla neopatrnost, že jsem zašla tak daleko a žila skoro společně s Janem a May. Bylo souzeno, aby se v Janovi probudil základní normální pud mnohoženství, a zvyk, potřeba žíti mezi dvěma ženami – potom přijde žádost… Jsme muž, jsme přítel ženy bez milence, zveme ji, vyhledáváme ji, protože není hloupá ani těžkopádná, svěřujeme jí milenku, která se nudí, a pak jednou večer rozepneme umdlená ramena a ta ramena se semknou a svírají hrdla dvou žen, a všecko se pokazí nebo se všecko urovná…

Urovnala jsem vše co nejlépe. Nikde se nic nerozbilo, a já mohu zcela svobodně… Co bych vlastně mohla? V Ženevě mám na dosah ruky nejbláznivější kousky; budu házeti chleba krotkým rackům? Pojedu parníkem na svačinu do Nyonu, do hospůdky, v níž jsme s Braguem dostali teplý čaj a víno s malinovou příchutí…?

Ještě jsou kina… „Hýření!“ řekla by May. Pak by byl čas k večeři a přes několik mostů bych přišla k Braguovi do Edenu a bavila se jeho překvapením…

… snad bych byla jela parníkem, ale zdrželi mne rackové. Při prvním kousku chleba je tu jeden, dva, je jich pět – pak sto, a člověk ani neví, kde se jich nabere. Krouží a lapají po kořisti, stoupají do výše, vznášejí se a křičí, mají obratnost cvičených holubů a pevnou, malou hlavu divokých ptáků, zlé, zkušené oči. Křičí, perou se, dopadnou hlavou na vodu zároveň s chlebem. Jeden je stále smělejší než všichni ostatní, drží se ve výši mé hlavy, vznáší se s rozpjatými křídly a ukazuje mi svůdnou bělost peří na břiše a nohy s roztaženými prsty. Kdyby chtěl, mohla bych natáhnouti ruku a sáhnouti na něj, on však nechce. Dívá se na mne s chtivou přísností a nikdy nepadne kousek chleba jinam než do jeho neomylného zobáku.

Dole na průzračné vodě, jejíž hloubku již zase měří slunce, kolébají se těžké černé a bílé labutě a hltají, co unikne rackům. Drobní černí vodní ptáci, které neznám, potápějí se hluboko, a v čisté vodě se mohu podivovati jejich rybářské bystrosti a obratnosti, hlavě v podobě šípu, složeným křídlům a zavřeným nehybným blanám nohou…

Čas míjí a já div nedřímám na přístavní lávce, zmámena kroužením racků, kmitáním vln a kolébáním labutí. Po ničem netoužím, jen se dotýkati a pevně držeti v rukou některého z těch živoucích tvorů, teplých pod peřím, z něhož stéká voda perlami, položiti prst na prudké malé srdce a rty na jeho hladkou hlavu… Nebo by mi stačilo namalovati je, kdybych uměla malovati, vymodelovati je, kdybych sochařila; marně hledám, když mé ruce nehnětou ani netvoří, slova pro odlesk modré vody pod bílým rozpjatým křídlem; nová slova, aby zachytila hedvábnou kyprost peří, vzdorujícího vlnám i dešti…

Vím, že ta náhlá chtivost hmatu, ta nervová něha při dotyku líbezné bytosti je nespotřebovaná překypující mohutnost lásky; a myslím, že ji nikdo nepociťuje tak hluboce jako stará panna nebo bezdětná žena.

7

„Myš! Zlatá myš!“

„Slavný mistr!“

„Dej mi pusu, myško!“

„Co tě napadá! Nejprve si utři pracky a pak čumáček – tak…! A nyní si to rozmyslím, až po představení.“

Křičím, bráním se a tvářím se schválně hodně uraženě, abych skryla své pohnutí. Jak bych se mohla chladně setkati s kamarádem šesti roků svého života a k tomu v ubohém známém prostředí, v žebrácké šatně se stěnami z holých prken? Eden je bývalý cirkus, z něhož už dávno vyčichl sympatický zápach trusu a teplé slámy. Nyní je určen pro kino, varieté a divadlo, a žádný z těch jepicovitých podnikatelů se nestaral o vzhled ani o pohodlí. Dnes večer tam Brague hraje mezi dvěma filmy v Očarování, jež není nic jiného než náš starý Zábor, předělaný, okořeněný „lascivními“ tanci, nevinným obrazem černé mše a novou výpravou. Má nástupkyně, slečna Carmencita, kroutí se celá černá na oranžových plakátech, původních to plakátech s Renée Néré, obecenstvo však na to tak tuze nehledí… Přece však jsem ve světelných písmenech nad vchodem do Edenu hledala své jméno a přináším s sebou do Braguovy šatny mražení a žárlivé pohnutí zrazené přítelkyně…

Neboť „jezdí“ dále beze mne, ten, který byl mým učitelem, mým poctivým a drsným přítelem, jezdí s jinou… Stýská se mu po mně? A dělá to slza, nebo fialové líčidlo, že mu tak svítí černé oči? Nepoví nic, a naše první slovo byla ironie skoro až zlá: říká mi Zlatá myš pro dědictví po Margot a já jsem ho nazvala Slavným mistrem v upomínce na Oznámení, jež tehdy sám psal. Naše skutečná radost se však projevuje smíchem, napodobením zvuků, jež patřívaly k rituálu, a kamarádskými štulci, po nichž mne přestává mraziti žárlivost.

Pod nohama nám hučí dynama a s nesnesitelným teplem nám posílají výpary uhlí a namazaného stroje; je tu teplo a zápach jako v huti – rozhaluji si plášť.

„Oh, oh! Myška se nafikla jako dáma,“ prohodí Brague.

„Přijela jsem z Nizzy, starochu, a tam jsem přece nemohla chodit v kostýmu ze Záboru.“

„Proč ne? Výtečná reklama!“

Nelíbí se mu má toaleta, že „není podle módy“. Chtěl by, abych nosila svou někdejší uniformu podle předpisu, ten studený suchý kostým, jemuž zůstaly věrny už jen vychovatelky pro přísné domy a princezny z panovnických rodin.

Já si také prohlížím:

„Braguu, to přece není možné! Ještě máš ty kožené kalhoty, co jsi v nich hrál Zábor?“

„Zemru v nich,“ nenuceně říká Brague.

S líčením je hotov, už jen sem tam nanese nějaký záhadný tón. Směji se spokojeně, když vidím na stolku známé hnědé lahvičky, hadříky s okrovými skvrnami, štětce… Nevypadá to jako pouzdro s líčidlem, mohlo by se míti za to, že se Brague chystá lakovati nábytek nebo čistiti kovy nebo leštiti boty…

„A… jsi spokojen, Braguu?“

„Spokojen, spokojen… Bráním se, dělám jako ti druzí. Je to čím dále těžší.“

„Ah?“

Mám před sebou nejstrašnějšího multánského Valacha, divocha od hlavy k patě, od černých nakroucených knírů až k mokasínům z červené kůže, v rumunské košili, s černohorským opaskem, za nímž svítí řecká pistole. Opravdu, když toto „balkánské nebezpečí“ tvrdí, že se brání, uvěříte mu na slovo…

„Ano; víš, meleme z posledního. Tak pro změnu to zkouším v biografu, zavedl jsem však báječný obchod.“

„Ale?“

„Ano. Učím ženské a děvčata ze společnosti, jak se mají pohybovati. Stačily mi k úspěchu tři nebo čtyři perské slavnosti a jiné živé obrazy, jež jsem uvedl na scénu, dva tři kousky, jež jsem tuhle zimu zahrál u králů obuvi a u knížat loupaných luštěnin. Jejich dámy mne chtějí mít.“

„Ale?“

„Víš, každá žena, která nemá nic na práci, je posedlá žádostí učit se něčemu, co k ničemu není a je hodně drahé; dobrá, učím je, jak se mají pohybovati. Vyzrál jsem na to báječně. První je, že je pozvu do ateliéru Cernuschiho na osmou, na devátou hodinu ráno; když vylezou tak časně z postele, už si myslí, že pracují. Když jsou v ateliéru, na jednom konci se postavím já, na druhém ony, a volám na ně: ‚Pojďte ke mně přirozeným krokem.‘ Víš, jak to dopadne. Jdou jako po napjatém provaze a div si cestou nerozbijí hlavu. Takový začátek nikdy nezklame.“

„Ne…?“

„A ani ty, které brzy ochabnou nebo které raději chodí jinam učit se tango – světačky! – ani ty ode mne neodejdou bez užitku. Naučily se třem nepostradatelným věcem: zahalit se do šerpy dlouhé šest metrů – já jim je neprodávám – sestupovati po schodech dolů a nedívat se na špičky nohou a věnčiti růžemi podstavec Erótovy sochy. Jestli s tímhle nejsou vyzbrojeny do života…!“

Brague jásá samou radostí, jak pohrdá platícím, nechápavým „klientem“ a jak udivuje Myšku – Myšku, která uctivě poslouchá a sedí napříč na slaměné židličce jako dáma na návštěvě…

„A… jinak jsi spokojen s ‚městy‘?“

„Města jsou dobrá, zato ředitelé nestojí za zlámanou grešli. Nepovídal jsem ti, co se mi přihodilo v Bordeaux?“

Blíží se ke mně, ruku má na kolbě řecké pistole.

„Ale to je pravda! Ty nevíš, co se mi přihodilo v Bordeaux! Byli jsme tam třetí den, a ředitel – jsem zdvořilý, když ho tak jmenuji! – upláchne s pokladnou! Vidíš ten obraz: dvaadvacet čísel na dlažbě, jedna ženská dostala nervový záchvat, druhá se dala do breku a tenhleten a tamten nedovedli nic lepšího než mluvit o četnících a o státním návladním, jako by to bylo někdy někomu pomohlo…! Nu, a co dělám já? Svolám všecky dohromady a říkám jim…“

Poslouchám, ne sice tak horlivě, jak se tvářím, ale přece poslouchám. Vraštím obočí na znamení úžasu, kroutím bradou a plácám se nedůvěřivě do stehna, ačkoli vím bezpečně, že se příběh z Bordeaux rozvine ke cti a slávě zkušeného, moudrého Bragua… A přitom si říkám: „On se mne nezeptal, jsem-li já spokojena… Nezeptal se, co jsem dělala posledních šest měsíců ani co budu dělat… Nezajímá ho to, protože jsem opustila jeho dráhu, a zejména proto, že již nepracuji, že jsem hotova… Já už neexistuji, jsem dobrá jen k tomu, abych u pokladny vyklopila pět franků, chci-li jíti na představení… Budiž, půjdu…!“

„Kam běžíš, Myško? To je teprve přestávka, co slyšíš zvonit, ještě máme dobrých deset minut…“

Brague, nutě mne zase usednouti, natahuje ke mně okrem nalíčenou ruku, na níž modrou tužkou nakreslil ztrhané žíly a suché šlachy, kterých nikdo v sále neuvidí… Dojímá mě ta zbytečná svědomitost a zůstanu, tím spíše, že bych ráda věděla…

„Řekni mi, Braguu, jsi spokojen… myslím… jsi-li spokojen… s mou náhradnicí!“

Celý jen září, pokud ovšem dovolí nakroucené, pokostem slepené kníry.

„Ah, ta!“

„Co, ta…?“

„Myško, víš, že mě nic tak snadno neohromí? Ale ta mě ohromuje. Rozdělala by Boha Otce, rozdělala by senátora Bérengera, kdyby ty dvě velebnosti chodily do šantánu! Má něco v kůži, v očích, v kříži… Víš, v tu chvíli, když jí trhám šaty a zvedám nůž, v tu chvíli nakloní hlavu, vyplázne špičku jazyka a kouká ti na ten zabiják…! To tak působí na obecenstvo, že si ani netroufám mluvit… Tlachám o sobě, samé dryáčnictví, a že ona má zvláštní porozumění pro svou úlohu… vlastně se trochu stydím… Počkej, ukáži ti personu… Hej, maličká!“

Zabuší pěstí na prkennou příčku, za níž se ozve vysoké „ano“ a hnedle se objeví persona. Hodně snědá osůbka, jíž rodné Bordeaux dává dostatečné právo na španělské jméno. Má husté, zvlněné vlasy, oči tak zářivé, že vám ani nenapadne pochybovati o jejich výraznosti, drobné, bezvadné zuby a jazyk nabarvený karmínem. Oblý zadek, trochu nízké nohy – na mou věru, pořádný koník, spíše horkokrevný než z dobrého plemene.

„Madame…“

„Madame, těší mě…“

„Brague mi povídal, jaké máte úspěchy…“

„Ano, nemohu si naříkat… Ovšem, Očarování mi tolik neposloužilo jako role nově vytvořená, ale hleděla jsem úlohu pozměnit, přizpůsobit ji svým prostředkům…“

Přihlazuje si účes, v němž má květ granátového jablka, a prohlíží se, aby se nemusela dívat na mne. Cítím její odpor a nechuť k „umělkyni“, která jí štípla dvě stě představení Záboru… A já jí mlčky spílám, měřím si ji a říkám: „Cvalík, krajáč, přepůlená flaška, bílá černoška, herečka z promenoáru…“ Jsme důstojné, napjaté, samá dokonale směšná měšťácká zdvořilost, a já bych tloukla Bragua, který si hladí falešné kníry, nadutý jako kohout, o nějž se hádají dvě slepice…

„Teď zvoní na nás! Půjdeš do sálu, Myško? Mám ti opatřit místo?“

„Ale ne! Nyní náležím k ‚platícím čuňatům‘. Musím vytáhnout pětifrank.“

„Správně, pořád zapomínám, že je to teď Zlatá myška! Chce nás utlouci mamonem, slyšíš ji, maličká? Ať klopí!“

Směji se a odcházím s trpkostí. Říkal „nás“, jako naschvál, aby mne výslovně vyhnal z království, jež bývalo moje… Když minulo první dojetí, je zapomnětlivý, veselý, sobecký… Našel nejen dostatečnou náhradu, nýbrž i družku, ochotnou, jak je vidět, a nenucenou, která dává a chce požitek a nepovažuje to za nic… Vypravoval mi historku z Bordeaux a slíbil historku z Bruselu, ale moje „historky“ z Nizzy a odjinud nestojí za to, aby se na ně zeptal… Nic mi už nikdy nevrátí v Braguových očích ztracenou vážnost. Kdybych mu řekla: „Beru si miliardáře,“ nebo: „Půjdu do kláštera,“ odpověděl by mi:

„To je tvá věc; ale poslouchej, povím ti, co se mi stalo se šéfem klaky v lyonském Kursaale, budeš se válet smíchy…“

„Tam ne, madame! Tam chodí divadelní personál… Schody vpravo, prosím.“

Jdu poslušně, odevzdaně jako obyčejný divák – a co jsem jiného? Nepotřebují mi říkat, že už v té boudě nejsem nic… Loni bych byla odpověděla tomu ženevskému režisérovi jadrně a po pařížsku, ten by koukal… Už nemám tu odbornickou drzost, která si říká „umělecká“. Drzost celkem neškodná, chlapecká domýšlivost, spokojující se takovou volností jako na příklad jíti na večeři do elegantního restaurantu v kostýmu, při jídle čísti noviny, mluviti se služebnými důvěrně a kamarádsky… Už nemám odvahu. Poslechnu režiséra a jdu dolů po schodech vpravo – znám je tak dobře jako on – až se dostanu k svému sedadlu za pět franků, mezi dva tlusté sousedy, kteří páchnou pivem a tabákem, které slyším dýchati a jejichž paží a kolenou se musím dotýkati, ať dělám, co dělám… Ti cudní Ženevané by mi pověděli, co si myslí o „promiskuitě kulis“, kdybych se chtěla ptát…

Když odcházím po Očarování, mám srdce plné zármutku a žárlivosti. Neznáma davu lidí, nechávám se unášeti k východu, k náměstí, lesknoucímu se deštěm, a opakuji si poslední slova své švekruše Margot: „Povedeš důstojný život, a důstojný život pro ženu je takový život, jenž ji dovede až do hrobu, všemi opomíjenou…“

Opomíjená! Ubohá Margot může býti spokojena. Opomíjená…! Byla jsem někdy více opomíjena než zde, než dnes večer? Zapomenutá, vyloučená… Není pro mne místa u Bragua a Carmencity, stejně jako mezi oběma milenci tam v Nizze…

Kdybych teď byla v Nizze, měla bych světlo obvyklé při večeříchu Dobré paní, hudbu, jež rozptyluje, perlivé víno, tlachy Mayiny a nesmysly Masseauovy… Měla bych také – aby dodala ceny každému mému pohybu, pohledu a každému slovu – měla bych touhu jednoho muže, touhu, jež by mne činila bohatou vším tím, co nedám.

Nejlépe bude, když zase odjedu. Proč bych tu ještě měla viděti Bragua? Zkušenost dnešního večera mi stačí. Má hrdost přítelkyně a umělkyně, když je tu slečna Carmencita, se příliš silně domáhá prvního místa v Braguově přátelství, a aby byly přelepeny ty plakáty; nechci býti zlá, nespravedlivá, malicherná. Nový jízdní řád koupený v Nizze mi nabízí vzácnou pomoc a otevřené okno tvoří rámec čisté noci po dešti nad černým jezerem, v němž se zrcadlí prodloužená světla mostů a nábřeží.

Zase odjeti…? Je zvláštní, že já, volná a osamělá, vypadám jako žena, která prchá nebo kterou vyhánějí. Jako by pro mne nikdy nebylo dost místa vedle lidí, kteří mi nejsou po chuti. V Nizze nemohu zůstati kvůli May a Janovi; Ženeva mne tísní, protože tam hraje Carmencita s Braguem… Jsem zralá pro pobyt v Paříži a docela pro pobyt hospodárný. Zlatá myška žije v hojnosti, má dva tisíce franků na měsíc, a to nesmí moc odvádět železnicím.

Spotřebovala jsem skoro vše, co jsem měla na tři měsíce, a pomůže mi už jen Paříž. Paříž a nikoli nějaký kout v Bretagni nebo v Normandii, který se už zelená v jarním dešti; Paříž, protože nemám síly ani chuti vybrati si jiné útočiště, a především proto, že… že… – dokáži říci pravdu, kterou znám už celý rok? – že nedovedu cestovati.

Nikoli, nedovedu cestovati. Jestli mne ty roky hereckého cestování naučily skládati věci do kufru, čísti jízdní řád, trpělivě vstávati mezi půlnocí a šestou hodinou ranní, to je cvik obchodního cestujícího. Také zálibou v neznámých krajinách a v nových městech projevuje se ve mně tulácká volnost, nebo nesnáz lidí bez domova a bez rodiny, kteří si stále říkají: „Tam mi bude lépe než zde; tam najdu, co mi chybí…!“ Ach! Už nemám právo pochybovati…

Navolala jsem se něco po úplné volnosti, když jsem se točila dokola, uvázaná na provázku! Zpívala jsem o ní s lyrismem samotářů, vkládajících svůj život do dlouhých monologů a do veršů, jimž nechybí nic než trochu přirozenosti…

Naříkala jsem si ve své bezpečnosti, neboť jsem čekala všecko, jen ne, že se provázek přetrhne.

Krátké lehké opojení, jež následovalo, bylo provázeno podivným smutkem, vyjadřovaným bláznivou otázkou: „Kolik je hodin?“ Stále ještě podléhám mrzáckému nutkání, abych v neděli šla dříve na oběd a jedla rychleji, abych si při večeři položila své švýcarské hodinky vedle talíře a měla je na očích…

Žila jsem ohavné týdny, kdy mi každé místo bylo protivné a k ničemu, když jsem se nemusela hned po příjezdu shánět po ulici s milovaným šantánem, po době zkoušek a představení… Tenkráte, a nikoli za svých uměleckých let, málem bych byla vypadala jako Miss Herculea, která říkala pochmurným hlasem:

„Všechna města jsou stejná, v každém je podnik, kde se dělá, špatný hotel, kde se spí, a mnichovská pivnice, kde člověk do sebe cpe uzenici s kyselým zelím…“

Zápasila jsem, bičovala jsem se: „Jakže, také já už jsem došla tak daleko, že bez ‚boudy‘ nemohu být živa, já jsem došla tak daleko, já, já…!“ A to pyšné já znamenalo: „Já, která mám smysl pro živou krajinu, pro pestrý šál, když se kmitne mimo, pro mohutnou hnědou zříceninu – já, jemná a kultivovaná…“

Klid se zase vrátí – vždycky se vrátí. Nikoho jsem se nedovolávala, leda v duchu jen Maxima Duffereina-Chautela, protože mne měl zavolati, čehož lituji ze všeho nejvíce, a Bragua, svého přítele Bragua, svého drsného pomocníka, své trnové opory. Ten však běhal po světě a bil se o život, a onen si vzal ženu – a já jsem ho neokradla.

Klid se vždycky vrátí – ale já doplácím. Pokaždé platím nebo ustoupím já. Poohlédnu se po městě – nemožná nuda a stesk – a pak hned odjedu. Stalo se mi to zvykem, zdravotním pravidlem, jímž se slepě řídím. Jan a May se hádají, Masseau ztěžuje situaci; já odejdu. Brague mne zve, abych zůstala v Ženevě, ale slečna Carmencita by z toho měla malou radost, a mne také dráždí přítomnost slečny Carmencity; odejdu. Je to pohodlné – zvláště pro ty druhé, kteří se nemusejí hýbat.

… ano, velmi rozumně uvažuji o těch i oněch i o sobě samé, zdravý smysl mi nechybí. Mám stále málo lehkosti a všecko beru náramně vážně jako staré panny. Vadí mi pozornost osamělého pána, z Braguovy lhostejnosti dělám drama, a ať mě čert vezme, jestli jsem si pro jeden trochu smyslný pohyb chvíli nemyslela, že mi Jan složí k nohám svůj život!

Tři bílé labutě odpočívají u zdi nábřeží, nespí však, vidím, jak natahují a ohýbají krky a čeří vodu lehkými zlatavými pruhy. Kdy spí…? Ten obraz tmavé vody věnčené svítilnami je mi milý tím, co je v něm známého, skoro důvěrného. Až jej opustím, půjdu hledati nějakou jinou známou dekoraci, kde štíhlá věž kostela, obrysy hor – nebo třeba jen tlachavá ulice a laskavá tvář hoteliéra, který mne přivítá mým vlastním jménem, dají mi na chvíli illuzi, ne že jsem někam přijela, nýbrž že jsem se vrátila domů.

8

Omnibus hotelu vyjede až za půl hodiny. Věrně dle starého zvyku jsem zavřela oba kufry a naplnila vak, abych si dopřála potěšení klidné snídaně, metodicky mlsala med a máslo. Jezero má barvu nemocných perel, ještě bledší než obloha, na níž je tušiti slunce, jež brzy protrhne mrak. Krásné jitro na cestu…

„Volno!“

Nesou mi účet – a psaní, psaní skoro ani nezalepené, a není od Bragua…

„Jsem dole v hale. Rád bych s vámi mluvil. Mohu přijít nahoru?

JAN.“

„Počkejte… Číšníku! Číšníku! Nemůžete počkat na odpověď? Tohle je zvláštní posluha! Řekněte tomu pánovi… Ne, půjdu dolů. Či raději ne, donesete mu pár slov… Zůstaňte chvilku na chodbě, zavolám vás…“

Není proč ztrácet hlavu, a přece se mi zdá, že stojím v průvanu. Chopila jsem se rukavic a zase je položila na stůl – házím do toaletního pokojíku mokré ručníky, jež se válejí po koberci – stelu postel, pak se na sebe podívám do zrcadla, neschopna spojiti dvě jednoduché představy – a v té chvilce hloupého zmatku se někdo objeví mezi dveřmi a dívá se na mne, někdo, kdo není Jan, ale Masseau.

„Masseaue…! Co tady děláte?“

Je v žaketu, má malý měkký klobouk a šedé glazé rukavice, obřadní rukavice bez štepování, navrch sešívané jako ženské rukavičky. Smekl a čeká, vypadá uctivě a dokonale výstředně.

„Co se zase děje? Jen vejděte! Jan je dole?“

„Nikoli, madame.“

„Ale…? Co tedy…?“

Vejde do pokoje, odloží klobouk, svléká rukavice a mne si jemné drobné žluté ruce.

„Není dole. Neboť kdyby byl býval dole, byl by už nahoře. A kdyby byl nahoře, nemohl bych vám říci, že je dole, a neublížit pravdě. Jedno z dvojího…“

Křičím podrážděně:

„Ne! Ne! Dosti! Nemám kdy na hraní! Proč jste tady?“

Masseau svraští obočí a klade pravou ruku na jílec imaginárního meče.

„Proč? Protože vás miluji!“

„Hlupáku! Ten lístek jste psal zase vy! Baví vás taková… mystifikace? (Všimněte si, že užívám zdvořilého slova!) Vám se nemůže vyčítat, že měníte své prostředky… Jste hodně nízko, milý příteli!“

Milý přítel velmi klidně dojídá můj med, tváří se omrzele a bručí:

„Tři kávové lžičky vždy za dvě hodiny… Bože, to je ohavná medicína…!“

Pak si zvolna utírá kníry mým ubrouskem a povídá vznešeně:

„Drahá přítelkyně, jedno z dv…“

„Masseaue, já něco rozbiju!“

„Ano… buď jsem spáchal podvod paděláním soukromých listin, nebo nespáchal. To nám poví vyšetřování. Především však je nutno věděti, zda mám právo za prvé – ó bujné mízy, ó skryté jaro! – právo – ó chlípné probuzení vydrážděného samce! – právo, pravím, býti do vás zamilován; za druhé právo, jehož se dostalo každému myslícímu, katolickému a očkovanému tvoru, abych se také já jmenoval Jan.“

„Cože?“

„Jmenuji se Jan,“ opakuje Masseau tenkým hlasem.

Naznačil ve vzduchu čárky a pomlčky ve své řeči a je okouzlen sám sebou. Usedám naproti němu, pojednou velmi unavená.

„Vida, vida…! Vy všichni člověka jen štvete! Co je pravdy v tomhle kousku a proč jste tady?“

„Jmenuji se Jan,“ opakuje Masseau.

A zvrátiv hlavu nazad, přimhouřenýma očima a drzou bradou dokáže na tři vteřiny – ač má bradku a žlutou scvrklou kůži – takový div podobnosti, že vstanu pobouřena nevysvětlitelnou zlobou.

„To je hloupé! To je hloupé! Myslíte, že zmeškám vlak pro potěšení z podívané na vaši galerii portrétů? Massíčku, buďte hodný a povězte mi, jak jste se dověděl, že jsem v Ženevě…? Bože, jsem to hloupá! Vždyť mi vrátný z Imperialu kupoval lístek. Raději mi řekněte, proč jste přišel?“

Jsem nyní roztomilá a trpělivá, s pomatenci se tak musí. Aby tenhle opustil své bílé rohožky, dýmky a lampu, muselo se jistě něco stát… Je však chytřejší než já a tak lehce ho nedostanu. Na mou srdečnost nenaletí a ostatně mne před chvílí viděl otevřenými dveřmi…

„Jeďte, drahá přítelkyně, jeďte! Ta historka skutečně nestojí za to, abyste zmeškala vlak. A přece Jan chtěl…“

„Co?“

„Ale ne, už je pozdě, jeďte…!“

Ten dopadený lišák, který dělá potrhlého, si se mnou pohrává jedině silou jednoho jména, jména člověka, na nějž jsem poslední čtyři dni neměla tolik myslit.

„… a vidíte, už jdou pro vaše zavazadla.“

„To tak! Nechte je, kde jsou! Pojedu ve… ve dvě hodiny.“

„Madame, ve dvě hodiny nejede žádný vlak,“ namítá zarudlý chlapík s nahými pažemi.

„Záleží vám na tom? Objednám si jej!“

Když zapadly dveře, usmívám se na Masseaua uboze a provinile, je to úsměv, jenž čeká na vysvětlení… Má prst v ústech a mne pobuřuje, jak dělá drahoty.

„Všechno vám povím,“ říká. „Ale chci, abyste šla se mnou na oběd do Ouchy.“

„Do Ouchy? Proč právě do Ouchy… dobře, dohře, do Ouchy, půjdu. Máme však čas; je devět hodin. Zatím…“

„Zatím chci, abyste se mnou hrála mariáš.“

„Mariáš? Oh, jděte k šípku!“

„Já chci, já chci!“ ječí Masseau, zahalený do vzorkované pokrývky na postel. „Nebo bude mít dítě, které nosím v životě, na nose napsáno číslo třináct tisíc pět set!“

Zastaví se na své dramatické procházce a bručí jat podivením před zrcadlovou skříní:

„Oh! Duseová…!“

Až do odjezdu parníku hraji s pramalým potěšením mariáš, a z Masseau nemohu nic vytáhnout.

„Kde budeme v Ouchy obědvat, Masseaue?“

„V Zámeckém hotelu – s Janem.“

„S Janem?“

„Jmenuji se Jan,“ říká líbezně.

Neodjela jsem, a on toho využívá. Neodjela jsem, jako by Masseau byl ďábel v žaketu a jako by mezi našimi dvěma vějíři karet byla sázka, o níž se nemluví. Neodjela jsem zvláště proto, že Masseau s obratností šílence zase ve mně probouzí zvědavost, zalíbení v intrice a dobrodružství, přání, aby po mně někdo toužil – ničemu se nebráním. Dobře jsem o tom věděla, všecko však záleželo v tom, přijíti v čas, jako ten šašek spadlý z nebe…

Hraji bez chyb, ba i vyhrávám, neboť povrchní kombinace karet odpovídá mému stavu… „Hra pro staré domovnice!“ říkával Brague. Hra pro lenošné ženy jistě – uprostřed karty, po pravé ruce sáček bonbonů, po levé ruce sklenka likéru – a čas utíká.

„Masseaue… A May?“

Mohla jsem se ovšem zeptati, než parník odrazil od můstku… Masseau se loučí s pevninou a neposlouchá mne, cele zaměstnán výměnou pozdravů: mává kapesníkem na švýcarskou rodinu, na babičku, matku a čtyři dcery, a ty mu svědomitě odpovídají. Na parníku je plno – je neděle – pyšní mladí muži ze zpěváckých spolků a slečny, mladé, staré, s deštníky a po rusku vyšívanými kabelkami.

Mezi nimi je mnoho „velkých dívek“, které se rychle vytáhly a jsou oblečeny s nefrancouzskou neskrývavostí: krátká sukně nezakrývá nahé ženské nohy, nad ponožkami porostlé chmýřím, a nedětská již ňadra vzdouvají dětský živůtek. Jsou náročné i přirozené, nevinnější i smělejší než u nás…

„To je roztomilé!“ řekne Masseau. „Tady je konečně lid, který patrně rozumí a pomáhá dvěma nejvýraznějším formám lásky, jež jsou násilí a vražda z vilnosti! Dovolte; nabídnu tomuhle statnému děvčeti, tak špatně zakrytému sukní, sbírku pohlednic…“

„Masseaue, nebuďte sprostý! Masseaue, ptám se vás: A co May?“

Odpoví pouze pohledem, nelíčeným pohledem, v němž je viděti pravý Masseau, chytrý a pohrdavý… Uvědomuji si, že před ním po prvé pociťuji stud jako před mužem… Za pět minut již sedí mezi patnáctiletou dívkou a její matkou a hovoří s nimi. Ruce křížem na držadle deštníku, tváří se, jako by neuměl pět počítat, dívá se do země s tajnůstkářským výrazem špatného kněze, a mne jako by tu ani nebylo.

Jde na mne spaní, skvostné spaní, jaké přichází na volném vzduchu, na lodi, v houpací síti a v otevřeném voze. Světlé boky parníku, obloha a jezero v dálce, všecko je stejně bělavě šedé, a v nehybném vzduchu je cítit sladký zmalátňující zápach vod, v nichž není soli.

Kam jedu…? Brzo se to dovím. Aspoň se vezu a chvilkami pociťuji zvláštní klid, bezvládnou bezpečnost zavazadel. Cítím blížení cizí vůle, již tuší má vůle, magnetizovaná jako citlivá jehla. A protože nejde – aspoň nyní ne – o boj proti ní, podléhám jen jejímu působení zdáli, hypnotickému dobrodiní.

Kam až bych šla v tom polosnu, polospánku s otevřenýma očima, jehož neruší zamženě zelená vlnivá čára břehů? Pobouzí mne prudký dojem zrakový, vysoká a hranatá masivní překážka krytá červenými taškami: věž starého hradu Ouchy…

9

„Říkejte si, co chcete, Riviéra je ohavnost! Jsme v Ouchy a teď jsme obědvali venku, na konci února; kolikrát si to může člověk dovolit, než přijde březen nebo duben, tam… tam na jihu?“

Neřekla jsem „v Nizze“. Obešla jsem to slovo, jako mravenec obejde kousek uhlí, protože vzpomínám na oběd v Imperialu, u něhož chyběla May, a cítím, že jeden z mých společníků také vzpomíná. Dva muži a já s nimi sama jako tam u moře, a při jemném likéru a kávě stejný zápach po jídlech, jejž je více cítiti, jak zavane větřík. Jak rychle zapáchá dobrý oběd…!

Sluneční záře rozhodila po ubruse duhové jiskřičky briliantu, jejž mám na malíčku…

„Hezké ruce,“ poznamená Jan s úsměvem.

Dívám se na něj káravě, pohoršena poznáním, že má stejné vzpomínky jako já.

„Oh, Jene, prosím vás, ne…!“

Chápe, doufám, že to není odpor kokety, že však nechci, aby připomínal, aby předváděl nedávnou scénu…

Konverzace vázne, když už jsme po jídle. Zasednouti za stůl a dodávati si chuti k jídlu a pití je snad jediné potěšení, o něž se mohou sdíleti lidé, kteří si nemají co říci… Masseau čte ženevské noviny a nevšímá si nás, jako by jeho poslání bylo již skončeno… Lehce našedlá obloha, obzor za jezerem, matně stříbrné hory, celé to okolí sněhu a tání vtiskuje nám všem třem do tváří žlutý horečnatý výraz. Pudruji se a barvím si rty na červeno a pomáhám si, jak se dá, malinkým kapesním zrcátkem.

„Levou tvář,“ radí Jan. „Má stejné právo jako pravá. Otřete si obočí. Tak…!“

Tuším a jsem v nitru pokořena, že se mu dnes nelíbím a že mne přirovnává s Renée v Nizze, a nervózně poslouchám a „sbírám“ své unavené tahy. Takovou obezřetnou gymnastiku, jež zjemní úsměvná ústa, napíná obočí, rozšíří chřípí a spolkne kousek svislého podbradku, provádí instinktivně každá žena i pro nedbalý pohled nějakého chodce. Na neštěstí jsem to zapomněla udělat, protože mne zmáhá ospalost a já musím věděti, na čem jsem. Kdybych měla odvahu, zeptala bych se těch mužů, z nichž jeden se ukázal snad najatým spoluviníkem druhého: „Prosím vás, povězte mi, co se děje, nebo co se stane mezi námi. Tak jsme tu v té holé zahradě a všichni tři jsme přišli z daleka jako na nějakou diplomatickou konferenci nebo jako spiklenci. Spiklenci proti May? Čím to tedy je, že se cítím více v sázce, více ohrožena než ona nepřítomná…?“

Ale to se neříká. Masseau, kdybych se ho ptala, tvářil by se jako Machiavelli, a neznám na světě nikoho, kdo by méně vzbuzoval důvěru a sdílnost než Jan. Mimoto se na mne nyní zlobí. Sám přišel a čtyři dni touží po důvěrném setkání. Čtyři dni jsem v jeho mysli ustavičně byla krásnější a krásnější a nabývala jsem tajemnosti a svůdnosti; čtyři dni ustavičně měl na očích můj poslední obraz: Renée Néré v černých šatech u krku otevřených, s růžovými tvářemi a s živým okem… Přijde a najde šestatřicetiletou ženu v cestovním kostýmu, o níž říkají: „I hrome, ta nevypadá na svá léta,“ ale přitom uvádějí přibližný rok narození.

Jeho šedé oči mne trpělivě zkoumají, jako by hledaly zmizelou skvělost. Ani láska by v těch očích nezažehla ušlechtilé světlo pohledu Maxova, který mne miloval ještě více, když jsem byla popleněna našimi drsnými hrami, bez pudru, s otřelým nosem a se stopami polibků a zubů na tvářích…

Jan si přichystal hned k našemu příchodu hezký neupřímný úsměv muže, který se chce zároveň líbiti i dojíti odpuštění, a spustil proud veselých slov a výkladů: May se vrací do Paříže, ale Jan odbočil do Lausanne koupit člun, „hleďte, tady je fotografie, hezká plachetnička, viďte?“. Na mnoho jsem se nezmohla, řekla jsem neobratné slovo: „Už se tedy nehněváte s May?“

„Hněvat? To by mne hrozně mrzelo! Hněvat se s May? Chudáček, už se dost natloukla světem, jede domů, do svého pařížského kurníčku…“

To všecko mluvil neobyčejně nenuceně, skoro otcovsky starostlivě o May, jako by byla po nemoci; okázale, ale v každé větě vyslovil její jméno, aby mně ji ukázal, aby ji uvedl narážkou: „May je stále s námi, nejsme sami, neděláme nic nedovoleného – radujme se v nevinnosti, a hlavně, hlavně se nebojte, neutíkejte!“

Jeho připravená horlivost rychle poklesla. Teď se musím chránit! Jeho pozornost ke mně neochabla, ale projevuje se s nepřípustným důrazem – ano, neměla bych to připustit…

Čelím mu, jak mohu. Můj pohled hledá a nalézá kazy v tom krásném mužském obličeji: vystouplé lícní kosti, příliš široké na jemnou bradu, trochu kalmucké, býčí kořen nosu a na okraji bohatých, skoro černých vlasů vidím dnes zřetelně modrý vyholený proužek, jenž má diskrétně zveličovati a ušlechťovati čelo… To ostatní jen přelétnu a vyhnu se plným ústům s jemnými koutky a očím, jež jsou zářivější než mé, protože jsou vlhčí. Podle malých oblých uší a podle krátkých jako opilovaných dolejších předních zubů usuzuji: „Degenerace!“ A přitom závidím tomu „degenerovanému“ jeho krásné bledé chřípí bez červenosti a bez černých teček, jehož křídla srostla s obličejem dokonale jemným zářezem.

Vypadá – přeháním, ale nemýlím se – vypadá vznešeně, když mlčí, ale úsměv a řeč ho činí všedním, a jsem přesvědčena, že má takovou masku zlé veselosti, takový smích na celé kolo, jakým přivyknou někteří muži ve společnosti lehkých žen.

… prudce sklapne pouzdro na cigarety, jako by chtěl ukončiti naši vzájemnou kritickou prohlídku; vstávám. Jan také vstává, můj pohyb v něm zase oživil na chvilku uspaný pud po číhání a pronásledování.

„Kam jdete?“

„Ale… vrátím se.“

„Kampak?“

„Nejprve do Ženevy, potom do Paříže.“

„Dobrá myšlenka… Což… napřed malou projížďku autem?“

„Děkuji. Cesta podle jezera je hrozně nudná.“

„Výlet plachetnicí?“

„Kterou? Tou, co kupujete?“

„N… ne. Je to hezká zdejší lodička, jaké dávají na pohlednice, tam u přístavního můstku.“

Váhám, pak souhlasím – ne že bych zvlášť toužila po projížďce loďkou. Ale od chvíle, co jsem v Ouchy, mám zkažený den, tíží mne neúspěch, chyba ve hře, hloupá cesta – snad by se to ještě dalo zahnati, na příklad rychlým pohybem a nevím jak ještě. Také nevím, co jsem tu hledala, ale vím velmi dobře, že jsem to nenašla a že snad je mi třeba okamžiku, slova, krátkého odpočinku na hladké vodě, abych odjela upokojena.

Vzdalujeme se od břehu a plachta ještě nejistá slabě pleská a dlouho se nenapíná a nenaklání… Masseau zůstal na břehu. Chtěl skočiti do loďky a spadl na kraj do vody, teče z něho jako z mokrého deštníku a křičí rozkazy jako korzár:

„Vytáhněte plachtu! Pozor na rohy venku! Táhněte dozadu! Kotvu napravo! Uvažte provazy…!“

Ani se nesmějeme a náš lodník, kterému pomáhá bosý chlapec, dívá se při práci na „blázna“ s nevšímavou, nemluvnou zdvořilostí dobrého Helvéta, zvyklého rozmarům a potrhlostem cestujících.

„Masseau nastydne,“ prohodím, abych něco řekla.

„Oh, to nic není,“ říká na to Jan roztržitě omluvným tónem, jako kdybych mu byla šlápla na nohu.

„Jak, to nic není? Ten člověk přece není váš!“

„Právě proto. Kdyby byl můj, mrzelo by mne, že dostane rýmu.“

„Dobrá povaha, opravdu.“

„Dosti dobrá, aby půjčila plášť lehce oblečené ženě. Vezměte si jej, nemohu se na vás dívat.“

Pravda, pociťovala jsem, že blednu, protože vítr rozhoupal člun, jenž se mu vzdává v šumu napjaté plachty a v příjemném vrzání nakloněného trupu. Je mi chladno a zapínám se do nepromokavého pláště Janova; je z něho cítit kaučuk, tabák a parfém, jenž není Mayin.

„Ale jezerní nemoc nemáte?“

Směji se, bradu mám zabořenu ve vyhrnutém límci, jenž škrábe jako rohožka.

„Ne, ne! Jenom jsem v noci málo spala a od rána jsem si neodpočinula, a tak…“

„Ovšem, ubohá…“

Více neřekne, najednou mu došla řeč, když má cítit s druhým. Vzpomínám si, jak jednou ošetřoval nemocnou May, vypadal uraženě a rukama se mstil na polštářích a na šálku s nějakým odvarem, byla v tom zuřivá neobratnost. Nikdy jsem si na to ani nevzpomněla a ani jsem netušila, že si to pamatuji. Ten obraz vyvstal věrný a neporušený, protože Jan řekl: „Ovšem, ubohá…“

„Zato vy budete nyní mrznout, Jene?“

„Mně je dobře, děkuji.“

Kdybych byla spustila jako May: „Drahý příteli, nemyslíte, že mráz uškodí vaší fatální kráse, když jste jen tak v kabátě?“, byl by Jan odpověděl týmž způsobem a ne suchým, rozpačitým „děkuji“. Obyčejná pozornost, prostě projevená, „vrhla chlad“ mezi nás, docela neobrazně. A právě nyní, kdy by nás mělo sbližovati, co tak přirozeně učinil jako muž na mou ochranu, mám chuť říkati mu „pane“.

Chudobnost loďky – tvrdá lávka, zmáčená podlaha – také působí, že pociťujeme stísněnost, a v mé paměti se řadí ke chvílím z mého života, než jsem se toulala světem, ke vzpomínkám na změnu bytu, na trapné zařizování mezi novými stěnami a na nábytek, jejž už nepoznávám. Ať dělám, co dělám, nemohu zahladiti ten dojem novoty, těžkého začátku…

Podle loďky ubíhá voda dvěma tenkými vlnivými pruhy, bledězelená a velmi čistá; na mou studenou ruku je skoro vlažná…

„Proč si všechny ženy smáčejí ruku ve vodě, když jsou v loďce?“ ptá se Jan.

Krčím rameny.

„Nevím. Myslím, že v určitou chvíli všechny ženy dělají totéž; před zrcadlem nebo u jasné vody, když vidí jemný květ, látku nebo ovoce, podléhají věčně stejnému dvojímu pokušení: zdobiti se, což znamená nabízeti se, a dotýkati se, což je tolik jako vzíti.“

„Všechny ženy – to je mnoho žen…“

„Ne tolik, jak se myslí.“

„Více však, než říkáte vy, múzo falešné pokory…“

„Falešné…“

„Ano, ano. Nelíbí se mi u vás, že mluvíte o ženách s pohrdavým soucitem jako o ubohém pronárodu, který není ani složitý, ani zajímavý, a na dotvrzenou dodáváte: ‚Já to znám, já, která jsem jako všechny ostatní…‘ A rozumí se, naivní posluchač si činí závěr, že nejste podobna žádné jiné…“

„Ale, Jene…“

„… a když zevšeobecňujete jako prve, není to ze skromnosti ani z přesvědčení, nýbrž z lenosti a z vypočítavosti, abyste dosáhla největšího účinku s nejmenší námahou.“

„Ale, Jene…“

„A když mi budete odpovídat, odpovíte-li, omezíte se na několik vtipných, laciných slov, ale podivuhodně zdůrazněných pohledem, jenž je stokrát vyváží. Neboť váš trik – dovolte mi ten výraz – váš vlastní trik je mlčení, klopení očí, skrytý úsměv, podávání ruky, jež ucouvne – samé ryze mimické prostředky, drahá přítelkyně, ryze mimické…! Bože, to je mi teplo! Dobře jsem věděl, že nebudu potřebovat svrchníku. A teď mne můžete zdrtit povýšeným mlčením, z toho, co jsem řekl, neslevím nic.“

„Ale, Jene, naopak…! Poslouchám, žasnu – a dokonce se vám podivuji. Co jste řekl, není vůbec hloupé!“

„A vy neskrýváte svůj úžas: ‚To je zázrak! On mluví, on přemýšlí! To je rozkoš, ten mě pocuchal!‘“

Místo je neobvyklé pro takový rozhovor, první a snad jediný, neboť Jan zašel příliš daleko při „zevšeobecňování“, dále, než směl, neboť už mluvil o rozkoši, jakou mám z toho, že mě pocuchal. Je větší a větší vítr, do naší kocábky někdy skočí hřebeny vln, a na dně bárky šplíchá louže vody a máčí mi okraj sukně. Ale rozehřátý Jan nastavuje tváře jemné mlze a olizuje si ze rtů vodu bez chuti, jež na nás stříká. Tam za námi na pevnině věž v Ouchy je tak malá… Chtěla bych se vrátit, neboť se cítím trochu nemocna, bolí mě v kříži, mám těžkou hlavu, jež nestačí na toho statného chlapíka, který se tu pyšní v rozepjatém kabátě. Neosmělím se to říci.

Nemoc je milosrdná ke krásným zvířatům a k mladým bytostem a jenom je nečiní ošklivými. May se nestyděla přiznat: „Děti, já mám koliku, že jsem celá zkroucená.“ Nebo: „Oznamuji obecenstvu, že se mi chce blít.“ A i při tom jí zůstal jakýsi cynický půvab, docela ne odpudivý – ještě vidím krásné ulekané oči s temnými kruhy a zelené tváře, jaké měla jednou v noci na flámu…

Opakuji mdle:

„To je zázrak! On mluví, on přemýšlí… Místo ‚zázrak‘ řekněme ‚překvapen‘ a nemluvme již o tom…“

Pak se mi vrátí má zlomyslnost, a napodobím Jana – včerejšího Jana.

„Vlastně ta bouda, ten hotel Paradenia… – Čtyřicet koňských sil, to pro mě nic není, protože já musím jezdit rychle… – Číšníku, máte ještě tu loňskou skopovou à la Rothschild? – May, ty se mýlíš, kamarádíčku, tahle ženská není milenka Vránova, to je Kavkova bývalá, ta, které se říkalo stará karoserie, poznávám její náhrdelník a záhyby pod bradou…“

Citlivé chřípí Janovo se lehce chvěje, ale jeho šedé, jako jezero zelenavé oči se smějí.

„Nu což? Když cestuji, snažím se mluvit, jak se kde mluví. Jako jiní mluví po černošsku, já mluvím tři čtvrti roku řečí holek, Židů a hýřilů. Ale mateřskou řeč mám taky. A jsou místa, kde ji najdu bez hledání – ano, hošku, vrátíme se, máte toho dost, že? – Půvabná místa, kde nikdo neví, kdo jsem, která se zavrou, jak se blížím, poznám však podle jednoho slova, že jsou moje, a jdu tam pomalu, pomalu, rozumíte? Jako po známé cestě, kterou jsem nechal zarůsti trním…“

10

Když jsem byla malá, vodili mne jen málokdy do divadla nebo do cirkusu. Ale jak nastávala noc, byla jsem nervózní, měla jsem studené ruce a nevečeřela jsem. Prudká divadelní světla a první závan hudby na mne působily tak mocně, že jsem zpočátku nic neviděla a jen jsem se hleděla ubrániti slzám, neboť mi bylo zuřivě do pláče a v slzách bylo tolik blaženosti.

Zůstala-li mi z dětství vláda nad slzami, uchovala jsem si také schopnost vzrušení, jejíž sílu ani čas neumenšil. Jsou chvíle, kdy vzruší zvuk dokonalého orchestru, odraz měsíčního světla na lesklém zimostrázu a vavřínu a vůně země, v níž dřímá léto s bouřkou. Jsou chvíle pokleslosti, kdy dávné letmé zrakové vzpomínky, kontrasty světla a stínu dovedou otevříti srdce odříkající se lásky. Tak teplé růžové světlo ozářeného okna v tmavém domě, ten obdélník jasu, prodloužený venku do pískové aleje nebo prosívaný černým listovím, pro mne znamená lásku, bezpečnou lásku, krb, vzácnou a volnou samotu…

Teplý a vyzdobený světelný sál, když přicházím z chladné noci, neoslňuje mne pouze fyzicky, hned je ve mně plno záře ze silné rozkoše neklidu a očekávání, z rozkoše jako při dostaveníčku. Trvá to jen krátce, neboť nikdy nikoho nečekám; nikdy však to netrvá tak dlouho jako dnes večer. Od té chvíle, co jsme my tři zasedli ke stolu na zářící verandě, jsem zimničně veselá, musím se usmívat a zatínat zuby. Zdá se, že mne opouštějí síly, po odpočinku však netoužím. Také myslím, že můj stav závisí jen na mně, a kdyby na místě muže sedícího proti mně seděl jiný, nic by se nezměnilo. Zdá se mi – a zároveň vím, že to není pravda. Vím, že má bledost, má únava, lehké poruchy chuti a hmatu – chlazené šampaňské mi připadá vlažné a vidlička mne mrazí v prstech – jsou velmi významné příznaky a nikoli nahodilé. Jsou to výsledky nevyslovené mocné touhy, která se snad vysílí, ale zatím mne hubí.

Nemohu se cítiti pokořena, vidím-li naproti sobě tak silného protivníka s bílým výstřihem smokingu, s hladkou bradou a hebkými vlasy, s očima světlejšíma než pleť, jež ho dělají mladším a vzbuzují představu svěžesti a rozkvětu. On se dnes večer nastrojil, kdežto já jsem si musela nechati svůj cestovní kostým, pomačkanou gázovou náprsenku a čapku s dvěma směšnými křídly. Druhý protějšek Janův je Masseau, nijaký a zimomřivý, uzavřený do snů, o nichž nemluví, a mně je vítáno, že nejsem, sama mezi dvěma muži, zářivým středem společnosti. Bylo tak jednoduché jeti před večeří zpět do Ženevy… Ale nechtěla jsem.

Jana těší má přítomnost, ví, co znamená, a chvílemi koketuje trochu jako lehké ženy. Kouří, opíraje loket o stůl, a vystrkuje útlý malíček, mnohem kratší než prsteník. Sahá si prstem mezi límec a ohryzek, aby obrátil pozornost na svůj svěží krk, a když se zasměje, prodlužuje smích ve psí grimasu s ohrnutým rtem, aby bylo viděti zuby.

Ty způsoby, jimž se naučil u žen a napodobí je, ani mne neurážejí. Pocházím z prostředí, v němž se mužská krása i ženská krása hodnotí stejně, v němž se týmiž slovy oceňuje podivuhodná noha, úzké půvabné boky krásného gymnasty i plastika akrobatky nebo tanečnice. Ve svém dřívějším životě, ač jsem chodila málo do společnosti bez přídavného jména, mohla jsem pozorovati, že čím se chtějí líbiti, je stejné u mužů jako u žen, o nic diskrétnější. Nechávám tedy Jana, ať se přede mnou ukazuje jako kůň na kolotoči, ať vypíná prsa, ať hraje očima i zuby, a chráním se, abych ho nezarazila ironickým slovem nebo pohledem, jenž soudí. Poskytuje mi podívanou, v níž není nic nepříjemného, a je to od něho poctivé, jako bylo poctivé, že mi ani v Nizze ani před chvílí na loďce nemluvil o lásce.

Poctivé – řekněme vkusné, nebo aspoň obratné. „Miluji vás,“ říkal mi Max od první chvíle. A v jeho ústech to veliké svrchované slovo vypadalo docela prostě. I kdyby je byl vyslovil, když jedl nebo když si utíral nos, nebyla bych se smála, ani bych nebyla žasla. Ale Jan…! Stačí si představiti, jak by zabručel vyznání, a už cítím nedůvěru, uražené překvapení vůči „cizímu“. Leckdy jsem viděla, že se choval jako špatně vychovaný člověk, nikdy však neobratně.

Brzy bylo po večeři – jedli jsme jen my v poloprázdném hotelu. Zvyk býti pospolu i mimo čas jídla nám všem zároveň klade na rty touž otázku: „Co budeme dělat?“ A já hned začnu:

„Oh, Jene, já mohu dělat jedinou věc, vrátit se prvním vlakem do Ženevy!“

„Vrátit se? Zase?“ Jeho šedé oči ztvrdly. „Dnes ráno vás Masseau zastal připravenu vrátit se do Paříže; po obědě se chcete vrátit do Ženevy; z loďky se chcete vrátit do hotelu; a teď večer to začíná znovu! Ostatně uvidíme… Masseau, nemáte u sebe jízdní řád?“

„Vždycky,“ říká Masseau. „Lausanne… Lausanne… Ah, tu je. Lausanne 19 hod. 23, už je pozdě. Lausanne 21 hod. 7 a v Ženevě budete k půlnoci. Nebo ještě výhodnější vlak, který vyjíždí přesně v 22 hodin a za tři čtvrti hodiny přijede do Ženevy.“

„Za tři čtvrti hodiny!!!“

Podívám se nedůvěřivě blíže a vidím, že Masseau improvizuje z listu, má v ruce malý jízdní řád Západní státní dráhy.

„Masseaue…! Tomuhle říkáte švýcarský jízdní řád?“

„Pro vás je to až dost dobré,“ říká klidně Masseau. „Neboť jedno z dvo… Aj…! Buď se vrátíte do Ženevy, nebo se tam nevrátíte. Ale vy se nevrátíte. Tento hotel se vyrovná ženevskému a… Co? Chybí vám nejnutnější věci? Mám někde ve svém kufru v rohu jemné růžové mýdlo ukradené v lázních, plave na vodě…“

„Já mám,“ spěchá Jan, „noční košile z indického hedvábí s bílými proužky na fialovém a na zeleném, a slaměné sandály…“

„Já,“ předhání se Masseau, „mám skvostnou hnědou vestu, vlněnou, pletenou, a flanelový pás, jaký na světě nenajdete, hřeje v kříži. To všecko je vaše, čárka, ráčíte-li, tečka. Stačí jen, když přidáte, co máte v ruční taštičce, ano, právě v téhle, do té by se vešlo pečené jehně. A když člověk umí cestovat jako vy…“

Vím lépe než on, že mám v ruční tašce „čeho třeba“. Už mi není pětadvacet let, abych se někam pouštěla bez pudrovadla… Debata netrvá dlouho, brzo ustoupím, aby můj souhlas nevypadal tak důležitě, a ptám se Jana:

„Co budeme dělat, řekněte, co budeme dělat?“

Zahlédnu se v zrcadle, utahaná, bez barvy, ústa mám spálena horečkou a líčidlem. Bojím se, aby se Jan nade mnou neslitoval a neradil mi odpočinek – ne, ne, nemohu se odhodlati, abych tak skončila dnešní den, nechci!

„Oh, Jene, nahoře v Lausanne je šantán, kde jsem hrála před dvěma roky, ohavná zakouřená místnost, politá pivem, kde je biograf, žalostné blondýny, zpěváci dvacátého řádu a…“

„Zavřeno,“ přeruší mě Masseau. „V konkurzu.“

„Našel jste to v jízdním řádu Západní státní dráhy?“ ptám se suše.

„Nikoliv. Jízdní řád Západní státní dráhy je dobrá knížka, ale v jistém směru neúplná. Musel jsem se obrátit na vrátného v hotelu.“

Zase něco čmárá do malého černého zápisníku, pravé rameno má výš, v klasické póze písaře, pokřiveného dlouhým zvykem. Je mu viděti jen drobný nos, chorobně stlačený, lebku s řídkými hladkými vlasy, dlouhými jako seno. Je to starý ďábel…! Satan, venkovský notář s koňským kopytem v hranatém střevíci, který čachruje s podezřelými zámky… Jeho pazour, jenž drží plnicí pero jako krab, chvíli jako by mi přál, chvíli jako by nepřál…

„Tedy, Jene, co budeme dělat, když…?“

„Pst!“ zarazí mne Masseau.

„Co zas?“

Masseau zdvihne prst do výšky, rozevře očka a mžourá do zahrady.

„Prší.“

Slyším, jak náhlý liják bije na verandu, a můj hněv se obrací proti Masseauovi.

„To jste udělal schválně!“

Janův smích mi naznačuje, že jsem řekla něco směšného, ale já se hněvám, jako bych byla osobně uražena.

„Když je to takové, půjdu spat. Masseaue, objednejte mi pokoj, je to vaše povinnost!“

Odejde, a teprve teď mě napadá, že jsem s ním mluvila jako se sloužícím, a ne jako s ochotným přítelem.

„Taky jsem si to mohla obstarat sama…“

„I jen ho nechte,“ říká Jan, „baví ho to…“

Polovinu světel na verandě zhasili, a nešetrný ten pokyn nás nutí jíti do haly, krytého dvora bývalého hradu, kde se mezi kameny uchytily pelargonie a kapradiny; anglický nábytek vypadá titěrně v těch mohutných zdech.

Stoupnu si k psacímu stolu a opírám se o něj nedbale loktem; Jan zpola sedí, zpola stojí u křesla, neboť tu dlouho nezůstaneme. Dělám, jako bych neviděla, že je v hale chladno a pusto a že skoupé světlo nám vyčítá, proč jsme ještě vzhůru. Stojím tu, a Jan se nehýbá. A v našich obličejích se zračí pevné odhodlání: tento nekonečný den, vysilující, otrávený zamlčováním, všedními řečmi, prázdný, ponižující, neboť já v něm hraji úlohu té, která přišla a vydala se na cestu za mužem, tento den se musí skončiti slovem, skutkem, jež jej zpečetí – anebo škrtnou. Teď bych se spokojila málem. Stačila by mi neupřímná důvěrnost, řeč plná vytáček a vyhýbavých obratů „nevím, smýšlíte-li jako já…“, „já jsem vždy byl takový“, „nemusím se na vás dlouho dívat, abych věděl, že…“

Nic však nepřichází, ani slovo, ani skutek. Jen nervózní zívání a hloupé poznámky o anglickém nábytku.

Stydím se za něho, za muže, který sedí jako amazonka ze strany na křesle a houpá nohou, dívaje se na svou lakovou botku a na mřížkování hedvábné ponožky.

Stydím se za sebe, která čekám a cítím, že se blíží rozčilující okamžik, kdy zjevné očekávání bude míti sílu němého vybídnutí, skoro vyzvání. Hnusím se sobě a hnusí se mi Jan. A přece neodejdu, směji se a poslouchám. Pohlédnu na sedícího Jana, na dveře, jimiž má přijíti Masseau, na hodiny – ještě pět minut a odejdu – ještě jednou pět minut, ale to jsou už poslední…

„To je jako já; pamatuji se, že mi můj manžel jednou dal holandský nábytek; měla jsem jako všichni druzí ‚první holandský nábytek v Paříži‘; toho neslohového nábytku se člověk hnedle nabaží…“

„Až se já budu doopravdy zařizovat, takový svéráz bych připustil v kuřárně, v toaletním pokoji…“

„V kuchyni…“

„Ještě v kuchyni…“

Vstal, spíše to cítím, než vidím, neboť jsem prohlížela nějakou revue. Stojí za mnou, celá má záda jsou na číhané.

„V kuchyni se dají dělat hezké věci; kuchyni vždycky zkazí kuchařka…“

Měl ruce v kapsách, slyším, jak je vytahuje.

„A přece si, Jene, vzpomínám, že na cestách po Anglii jsem se v prostičkém venkovském sídle podivovala půvabnému obleku služek: modrý plátěný do kuchyně a růžový…“

Oběma volnýma rukama mě Jan pevně uchopil za lokty, že má šíje hned poznala, oč jde, a naklání se kupředu – pohyb, jímž možno uniknouti, chceme-li, ale také výhodně odkrýti místo pro polibek… Dobrý, vřelý polibek, ne příliš ostrý, dlouhý, klidný, jenž trvá do sytosti a po prvním hlubokém zamražení přináší mdlobné blaho… Dobrý, jistý polibek, dobře daný, dobře přijatý, jenž neporuší rovnováhu našich těl, při němž mám zavřené oči, ústa stisknuta a při němž tiše vzdychám úlevou: „Ah, jak mi je dobře…“

„… a růžový pro službu v pokojích.“

„Roztomilé,“ ozve se nato hlas Janův, o poznání tišší než prve. „Asi jako plněné bonbony. Ajta, náš Masseau v celé figuře. A co ten pokoj, Masseaue?“

Masseau si mne ruce a dívá se na nás upřeně, jako by očekával nějaký zvláštní objev… Není, co by objevoval. Jsme docela klidni jako dříve a já už nemám v obličeji mrzutý výraz. Jan protahuje ramena – ale to může býti známka ospalosti.

To je také z touhy po spaní, když spěchám dáti svým druhům dobrou noc a usmívám se nepřítomně, podávajíc jim malátnou ospalou ruku…

11

Tomuhle se říká vlézti vlkovi do huby. Budiž. Zůstanu, kde jsem. Není tam špatně a já jsem tu zatím tak klidná, jako by mne byl vlk sežral. Jan…? Jan je ve svém pokoji o poschodí níže. Nebo se snad prochází podle jezera, protože už neprší. Ať si je, kde chce. Snad na něj myslím dnes večer méně, než jsem myslela ráno, než v minulých dnech.

Zavřela jsem se s povzdechem ve své světnici, která je samé okno, nahoře ve věži. Gotické korouhve, malované na zdech a na stropě, vypravují o původu starého hradu Ouchy, ale já si více všímám toaletního pokoje a kouřící vody, jak padá do vany.

Den, jenž se skončil, zbavil mne sil a já se bráním těm patnácti hodinám mravního napětí, úzkosti a vydrážděné koketnosti. Vydrážděné? Toho tak bylo třeba! Můj starý lyrismus chtěl opěvovati lásku nebo ji potupiti… Jde věru o lásku! Oddechněme si a pusťme se hezky obezřele, abychom se vyhnuli chtivosti, do toho, co znám nejméně: do krátkého dobrodružství. Jsou pro ně také jiná slova, těch však neužívám, protože jsou sprostá; ztratilo, chudinka, na kráse. Nalézám jen ubohé věty, trochu drsné, jaké se říkají dítěti, když se spálí, hraje-li si se zápalkami, nebo když utíká a upadne: „Nu tak, jsi spokojeno? Máš, co jsi chtělo? Dalo ti to práci, než jsi to našlo. Ale konec vše napraví…“

Dole je slyšeti kroky. Je to Jan nebo Masseau nebo někdo jiný. Při pomyšlení, že by Jan mohl přijíti nahoru a zaklepati u mne na dveře, ani nepozvednu svou skloněnou hlavu. Není to nečitelnost – nikoli, nikoli, daleko ne… Jaká však podivná rezignace! Jedno políbení, a pak je všechno prosté, milé, povrchní a přihlouplé. Jedno políbení – a duch, který se chtěl vznésti, klesne jako oblak mušek v létě pod prvními těžkými kapkami bouřky. Také nebylo nic vyslovenějšího než to němé políbení. Ani slova lásky, ani vzdechu prosby, ani nezašeptal mé jméno, nic než políbení dané zrádně zezadu a přijaté s blaženou neupřímností. Ani mi nepřekáželo doříci všední frázi; ani jsem se mu nebránila, ani neděkovala. A jak také Jan hned pak na ně chtěl zapomenouti! Naše počestná těla se chvěla společně a při příštím dotyku se na to rozpomenou, kdežto naše duše se ještě budou zavírati v témže neupřímném pohodlném mlčení. Janovo mlčení znamená:

„Buďte klidna, jedná se o rozkoš, o rozkoš a zase o rozkoš. Chraňme se dávati si více.“ A mé mlčení na to říká:

„Je ještě něco více? Ani mi to nenapadlo. Buďte však kliden, na to myslit nebudu.“

Proč by v našem chování nebylo aspoň tolik jemnosti jako cynismu? Ať Jan šetří i své volnosti i mé nedůvěřivé nezávislosti; tím spíše, když ví, co chci dáti a co ne: „Také vy buďte bez starosti, nechci býti větším břemenem vaší budoucnosti než vašemu náručí a také ne déle…“ Pochopí, a bude-li třeba, řeknu mu to – ale nebude třeba. Doufám, že se nebudeme pouštěti do „dlouhých rozhovorů o lásce“, do všedních studentských důvěrností. Právě naše povýšené mlčení dodává ceny našemu rychlému dobrodružství. Mlčme ještě. Nesmíme, nemůžeme mluviti o minulosti; minulost je malá zrazená May a více malých May před ní; minulost je želený a obávaný Max, solidní, bez poskvrny, jako krásná neproniknutelná hradba… Nesmíme mluviti o budoucnosti; mluviti o budoucnosti znamená mluviti o lásce, oh, mlčme ještě…

… odpočívám a všem mým údům se ulevilo. Jako bych naráz byla přestala myslet. Mám pocit, že jsem dopodrobna vypracovala nějaký plán, postup blízkého neodvratného obřadu. Snad usnu hned, nespěchám však. K čemu je hluboký slepý spánek? Má strnulá víčka se ani nezavrou, a již po tmavomodré ploše oken přebíhají drobné výjevy polosnění. Ty barevné obrazy jsou útěchou mých nepokojných nocí, rozkoší a potěšením mých nocí klidných. Známé nebo smyšlené krajiny, málo živých postav; tak rozmanité osvětlení, přicházející z tak bájných hvězd, že jejich jas nebo chmurná tajemnost mne činí pyšnou, jako bych je sama malovala; to je vše – to stačí…

Skutečně také usínám; pokouší se o mne opravdový spánek, opravdový sen, řádný sen, pravděpodobný, ohraničený sen, druhý život. Bráním se, neboť znám svou bezmocnost vůči tajemné říši a jejím truchlivým představitelům z pokojného zástupu nebožtíků, dávno zemřelých přátel a zapomenutých dětí, které si hrávaly se mnou. Mí nedávní přátelé a společníci mého nynějšího života nesestupují do těch hlubin. Bráním se, chci zůstati u svých lehkých výjevů z tohoto světa, jež si podle libosti vyvolávám na modré ploše oken. Jene…!

Slyšel i to tiché volání. Přišel, stojí na bílé terase nad holou zahradou hotelu; já jsem však ztratila klíč k jeho tváři a k jeho pohybům a už se v nich nevyznám… Ve své dokonalosti je pro mne kýmsi neznámým. Jde za mnou a zmizí, když se obrátím, ale pozoruji, že si přeje, abych ho zahlédla. Kmitl se na cestě v parku, po které kráčím – u mých tváří visí květy černého bezu a polámané růžové klasy tamaryšků, jako by je bylo okusovalo nějaké velké zvíře.

Kam se ukryje v tom kruhovém průseku, posypaném žlutým pískem? Nemůže se schovat nikam jinam, leda za nízké vonné zimostrázy, jež jsou na slunci černé. Ale on se schoval do mého stínu jako ti neodbytní psi, kteří se pletou pánovi pod nohy. Jde, kam se hne můj stín, a s odpornou dotěrností se baví a hraje si, chce položiti svůj stín na můj…

Pojďme! Neprchám, ale pohání mne sen, který se nezadržitelně rozvíjí. Slyšíš, ty neznámý? Já neprchám. Můj útěk by pro tebe znamenal vítězství. Jde dále, do pokoje, který je můj jako všechny pokoje ve všech hotelech, a tam ty nevejdeš… Před otevřeným oknem, jež zaplňuje šedé azurové moře, vidím stoupati modřejší dým tvých cigaret. Nahnu-li se z okna, zase zmizíš a ve vzduchu zbude po tobě dým a vůně… V knoflíkové dírce máš květ heliotropu. Nevidím ho, poznávám jeho vůni.

Pojďme! Sen neví, jak dlouho potrvá, bojí se však vlastní křehkosti a spěchá k logickému konci, o němž může rozhodnouti zapraskání podlahy, myší škrabot nebo otřes nervů. Pojďme, ať cítím, že mne štveš, ne jako obratný pytlák, nýbrž jako divoké hladové zvíře, ženoucí se za kořistí! Ah, ty se pro mne ani nenamáháš… Býti krásný je také jakási strategie.

Jsi krásný, a já nevím, kdo jsi. Nezbytně ses vynořil v té horké krajině, které jsi chyběl. Doplňuješ krajinu, kterou stvořil můj sen, stejně jako topol pnoucí se na pahorku, stejně jako fialová skála, jako zelená vlna, jež při nárazu na ni vzplane do běla. Žádáš více? To je dosti, neboť v tobě není vtělena ani bolest, ani láska, a již tvá tvář, tvůj pohled, tvá dráždivá trpnost ukazují, kam náležíš…

Nevím, kdo jsi, a přece tě urážím a tykám ti, ty neznámý! Hleď, tvůj stín roste v aleji vedle mého. Předejdeš mne, slyším tvé ospalé dlouhé kroky, znějící tiše jako šum těžkých sametových tlap… Předejdi mne, jdi napřed, ať můj pohled sestoupí z tvé ostříhané šíje, modrající se černými vlasy, k tvým holým zavřeným vyhrůžným rukám… Pojďme, pojď se mnou, jdi přede mnou, nemluv… Proč nejsi němý, krásný stíne…? Obklop mne, pospěšme si spolu ke konci snu, jen na mne nemluv.

Využij složitého parku, zářícího bílým sluncem a rudými květy, využij mdlé neúprosné hudby, jež přichází z neznáma a tíží vánek. Dokaž býti arabeskou v dekoraci jen na několik okamžiků, jež neměříme ani ty, ani já.

Dávám si s tebou dostaveníčko na této terase, za níž jest už jen moře a konec snu. Přijď tam pomalu a tak tiše, abych nevěděla, jaká vzdálenost nás dělí, tak tiše, aby nebylo mezi námi místa, až bych chtěla zděšeně natahovat ruce a odstrkovat tě… Přijď, krásné úskalí na mé pokojné cestě, přijď, ať tě překročím – neboť vyhnouti se ti nechci.

12

„Ano, to bude Paříž,“ říká Jan.

Cípem záclony otírá okno a pátrá, co je venku. Noc mu vrací jen jeho obraz a já vidím dvě jeho podoby, jednu jasnou a druhou matnou; čelo na čele jako dva berani, kteří se chtějí trkati.

Zůstane tak a snad je rád, že si jeho unavené oči odpočinou, když je svěří samotné noci. Jsme syti cestování tváří v tvář.

S May to nebylo tak únavné; vzpomínám si, jak Jan spal v rohu vozu s ohnutou šíjí a s ústy pootevřenými; já jsem si stáhla závoj až na bradu a sbohem! A May, skrývajíc pravé oko pod střechou kamzičího klobouku, pražila cigaretu za cigaretou, muchlala noviny a pásla se na nás závistivým pohledem, bdělá jako sovička… Ale teď… Měli jsme dnes opravdu půvabné chvíle. V jídelním voze bylo tak příjemno hráti si na párek a na lístku společně hledati víno, jež by nás utěšilo po bretonské skopové kýtě, a tiše říkati Janovi s pokryteckou výčitkou:

„Netvařte se tak líbezně, nebo si budou myslet, že jsme se právě teď seznámili na chodbě!“

Jsme sami; dámu se skřipcem nepočítám, ani jejího buldočka, který si nechce lehnout a spí stoje s čumákem dopředu, budí se a zase usíná, jako dělávala Fossetka, má nebožka Fossetka. Řekla jsem Janovi:

„Kdybyste byl znal Fossetku…“

A vypravovala jsem mu trochu o tom psím géniovi. Když poslouchá krátké příběhy z mé minulosti, má zdvořilý, trpělivý výraz, trochu unuděný. Dobrá, budeme mlčet. Budeme mlčeti ještě lépe, zuřivě, vášnivě mlčeti…! Já pak jsem zpozorovala, že Jan, když mluví o své rodině nebo o sobě, má ve tváři zvláštní výraz.

Říká s důležitou ledabylostí: „Můj otec… můj strýc La Hourmette…,“ říká s nádechem laskavě nedbalým: „Bylo to onoho roku, kdy zemřela má dobrá matka,“ a dodává laškovně: „Každý svou matku tak trochu utrápí…!“

Byla bych mohla odpověděti: „Nikoli, já ne!“ jen proto, abych viděla jeho úžas, napjatou bradu a zježené obočí. „Lidi z varieté taky mají rodiče? Co to může být, panebože…!“ Zato každá narážka na May je přijímána bez nejmenších rozpaků, ochotně: „Tento týden ovšem budeme obědvati všichni tři společně?“

To ovšem se mi zdálo poněkud smělé a odpověděla jsem „složitým“ pohledem, takovým, do nichž prý mnoho vkládám, jak mi vyčítá Jan. Uvítal jej nikoli bez ironie.

„Výborně! Snad to není vůbec pohled ‚pro město‘, ale je výborný.“

Za dvanáct hodin jízdy se člověk poučí, i když mnoho nemluví. To pohrdání mým dřívějším povoláním, jež Jan neopomine dávati najevo, znamená, že na ně myslí, že by je chtěl smazati a že jeho milenecká starost sahá o něco dále než žádost příští noci…

Dvakráte náhle vstal, jako by chtěl zastaviti vlak a vystoupiti, pak si zase moudře sedl:

„Prosím vás za prominutí, cesta vlakem mne dělá zlým. V automobilu jsem roztomilý, ale vlak, to věznění, které…“

„… které nemá konce…“

„Tak jest, které nemá konce! Všude jinde by nám bylo lépe než zde. A hlavně vaše trpělivost, ta by dopálila svatého.“

„Víte, to je zvyk…“

„Ano, vím, vím! Jen zase nezačínejte písničku o svých zájezdech, nebo se stane neštěstí!“

Dala jsem se do smíchu, neboť jsem vzpomínala na Maxe, a již ráda klamu Jana, jedná-li se o původ mé veselosti… V jeho společnosti jistě nenajdu zalíbení v ctnosti.

A přec je dobře v tom voze, v němž je cítit loupané pomeranče, prach a čerstvé noviny. My však už toho máme dost. Naše vzájemná náklonnost nám nedovoluje ani dlouhých odpočinků beze slov, ani dlouhých rozhovorů, ani dlouhých zábav; projížďka v člunu mne vysilovala, jídla mi připadala nekonečná, a on nemůže snésti těch dvanáct hodin důvěrné samoty. Kdyby se nestyděl, řekl by: „Hrajme něco jiného!“

Vrtkavý poutníče, Neznámý z mého snu, vím, jaká hra by se ti líbila, a také na ni myslím…

13

„Je to pohodlnější,“ řekl Jan. Hle, slovo, jež vás dovede daleko. Pro mne je ovšem pohodlnější, nechám-li svůj lístek na zavazadla jeho sluhovi, aby dovezl mé kufry do hotelu Meurice. Vstoupiti do jeho automobilu a hned jeti po hladkém dláždění je pohodlnější než čekati na taxík… Vždycky je snadnější vzdáti se než se zdržeti…

A pak, nyní mé kufry jsou jen kufry a svěřím je komukoliv. Už s sebou nevozím tu drahocennou odřenou skřínku, jež skrývala divadelní kostýmy, poklad, o nějž jsme se s Braguem třásli úzkostí při každém příjezdu.

„Uvidíš, že ta nešťastná dráha zase někam zavezla náš kufr!“

Na dehtovaném plátně bylo viděti jeho vystouplá žebra jako na ubohém drožkářském koni; jeho rohy, jež jsme na společný náklad dali okovati, vzdorovaly zlomyslnosti nosičů i surovosti divadelních zřízenců, kteří skládají kufr, jako se „skládá“ nějaký panák – tak, že jej pustí po schodech dolů… Jeho bok, pestřící se nálepkami, vábil oko; otevřený vydechoval vůni naftalinu, barvené a přebarvované vlny a trochu zatuchlé kůže…

„Zavezete mě domů, viďte?“ řekl ještě Jan. „Předně to máte skoro na cestě, a pak uvidíme, zda May telefonovala, nebo psala… Máte-li žízeň, napijete se a budete moci u mne dostat ovoce, jež se vyrovná hotelovému…“

Když jsem mlčela, dodal ještě nedbale:

„Nezvu vás dnes večer, abyste si přišla prohlédnout byt, má bouda je daleko sympatičtější za denního světla!“

Vypadá neobyčejně veselý, prozpěvuje si. Shýbá se, zdvíhá se, každou chvíli projevuje radost z návratu, při níž mohu jen asistovati. Jindy, když jsme se vraceli ze zájezdu a blížili se k Paříži, Brague přešlapoval nedočkavě: „Ty mé staré hnízdo!“ I Fossetka, měla-li jsem ji s sebou, větřila předměstí, kýchala a dělala divy… Ale já… Snad nechcete, když se objeví hotel Meurice, abych byla dojata jako Bretonec, který se vrací ke své zvonici…? Zachvěla jsem se, když mne důvěrně po kamarádsku pleskl do kolena a ruka v rukavičce obemkla mou jako v Nizze.

„Co se vám stalo?“

„Nevím, mám radost. Miluji svou čtvrť. Jsem rád, že do ní jedu s vámi.“

„Znám vaši čtvrť. Bydlila jsem tam před… před lety.“

„Opravdu!“

Jeho přízvuk mne baví – kárá a nic se neptá. Vůz se zastavil, seskočím na zemi, nečekajíc na vyzvání; je v tom potřeba pohybovati se, vydechnouti, bezděčné odhodlání – zato tím více kompromitující – pokračovali ve společné cestě… Je tma, vlhko a mírno. Poznávám zdaleka noční zápach bulváru Berthierova, na němž procházející stáda zanechávají často teplý výdech stájí a ovčínů…

Jan bydlí v jednom z posledních menších domů bulváru. Jistě asi jsem jej kdysi navštívila, když jsem byla krátký čas vdána… Ano, tak se mi zdá… Úzké schodiště, jídelna po levé straně, salon po pravé… Ale na zdech je nyní světlý čaloun a zábradlí z leštěného dřeva, jež voní politurou.

„To je podivné, nevypadá to na obydlí muže!“

„A já jsem z toho udělal obydlí muže samotného. Když jsem chtěl ten dům zařídit pro May, řekla mi, kde jsem nabral tu drzost nabízet jí tuhle ‚boudu pro volavky‘. Menší dům už vůbec není v módě…“

„Oh! Oheň…!“

Krásně plápolající hranice dříví ozařuje místnost, kterou Jan otevřel. Můj výkřik byl tak živý a rozkošnický, že se Jan na mne tázavě dívá, vraští obočí a protahuje bradu, což dodává jeho úžasu příchuť výtky.

„Pravda, vy nemůžete pochopit… Ne, nerozsvěcujte elektrické světlo, je lépe vidět oheň… Nemůžete pochopit, že… máme skoro březen, viďte? Nuže, neviděla jsem už celý rok hořet dříví v krbu.“

„Žertujete?“

„Nežertuji. Kde jsem měla vidět? V pokojích pořádných hotelů není už ani kamen. Tedy…“

Umlkám z lenosti, z pocitu blaha, natahujíc ruce k plameni. Je to krásný ušlechtilý oheň, oheň svobodného muže, jehož sluha nehledí na vydání. V krbu velkolepě hučí; chvílemi oheň prskne, vyskočí černý oharek a hoří na mramoru jako zrnko kadidla, vydechuje pramínek kouře, jenž má chuť kreosotu a santalu.

Sedím na bobku na koberci; Jan odešel. Je tu salon? Ano, nebo kuřácký pokoj. V záři plamenů vidím hlazený nábytek, oblé nohy několika hezkých starých kusů, tmavou zeleň tkaných čalounů na stěně, bok modré vázy…

Ale nic se nevyrovná při mé únavě, při mé nesmělé odvaze ženy, která klesne a vidí se, jak klesá, nic se nevyrovná tomu ohni, k němuž se utíkám…

„Nechcete polštář…? Službu mám já, Viktor se ještě nevrátil z nádraží.“

Jan klade vedle mne mísu oranžů a hroznů.

„Zimní ovoce; je to chudá večeře, což? V láhvi je nějaké dezertní víno a čerstvá voda…“

„Oh, nevadí; ostatně hned odejdu…“

Vrhám na něj zdola nahoru pohled, jenž je jistě ubohý, on však dělá, jako by neviděl, a sedá si jako já, když si pečlivě vytáhl na kolenou kalhoty. Tančivá rudá záře působí, že vypadá ve tváři jako socha z pálené hlíny se stříbrnýma očima. Saje zrna hroznů a prázdné slupky hází s dětinskou vážností do ohně, a já mlsám šťávu načatého pomeranče. Pak si nalije sklenici vody, otře si ruce a udělá: „Ah!“ jako by chtěl říci: „Musíme se pro něco rozhodnout!“

A najednou mi napadá, že on snad je také nesmělý a nerozhodný, že jeho zdrželivost po onom políbení pochází spíše z rozpačitosti než z vypočítavosti… Právě v tu chvíli, kdy jsem užuž ztrácela rozvahu, vrátila mi ji spasitelná zlomyslnost. Opakuji po něm stejným hlasem: „Ah!“ a dodávám:

„Ten obrat pro přechod jsem hledala. Zcela přirozeně nás dovede k druhému, jenž zní: ‚Eh! Eh!‘ Což ve všech řečech znamená: ‚Už je půl hodiny po půlnoci!‘“

Hranice se rozpadla v řeřavé uhlíky; setmělo se, stříbrné oči planou jakousi černošskou divokostí a já již tolik nevěřím v plachost a bojácnost svého hostitele… Abych si dodala síly a abych v duchu snížila Jana, dovolávám se památky Maxovy, který byl tak oddaný při vší své síle a tak nezáludný i při útoku, že jsem se s ním nikdy nebála… Ihned však zaháním tu představu nevděčným odbytím: „Ah, nikoli, nech mě s pokojem, mám dost práce s tímhle.“

Tenhle si lehl na břicho, opírá se lokty o podlahu a hlavu má u mých kolen. Dívá se ke dveřím a šeptá, jako by mne nebyl slyšel:

„To je Viktor s kufry.“

„Tedy…“

„Tedy zůstaňte, kde jste. Co vám na tom záleží, že přišel Viktor se zavazadly? Když nezazvoním, sem nikdo nevkročí. Neodcházejte, nemáte-li totiž skutečně chuť jíti pryč.“

Ten přímý útok na mou upřímnost mne zarazil; hloupě mlčím. Ráda bych řekla pravdu, ale rozpadla se mi jako kupka sena, unášená proudem. Pravdu… kterou si vybrati. Přiznati se mu, že mne tu drží i jeho nejobyčejnější slovo? A že jsem při tom chladná i něžná, že mé smysly spí a že jsem docela jiná než včera večer? To všecko je pravda a nedá se říci…

Snad něco tuší, když mi hladí kotník skrz hedvábnou punčochu. Snad to ani nedělá z něžnosti, podobá se to spíše mechanickému pohybu, jako sledujeme prstem čáry vzorku na látce nebo na papíře…

„Řekněte,“ říká znovu, „řekněte, že máte chuť jíti pryč?“

Popolezl ještě blíže, položil mi bradu na nohy, jež mám křížem… Dívám se mu do očí a smutně odpovídám:

„Nemám.“

V krbu skomírá poslední plamen; lehl na růžové a tmavé uhlíky, jako by už nechtěl vstáti, pak ještě jednou vyrazí a šlehá… To je pravé osvětlení, jehož mi je třeba, mám-li hleděti tak zblízka na obličej skoro neznámého muže, jejž to světlo střídavě oddaluje a modeluje. Smutný přízvuk mého vyznání ho zarazil, že zůstal na zemi; hledal a nalezl něžný naléhavý tón:

„Tedy zůstanete?“

Malátným pohybem ruky ukazuji, že jsem v cizím pokoji, že jsem už tolik hodin v jedněch šatech, a pokouším se o žert:

„Poslyšte, Jene, víte, že při nejlepší nemravnosti, jaká je na světě možná…“

Rázem umlknu a šetřím sil, abych se vyprostila, neboť na mne začíná útočiti, ovíjí se okolo mne a mé paže jsou bezmocné. Je těžký, drží se mne pevně jako neodbytné býlí. Nemohu vstáti ani narovnati nohy, zápasím polo ležíc, opírajíc se jednou rukou, a tiše říkám:

„To je hloupé… Bože, jak je to hloupé!“

… až má sentimentální ženská prostota rozhořčeně zanaříká:

„Ani mne nemáte rád!“

Jan vstává, stále drže mé obě paže, a přísně se na mne dívá:

„A co vy?“

Pak se skloní a políbí mne jemně na ústa. Je to tak sladké po dvou minutách boje, že si dopřávám oddechu a lehám si na koberec. Jak jsou sladká ta nahá ústa, ty plné, pružné rty, jež se brání polibku, jež nutno drtiti, aby se přišlo k zubům… Chtěla bych tak zůstati na zemi, s bušícím srdcem v hrdle, zatímco růžový žár mne hřeje do tváře a ve dvou stříbrošedých očích nade mnou se obráží jeho záře… Jak je sladká ta chvíle zapomenutí: „Jsem zbavena trudu myšlení. Líbejte mne, ústa, pro něž jsem jen ústy!“ Ta ústa však jsou ústa nepřítele, z kterého polibek dělá divocha, a ten ví, že jsem podmaněna, a ničeho mne neušetří.

Je pyšný a přesvědčen o svém vítězství, barbarsky pohrdá všemi ohledy. Cuchá mi vlasy, sukni, jemné prádlo, všechno dohromady, jako by ani neměl kdy mne svléknouti… Šeptám zahanbeně: „Počkejte…“ Rozpínám špendlík, přezku, stuhu; ležím na koberci, podávám Janovi pružnou podušku svého trpícího těla, a když mezi mými ňadry spočine jeho čelo se shrnutými vlasy, jeho zavřené oči a pootevřená ústa – jsem nejšťastnější tvor na světě…

14

„Je ti dobře…?“

„Dobře.“

Klidně ležím na zádech a připadá mi, že jsem spadla na tu postel odkudsi z veliké výšky. Otevřeným oknem vniká svěží vzduch, záře zapadajícího slunce, a kdykoli jede mimo nákladní vůz nebo automobil, tančí po stropě odlesk vody ze sklenice… Trochu se mi točí hlava, protože mám čelo níže než krk, ale zůstávám v té poloze z lenosti i z vypočítavosti, neboť kromě obličeje jsem vidět celá.

Pocuchanými vlasy vidím jen strop a tančivý odlesk vody… Když jsem byla malá, dívávala jsem se tak na oblohu zpod žitných stébel, spletených nad mou hlavou…

Cítím vedle sebe pohyb nahé paže a šeptám:

„Nehýbej se, mně nepřekážíš.“

Paže mi podpírá šíji a já se poddávám, klesám k tělu, jež leží vedle mne, tisknu se na ně jako na polštář nebo na koberec… Už se ani nehnu a tiše se směji…

„Co je ti k smíchu?“ táže se nedbale Jan.

„Směji se, protože slyším každý tvůj pohyb. Natahoval jsi ruku ke stolku s ovocem a nemohl jsi tam dosáhnouti. Mrzutě jsi stáhl ruku zpět do postele… Či to není pravda?“

„Je. Ale pojď blíž ke mně, svezla jsi se doprostřed postele a já tě nevidím…“

Naříkám si jako raněná:

„Oh ne, oh ne, oh, prosím tě, budu jako rozlámaná, když se pohnu – čekej ještě…“

Mlčí a já zase rozkošnicky čekám, až budu dost silná.

Jak je to dlouho, co jsme byli spojeni na koberci u hasnoucího ohně? Den? Rok? Jeden jediný den, a mně to připadá tak dávno. Vrátila jsem se dnes, obědvala jsem s Janem a po obědě jsem s ním šla do jeho pokoje. Nezavřel okno, nespustil záclony. Jak jsem mu pomáhala! Tak dokonale, že naše objetí bylo jako předem umluvený přátelský zápas.

Nikdy jsem dosud nepoznala té inteligentní rozkoše těla, jež bez rozpaků uznává a přijímá svého pána a ochotně a štědře mu jde vstříc… Je to tak krásné, tak snadné, že se to ani nepodobá lásce.

Z pouhého doteku nahých kolen, z pouhého objetí pozorných paží jsem cítila, že se blíží vzácné chvíle, prosté všeho nebezpečenství. Jsem pyšná, že je mi stejně zavázán jako já jemu. Všecko bylo dokonalé; nechci, aby náš odpočinek mohl záviděti naší rozkoši; proto se pohodlně opírám o Jana a přitom se přesvědčuje má noha, že dlouhá, důvěřivá noha Janova spočívá vedle mé, aniž se přemáhá a zdvořile odtahuje…

Nemluvili jsme mnoho, ale co jsme si řekli, bylo nutné, milé a pravdivé. Řekl mi: „Jaká máš krásná ramena a jak jsi těžká a pevná, když tě zdvíhám!“

A já jsem se mu vyznala:

„Jak se ty ke mně hodíš! Máš kůži hladkou, suchou a teplou jako já…“

A zůstal vážný, když jsem mu řekla, že je krásný, a skromně mlčel…

Pohnula jsem se sotva znatelně, snažíc se doplniti si tahy toho obličeje, jenž mi unikl jako rozmarné slovo. Věru… po paměti bych mohla nakresliti nos a důlek v bradě, ústa – oh, ústa… Znám barvu očí a… Nikoli, celek mizí… já jsem jej… mám říci tu ohavnost? Já jsem jej zapomněla.

Zdvíhám se a sedám si v posteli a úzkostlivě se nakláním k Janovi, jako bych se opravdu bála, že ho už neznám… Výborně! Je takový, jak jsem věděla. Snad jsem ho dnes měla příliš blízko u svých očí, ústa na ústech, jeho tvrdý mladý nos na svém, a všechny jeho rysy se mi popletly…

„Proč se zase směješ?“

„Nesměji se, jen se protahuji, je mi dobře. Tvůj pokoj voní karafiáty. Jak jsi snědý na tom bílém prostěradle!“

Pyšně se ukazuje a nechá se pozorovat. Oblouk jeho víček působí, že když zavře oči, vypadá, jako by se usmíval. Lehce se dotýkám rukou všeho, co mne v tom obličeji vábí a znepokojuje: vyholeného proužku vlasů nad čelem, ženského rtu, mladého krku bez jediného záhybu… Je tak mlád. Po prvé myslím na jeho věk…

„To je jizva tady na skráni?“

„Ano, myslím…“

„A tady uprostřed na prsou, to je znaménko? Mateřské znaménko snad… Dovol, ať se podívám… Máš zelené žíly pod loktem i v zápěstí, zelené, zelené! Bože, to mě baví! A co ty?“

„Renée…“

„Copak?“

Dívám se na něj trochu udiveně, když vyslovuje mé jméno. Dříve jsem si toho nevšímala…

„Chceš vstávat, Renée?“

„Nechci, pročpak?“

Pod polštářem jsem měla šáteček s pudrem, přejedu si nos a tváře a to mi stačí.

„Pročpak…? Nechci se ani koupat, ani česat, ani jít ven. Chci jen míti tvé teplo, tvou vůni, chci tu spát a chci, abychom vstali, až se nasytíme. A ty, Jene?“

„Já také.“

Svalí se ke mně jako těžký oblý kmen a rameny i šíjí si hledá pohodlné místo. Zavře oči, a když myslí, že ho nevidím, zase je otevře, a mně se zdá, že mne ty krásné šedé oči volají, něco mi vyčítají…

„Jsi ospalý? Polož se sem.“

Kde jsou ty časy, kdy mě tak tížila mužská hlava, když chvíli důvěrně spočívala na mém rameni…? Vdechuji chřípěmi i rty připálenou vůni tuhých černých vlasů.

„Zase se směješ?“

„Vždyť se nesměji! Proč chceš, abych se pořád smála?“

„Naopak, nechci,“ vzdychá. „Mně není do smíchu.“

„Trápí tě něco…? Jsi unaven…? Mrzíš se na mne…?“

Tře hlavou o má ňadra a vrtí jí, že ne. Brzo mi ho skryje noc, ale spánek mi ho zase vrátí. Zapomene na mé vzplanutí, na mou bratrskou nenucenost po rozkoši… Chtěl snad, abych byla šťastná, ale abych si více vážila jeho darů, abych byla zlomenější, přemoženější… Nejsem přemožena, jsem spokojena…

„Přijdeš zítra, Renée?“

„Jistě přijdu.“

„A pozítří a potom?“

„Nevím, jak to mám věděti?“

„Tedy po tom netoužíš?“

Vší silou obejmu jeho statné odevzdané tělo.

„Přísahám ti, že…“

Šeptá, jakoby už ze sna:

„Víš… miluji tě…“

Jemně jím zatřesu:

„Co to povídáš?“

„Ano… víš… láska…“

Zavru mu krásná neopatrná ústa, přitisknouc na ně tvář.

„Pst…! To slovo ne! Sbohem. Mlč. Spěme!“

15

Kdyby ještě žil Hamond, vyslechl by mé důvěrnosti, pak by potřásal hlavou a řekl by:

„To není počestný poměr!“

Slyším jeho hlas, vidím jeho dlouhou tvář s dobrodružným nosem – tak se mi po nich zastesklo, že se trápím představou, jak by asi o mně smýšlel, a bráním se, jako by tady byl.

„Není počestný poměr! A co je počestný poměr?“

Můj starý přítel by dovedl odpověděti se zdrželivou upřímností, jež nedbala mých pohrdavých vyzývavostí.

„To je prostě poměr, jenž by vám soukromě i veřejně byl ke cti.“

Hněvám se na jeho odpověď, kterou jsem si sama vymyslila, jako jsem se hněvala na něj, že mohl tak náhle zemříti. První týdny po jeho smrti ve mně bouřil zuřivý nesnášenlivý smutek. „Tohle provede mně, mně, mně…!“

Stále mi chybí. Je to sobecký zármutek, jenž mne trápí, když je mi třeba ne rady, nýbrž rozumné nezištné výměny slov, aby mne odvedla od vysilující vnitřní samomluvy. Přihází se mi jako právě teď, že si vyvolávám mrtvého přítele a představuji si, že mluví, to však nemá nic společného s nějakým „psychickým fenoménem“ – jde prostě o to, aby Hamondovým hlasem promluvilo svědomí Renée Néré.

Jsou dni, kdy odcházím z Janova náručí a jdu pěšky podél hradeb, jež se začínají zelenati – dni, kdy si tiše říkám: „To je všecko?“ Ano, to je všecko. „To je dost!“ odpovídá umdlené tělo. Jak je moudré, to šťastné tělo s těžkýma nohama!

Nepočestný poměr. – Proč odsuzovati zbytečnými slovy nás dva, které nic nepojí, ale dobře se k sobě hodíme? Proč nenapodobiti svůdnou neopatrnost Janovu, který chce, aby dva sobě cizí rozkošníci žili pod jednou střechou…? Dojímá mne, že již nechce trpěti, abych nosila v ruční kabelce svou noční výbavu, košili a hedvábné trepky, ani abych chodila sem a tam z bulváru Berthierova do hotelu Meurice; dojímá mne, že hned od oběda jde do prvního poschodí s mírou v ruce. Když mluví o „našem budoucím živobytí“, nikdy ho nepřeruším a neřeknu mu: „Neděláš přece plány do budoucnosti, jen rozvrh nábytku.“ Neřeknu mu, že rozhodnutím, jež považuje za čestné a definitivní, snadno by mohl porušiti křehký, ale snad trvalý řád našich schůzek, jejichž nepohodlí se mi docela líbí. Nesmím to říci. Musím se starati jako on, a to není maličkost; Jan dělá kvůli mně pořádek jen ve svém domě. Já pořád ještě nevím, je-li jeho rozchod s May hotová věc.

Je úplně zřejmo a mám jistotu, že už není jejím milencem, on však nedal znát, že bych to měla věděti. Na co čeká? Na novou postel a na stříbrně šedý koberec? Rozvrh nábytku…

Po našem objetí u hasnoucího ohně se mi zdálo, že mám v rukou a v náručí, co by mi kdysi Max nebyl mohl ani nechtěl dáti: lásku za lásku, krásného protivníka spojeného se mnou a vášeň, jíž se člověk blíží jen ve vzrušení rozkoše… Přípravy k našim schůzkám byly by vyplňovaly část mých lenošných dní, a představuji si, jak by čas byl rychle utíkal mezi čekáním, naplněním a rozkošnickým vzpomínáním… To je mnoho. To je dosti. Slýchala jsem říkati mladé rozhodné ženy: „Mé heslo v lásce je všecko, nebo nic!“ Eh! Eh, hezké nic, je-li pěkně podáno, taky něco je…

Jan chce více a já se podvoluji, abych s ním mohla závoditi ve šlechetnosti. Zvláštností našich styků je, že se celý den předháníme v pozornostech, a někdy věru zbytečně.

„Šla bys do divadla?“

„Ano, ráda.“

„Ale snad se ti nechce?“

„A ty?“

„Já, jak ty budeš chtít…“ atd. atd.

Než jsme si tykali, nebyli jsme tak obřadní… Ale zato jak jsme k sobě uznalí, jak upřímně oddaní, když přitiskne ústa na má ústa, když mne zkoumá jeho laskající dlaň! Tehdy záříme nenapodobitelnou důvěrou. „To je vše?“ Ovšem, to je vše. A kdo by se tím nespokojil?

„Co budeš dělat? Nepůjdeš se mnou do Levallois? Musím dát spravit vůz, je ohavně zřízen…“

Tvářím se jako obvykle, a zrcadlo mi dává moudré rady.

„Nikoli… nemám chuť tam jet…“

„Kam tedy půjdeš?“

„Nevím… budu trochu chodit… zajdu snad až do hotelu Meurice, pradlena mi už asi přinesla náprsenky.“

„Proč nezůstaneš tady, jsi tu doma?“

Narovnávám ohnutou jehlici do klobouku a dívám se na Jana s hloupou rozpačitostí. Skutečně, proč tu nezůstanu? V kuřáckém pokoji dole jsou knihy, pohovka, slabé cigarety – jaké mám ráda – a sluha Viktor by mne zahrnul diskrétní péčí, jež znamená: „Ne že bych se byl dal od vás nachytat, ale ta druhá už mi lezla z krku,“ neboť i mlčení toho Pařížánka má předměstský přízvuk…

„Nemohu… Zůstanu-li zavřena, bude mne bolet hlava.“

„To ne, to ne!“

„Půjdu jen na pár kroků a hned se vrátím…“

Lžu. Půjdu do hotelu Meurice.

Přepočítám si prádlo, postříkám je voňavkou, aby nebylo cítit chlorem a vychladlou žehličkou, otevru noviny, jež mi nosí ráno, a rychle je přelétnu a přitom budu sedět v křesle a nohy budu mít na stole. Budu okounět v pokoji, leštit si nehty, ze dvora budu slyšeti známou hudbu nádobí a skla, chystaného k večeři, a housle, jež hrají pod skleněnou střechou haly… Pak bude čas obléci se, a sem přijdu s čerstvě „udělanou“ tváří, které několik hodin nebude nic chyběti – naopak, bude mít všeho dost. Konečně nebudu dělat nic špatného ani dobrého; ale půjdu do hotelu Meurice. Je to mé právo, můj zvyk, mé mrzuté zdravotní intermezzo. Vrátím se tam dnes v noci, neboť nespím na Berthierově bulváru – ještě tu nespím…

Známe jen společný denní spánek, jenž rychle přichází a rychle mizí. Nebývám tu přes noc, bojím se překvapení jitra a bílého dne – za to Jan nemůže… Spíme často odpoledne za slunečního světla, za jarního deště, zatímco dole v podzemí, jak někdo zazvoní, Viktor vystrkuje z kuchyně na chodník svou krysí hlavu a hlídá, kdyby se snad vrátila May…

May… před deseti dny jsme říkali to jméno každou chvíli a nyní je pozvolna vyškrtáváme ze svého slovníku, okolo toho jména se hromadí podezřelá nejistota… Nepsala jsem May, naše laciné kamarádství nezná dopisování. Kdybych však byla dovedla říci Janovi: „Nechte si May, nemusí vědět o několika důvěrných chvílích, jež věnujete mně,“ měla bych z toho nepočestného řešení velmi počestné uspokojení… Co by si o mně myslily ty paničky „všecko, nebo nic“, nesmiřitelné sufražetky lásky…? Nemluvím však ve jménu celé Lásky, já žádám jen svůj díl toho… té… zkrátka, aby mi nechali, co mám, co mi je tak nové, tak lehké, čím se uklidňuje má duše a rozkvétá pleť… Velmi dobře víme, co je veliké opojení a veliká bolest, poznali jsme to jako všichni… tehdy jsem byla ještě neúplná žena… Nyní bych ráda vyhověla všem, i May…

„Hej…! Renée, Renée…!“

Vynořila se přede mnou, právě když jsem v duchu vyslovovala její jméno, že má první myšlenka byla: „Dobře se ti stalo, proč jsi ji volala.“

Přišla ke mně, když jsem šla podle Tuilerií, vyskočila ze žlutého automobilu, z podivného malého vozu s oblým holým zadkem, jako mívají některé nemocné opelichané slepice. Neprchla jsem, ale když ke mně May běžela, představovala jsem si, jak pohodlně ležím a jsem chráněna v Janově kuřáckém pokoji – vzdychla jsem si a čekám srážku…

„Našla jsem vás, nevěrnice!“

Nevěrnice…? To není srážka, to je výlev citů. Ví tedy… o všem – o všem, jen o mně ne?

„Pojďte dovnitř, musím vám říci něco velmi důležitého.“

Vleče mne do smutné zahrady bez trávy a bez zeleně a já vyplňuji mlčení krátkými nezbytnými poznámkami:

„Opravdu… Vy po každé spadnete z nebe jako povětroň… Odkud jdete?“

Více se nesmím ptáti. Mayin parfém, její rámě v mém, přítomnost a dotyk Janovy milenky na mne působí nejvýš trapně a nenadále – zejména je mi nesnesitelné to oblé rámě v mém rameni, rámě Janovy milenky…

„Povídám vám, něco velmi důležitého. Vypadáte velkolepě. Já jsem bledá, ne?“

Je růžová jako azalka, ale pod tou růžovostí se nepochybně skrývá skutečná bledost. Připadá mi velmi hezká. Připadá mi hezčí než jindy: na slaměném kloboučku má stužku jako rekrut, pod těsným rozhaleným kabátkem nahý krk, na spánku jí svítí proužek vlasů jako zlatý prýmek; nikdy, ne, nikdy jejích pětadvacet let tak šťastně nezářilo krásou v hloupé pochybné módě… Myslím jen na to. Usilovně se vracím ke skutečnosti a říkám si: „Této mladé ženě jsi vzala milence. Místo zavřeného slunečníku mohla by vytáhnout zbraň…“ Ani se nezachvěji – leda tajným odporem, když mi May mezi řečí silněji tiskne paži nebo mi položí na ruku svou nahou dlaň…

„Víte, co se stalo?“

„Kdypak?“

„Po vašem odjezdu z Nizzy.“

„Nevím…“

„Jan mne nechal.“

„Ano…“

„Věděla jste to? To vám řekl Masseau? Když jsem se vrátila sem – podrobnosti mi odpustíte, viďte? – Jen ke mně dvakrát zašel, byl velice roztomilý…“

„Ah…!“

„To však není poklona, neboť když chce být hodně roztomilý, je to vždycky špatné znamení… Nevěřila jsem mu, před pěti dny jsem dostala psaní.“

„Jaké psaní?“

„Psaní. Psaní, jako že je konec.“

„Ah! A vy jste nic nedělala?“

Drsný vítr zametá terasu a vrhá nám do tváře štiplavý prach. May si drží okraj klobouku; mně slzí oči. Ale nenapadne nás, abychom šly pryč.

„Jak to, že jsem nic nedělala? Ah, myslíte… revolver, laudanum, nůž a takové krámy…! Co vás napadá! S chlapíkem, jako je Jan…!“

„Co je na něm zvláštního?“

May obrací záda k žluté Seině a opře se o zábradlí. Když si tak drží klobouk a sukně se jí lepí na kolena a na břicho, vypadá, jako by plavala za větru v loďce…

„Chcete-li, není na něm nic zvláštního, a v jistém smyslu všecko… Je to muž. Čím více mužů vídáte, tím více si říkáte, že v obyčejném životě jsou všichni stejní… A potom, když se něco stane, když dojde k různicím, k roztržce, zůstanete na ně koukat, jako kdybyste byla znala jen jednoho. Nezdá se vám, že je to pravda?“

„Jistě je to pravda…“

„U Jana jsem měla ten dojem jen ještě silnější než u jiných… Měla jsem jej u něho skoro stále…“

„Ani se nezdálo…“

May se usmívá po straně, do oka jí visí plavá kadeř; mou suchou poznámku považovala za poklonu.

„Nevadí. Je svobodný muž… člověk neví, jak před ním tancovat. Samá pýcha!“

„Opravdu?“

„Ah, jeje! Když něco vyvede, chyťte ho a ať se přizná – to budete vidět! Milostpán všecko zná, milostpán o všem rozhoduje! Protože milostpán přišel o peníze trochu v autech, trochu na burze a v politice – byl v generální radě kraje Ille-et-Vilaine – trochu tady a trochu tam, je neomylnější než papež.“

„Hleďme!“

„A tajnůstkář, má drahá! Když myslíte, že nemá ani groš, má peníze; když vyhazuje peníze oknem, je na tom bledě… Vždycky pýcha! Jako ten jeho zvyk, že mlčel, když jsem někdy nadávala… Ten jeho zvyk, že kouří a nemluví, cigaretu drží v zubech a vystrkuje bradu…“

Nikde by mi nemohlo býti hůře než na tomto místě. Vítr, Mayina slova a hanba, že je poslouchám – to vše dohromady mi působí nevolnost podobnou migréně, mořské nemoci a žaludečním křečem. Ach, ta žena trpí, o tom nemohu pochybovati. Trpí, jak dovede…

„… a že se směje, takto, jako by viděl, co vy nevidíte, skrz zeď, učiněná Panna orleánská a její zjevení…“

Nemám však práva zkoumati, jaká je její bolest. A co tu dělám, poslouchám-li ponižující důvěrnosti? Nejmenší z mých výkřiků a otázek, jež slídí a čekají, co May odpoví, jsou totéž, jako bych poslouchala za dveřmi, jako bych otevřela cizí dopis…

Jediné poctivé slovo, jež bych mohla říci, mi nechce ze rtů ven, a to je statečné zvolání: „Zastavte, Jan je můj!“

„Choďme trochu, tohle je nepříhodné místo… Co vám povídám o Janovi, nejsou žádné zločiny. On už je takový, taky typ. Řekne-li žena o svém milenci, že je pyšný a domýšlivý a přitom hodně nízký a ne příliš štědrý, proto ještě nemusí viset. Ale Jan má něco horšího.“

„Copak?“

Chrání nás zeď Oranžerie. Pospěšme si, když vítr nefouká, honem, ať už se nám dostane toho posledního nejlepšího sousta, jež pro nás schovávala opuštěná milenka… To mi je zima!

„Nejhorší na něm je, jak umí zmizet.“

„Skutečně?“

„Umí zmizet jako nikdo na světě a nikdy ho nechytíte. Mluvím o tom klidně, neboť první dojem bohudíky už minul. Mně však neudělal Jan nic horšího než Martě Byseové – a jaká je to znamenitost – ani nic horšího než paní… Oh, kdo by si pamatoval jména… Vdova, ta hezká blondýna…? Na tom konečně nezáleží… Umí zmizet, to je strašné. Když jeden druhého nechá, bývá to po nějakém výstupu, viďte, nebo se rozcházejí dlouho a nenápadně. On, má drahá, on zmizí v půli věty a zavře za sebou dveře, nebo si jde koupit cigarety, a už ho neuvidíte, leda že vám pošle dopis na rozloučenou, velmi dobře napsaný, ohromný dopis… Nevím, jste-li jako já, ale na mě to působí více než pán, který vám udělá veliký výstup: ‚Tak se musíme rozejít…‘ Jan dovede zmizet nejhorším způsobem, neboť to nedělá jako pán, který vám sebere peněženku a ztratí se jako pára, nikoliv! Píšete mu, žádáte ho o schůzku a najdete tam někoho, kdo se jmenuje Jan, kdo má na sobě velmi známou kravatu a šaty. Poznáváte hůl, knoflíky do manžet i zvuk hlasu… Ale pán… uměl tak zmizet, že se na něj díváte, můžete si oči vykoukat a ptáte se: ‚Spala jsem vůbec někdy s tímhle člověkem?‘ Poslyšte, nejsem zlomyslná, ale chtěla bych vidět hlavu té ženy, která mě vypíchla, až Jan zase zmizí…! Teď prší. To nám chybělo. Pojďte, dovezu vás – mám žlutý vůz, to se dobře hodí. Ale našinci nejsou pověrčiví. Vůz a ten, kdo v něm čeká, je pokus – bledý pokus…“

„Nemohu, musím ještě zajíti pod arkády…“

„Tedy utíkejme! Schovám vás pod slunečník.“

„Ne, běžte napřed, co mám na sobě, nebojí se deště… Běžte…! Ano, ano, budu vám telefonovat…“

Utíká drobnými kroky, sukni má vyhrnutou ke kolenům jako kalhotky. Odchází lehčí o to, co mi zanechala. Ah, teď bych chtěla mluviti, přiznati se, vyhodit ze sebe, co jsem prve potlačila…

„May…!“

Na štěstí neslyší… Jede tu taxík, dám mu adresu na bulvár Berthierův: „A rychle!“… kdyby tak Jan byl za mé nepřítomnosti zmizel?

16

„Jene…! Ty jsi tu…?“

„Ano, jsem tu! Co je ti?“

„Nic… Představ si… Nechala jsem se překvapit deštěm, a místo abych se šla obléknout, vrátila jsem se sem, to je hloupé…“

„Nikdy není hloupé, že se sem vracíš.“

„Chtěla jsem však vypadat krásně… A teď mě zase vidíš, jaká jsem byla.“

„Aspoň doufám. Velmi se podobáš té cestovatelce, která tady jednou v noci seděla na zemi… Líbíš se mi…“

„Jako ona?“

„Více než ona.“

Přicházím pomalu k sobě. Mluvím, povídám zábavné nicotky a zakrývám tak zmatek, jenž ve mně vznikl, když jsem opouštěla May, a po cestě rostl až v nesmyslnou bláznivost: Jan odešel… Cítím, že odešel, jsem si tím jista…

Mayina slova mne provázela cestou jako mocné zlé učarování: „Zmizí, a už se ti nikdy nevrátí…“ Úzký dům se zavřenými okenicemi jsem viděla opuštěný a volala jsem, jako voláváme z těžkého sna: „Jene…!“

Teď ho mám vedle sebe, plného života, mezi ohněm, jejž prohrabuje kvůli mně, a lampou se stínidlem jako světelná střecha pagody. Ohýbané nohy křesel odrážejí záři ohně a hedvábné záclony planou zralou nádhernou rudostí…

„Co je ti…? Nevypadáš jako žena, která chtěla jít ‚na pár kroků ven‘, přijedeš autem a tváříš se, jako by ses vrátila bůhvíodkud…“

„Myslím, že jsem nastydla… U tebe je dobře, opravdu…“

„K večeři jsou kuřata a ovocný koláč na vídeňský způsob, těžký veliký koláč…“

„Ano? To jsem ráda…! A co ti říkali o vozu?“

„Povídali, že jsou prasklá dvířka.“

„Ti lidé vidí všechno…“

Chodí po pokoji, posune křeslo, zaplétá závěsy, „hospodaří“ jako milý pohostinný svobodný muž. Letmo mi pohladí koleno a vezme mne za uši, aby mne mohl lépe políbit… Jeho ruce, tělo, jeho hladká tvář – všecko je pevné a teplé, nekonečně a vzácně živoucí. Dívám se na něj, podivuji se mu, jak je mi blízký, jak je volný, snad úplně můj, snad již pro mne ztracen…

„A… kolik dní to bude trvat?“

„Co?“

„Správka vozu.“

Jan je překvapen; počítám, jaká to asi byla doba mezi jeho poslední odpovědí a mou všední otázkou… Nepochybně velmi dlouhá doba, a já jsem zatím bloudila kolem něho, hořce pyšná, že je tak neporušený, tak málo poznamenaný životem, tak dobře vyzbrojený, aby mohl ubližovati, byla bych řekla včera – dnes říkám, aby mohl ublížiti mně…

„Pomoz mi, Renée! Podívej se, jak nešťastně vypadají ty růže, svázané šňůrkou!“

„Zbytečná práce… V pokoji, kde se topí, vydrží růže z Nizzy dvě hodiny…“

„Míti před sebou ještě dvě hodiny krásy považuješ za nic?“

Červenám se ve stínu a dívám se na něj mstivě, on však mluvil docela nevinně…

„Tak…! Je to dobře?“

„Velmi dobře. Musel jsem tě však o to žádat! Přesto jsem překvapen… sedni si mi na klín… překvapen, že máš tak málo ženského.“

„Řekni, že tě týrám!“

„Nedáváš květiny do váz, nenarovnáš pokrývku stolu, když je na stranu, nenatřásáš polštáře na pohovce… Sedneš si, dáš nohy křížem…“

„Nepřeháněj…!“

„… a jsi pořád jako na návštěvě a to mi vadí.“

„Mně také.“

„Což nejsi má přítelkyně? Nechceš mi být blízká, jako jsem blízký já tobě…? Někdy mě pokořuješ svým spěchem, abys byla dříve svlečena a potom zase oblečena… Někdy by člověk opravdu řekl, ne že mne miluješ, ale že mě… zaměstnáváš.“

Poslouchám ho ochotně, bez nejmenšího odporu. Sedím mu na klíně, hledím na něj docela zblízka, cítím jeho vlasy, trochu připálené denním používáním želízka – mám ho. Mám ho; budiž to rozkošnická poznámka a nikoli myšlenka, nikoli přání, jež budoucnost hned zklame – oh, budiž to rozkoš této chvíle a nechť tato chvíle není závazkem pro chvíli příští…!

Hněvá se více naoko než doopravdy, ale není valně spokojen. Kdybych chtěla, snadno by se rozzlobil.

Mazlím se s ním melancholicky, neboť vidím, že jeho různé stavy nemají na mne vlivu. Jan rozzlobený, nebo pohrdavý posměvačný Jan, nebo potměšilý Jan, lstivý jako vždycky, když je příliš líbezný – co na tom, jen když je to Jan? Div přítomnosti, nevysvětlitelná bezpečnost všech smyslů…

„Rozuměj mi!“ říká netrpělivě. „Jsi zvědavá jen na to, zač já tě považuji, a ne, jaký já jsem!“

„A ty?“

Vraští obočí a čelo se mu protahuje dolů. Koleno, na němž sedím, povolilo, a hádám, že by mne rád shodil na zemi.

„Já… Víš dobře, že…“

„Řekni to!“

„Už jsem to řekl! Řekl jsem to první!“

„To mohl býti reflex… Jsou chvíle, kdy slovo ‚miluji tě‘ platí stejně jako kýchnutí.“

Smějeme se rozmrzele. Nedělám si svědomí, že mu odporuji, třeba nemám pravdu. Dnes večer chci všechno, co může dáti, lež, rozpaky, naduté gesto nebo něžný pohled… Neříkala jsem kdysi Maximovi totéž, co jsme si tu teď pověděli? To je daleká ozvěna, jež hyne, když jí naslouchám, to je tak matná vzpomínka, že na přítomnost nevrhá stínu.

Má minulost se bojí zasahovati do přítomnosti. Proč? Jakou potupnou výsadou je chráněn Jan, ten docela nový Jan, ještě uzavřený a často tvrdý jako pozdní dubový pupenec? Potupná výsada, neboť místo věrného obrazu Maxova staví před něj znetvořenou podobu, nemotornou, prkennou, s tahy obličeje geometricky vepsanými do pravoúhelníku, jako staré karikatury Sadiho Carnota…

Jan, který není ani krásnější, ani lepší než Max, žádným přirovnáním neutrpí, a na to nevím, co říci, leda záhadné tupé ženské rčení: „To je něco jiného…“

Je tady u mne. Mlčky a pyšně ho držím, spočívá na mém ňadru, jež tlačí svou důvěřivou tíží. Již víme, že se musíme obejmout a mlčeti, když se probudí náš duch a naše svědomí a vyzývají se k boji; objetí nám dává iluzi jednoty a mlčení budí víru v mír.

„Chtěl bych vědět,“ vzdychá, „co špatného si o mně myslíš…“

„Trápí tě svědomí.“

„Nikoliv; ale slyším tě přemýšlet. Tvůj dech je nepravidelný, zastavuje se, když přijdeš na křižovatku myšlenek, a slyšel jsem, když jsi na polštáři obrátila hlavu, jak tvé řasy rychlými chvatnými rytmy šustily na hedvábí.“

„To není špatné, to není špatné!“

„Že ne? Jsem tak inteligentní! Trápí tě něco?“

„Ano – ty. Chceš vědět, nač jsem myslila? Myslila jsem, že nebudu mít odvahu vrátit se dnes večer do hotelu…“

Sotva znatelně semkne okolo mne paže a ani nepozdvihne očí. Vidím však, jak mu od víček k ústům sjíždí blažený úsměv. Hoví si malátně, jako by už na něj šlo spaní… Nelituji, že jsem mluvila. Dříve nebo později mne čeká zkouška dlouhé noci a probuzení ve dvou. A dnes večer jsem tak zbabělá před samotou, jež by se až do svítání ozývala Mayiným hlasem: „Zmizí, a už ho neuvidíte…“

Rychle večeříme; hovoříme souvisle a živě. Když se díváme na značku stříbra a na starodávný misník, povídá mi Jan o své rodině, jako by mi chtěl dáti význačnější místo, jako by mě zval dále. S přehnanou uctivostí říká „můj otec“, jako gymnazista, a to ho dělá nápadně mladším…

„Kolik je ti let, Jene?“

„Pst! Dva roky už to nikomu neříkám.“

Žertuje, a já si myslím, že mi nechce říci, jak je stár, ze šetrnosti, abych nemohla přirovnávat… A bojím se dále vyptávati, jsem teď trochu nesmělá…

„Můj otec nepovolí, příští týden musím být tři dni u něho… S cestou tam a zpět je to pět dní… Kdybych nepřišel na zádušní mši za matku, náš samovládce by dostal záchvat. Je ti to divné, pět dní beze mne?“

„Nevím, teď si to nedovedu představit.“

„Co budeš dělat celý čas? S kým se budeš stýkat? S příbuznými, s přáteli?“

Po prvé přímo projevuje zájem o mne, nebo aspoň zvědavost, jež není pouze smyslná… Dívám se zaraženě na tu mladou velitelskou tvář, jež se mne vyptává… – příbuzní… přátelé…

„Má švekruše Margot zemřela, a tak jsem bez příbuzných…“

„A přátelé? Nemáš přátel?“

Zakrývám hloupý stud světoběžnice, která nic nemá, a říkám:

„Mám! Mám Bragua – a měla jsem ještě malou tanečnici, která nyní jezdí daleko po světě, je svobodná, má dítě a jmenuje se Bastienne.“

Chce říci nějakou hrubost – pak si to rozmyslí.

„Nemysleme na to týden napřed. Také… nevím, nevezmu-li tě s sebou.“

„Budu-li chtít?“

Smějeme se, naše oči se líbají, ale neupřímně. On je narozen, aby se líbil bez námahy, aby sváděl a uprchl. Já… já jsem jako ta šedivá kobyla mého otce; pořádného šlehnutí se nebála, ale stín biče na cestě u její hlavy ji div nezbláznil…

Snažím se mluviti sebevědomě a vzpomínám si, že to není ani měsíc, co jsem mu v Nizze říkala přes rameno „hošku“ a „poslyšte, vy“… Jsem daleko od důvěrného nenuceného „vy“. Uctivě mu tykám, dárci rozkoše…

Přisedl si ke mně a jí se mnou dezert.

„Ty krájíš pomeranč v půli? Já je loupám a cukruji.“

„Cukr na pomeranč, to je hrůza! V létě ti budu dělat ovocné saláty, uvidíš, vyznám-li se v tom…“

„To ti zapovídám! Ovocné saláty mi vždycky připadaly jako dezert zvrácený choulostivým žaludkem!“

Po každé, když jsme různého mínění, zmocňuje se nás neopatrná veselost. A já hloupě prořeknu:

„To nic není, tyhle maličkosti, ale já jsem zuřívala, když si můj manžel někdy lámal chléb do polévky…“

Jan se tak stará o mého manžela! Slyšel nástěnné hodiny bít půl deváté a protahuje se a zívá s dobře napodobenou měšťáckou nezdvořilostí, ukazuje svěží ústa s pěknými zuby. Krásná rudá huba, že by všecko schrupala… Zachytí můj pohled, a jeho pohled je hned jiný, utkví na mně bez úsměvu a říká: „Pojď…“

Spí. Nespí jako ve dne. Ve spaní cítí dlouhou noc a chlad, jenž předchází pozdní březnové svítání; spí nehybně a přísně, přikryt až po ramena. Dýchá velmi pomalu. Svítí na něj trochu plynová lampa z chodníku, neboť okno je otevřeno dokořán – já dýchám jako na venkově vůni vlhkého náspu, mlhu a studený vzduch, jenž nyní čistě a cudně proudí do našeho mileneckého pokoje.

Nechal mi vedle sebe hodně volného místa a já se tam bojím pohnouti. Jsem unavena, zapomenuta, dokud se neprobudí, ale klidná a trpělivá. Už ani neví, že jsem tu… Teď jsem se ho dotkla, odtáhl paži plaše jako dítě.

Nic se nezměnilo. Toliko má nespavost dodává trochu slavnostního rázu naší první noci, jejíž rozkoše se vyrovnají rozkoším našich odpolední, ale je to přece jen „první noc“… Před touto nocí se uzavřela má minulost, a co vím o naší budoucnosti?

Zdaž mé šetrné noční bdění, pozorné, aby nerušilo Janova spánku, vidí nějakou budoucnost? Nevím, ale bdím, protože je to první noc. Bdím, jako snad všechny ženy, ať nezkušené, či omrzelé, jež úzkostlivě začínají nebo znovu začínají život po boku spícího muže.

17

„Na shledanou! Máš kapesník, klíč…? To jsem věděla! Viktore, přineste dolů klíč, který nechal pán ležet na toaletním stolku…“

„Vrátím se brzo.“

„To taky doufám.“

Jan se ještě prohlíží v zrcadle v předsíni a ještě si přihlazuje vlasy jako herec, když si chce přitlačiti paruku.

„Nech hlavu s pokojem. Už sama ta móda slepených vlasů je ošklivá!“

Nedbá, a jeho obličej vyjadřuje opravdové zalíbení, spokojenost, jež se neusmívá a jeho koketnost nečiní protivnou. Ten díl zrcadla, jenž mne ukazuje vedle něho, zdá se mi tmavší, zašlý a skvrnitý…

Vrátil se pozdě, volaje: „Večeřím u Samovládce!“ A již na schodech svléká kabát a kravatu. Šaty, jež jsem si chystala k naší společné večeři, leží tady s rozpjatými krátkými rukávy, jako by říkaly: „My za nic nemůžeme…“ Abych mohla býti s Janem i při oblékání, nestarala jsem se o vlastní toaletu, a tak jsem ve volném domácím úboru, vlasy v nepořádku, ale sluší mi, zato můj obličej – vedle jeho vzorného fraku, tuhé náprsenky a bledé vyholené tváře – je zplihlý, zanedbaný a vypadá staře a smyslně…

„Pospěš si, Jene!“

„Ano, ale polituj mne!“

„Proč?“

„Protože večeřím u Samovládce!“

Naposled mi nastavuje rozmrzelá ústa a z domovních schodů skočí rovnou na ulici. Směji se, krčím rameny a vzpomínám si, že přeci May nestavěl tak na odiv své uličnictví… S May mluvil suše a vážně a May musela dělati malou holčičku; jenže May bylo pětadvacet roků…

Automobil odjíždí. Chvíli postojím na prahu, nahnutá kupředu a úsměvná, jako by mne mohl viděti. Nad svahem hradeb obloha je ještě zarůžovělá a na černých stromech trčí nalité pupeny, jenjen rozpuknout. Sousedé, pokojní obyvatelé tohoto bulváru špatné pověsti, volají na psy a procházejí se prostovlasí jako na vesnici, než zůstaví místo pochybným „apačům“. Je večer velmi mírný, vzduch se ani nehne… Dala bych mu přednost přede všemi, tak odpovídá mé touze po samotě…

Jan odešel na několik hodin. Necítil, že ho vyháním, když jsem mu stále říkala: „Jdi už, přijdeš pozdě.“ Nepochopil, jak dnes večer náhoda poslouží mému plánu, neboť mám plán. Dokazuje to můj spěch při jídle i můj neomluvitelný provinilý výraz tváře v zrcadle v mém pokoji. Nechci nikomu tajně psáti, nechci, i když tak ohavně vypadám, ani vraždit ani krást; chci býti sama. Kdyby sem teď náhle vešel, nebo kdyby byl skryt za záclonami, křičela bych. Křičela bych, jako každá žena křičí bázní a zlostí a vzplane cudným hněvem uražené kněžky, překvapí-li ji milenec v jejím pokoji o samotě a zadumanou. Kdyby vešel, zastihl by mne více než nahou; takto by mne ani nepoznal…

Žiji tu teprve měsíc. Žádná milenka se nepřistěhovala méně hlučně: tři kufry se šaty a prádlem, skřínka s papíry, toaletní kabelka. Stalo se to tak rychle a prostě, že nějaký skeptický milenec by v tom byl viděl obratnost, svědčící o zvyku, ale nedůvěřivý Jan není skeptický milenec. Když jsem přišla, na hezký psací stůl v pokoji jsem položila dva hlavní kusy svého majetku: plnicí pero a prastarou čínskou drobnůstku, nefritovou bobuli, hladkou, opotřebovanou, jako vysátou a příjemnou hmotu.

A hned jsem se začala zaučovati do života, jehož jsem ještě neznala, jenž jediný pod výstředním zevnějškem, pod zdánlivou volností připouští starodávné zvyky, ba orientální závislost: do života vydržované ženy.

Když se vydržovaná žena s nikým nestýká jako já, když nemá příbuzných a je dosti poctivá nebo dosti nevědomá, že se celá svěří muži, kterého jí vybrala náhoda, může zažíti radosti i strasti, dojmy rekonvalescentky v nemocnici, chovanky nevázaného kláštera – nebo harému – a „důvěrnice“, jež má na starosti tisíc věcí v domě. Nečinnost ve mně probouzí zálibu a pořádání věcí – Janovy denní vycházky, kdy ho zdravotní stav „Samovládcův“ zdrží několik hodin u rodiny, působí, že z každého jeho příchodu udělám malou slavnost: na stole jsou květiny nebo krásné nové ovoce, nebo se v zanedbané zahrádce náhle zazelená brslenový plot…

Dobrý duch kočovníků mne chrání od netrpělivosti a od špatné nálady a šeptá mi do ucha: „Potrvá to tak dlouho, jak budeš chtít, nic více…“ Nic více… A já jsem klidna a raduji se s pozdní bezstarostností zamilované ženy, k níž za její krásné mladosti láska byla skoupá. Trochu jsem ztloustla, jím pečlivě a s požitkem; spím dlouho jako Jan. Ve dne mám skoro stejné starosti jako sluha Viktor: půjde pán ven s madame, nebo sám? Přišel pán domů? Pán se obléká…?

První dny za Janovy nepřítomnosti jsem zase chodila do svých obvyklých jídelen: do malého jižního restaurantu, kde ravioly šumějí vroucím omastkem a sýrem, a do pivnice, jejíž teplé uzenice a sametové pivo velebí Brague, ale už tam nemám tu prostou neporušenou radost starého mládence labužníka. „Tam nechodíme sama!“ řečnil Jan. „Když jsme žena, jako jsi ty, a máme milence, jako jsem já, nebudeme schválně běhat po dírách, kde se jí uzenice s kyselým zelím! Máš k dispozici dům a kuchařku, která svou práci zrovna neodbývá, a chodíš jíst po Paříži atd. atd. atd.“

První večer, když pršelo a já jsem seděla sama samotinká u svých raviol, vyčítala jsem si s poddajností šťastného živočicha, jenž na sebe nechá působiti: „Tak mám k dispozici dům a kuchařku, která svou práci zrovna neodbývá atd. atd.“… a po právu i fakticky jsem dala za pravdu Janovi.

Večeřím-li v restaurantu, je to s Janem. Jdu-li do divadla, je to s Janem. Kdysi mi zákonité manželství dovolovalo styky s kamarády, ale zákon divokého manželství má jiné požadavky. Za průvodce mám milence, Jana, nebo osobního strážce, Masseaua. Týž zákon rozhoduje o mých vycházkách s takovou podrobností a úsporností, že mne to baví a v nitru mi lichotí, že taková přísnost řídí veškeré počínání šestatřicetileté naivky. A když jsem jednou prohodila: „Když jsi byl Mayiným milencem, myslím, že…,“ dostalo se mi ostré odpovědi: „May nežila se mnou. A pak May byla May, a ty jsi ty.“

„Potrvá to tak dlouho, jak budeš chtít, nic více…“ Přijímám zvědavě své nové postavení. Zvykám si v něm rychle souhlasiti a chlapecky lháti. Spokojuji se tím, co postačuje ženám mně podobným: vyražením, jehož mi dopřeje Jan, když není doma.

Abys věděl, ty, který říkáš, že mne miluješ; i nejvíce milující žena se odvrátí od svého milence v určitých chvílích, na něž se tajně připravuje a těší. Nejkrásnější žena, budeš-li ji špehovati, nevyvázne bez úhony. Nejvěrnější žena se skrývá, i kdyby jen proto, aby mohla volně sníti.

Volně…! Býti volna…! Mluvím hlasitě, aby to krásné vybledlé slovo zase nabylo života, vzletu, zeleného odlesku divokých křídel a lesa… Marně…

Říkáš, že mne miluješ; to znamená, že stále nosím břímě tvého neklidu, tvé psí pozornosti a tvého podezření. Dnes večer ze mne řetěz nespadl, jen ti vyklouzl z ruky a zvoní, vleče se mi lehce v patách.

Říkáš, že mne miluješ – miluješ mne; tvá láska si každou minutu vytváří krásnější a lepší ženu, než jsem já, a ty mne nutíš, abych byla jako ona. Nosím tvé zamilované barvy a přitom mám zvuk hlasu a úsměv, jaké se ti nejvíce líbí. Stačí tvá přítomnost, abych podivuhodně napodobila tahy a všechny půvaby svého vzoru. Mám strach jen z jistých okamžiků, jako je tento, kdy se mi zachce křičeti na tebe: „Jdi pryč! Mé knížecí šaty a má jasná tvář spadnou ze mne zároveň, jdi pryč! To je chvíle, kdy pod obrubou sukně se ukáže koňské kopyto a pod hedvábnými vlasy tupá špička rohu… Zmítají mnou démoni tichého sabatu, musím s proklínáním odvrhnouti sladkou podobu, do níž jsi mne uvěznil…“

Noc míjí; jistě už asi dlouho jsem sama. Kolikrát jsem přešla podle zrcadla? Po každé po něm táhnu svou provinilou tvář s křivým, strojeným, neklidným úsměvem… Jedno rámě se mdle sklání, druhé se zdvihá, jako by na obranu proti očekávané ráně… Skrčila jsem se tváří v tvář svému obrazu v zrcadle, jak to Jan nemá rád: s ňadry vtlačenými mezi zkřížené paže, opřené o kolena, kolébala jsem se jako nemocný medvěd…

Pamatuji se, že jsem se zuřivě škrabala v hlavě jako pravá zavšivená cikánka… Také jsem asi jistě upírala pohled na jiskřící břicho měděné vázy, jež svítí ve tmě jako uhlík; ještě mne bolí mezi obočím ten světelný bod… A tu jsem asi prázdná a zchladlá přestala přemýšleti…

Probudí mne lehké bodnutí, lehké promyšlené bodnutí, nikoli příjemné: „Co dělá Jan?“ Po otázce podivuhodně rychle následuje obraz: to není Jan v Mayině náručí, ani se nesklání k neznámé ženě, to je Jan, který vesele kráčí úplně sám, s hlavou vzhůru, takový, jak asi nyní jde po ulici. On také je sám… To mi napadlo teprve teď…? Úžas, objev, poplach… Ovšem, je sám, chtívala jsem to, chci to často… Jaká to hloupost už měsíc… dříve jsem se bála, že mi zmizí… Užívám jeho služeb, jeho domu, jeho stolu, jeho vozu. Na jeho útraty chodím sama do hospod, kde se mu posmívám, kde na něj leckdy skoro zapomínám. Chovám se k němu vůbec sobecky, hloupě; ženy tomu svorně říkají mužská hloupost… „Je dvojí láska,“ říká Masseau, „neuspokojená láska, kterou se člověk každému zprotiví, a uspokojená láska, kterou se hloupne…“

Také Jan je sám. Je to bujná samota studenta, který nešel spát domů, či jasná mrzutá samota muže, rezignovaného, že doma najde zase touž ženu jako včera?

Chci býti spravedlivá – a je-li žena spravedlivá, už v tom je pokora – ať naše dobrodružství potrvá krátce nebo déle, smím počítati jen s Janovou rezignací – za více nestojím. Už celý měsíc jsem jeho, kdykoli chce, kdykoli chceme. Ostatní čas – co o mně ví? Jsem Venuše nebo královna ze Sáby, abych pouze ležíc v posteli uspokojila toho krásného hocha, jehož zůstávám dlužnicí? Ostatní čas ho zkoumám a nevniknu do něho a soudím ho, jako by stále byl milencem Mayiným, a nikoli mým. To něco platí, to padá na váhu, ostatní čas – je mnoho hodin…

Když byl diskrétní, soudila jsem, že je prázdný. A když se mne vyptával, vzdalovala jsem ho od sebe ironií, jež chtěla býti povýšená. Kdo za to může, jestliže Jan, místo aby teď přišel ke mně, chodí po ulicích nebo sedí na některé zářivé terase a dýchá sladkou noc s výrazem obličeje, jenž nenáleží mně?

Neví, že jsem dobrá, milující, že by ze mne byl spolehlivý přítel. Přisuzuji mu chyby, jež tvoří úspěch jistého druhu mužů: neupřímnost, bezohlednost, lenost; ale navlékám je na něj já sama jako pochybnou ozdobu, jež by slušela jeho trochu brutální tváři…

Myslím, že je hluboký omyl, že jsem se posud nepokusila odděliti Jana od představy rozkoše. Představa rozkoše, je-li nasycena, nese v sobě chlad a lhostejnost; hladová chce jen, co ji živí.

Jan… jaká jsem sprostá… Je jiný Jan, a ten není milencem Renée, Jan, který není ani záhadný, ani smyslně dráždivý – Jan zralý, rozvitý, ale stále tak mladý se svým jízlivým smíchem, podobný maličkému Janovi z minulosti, a toho jsem nikdy neznala. Věřila jsem snad, že Janovy myšlenky, Janova duše mají něco společného s našimi krátkými rozhovory nebo s divokým mlčením našich nocí…?

Urazila jsem milence, který se obveseluje sám v sladké jarní noci, urazila jsem ho, když jsem se domnívala, že je dosti, dávám-li se mu. Oplatil mi urážku. Kéž by se nevrátil teď, dovedla bych dovršiti míru svých poblouzení nějakým směšným zpovídáním. Jen ať se ještě toulá sám a čistý, daleko ode mne, jako kdyby mne byl nikdy nepotkal.

Až se vrátí, budu v jeho posteli a možná že budu spáti. Znám nyní horší nebezpečenství než vydati mu všanc svůj spánek. Mé spící tělo mu náleží a nikdy toho nezapomene. Neopouštějíc podzemní krajiny svých snů, tisknu jeho ruku ve své nebo chovám na rameni jeho čelo… Spím u něho bez nesnází a bez tajností. Ach! Ještě tu není a již je ho ve mně plno… Tohle je pohled, jaký se mu líbí, živý a rychle se odvracející…

Leží rovně, s nohama stisknutýma, prohnuta v kříži, ze rtů se jí k čelu rozlévá proud světla – takovou jsi chtěl míti tu, kterou snad miluješ; můžeš se vrátit.

18

„Kolik je hodin, Masseaue?“

„Tři čtvrti…“

„Rychle, složte karty. Ten popelníček nechte, vyprázdním jej sama. A tu skleničku tam na konzole, podejte mně ji… Ani jsem nepomyslila, že se dni tak dlouží. Zase řekne, že je tu jako v udírně.“

„Okno bylo stále dokořán…“

„Nevadí, on má nos jako honicí pes. Upadla vám karta.“

„Co padne, vyjde,“ poučně dokládá Masseau. „Zvednu ji; je to piková devítka. Mrzutost…“

„I jděte, stará kartářko…! Co to slyším? Je to on?“

„Nikoli, to je taxík. On by nepřijel z té strany.“

„Proč? Chodí každý den do banky, protože Samovládci není lépe.“

„Aby ho potěšil?“

„Ano… ne… aby ho zastupoval…“

„Pfff…“

„Koneckonců je syn svého otce, má býti jeho nástupcem, a vám je k smíchu, že chodí do kanceláře…“

„Nikoli, drahá přítelkyně, nikoli. Lépe než někdo jiný, stejně jako nikdo, o nic hůř než ten a ten…“

„Stop!“

„… si dovedu představiti banku.“

„Ano? Ah, jeje…!“

„A důkaz…“

Narovná si přehrnuté špičky límce, vytáhne si kravatu a dělá, jako by mu visely tváře dolů.

„Laffitte.“

„Takový byl Laffitte?“

„Nevím. Přeji mu to. Dejte mi tři franky dvacet, co jste prohrála v mariáši. Díky. Bůh vám to zaplať nastokrát.“

„Bylo by to jen šestnáct dvacetifranků… Tohle je on…“

„Nikoli, to je cukrář, který ze zdvořilosti také jezdí v renaultce.“

„Zůstanete na večeři?“

Masseau blýskne žádostivě očima na složený hrací stůl.

„Zahraji si s vámi o večeři. Vyhraji-li, zůstanu. A když prohraji, nepustíte mne pryč, abyste mne utěšila…“

Z dlouhé chvíle jde se mnou do jídelny, kde roztržitě pořádám příbory, uštípnu stonek květu, rozestavuji sklenice… Jediný strom, který je v zahradě, kaštan, dotýká se listím tabulí v okně a elektrické světlo je zabarvuje bledou zelení mladých lusků…

„Pohleďte, Masseaue, to je červený kaštan… Už je vidět barvu z pupenců…“

Přisvědčuje, kývaje smutnou hlavou, žlutou pod řídkými, dlouhými, trpělivě rozčesanými vlasy… Můj pohled, zvyklý přivítati Jana, se rychle obrací k otevřeným dveřím.

„To není on,“ prohodí Masseau trpce.

„On…“ Masseau nevyslovil Janova jména. Já také říkám on jako fanatické milenky. Stydím se však, že jsme to říkali tišeji, což nás ponižuje, sluha Viktor také tak šeptá nad podnosem kuchařce: „On říkal, že krém byl zkažený… On si všiml, že miska na kompot je slepovaná…“

V předsíni nesnesitelně drnčí zvonek…

„Oh, telefon, to je sprostý přístroj… Rozbila bych jej, kdyby bylo po mém… Haló! To jsi ty, Jene?“

Vím už, co mi řekne ten daleký slabý, jasný hlas, hlas Janův, ale nosový, jako by se vysmíval…

„Haló… Ano, já jsem tu… Poslyš, k večeři mne už nečekej, musím zůstat u tatínka, je to tu špatné dnes večer…“

„Ale…?“

„Ano… Slyšíš mě dobře? Haló… Co je s tím aparátem…? Haló… Přijdu domů hned po večeři… Jsi sama?“

„Nejsem, je tady Masseau…“

„Nu tak, když je tam Masseau…“

„Co říkáš?“

„Nic… na shledanou!“

„Ano… na shledanou.“

Prudce zavěsím ohavnou trubku, stvořenou pro špatné zprávy, v níž hlas prozrazuje úmysly, odkrývá skryté myšlenky… „Nu tak, když je tam Masseau!“ Co to znamená? Že Jan nemusí spěchat a může přijít domů ve dvě hodiny ráno? Už pomalu znám to jeho „na shledanou!“.

Zhasínám světlo v předsíni – starý zvyk, jenž se často projevuje, ze šetrnosti – tvář zklamané ženy, která zakrývá rozčilení, není nic hezkého, nic hezkého…

„Sedněme si ke stolu, kamaráde Masseaue, Jan večeří v rodině.“

Pro symetrii posadil Viktor na Janovo místo Masseaua, a já nemohu říci, jaký na mě padl stesk, div jsem neplakala, když místo pevné tváře s nízkým obočím, místo pravidelných úst a nevlídného nosu mám naproti sobě tvář starého muže, chytrého, který má nervózní trhání a je skoro holohlavý… Chtěla bych, oh, chtěla bych nyní býti jen May nebo jiným takovým „typem“, který by si ulehčil naivními slzami, rozbil by nějaký talíř a křičel by „Já chci mít Jana, a hned!“ a „Já ho už nechci vidět, hnusí se mi!“. Takové výlevy musím ponechati různým May dvaceti pěti jar, které se po pláči dovedou smáti, ukazovati odřený nos a krásné vlhké řasy, prostou svěžest obyčejné květiny… Pro Renée Néré jsou slzy tragédií…

„Co hledáte pod stolem, Masseaue?“

„Nějaké zvíře, chci je krmit.“

„Víte, že tu není žádné.“

„Vím a divím se tomu.“

„To tak…! Vychovávat pejska nebo kočičku, přilnout k nim, chodit s nimi z hotelu do hotelu…“

Masseau začne rychleji mžikat.

„Jak to, z hotelu do hotelu? Vždyť přece…“

„Ano, vím, teď neběží o hotel, protože… Ale člověk nikdy neví, nejsme s Janem k sobě přikováni na celý život… Nic jsme si nepřísahali na věčné časy, bohudíky…!“

Jsem tvrdá a neobratná, mám falešný hlas, mrzutou tvář, jež neumí lháti, má nenucenost by stačila na hlupáky, nikoli však na Masseaua, který přišel do rozpaků nad tím, k čemu se nechci přiznati, a zapomíná tropit šaškoviny… Nesvěřuji se mu, ale zvykla jsem si na něj. Pamatuji si, že on mne přivedl k Janovi, a do důvěrnosti k němu vkládám trochu nestoudné nenucenosti, jako kdybych mluvila s eunuchem nebo s kojnou…

Večeře, při níž nikdo nejí, je dlouhá. A Viktor tu přechází přehnaně rychle a tiše, že mne to dráždí. Jeho opatrná krysí hlava a vzdušná chůze tolik nás vybízejí, abychom nedbali jeho přítomnosti, že je viděti a slyšeti jen jeho…

„Kávu do salonu, viďte, Masseaue?“

A vrhnu se do měkké židle, kterou mám nejraději, a říkám:

„Uf, konečně sami…! Když říkám konečně… to jsou tři večeře bez Jana poslední týden. Co chcete, ten hoch si nesmírně váží své rodiny!“

„Stůně mu otec,“ domlouvá se Masseau.

„Oh, já vím… I kdybyste mi říkal, že jeho otec je blondýna a nosí otevřené sukně, nedělala bych z toho drama.“

„Taky vám to neřeknu,“ mluví Masseau stále velmi sladce.

„Myslete si, že se vás na to ptám, milý příteli!“

„Myslím si; a řeknu vám jen tolik: jedno z dvojího, buď jsem Janův důvěrník a nesmím vyzraditi jeho tajemství, nebo jich neznám a pak přes všechnu touhu vrhnouti vám smrt do duše mohu jen mlčeti a obohatiti několika poznámkami své velké Pojednání…“

„Jaké Pojednání?“

„Tiše…! A dokázati, když na vás něco vyhraji, že lépe hraji mariáš.“

„Ale pak mi pomůžete, budete při mně! Kdyby bylo třeba, abyste řekl Janovi…“

„Nic!“ vpadne mi Masseau prudce do řeči, až se mu rozletí vlasy po hlavě. „Nic…! Rozumějte přece, milá přítelkyně,“ dodává tišeji, „opium je drahé.“

Rozumím. Velmi dobře rozumím. Ubohý Masseau… Vím dobře, že mu Jan dává na drogu, právě tak, jako by mu nabízel dobré doutníky, s bezstarostnou nesvědomitostí přátelského traviče.

„Ovšem… Milý brachu Masseaue, nebudu vám říkat, abyste nekouřil, abyste se léčil.“

„Já vám taky neradím,“ chytne se toho Masseau, „abyste opustila Jana, nejste-li spokojena se… zdravím jeho otce. Nebo abyste ho jednou provždy udělala šťastným… Ale poslední návrh přesahuje vše, co může dělat inteligentní žena…“

„Já vím. Viďte, k tomu je třeba fešného žabce, který povýší až do pánovy postele. Oženíme tedy Jana s jeho kuchařkou.“

„Jako já,“ povídá Masseau a nehne brvou. „Nic však nespěchá, a můžeme myslit jen na vás, když jde o chlapce celkem dosti prostého, pyšného od narození a despotického výchovou, protože vždycky vídal maminku třást se před tatínkem; je trochu pokořen, že se dotkl všeho a k ničemu se nepřipoutal, trochu mlád, aby byl dobrý a ještě trochu pln iluzí, aby se bouřil při myšlence, že žena muže zaujímati nejvíce místa v mužově životě a srdci… Celkem můžeme, pánové a drazí kolegové, vřele blahopřáti našim úředníkům a společně konstatovati: je to šťastný den pro republiku!“

„Co?“

„To je závěr jedné z mých řečí v Saigonu roku 1923. Je jako nová, to vidíte.“

Poslouchám a kouřím. Přikyvuji a děkuji znaleckým mrknutím.

„Velmi dobře. ‚Přiložené instrukce‘ jsou výtečné. Nepřipojil jste však ‚návod k použití‘, toho ani nebylo třeba.“

„Proč?“

„Nevím… Mám nápad… Jan je roztomilý… Já také… Zůstaneme roztomilí, když nebudeme přehánět…“

Zapálila jsem si novou cigaretu, bez níž se neobejdeme, chceme-li klasicky vyjádřiti bezstarostnost, trochu cynické odpoutání, vkusnou nevázanost…

„Phuuu… Roztomilý, povídám. Proto budu hleděti, abych si na naše… dobrodružství uchovala vzpomínku, jež by ho byla hodna. Žádný řetěz, ani květinový – staré girlandy jsou tak ošklivé…! Cosi, čemu budu říkati ‚neomylný pud‘, mi ukazuje, že s Janem vyhrajeme, když se zase staneme kamarády… Phuuu… My jsme – dovolte mi ten výraz – my jsme příliš rychle skočili do divokého manželství a skoro jsme se ani neznali a… rozumíte… jsou rozmary nálady, jsou zvláštnosti povahy, jsou… zkrátka jsou věci, které nesnesu…“

Zarazím se a jsem červená až ke kořínkům vlasu; ta věta náležela do vlastnictví Mayina, říkávala ji, když se otřepala po domácím výprasku, celá ještě růžová pýchou.

Aby mě ta podobnost ještě více pálila, otevře Jan dveře a stojí před námi, a já jsem neslyšela ani vůz, ani kroky na chodníku.

„To jsi ty!“

Prudkost mého hlasu působí rozpaky nám všem a Jan vraští obočí.

„Ano, to jsem já. Ještě jednou já. Opravdu, kdo by tě slyšel křičet, když přicházím domů, mohl by si myslet, že čekáš někoho jiného než mne.“

Mýlí se, mně se to však hodí.

„Nečekala jsem tě tak brzy… Vypadáš unaveně… Jak je tvému otci?“

„Lépe. Dosti dobře, aby zase byl nesnesitelný. A když povážím, že budu taky takový v jeho věku…! Co jste jedli večer…?“

Usedá, protahuje se. Mluví. Neřekne nic zvláštního, nepronese slov, která tvoří osudy. Ale jak řekl „ještě jednou“… Cítím na sobě pohled Masseauův, ale ten sarkastický pohled nemůže mi zabrániti, abych sledovala – v nejpsovštějším smyslu slova – každé Janovo hnutí. Zvedám jen trochu hlavu a obracím oči a tělo k tomu, který mluví, ale vím, že každý můj pohyb je tak významný, jako obrací-li se korunka květu k slunci, jako sklání-li se řasa podle směru vlny.

Muž, kterého jsem před chvílí chtěla opustiti, je tady – chtěla jsem ho opravdu opustit? Co jsem prve lhala, tolik odporuje palčivé pravdě této chvíle, že po mně jde mráz. Je tady, chová se jako obvykle a všecko se zdá prosté. Vím však, že se mně lépe skrývá než bůh v oblaku. Stojí temný mezi mnou a ostatním světem. Není léku pro jeho tajemství, jež se týká mne jediné a jímž jsem skoro sama vinna, neboť je můj milenec. Láska znamená s bolestí a věčně znovu bíti hlavou do zdi, kterou nemůžeme proraziti. Mohli jsme býti přáteli a jíti každý po jedné straně té tvrdé křišťálové stěny, nevědouce, že nás dělí. Láska však nás vrhne jednoho k druhému, a já se bojím, že se rozbiji první, jsem křehčí…

Spánek mě míjí, a ty vedle mne spíš. Spíš při lampě, kterou jsem rozsvítila – Psyché tě neprobudí svým plamenem. Zdá se ti něco? Nikoli. Na tvé tváři ani na čele nevidím chvění plynoucí vody, život pramene, jenž by prozrazoval cestu rychlého snu v tvém nejvnitřnějším nitru… Nemáš snů, když jsem u tebe. Jako bys nechtěl. Bráníš se dobře! To je chvíle, kdy bloudím okolo tebe jako pode zdmi zavřeného paláce. Kudy se k tobě dostati? Jaký průlom učiniti do tvého hladkého čela? Mluvte, skoupá ústa, a řekněte mi ve spaní, co za dne zamlčujete! Řekněte mi, co skrývají vaše lstivé úsměvy šelmy, která loupila a ještě se olizuje… Častokráte jsem u tebe viděla takové pojednou opuštěné oči, bledší a rozlehlejší než zátoky bez loděk…

Skláním se k tobě a přidržuji si na ňadrech volnou krajku, jež by se tě mohla dotknouti, a tiše dýchám. Neslyšíš však, jak šumějí mé neklidné myšlenky, narážející na hluchou ulitu tvých uší, na tvé necitlivé chřípě a ústa?

Již minul čas, kdy jsem se s úsměvem podivovala tvému spánku! Mohla jsem vedle tebe nerušeně čísti a přemýšleti, byl jsi mně milý jako vzácné ovoce; zapomínala jsem na tebe, pak jsem se k tobě vracela – nebyls mi ani drahocennější, ani trpčí než jiné mé dary.

Prošlo cosi mezi námi, co všecko otrávilo – láska, či jen dlouhý stín, jenž jde před ní? Už jsi pro mne přestal býti zářivý a prázdný…

V den, kdy jsem počala pohrdati tím, cos mi dával, jsem změřila celé nebezpečenství: radostnou a snadnou rozkoš, po níž jsem byla nevděčná a lehká, rozkoš krutou jako hlad a žízeň a také tak nevinnou… Jednoho dne jsem počala přemýšleti o tom, co jsi mi nedal; vstoupila jsem do chladného stínu, jenž chodí před láskou.

A teď jsem pokořena a číhám nad tvým spánkem. Ó, ty mé vzácné ovoce, mohu se tě zříkati, protože tě začínám milovati? Je možno, Kráso, abych dávala před tebou přednost duši, snad nehodné tebe, jež v tobě sídlí? Jsou nyní tedy slova – žárlivost, zrada, věrnost – jež zatemňují lesk tvého jména, Kráso…?

Celou tu noc jsem tě zase pozorovala, jenž jsi byl mou pýchou, mou kořistí chutnou, a nikoli milovanou; ach, už tě nevidím, sním o tobě. Vidím budoucí dny, kdy mne zastře rostoucí stín lásky, kdy budu ještě pokornější, kdy budu přemýšleti o bědných věcech: „Miluje mne? Podvádí mne? Dej bůh, aby všechny jeho myšlenky náležely mně…“

Nemýlím se – ještě ne. Zbývá mi i síla – budu-li chtíti – opustit tě. Pomalu by ses probouzel – vím tak dobře, jak se ti otvírají víčka, jak tvoří úzkou štěrbinu, neurčitou jako světlý pruh, ohlašující na obzoru svítání… A byl bys sám, vzal bys do ruky tuhle stuhu z mého nočního šatu… Ráno bys už neslyšel ten tichounký, tichounký zpěv, stále týž, jejž si zpívám jen pro sebe a jehož neslyšíš za zavřenými dveřmi…

Nikoliv. Zůstanu. Jakýsi tupý heroismus mě tu zdržuje před samým pádem. Zůstanu. Spi, já budu bdíti a pokojně vymýšleti tvůj nejkrásnější osud: milosrdnou smrt, která by v tvém neproniknutelném spánku na věky nechala zkameněti obraz mé nové lásky.

19

„Nikoli… dívám se na to jinak.“

Více jsem neřekla. Mlčí zdvořile a já pozoruji moře a drobné ostrůvky. Nepřeli jsme se – nebylo oč se příti, ba ani o čem rozprávěti. Více jsem neřekla, a to stačí, aby se nám oběma zdálo, že jsme se rozešli…

U našich nohou je úzký žlutavý břeh, ještě vlhký, mezi skalinami, jež provrtává voda a jež jsou obroubeny hustým modravým proužkem drobných lastur. Dále je moře, jež v tu dobu ustupuje a odkrývá lysé ostré skály.

Kam oko dohlédne, nic neruší a nekazí toho bretonského obrazu – nebe je klidné, okraj vody je prost chaluh a nečistoty, na břehu není jiného domu než Janův šedý, nízký dům v řídkém lese, koberce červených kakostů a hubený palouk, svažující se k moři, a na něm kvetou šípky, růžové, vonné, povadlé karafiáty a kručinky, v nichž hvízdá vítr.

Je to žebrácké místo na samém kraji země, od níž utíká k moři, které ho stále ujídá. Příliv je zalije a nezbude z něho nic než proužek písku, skal a zeleně, a když voda opadne, zanechává za sebou proměnlivou pobřežní říši útesů, jež nikdy neoschnou, a jezíreček, jejichž hořká voda se ustavičně chvěje, čeřena klepety krabů a raků a ocasem krevet a raka samotáře.

Přišli jsme sem minulý týden za soumraku, jehož růžová záře zdála se přicházeti ze západu, z moře a z měsíce, jenž už stál na nebi bledý a vzdušný. Neunikli jsme opojení z mořského vzduchu, jenž první noci ruší spánek, zrychluje krev a v horečném modravém světle úplňku prodlužuje hodiny lásky…

Všechno mi bylo nové a překvapující: solný poprašek na Janových i na mých rtech, zápach západního větru v poledne, jenž táhl přes otevřené lastury, a dech vánku od pevniny, vonící teplým senem; chaluhy, divoké ústřice s ryhovanou ulitou, ryba smaček písečný, hbitá jako perleťový bičík, i zlostný krab; voda, jež stoupá a chladnými, těžkými kruhy obepíná kotníky a pak kolena; konečně sám Jan, pyšný mým údivem, sladký a polonahý jako faun… Každý den chodil do moře, provázen mými lichotnými pohledy, a v chůzi mu přeletoval stín se světlem po svalnatém, nádherném trupu v podobě velkého V, jaké vídáme na krásných sochách…

Již ho však unavuje ta každodenní hra, vlažný pískový rubáš na vlhké kůži, siesta beze slov a téměř i bez myšlenek, pod plachtovou stříškou, jemně pleskající ve větru… Tak jsme se zase museli k sobě vrátiti a on snad čekal na ta slova, jež jsem teď řekla:

„Nikoli… dívám se na to jinak.“

Nevím už, dodal-li jim důrazu můj přízvuk, či Janova tvář, s jakou je přijal.

Mlčíme, on klopí oči, neboť jakási zvláštní důstojnost ho nutí, aby se nedíval se mnou na ustupující moře a na hnědé stádo skalisk; mě vábí světlý pruh mezi dvěma mraky, jdoucí až na obzor. Kdyby se Jan díval týmž směrem jako já, znamenalo by to, že se poddává, že souhlasí…. A on se tak hned nepoddá.

Urazila jsem ho, neboť mám jiné mínění…

„Jene… ty se hněváš… myslíš, že nemám pravdu?“

Odporuje, ale nepohlédne na mne:

„Vůbec ne…! Vážím si…“

Ano…? Chce-li mě tím zdrtit?

Sbohem, sbohem, mám jiné mínění. Zase jsme jednou rozděleni a hezky daleko od sebe…. Kdybych natáhla ruku, dotkla bych se jeho vlasů, v nichž pomalu schne slaná voda… Před chvílí se naše hlavy společně vynořovaly, tmavé a mokré, a nyní jsme si tak vzdáleni… Sbohem, sbohem! Je to naposled?

Cítím, že nade mnou zoufá. Pro slovo se mu stal nesnesitelným společný život, upouští od chystané noční cesty. Ne že by mě nenáviděl, nikoli; chce mě ze sebe střásti.

Nemluvím. Chápu se rozčilující zbraně slabochů a vypočítavců, trpělivosti. Dělám, jako bych byla na Jana zapomněla. Není však hloupý. Za našich prvních krizí ho docela oklamala má dobře sehraná nenucenost tvora, který se cítí opuštěný. Brzo však poznal, že ho chci jen urážet – a uráží se. Opatrně mluvím i mlčím, abych vše pokazila. Místo aby má snaha mířila k našemu úplnému sjednocení, chtěla bych, aby k němu došlo katastrofou, nějakou pohromou, seslanou shůry, a ustavičně hromadím mraky nad našimi hlavami. Můj milý, jak ti mám dát znamení a jaká naděje mi zbývá, že mě poznáš přese vše, čím nás chce rozloučiti zlá pýcha…?

Omlouváš ve mně vše, co se ti jen trochu podobá. Promíjíš mi lež, hněv, jistou triviálnost, vesele vybuchující, neboť v přemíře – ať trudu, nebo rozkoše – jsem závislá na tobě. Co však dnes dělati? „Dívám se na to jinak.“

Řekla jsem to. Snad jsem do toho vložila okázalou pomalost, jakousi naprostou bezpečnost, abych ukázala, že spíše než únik je to návrat, ústup k tomu, čemu Jan někdy říká moji.

Moji je slovo, kterým Jan označuje neznámou sféru mého života. Říká „moji“, jako by šlo o nějaký nepřátelský kmen, jejž pudově nenávidí, „moji“, na něž myslívá s hlubokou nedůvěrou, když se mne tak jasně ptají jeho oči: „Odkud přicházíš? Kdo jsi…?“, když hledá v mém stínu záhadný bledší stín tolika zemřelých bytostí, stín tolika cizinců, kteří mě učinili k svému obrazu… Také oni „se na to jinak dívají…“. A jenom kvůli nim Jan nade mnou zoufá ve chvílích, jako je teď?

Láska – jež nás jediná spojuje – odpočívá kdesi v tmavém úkrytu a my stojíme tváří v tvář, ani přátelé, ani příbuzní… Výčitky, hrubá slova, snad rozchod – všecko by bylo lepší než naše osudná hra, jež třeba nikam nepovede, i když Janova trpělivost je krátkého trvání; je-li on pes, jsem já kočka v koruně stromu…

Jan, má krutá láska… Zase jdeme opačnými cestami. S hořkostí se vracím k době, kdy jsem ho nazývala svým krátkým dobrodružstvím, svým Poutníkem… On však jistě asi stoupá zpět ke dnům mé prvotní dokonalosti a znovu prožívá a zdobí pohrobní poezií první týdny naší lásky, kdy rázem uvěřil ve mne, v mou stálost, v mou dokonalou poddanost – znovu říká slova, jimiž lichotíval mým slabostem; z mé zamlklosti bylo „hluboké snění“ a tu lenošnost, jež ho dnes zlobí jako mrtvolnost vyčerpané kočovnice, nazýval královskou…

Trpělivě stojíme u moře, posetého ostrůvky. Zase zmateně čekáme, že náhoda, jež nás nedávno rozdvojila, nás opět sblíží – nebo to bude nečistý proud rozkoše, jenž se dlouho tajně vzmáhal a uchvátí nás a vrhne zase na nevděčný břeh… Kde jsi ty? Zdrtil jsi mě? Nafukuj mé vady. Až mě hodně znetvoříš a očerníš a naložíš mi více hříchů, než je v mraku krup, budeš o kus dále…

Jsem na symbolické zastávce na cestě, jež nás sem vedla, jsem za krásného dne na horách. Nahoře na hnědé zřícenině jsi pil modrý vzduch, šumějící v levandulích. Tvé upřímné nadšení, stupňované troškou literatury, hlasitě zbožňovalo volný prostor, města, údolí, tvar a čitelné hranice kraje, obepjatého vrchy a horami… Díval jsi se na něj, jak jej ukazují jeho dějiny, a na jeho šatě jsi hledal stopy dobyvatelů…

Stála jsem u tebe a tvá silná ruka skandovala tvá slova na mé paži. Stála jsem tam nechápavá a vzdálená pro ještěrku, která se kouzelně objevila a zmizela, pro snítku, kterou rozhoupal čmelák, pro hlas neviditelného pastýře… Rozkládala jsem si hory v detaily se svým omezeným – někdy jemným – vkusem krátkozraké ženy…

Když jsi to uviděl, tvé vytržení pokleslo, díval ses na mě pronikavě, a já jsem se cítila – jak jsem byla daleko i blízko tobě – dosti malá, abys mě unesl, a dosti těžká, abych překážela tvému mocnému letu…

Vzpomínáš jako já na ten den v horách? Počítáš od toho dne chvíle, kdy se nám zdálo, že se od sebe osvobozujeme…?

Nevím. Ale tvé mlčení zoufá nade mnou. Ve své uražené nehybnosti pociťuješ lítost jako slabý bůh, zuřivou lítost, žes mne nestvořil…

20

Dnes jsem prchla po cestě mezi kručinkami, jež mi vytrhávají nitě ze sukně. Dostihla jsem útulku ve zvučných skalinách, kde sídlí vířivý vítr. Dole se mezi dlouhými úzkými písčinami zmítá a přelévá popelavé moře prudkostí zadržovaného proudu.

Vidím odtud dům zarostlý tmavým lesklým břečťanem. Tam je Jan. Čte jako školák, podpíraje si spánky rukama. Nepřijde, tady se mohu uklidniti. Žvýkám trpkou trávu, po níž mají sliny chuť zimostrázu a terpentýnu. Na mých pažích a tvářích schne mořská voda; mé prsty, jež si hrály s janovcem podle pěšiny, jsou drsné a zelené. Mám v sobě i na sobě vůni a chuť, sůl i trpkost své žárlivosti.

Jsem… žárlivá? Žárlivá, roztrpčená Janovým slovem, strašným slovem, jež říkal pomalu, jako by slabikoval:

„Bojím se, že jeden druhého dosti nepotřebujeme…“

Při tom množném čísle „my“, jež se zbaběle vyhýbalo podmětu „já“, jsem utekla. Slovo, jež ubezpečuje, pocel, jenž přesvědčuje, a přísahy… to vše bych u něho našla, lehko by se ospravedlnil, protože se necítí vinen a ještě myslí, dobráček, že sama věrnost dovede vzbuditi důvěru… Neví, netřeba mu věděti, jak žárlím. Pro něho žárlivost je nečisté objetí, dopis, jenž se zvedne zmačkaný, naděje, že zase dosáhne toho, co je mu odpíráno… Žárliti znamená ustavičně číhati na stín muže za ženou… Závidím mu.

Ale já, já… Nepotřebuje-li mne dosti, co jsem u něho posud dělala a co mám dělati? Je mně nutnější než vzduch a voda, je mně nad křehké statky, jimž se říká ženská důstojnost a sebeúcta. Sám se zvedá přede mnou na zpustošeném poli mých vzpomínek, mezi mnou a krátkými vlnami šedozeleného moře. Jeho poslední láska a tvář, kterou líbal dříve než mou, je pro mě zapomenuta, odstrkuji ji s nedbalou netrpělivostí. Pozoruji jeho samotného, proklínám jeho samotného, žárlím na něho samotného.

Přišlo to na mne nevím kdy, nevím jak. Vzpomínám si, že jsem se jednou obrátila, on stál za mnou, a že jsem ho jaksi odhalila, třesouc se podivnou zuřivostí, v níž bylo náhlé poznání, že ho ztratím, a ponížení, že náležím spíše já jemu než on mně…

Tu jsem ho zahlédla, jeho nakloněnou postavu člověka, který se chce rozběhnouti, jeho způsob, jak zamilovaně vdechuje vůni květin… A počala jsem měřiti, tiše bouříc, kolik místa ve mně zabírá… příliš pozdě.

Příliš pozdě! Kdyby byl dovedl, mohl již všemocně panovati v potupné bezpečnosti. Mohl mne královsky užíti, kdyby býval dovedl, a nalézti ve mně, co se nevyčerpá. Mohl ve mně rozkvésti jako krásná země, jež dává život všem plodům. Kdyby byl dovedl, mohla jsem býti podle doby a jeho rozmaru mlčelivými horkými ústy nebo bratrskou paží, přátelským moudrým radícím hlasem… Vším jsem ti mohla býti, vším bez námahy a zcela jistě, a ty to ani netušíš…

Má žárlivost volá a lká ve jménu nějaké imaginární spravedlnosti: čím jsem ti mohla býti – tobě, který mne dosti nepotřebuješ – tím ty budeš některé jiné. Žije ta žena? Nezáleží na tom. Ale já předvídám a připravuji pro jinou ženu milence a lásku, jejíž vznešenost znám já jediná: lásku, jako je má – má láska, kterou ti skrývám.

Chřadnu pomyšlením, že ty, kterého bych mohla vyplniti, se mi jednou vyrovnáš. Vyrovnáš se mi, že budeš ohromovati láskou jinou ženu, nebo že budeš žíti vedle ní, jako já žiji zde, pyšný, neukojený, nevyčerpatelný… Když tě tvořím takovým, jaký budeš, oslňuješ mne. Je to, jako bych svlékala své tajné ozdoby, abych je mohla lépe oceniti: když září na tobě, pláči, jak jsou drahocenné…

Odešla jsem, neměla jsem síly, abych ti ublížila. Přišla jsem po ostnaté pěšině až na tu skalní hradbu, o niž bije bezmocným křídlem vítr a má starost. Ve mně, nade mnou, pode mnou jest jen zmítané moře, obrušovaný kámen, uchvátaný oblak. Ta bouře ve vzduchu i na vodě, ta směsice skrytých skalisk jsou takové, jako kdyby je byl k tvé slávě rozdělil můj vnitřní neklid – k tvé slávě, ty, který ses objevil na prahu domu, maličký v dálce, jasný, tenký, drobný a strašný…

21

Noc se končí. Slabý větřík čeří stromy a zanáší ke mně zelenou vůni trhané trávy. Za platany se vynořuje ze tmy svah hradeb a nebe se zabarvuje jako pole kvetoucího lnu; to je plachý odstín, trochu šedý, trochu smutný, letního svítání nad Paříží.

Na nejbližší lávce si hubená kočka popřává klidu té svěží chvíle a nevidí mne. Je mne tak málo slyšeti, že ani neví, že bdím. Chvílemi zdvihá hlavu a dívá se na nebe s básnickou prázdnou vážností, jíž nepřekáží ani číhání, ani strach. Obě čekáme, až se rozední.

Bude teplo. Bude to dlouhý den jako včera. Paříž již šumí, tajemně, pravidelně, jako šumí moře na písku plochého břehu. Pro mne to bude předlouhý den. Znám již napřed jeho jednotlivé doby, mám zvyky opuštěné ženy a někdy zvědavost nevyléčitelně nemocné, která si krátí chvíli svým utrpením. Vím, že za několik minut, nejvýše za hodinu projdu snad nejkrutějším obdobím svého dne, obdobím, jež následuje po mém krátkém spánku.

Než se probudím, než nastane jasná chvíle rozpomenutí, je to zmatený vír trhaného snění, nejasné skutečnosti, má celá bytost se brání, nechce věděti, že Jan odešel. Sám ten boj a žalostný neuvědomělý pohyb, jímž se chci sebrati a skrýti v posteli, jen mi lépe připomíná, co se stalo. Už se nevzpírám, povolně opouštím lůžko a jdu k oknu, růžovému srpnovým jitrem nebo modravému těžkým blahodárným deštěm.

Pak přecházím po pokoji ode zdi ke zdi. Klopím hlavu, protože je to opravdu hrozná hodina. Zbytek sil vynakládám, abych si nerozbila čelo o stěnu a abych nekřičela. Chci býti trpěliva. Chodím potichu tím pokojem, jenž není můj, vyhýbám se pohledu na Janovu podobiznu na krbu, oživenou vítěznou ranní září. Přecházím opodál stolu pro pouzdro na cigarety, jež tam Jan zapomněl, kožené pouzdro, jehož vůně mě jednou překvapila v chůzi; neovládla jsem se a byla jsem jako pomatené stvoření, vzdychající nad vůní opět nalezenou…

A pak si jako obvykle lehnu do okna na lokty a trpím podle zvyku, tak jako včera, jako předevčírem a všechny dřívější dny. Nechce se mi plakati; dívám se na ulici, na zprahlý trávník, jak se zabarvují barvami úsvitu, pozoruji míjející stádo, udržované pohromadě udýchanými němými psy. Stane se, že se usměji na toulavé kočky, proč by ne? Všechny výjevy se zapisují hluboko na dno mé bolesti a nezmění ji.

„Nemoc opuštěných“… Stálým bezděčným přežvykováním těch dvou stejných slov v témž okně jsem nakonec podivně změnila jejich smysl. Protože se opírám z jedné strany o nízkou příčku v okně a tlačím si levý bok, ztotožňuji „nemoc opuštěných“ s tělesnou bolestí zde na levé straně pod srdcem, na tom místě, jímž se tulím k dřevěné příčce, a mazlím se s ním…

Nemoc opuštěných… Je to utrpení tak prosté – tak prosté jako smrt. Jak se cítím daleko od nízkých zmatků žárlivosti a jejích vražedných záchvatů! Všechno je tak prosté ve mně i v mém neštěstí: býval u mne – je pryč; nemám jiného přání, jiné touhy, než aby se vrátil. Kéž by se vrátil – ať milující, či nikoli… Kéž by se vrátil… Kéž by se vrátil…

Kos jasně hvízdá. Okolo jeho zpěvu se ovíjí hlas sterých zaprášených píšťal a drží základní hudební notu, svěží šum vlhkého prosívaného písku. Obloha a dláždění před východem slunce zbělely; to je bělostný okamžik, jemuž zahradníci v našem kraji, kteří chtěli míti jen tvrdé chladné plody, říkali hodina jahod…

Hodina jahod… Jsou taková starodávná slova, jež v nás udeří na tajemné místo, rodící světlo a obrazy… Rychle, honem do postele s tímhle slovem, jehož kouzelný zvuk na chvíli zažehná nepřemožitelný přízrak… Odcházím od okna unavena, třesu se imaginární zimou – což, kdybych se roznemohla? Ale ani blázni, ani ti, jež v nitru užírá utkvělá představa, nebývají nemocni…

Pomalu uléhám, nedůvěřivě odkrývám prostěradla postele, v níž vím, že ulpěla vůně, která není moje; jen abych nepodlehla úzkosti, abych neporušila zasmušilou rovnováhu svého dne záchvatem pláče. Slunce vychází. První vlak okružní dráhy pojede za chvíli, potom zaklepá mlékař na okno v podzemí, potom se konečně ozve krok prvního listonoše… Nepřinese mi nic, nic od Jana… Po něm však přijdou ještě jiní listonoši, budu slyšeti, jak se blíží a vzdalují a dělí můj den na vzestup a pokles naděje…

Tak přijde a uplyne hodina koupele, hodina oběda – hodina siesty při spuštěných záclonách, hodina zdlouhavé procházky – potom večeře s Masseauem a noc… Opět noc, pařížská suchá letní noc; co by člověk dal za trochu vlhké mlhy, za nízký mrak, vonící rosou a zemí…? Opět noc, samota, bezesnost, nutné probuzení.

Někdy si říkám: „Není důvodu, aby všechny noci takto neubíhaly až do konce života, když se on nevrátí…“ Ale to je nápad tak hloupě rozumný, že se chvěji; očekávám jen nepravděpodobnost – návrat.

Už měsíc je pryč. Odešel a políbil mne – jeho rodina ho čekala na venkově, volal ho tam otec snad nemocný, snad ne. Řekla jsem mu: „Nezapomeň mi psáti!“ Nedůvěřivě a vesele, jako se mluví s mladším bratrem, když na týden odjíždí. Řekl na to: „To je řeč!“ A když šel přes široký chodník, dívala jsem se na jeho lhavá záda. Zavolala jsem:

„Jene! Nikoli, mýlila jsem se; zdálo se mi, že ti zapomněli dát do auta nepromokavý plášť.“

Rychle se obrátil, mohla jsem na tom krásném zarytém obličeji, v očích téměř zelených ve stínu platanů zahlédnouti zradu, netrpělivost a jakousi dojemnou zbabělost, zbabělost lidí, kterým pohled na utrpení, jež způsobili, vhání slzy do očí…

Kdybych v tu chvíli byla bývala upřímná, byla bych rozepjala ramena, byla bych říkala slova, jež v lásce jsou zcela prostá: „Odejdeš-li, zemru. Věř mi, možná, že přestanu žíti pro tvou nepřítomnost, protože tě miluji. Není většího neštěstí, než ty mi působíš, když ode mne odcházíš. Odpusť, že jsem to tak dlouho nevěděla…“

Odjel volaje naposledy „na shledanou!“. Lhal. Vrátila jsem se do jeho domu a od té doby jsem čekala „psaní“, podle May „psaní, jako že je konec…“.

Nepřišlo nic, ani to, proti čemu bych se byla mohla brániti, obhajovati nebo hroziti. Nic, až na dva nijaké telegramy, obsahem bezvýznamné, jež měly zkoumati, jsem-li ještě stále zde, bydlím-li posud vytrvale v domě, jenž není můj… Když přišel druhý telegram: „Byla bys hodná, kdybys mi dala poslati jízdecké šaty a boty. Srdečný pozdrav,“ přeložila jsem si jej a vzala jsem si klobouk a šla jsem do Batignolles prohlédnouti si trochu nábytku, jejž jsem si byla uložila v protivně tmavém malém bytě o dvou místnostech, jenž mi slouží za skladiště. Podívala jsem se na něj, prstem jsem setřela prach z prasklého skla pastelu a vrtěla jsem hlavou, říkajíc skoro nahlas: „Ne, nemohu.“ A šla jsem zpět k Janovi.

Nazítří jsem žádala v hotelu Meurice jeden z těch modrých pokojů, jež jsem dobře znala již tři roky. A zatímco mi zřízenec vychvaloval nové krásy hotelu, oslovuje mě „madame Renée“, slyšela jsem s úžasem housle z haly, hrající otřepaný valčík, v němž je skryta tak palčivá vzpomínka…

Ta chvíle byla z mých nejhorších slabostí. Poznala jsem mrazivou hrůzu, strach z hada, který se neviděn plazí pod nohama, strach z doupěte se sypkým okrajem, při každém kroku a každý okamžik volání toho, co jsem ztratila… „Nikoli, nemohu.“ A šla jsem zpět k Janovi.

Tady mi ho všechno připomíná a ten valčík si zpívám já.

„Co je ti?“

„Mně? Nic.“

Jeden z nás se tak hned ptal, hned odpovídal, a došli jsme skoro tak daleko, že to byly naše celé rozhovory.

Projevovali jsme se navzájem už jen neklidem – neboť při objetí se nemluví. Slovo se nás vzdalovalo, asi jako na zchladlé hvězdě umírá zvuk hlasů, zpěvu, teplý a marný hluk živoucích tvorů. Naše láska, jež začala v mlčení a objetí, končila se objetím a mlčením. Jednoho dne jsem se osmělila zeptati se Jana: „Nač myslíš?“ A smála jsem se a mluvila, nečekajíc na odpověď, děsíc se lži stejně jako přiznání. Cítila jsem, jak se vedle mne chvěje a stěží se zdržuje jako pták před vzlétnutím. Každá noc ho zase přiváděla ke mně, a ani jednou jsem neměla odvahy odmítnouti jeho žádost, jež hledala úplnou temnotu a jejíž chmurnou živou nemluvnost jsem napodobila. V poctivém zápase dobýval hořké rozkoše a pak mne vzpurně opouštěl. Potom nás po celý den odděloval příkop, vyhloubený mezi námi tíží našich těl.

Došla jsem až tam, že jsem se s obdivem dívala na zavřené dopisy, jež mu přinášela pošta, a představovala jsem si, že jsou na světě lidé, kteří si s ním dopisují, vyměňují s ním myšlenky a plány a mluví s ním o budoucnosti… Lidé, kteří přesto, že se potkali s Janem, poznali ho a milovali, i pak normálně žijí dále, myslí a jednají… I May jsem záviděla, že se tak lehko osvobodila. Popírala jsem, uvažujíc o naší krátké, srázné cestě, že by se zdravá a silná láska mohla za několik neděl dělaného kamarádství zroditi z polibku na šíji – a přitom mě vzpomínka na ten těžký polibek ještě více nakláněla vpřed… Když je to však láska, Jene, proč nejsme šťastnější…?

Není už doba k otázkám. Neodvážila jsem se ptáti „proč“, a on to snad věděl… Neodvážila jsem se. Byl to jen muž, kterému se ukazuji nahá.

Je pryč. Pověděl to někdo May? Viděla se s ním? Byla jen ubohý, nevinný sýček, a přece, když mě osud postavil na její místo, vzpomínám na ni přísně. Viním ji i jí podobné, ji i její předchůdkyně, že se stýkaly s Janem, když mne neznal, že ho vytvářely pro neznámou ženu, mně nepodobnou, a za tou on běží přes nás všechny… Vídá někdy May? Krev mi nebije rychleji, žádný pohoršující obraz mi nevstává před očima; v mém trápení hraje pramalou úlohu představa zrady… Není to šlechetnost ani opovržení, nýbrž účinek podivné jistoty, cítím, že mezi Janem a mnou není ženy. Odešel utýrán, neschopen dále snášeti naše mlčení plné tajností, ale zaujat pouze mnou. Nečerpám z toho žádné naděje, dostává se mi tím jen poněkud čistší bolesti, zbavuje mě to ničemné potřeby porovnávati, hledati a nalézati na mladé, dobře rostlé ženě důvody, abych pohrdala tím, co mi zbývá z krásy. Můj půvab v odkvětu mě přece jen těší, a nijak se neklamu, co mi zbývá a co jsem ztratila. Kdyby žalost lidi hubila, jak se říká, už by ze mne byla stařena. Navzdory bezesným nocem, navzdory slzám, jež ne vždy ovládnu, navzdory utkvělé představě, zhoubnější než nespavost a pláč – jsem stále pohotova, připravena na každé překvapení, na každé zavolání od rána do večera, a ani Masseau mne neviděl neoblečenou.

Nyní si velice hledím toho zvláštního přítele. Domnívám se, že mu Jan píše, nebo aspoň on píše Janovi. Není-li už, bohužel, tím poslem jako kdysi, skoro prostředníkem, myslím, že je stále vyzvědačem a že donáší Janovi, co říkám, jak vypadám v obličeji a jak elegantně scházím. Pro Masseaua každý večer ožiji. Důstojnost mi brání ukazovat před ním svůj žal; bezděčně však zdůrazňuji tu důstojnost opuštěné ženy. Při kartách jsem veselá – až příliš veselá. Při večeři jsem dobrácká – až příliš dobrácká. Mám, jak se říká u divadla, přirozený výraz – přirozený výraz prvního milovníka, který si hryže rty a tiskne k srdci zaťatou pěst a přitom ujišťuje, že „se nic nestalo“.

Komedie… kdybych však nehrála tu komedii, kdybych se poddala slabosti, Masseau by mě našel na prahu domu, bledou, vyděšenou a volající: „Viděl jste ho? Mluvil s vámi? Mluvil o mně? Vrátí se…? Povězte! Povězte! Vraťte mi ho, vraťte mi ho! Ať slyší od vás, že všecko snesu, že mi všechno bude milé, když se vrátí! Řekněte mu, že když se vrátí, budu cítiti, jak se blíží, že kdyby tu jen byl na konci ulice, věděla bych o něm tak neomylně jako žíznivé listí ví o nastávajícím dešti…! Řekněte mu – ale především mu řekněte, ať se vrátí, protože chřadnu a hynu a bojím se zemříti bez něho…!“

22

„Dobrý den, Massíčku.“

„Račte přijmouti, drahá paní, projev mé obzvláštní úcty. P. Masseau.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Když se píše, jako se mluví, proč by se taky nemluvilo, jako se píše? Rozešel jsem se – to je však historie z mého slavného mládí – s paní Aubernonovou, protože jsem myslel, píše jí, že s ní mluvím, a můj dopis se končil slovy: ‚Sbohem, drahá paní, na shledanou po neděli!‘ Vám je to k smíchu?“

„Není, to ne, ale váš klobouk…“

Masseau se vidí celý, od slamáku k žlutým botkám, v zrcadle předsíně, jež ve stínu okenního rámu a záclon stále vypadá jako zašlé. Stojím vedle něho, jako jsem stávala vedle Jana, když odcházel na večeři k otci.

„Co je mému klobouku?“

Nevím. Je to slaměný klobouk. Když jej máte v ruce, je jako všechny slamáky. Také Masseauova kravata se neliší od jiných kravat, a jeho kabát je jako jiné. Na něm však obyčejný ševiot, neškodná rýžová sláma a ledajaké hedvábí nabývá čarodějného života. Stačí, aby Masseau dal znamení, a klobouk se bude točit na zemi, kabát bude hopsat prázdnými rukávy a kravata bude syčet jako had…

„Generál Boulanger!“ oznamuje krátce Masseau před zrcadlem. „Špinavá historie…“

Obrácen ke mně ukazuje na lymfatickou tašku, již má na tvářích.

„Když vypadám jako generál Boulanger, bolí mě játra.“

„To dělá horko?“

„Ano, letní horko – horko v létě 1889, to bylo v Saigonu zlé.“

Mne si ruce a já jdu před ním do kuřárny.

„Je tu příjemně, viďte?“

Lžu. Záclony jsou zpola zataženy a je tu příšerně. Opuštěná žena, lev bez pána…

„Velmi příjemně,“ přisvědčuje Masseau a sedá si.

Sedá si svým způsobem, napolovic, jako prosebník.

„Dni se krátí,“ povídá hlasem staré dámy.

A nevím proč, ta slova na mne působí strašně zoufale. Nedám to znáti.

„Eh, ano, milý brachu. To jinak nejde. Nic nového?“

Než odpoví, utírá si nos, a já bez hnutí, v šíleném napětí, si říkám:

„Když bude dlouho smrkat… Když mě ještě chvíli nechá pochybovat, doufat, že je něco nového… Kdyby byl zlomyslný, mohl by mě nechat v nejistotě a teprve při odchodu mi říci, že je něco nového…“

On však není zlomyslný. Odpovídá hned:

„Nikoliv. Nového nic. Vy také nemáte zpráv?“

„Nemám.“

A dodávám chabě:

„Proč?“

Masseau na znamení, že za nic nemůže, vypne své písařské rameno a já si dodám odvahy říci:

„Snad by přece mohl… Pouhá zdvořilost… I třeba pouhá nezdvořilost – ano, i tu bych měla raději – pán by mohl napsati: ‚Ani mi nenapadne, mám toho dost!‘ Konečně, Masseaue, nejsem žena jako… Chci říci, rozumíte…“

„Nerozumím,“ říká Masseau.

Hledám slova jako cizinka. Nechci vyzraditi nic ze své lyrické bolesti.

„Chci říci… nemohl mi nic vyčítat…“

„Mohl,“ říká Masseau.

„Podívejme se…! Kdyby aspoň šlo o ženu… o ženu, jako je May…“

„Jde o ženu, jako je May,“ říká Masseau.

Otvírám ústa k protestu, ale pozice Masseauova mi je zavře. Sedí jako fakír, jeho drobná žlutá ruka žehná nebo rozkazuje, a já cítím až sem jeho dech, dech člověka, který skoro nikdy nejí.

„Budu mluviti! Řeknu nepomíjející věci! Rve mi útroby touha mluviti k vám v podobenství…! Byl jednou jeden muž v údolí Bois-Colombes a ten se vracel k domovu. Když přicházel blíže, uslyšel ze svého domu strašlivý křik a buben. Zaklel, a když vcházel do dveří, zacpal si uši. Ohavný zápach ho uhodil do nosu; zaklel a zacpal si nos, pak zavolal ženu. ‚Ženo,‘ řekl, maje nos stále zacpaný, ‚pověz bi, odkud je ten ohavný sbrad a rábus?‘ Žena se usmála a řekla: ‚Zápach je z toho výtečného sýra, který se pod kůrou jen rozplývá, a ten rámus dělá tvůj syn, hraje si na válečníka s trubkou a bubnem.‘ Tu člověk ten velebil Alláha a zvolal: ‚Opravdu, můj syn je zrozen, aby válčil, bubnoval a mohutně troubil! A ten sýr, perla všech ambrózií, nevypadá na svůj výtečný obsah, z jehož vůně dostáváme laskominy!‘ Pak usedl ke stolu, krájel sýr a líbal syna.“

„A dále?“

„Už je konec. Je to podobenství.“

„Nejasné, Masseaue!“

„Kdyby nebylo nejasné, nebylo by to podobenství. Nejasné, čárka, pomlčka – ale přístupné i ženskému mozku. Jan je ten bouřlivý syn, Jan je ten vonný sýr.“

„Chcete naznačiti, že se mi má líbit vše, co pochází od něho, protože je to on? To je trochu hloupé.“

Orientální vypravěč, ozdobený teď měděným svěráčkem na papír, jenž mu svírá příčku v nose, vrtí hlavou.

„Není to tak hloupé. Pomocí bubnu a camembertu vám chci ukázati, co je láska.“

„To jsem čekala.“

„Čekáte ještě. A mohla byste čekat dlouho, nebýti mé slabosti, že se zajímám o Jana. Milujete ho, ženo-jako-je-May?“

„Mi… Ano, Masseaue.“

„A on vás miluje, promiňte – miloval vás? Ale, ale, buďte klidna. Milé dítě, považte, že lékař je jako zpovědník. A zpovědník je jako lékař. Ostatně nejsem ani lékař, ani zpovědník. Ha, ha! Pokračujme. Psala jste mu?“

„Ovšem. Velmi málo. Delší dopis jen jednou, minulý měsíc…“

„A co jste psala ve svém ctěném dopise z minulého měsíce?“

Těžko se přemáhám. Dvě neodbytné slzy pálí mě na víčkách. Nebráním se jako pes, když mu obvazují ránu.

„Už nevím, Masseaue. Že jsem nešťastná. Že žasnu nad jeho chováním. Že se mnou neměl tak jednati… Že… že mám svou ženskou důstojnost…“

„Dosti! Dosti!“ ječí Masseau. „To jsem věděl!“

Natáhne hubené nohy, vstane, zaváže si šněrovadlo šviháckého střevíce a chladně prohodí:

„Třeba pukněte. Já vám dovolím.“

Popojde tři kroky ke dveřím a vrátí se.

„Vaše neštěstí, váš žal, vaše trápení! Vaše důstojnost! Předně, důstojnost je slabost mužů! Vy, vy, stále vy. Žádati, kňučeti, dělati drahoty, mudrovati – a tak zakrývati svou věčnou vadu: neschopnost míti! Fuj a fí! Žádati, a po každé trošku!“

Nemohu se zdržet úsměvu.

„Trošku…? Vždyť já chci všecko! Není má vina, když…“

Můj ďábelský host mne přeruší a mávne plochou dlaní.

„Vaše vina! Zase vy! Řekl jsem trošku – protože jste od Jana chtěla jen jeho lásku. Nikoli, to není ‚už samo dost hezké‘! Neděláte nic jiného, jen se stále díváte tváří v tvář Janovi. To je frivolní, nic více. Ale býti v něm! Pojmouti ho do sebe! Pojmouti ho do sebe, nositi ho v sobě, až by jeho poznání, až by všechny jeho tepelné projevy veselosti, hněvu, bolesti, smyslnosti nepřicházely k vám jako k ostatním, nýbrž vám by se zdálo, že vycházejí z vás – tak mocný je nejpyšnější, nejvznešenější omyl…! Ten hovězí výraz vašeho obličeje znamená pochopení?“

„Ano… počkejte, Masseaue, já to řeknu jinak: jsem ve tmě, ale co mi po tom, když já nesu svítilnu? Je to tak?“

„Zhruba a zdaleka.“

„Co však… on, Masseaue?“

„Jak, on?“

„Ano, bude to půjčka za oplátku? Má mě také v sobě nosit, jak říkáte, až by mne našel v náručí jiného muže a volal: ‚Ah, ta moje emanace… se vyzná v lásce!‘“

„Do toho vám nic není. To nejsou vaše věci. Jako kdyby ženská láska měla něco společného s naší…!“

„S naší…,“ kolébá se na jedné noze jako oškubaná volavka. Ten tvor, který vypadá tak málo mužsky, mluví o lásce velmi rozhodně a povýšeně…

„Jestliže láska, kterou věnujete, madame, svému milenci, ho vůči vám jakkoli zavazuje, to už není pravá láska.“

„Masseaue, vy ode mne žádáte mateřství.“

„Nikoli,“ říká Masseau. „Mateřský pud nepokračuje. Zrodí se hned celý, úplně vyzbrojený a krvavý. Kdežto lásce je dáno, aby spěla k dokonalosti.“

„Je to rada?“

„Je to jen mínění. Také to není naděje.“

„Skutek je, že jste asi nepotkal často takovou ideální samici.“

„Často nikoliv. Jen jednou. Také jsem se s ní oženil. Byla to má hospodyně.“

„Zpívejte dále písničku o ‚vznešenosti nepatrných tvorů‘!“

„Seberte si k ní sama snadné rýmy, drahá přítelkyně. A modlete se k pánubohu, abych se nebyl mýlil, když jsem vás a Jana pokládal za dosti ‚nepatrné‘, abyste tvořili svornou dvojici. Vy, díkybohu, nejste geniální, a Jan asi nikdy neuvidí v novinách svou podobiznu. Sníte, že za tu cenu dosáhnete, abyste mohla chodit sama do Louvru kupovat hadry. On rád poroučí, když se o něj někdo stará. Konečně, byli jste – jak nerad užívám toho imperfekta! – byli jste oba trochu obyčejní, abyste zrodili neobyčejnou lásku…“

Neobyčejná láska… To jsou mužská slova, co mi řekl. Je to inteligentní – na mne až příliš inteligentní. Místo abych vedla jeho myšlenku směrem, jejž mi nabízí, chytám se receptu z jeho řeči, ráda bych v ní našla skrytou vůli svého milence, omezuji Masseaua na jeho podřízenou úlohu posla a v podivuhodném zapření ženy, jež mi doporučuje, jsem viděla jen prostředek líbiti se.

23

Slunce se sklání k moři. Na hubené lučině, jež vybíhá v písčitý břeh, nenarostla otava a suchý podzim spaluje lesy. Všechny svěží barvy krajiny – travnatá zeleň, žhavá růžovost, modř a sléz – jako by byly splynuly v moři a na čisté obloze, jež se v něm zrcadlí.

Příjemná únava mě zdržuje po obědě na terase. Vítr z pevniny sem zanáší vůni luk a spalovaných trav. Jan se brzo vrátí. Přinese nějakého mořského ptáka, pověšeného za nohy a houpajícího jemným mrtvým krkem. I ve svých poškrabaných kamaších a často praném kabátě bude vypadat trochu jako sváteční střelec. Budu míti jeho úsměv na uvítanou, budu míti jeho rychlý pohled, který na mně a okolo mne hledá, čeho by se chytil – na příklad kávovou skvrnku na mých bílých šatech a ocúny ráno utržené a vadnoucí na lavici…

… co jsme spolu zase prožívali ty dva měsíce, je div, před nímž se skláním, jak se sluší před zázrakem, a nehledám vysvětlení. Když jsem byla malá, dostala jsem jednou rosničku, a ta byla modrá místo zelená, a když jsem se ptala, proč je modrá, řekli mně: „To nikdo neví. To je zázrak…“

Nechtěl se ke mně vrátiti, a já jsem cítila, jak pomalu uvadám. Sama jsem se litovala. Říkala jsem si: „Jaká škoda…! Měl by zahynout raději někdo jiný… Ve mně je ještě tolik síly; toto tělo, mozek pod tímto čelem, všecko je dobré, může snad býti šťastno a užitečno…“

Jednoho dne však můj smutek přešel v období neodolatelné podnikavosti, prosté všeho rozumování: opět viděti Jana – učinit, čeho k tomu třeba – sáhnouti k jakémukoli prostředku – zavrhnouti každý výpočet, v němž by nebyl také hned praktický plán. Zvolila jsem prostý plán: odchod naoko, pak trpělivou bdělost a návrat.

Málem by býval vše pokazil telefon, neboť jsem zatoužila slyšeti jeho hlas, vědouc, že se vrátil domů. V kabině v hotelu jsem ho slyšela volati: „Haló… prosím…? Kdo je u telefonu?“ A mlčela jsem, ani jsem nedýchala, jako by mě mohlo zahubiti nejmenší hnutí… Vycítil mne, hned změnil hlas. Slyšela jsem, jak mluví v hlubší poloze: „Haló… tak tedy… haló…“ Potom řekl váhavě: „Možná, že…“ A přestal. Pak jsem zaslechla už jen slabý zvuk zavěšovaného naslouchátka…

Pomáhal mi Masseau a méně nezištně i sluha Viktor. A jednou večer jsem čekala na Jana u něho v bytě, týž den, kdy jsem oznamovala v dopise, jejž dával na poštu Brague, že odjíždím do Havru za svým dřívějším povoláním.

Čekala jsem na něj potmě v našem pokoji, do něhož padala záře plynové svítilny z bulváru Berthierova. Slyšela jsem odbíjeti hodiny, bez únavy a beze strachu, dokonce beze strachu, že ta románová léčka mě zesměšní. Ovšem, kdybych byla Janovi napsala: „Musím s tebou mluvit,“ byla bych ho nazítří viděla, ale já jsem chtěla viděti jiného Jana.

Čekala jsem, blažená nepoznaným mírem, jako kdybych byla dospěla ke konci života. Čekala jsem sedíc v šeru. Nehybným vzduchem jsem cítila stoupati vůni růže, již jsem měla za pasem. Naslouchala jsem rachotu všech vozů a šumu všech kroků. A po každé jsem klidně říkala: „To není on.“ K půlnoci jsem zaslechla, jak se pomalu blíží kroky nespěchajícího chodce, a můj krásný klid se změnil v jakési šílenství. Málem bych byla utíkala, křičela, běžela dolů otvírat dveře a schovala se nahoře v domě. A přece, když ten volný krok stoupal po schodech, stále jsem ještě seděla na témže místě. Zdálo se mi jako ve snu, že by se mohl leknouti, až vejde do pokoje, i řekla jsem dosti hlasitě, když otevřel dveře: „Jene!“

Jistě slyšel, ale neozval se. Vešel, zavřel za sebou, rozsvítil, a stáli jsme naproti sobě, stíníce si oči dlaní.

„Tys přišla?“ řekl za malou chvíli.

„Přišla jsem. Volala jsem tě jménem, abys nebyl příliš překvapen, že jsem tady.“

„To je zákeřné přepadení, ne?“

Tiše se zasmál a již jsem pozbývala naděje, protože vypadal tak roztomile, tak mile nenuceně jako na návštěvě… Připadal mi větší, krásnější a ne tak mladý, jak žil v mé paměti. Pokud se pamatuji, myslela jsem na tři různé věci; především: stojí tu přede mnou. Potom: než uteče noc, budu znáti svůj osud. Konečně: má čelo již proťaté dvěma rýhami, není dítě; není to krutý jinoch, je to muž, bytost mého druhu a mého věku, jistě je možno dorozuměti se, lidsky se s ním dohodnouti…

Také jsem se usmála a řekla jsem:

„Docela správně. Co jiného mám dělat se svou divadelní náturou?“

Z čela se mu rozlil po celém obličeji zvířecký stín, jaký předcházívá výbuch hněvu, on se však ovládl a vybídl mě, abych si sedla. A když mi podával ruku, chopila jsem se jí a vesele stiskla.

„Dobrý den, Jene.“

„Dobrý den…“

Četla jsem mu ve tváři hluboký zmatek a spolu ulehčení, že mě vidí veselou, beze slz, bez dramatických výkřiků, bez hrozeb. Tak jsem byla pozorna na to, co mám dělati, že se mi zdálo, že ho již nemiluji. Rázem mne přešla bolest. Usedl a přejel si čelo dlaní.

„Vypadáš unaveně, Jene.“

„Ano, představ si, že nyní pracuji. Můj otec už nikdy nebude moci chodit do kanceláře. Já jsem posud práci nezvykl ani jí nepřišel na chuť… Je to jako z trestu… Nevím, proč ti to povídám; nezajímá tě to.“

V dělaně lhostejném tónu byla již výčitka, konečně výčitka, předehra výstupu mezi milenci… Neopominula jsem na to říci:

„Ale zajímá, Jene; zajímá mě to velice, jako všecko, co se týká tebe.“

Dala jsem si příliš mnoho záležeti, jak to říkám, viděl za mnou cestu, kam jsem ho chtěla dostati, a už o tom mlčel. Po té neobratnosti jsme čtvrt hodiny povídali všednosti, nucené zdvořilosti. Noc a neobvyklé světlo, padající otevřeným oknem na sežehlý strom v ulici, a zvláště naše tajné myšlenky dodávaly tragické zabarvení hloupým řečem pána ve společenském úboru a dámy v kostýmu. Mne to neunavovalo. „Důstojnost je slabost mužů“, a na Janovi bylo již znáti únavu. Zíval nervózně a mne to ani trochu neuráželo, to zívání mi ukazovalo Jana, kterého jsem dříve nechtěla znáti, Jana vážného, pracujícího – jeho tlustý požitkářský krk, nakloněný nad stránku číslic… Jeho tlustý požitkářský krk… Z nejhlubší hlubiny mého nitra vyšlehla náhle divoká smyslnost; cítila jsem krev v hrdle, znělo mi v uších, bylo to nevyslovitelné hnutí zvířete, jež volá pána… Vím, že jsem se zvedla, že jsem se nemohla udržeti na nohou a porazila jsem židli za sebou a řekla jsem zuřivě:

„Tak co?“

Také vstal; a když viděl výraz mé tváře, hlídal mé ruce.

„Mýlíš se,“ řekla jsem lakonicky. „Neboj se. Chtěla jsem jen říci: Tak co, je konec? Je konec mezi námi?“

Díval se na mne zamračeně a zlobil se na mne, že jsem ho nutila k odpovědi…

„Co, konec? Co, konec…? Nemáš dost toho života? Tobě se líbilo tak žít? Chceš začínati znovu?“

Vyměnili jsme si úlohy, on mluvil, stěžoval si a žaloval, já jsem jen poslouchala a odpovídala mu v duchu z celého srdce: „Začíti znovu, oh ano, začíti znovu cokoli, jen když to bude s tebou…“

Říkala jsem jen: „Jene…,“ aby mluvil dále, aby se nezarazil.

Chodil po pokoji.

„Začíti znovu takový život… Prosím, abys mi odpustila, čím jsem ti ublížil,“ řekl jedovatě. „Ale jsme vypořádáni.“

„Hněváš se, Jene?“

Zastavil se hrozivě:

„Ano, hněvám se na tebe. Nemohu zapírati. Také nemohu říci, jsem-li v právu, či nikoli, ale hněvám se na tebe.“

„Miláčku…“

Jen jsem to zašeptala, a slyšel… Ale také jsem klesala vděčností pod hněvem, jímž si mne opět přivlastňoval. Příjemná plazivá vděčnost krutě odbývaných manželek, Mayina veselost po výprasku…! On mě však vyvedl z klamu.

„Nikoli. Jsi volna. Stačí-li to však tomu, čemu jsi ve svém dopise říkala tvá ‚ženská důstojnost‘, tedy věz, že na tebe mám nejhorší vzpomínky ze všeho, co jsem prožil v lásce.“

Usedla jsem zase, opřela jsem si hlavu o známé hedvábí křesla a stále jsem šeptala se zavřenýma očima:

„Ano… povídej… povídej…“

Pokrčil rameny.

„Povídej! K tomu je vhodná chvíle! Po měsících povýšeného mlčení mně přicházíš říci: Povídej… Ty, která se chlubíš, že mě slyšíš myslit, proč chceš, abych povídal?“

„Oh, Jene, že tě slyším myslit… snad jsem to řekla žertem, ale…“

„Nelži!“ křičel. „Lžeš! Slyšela jsi mě myslit, či spíše přičítala jsi mně myšlenky shodné s tvou falešnou představou ne o mně, nýbrž o muži, o muži, tvém nepříteli, tvém strašidlu…“

„Ano… povídej…“

„Co jsem ti dal lepšího, sloužilo jen k tomu, abys mne mohla urážet, přisuzovala jsi mi přednosti sprosťáka a chyby hlupáka… Ah, domnívala ses, že jen ty slyšíš druhého myslit…?“

Šel si nalíti sklenici vody a slyšela jsem, jak zvoní hrdlo láhve o sklenici… Nepohnula jsem se, neotevřela jsem očí, takový jsem měla strach, abych ho nezarazila… Ale na štěstí ještě nedomluvil.

„A i kdyby se tvá marnivost věštkyně nebyla bývala stále mýlila, i kdybych byl ten špína chlap, kterého sis jednou vzala – naslouchati mým myšlenkám je ustavičné urážení mého klidu, mé bezpečnosti inteligentního tvora, posvátné neproniknutelnosti, na niž mám právo a kterou nesmíš znásilňovat…!“

Měla jsem zavřené oči. Pokyvovala jsem hlavou, uvnitř jsem mu přisvědčovala: „Dobře. Velmi dobře. A řekl ‚nesmíš‘, a ne ‚nesměla jsi‘.“

Již mlčel, a ještě jsem se mu podivovala, jak přechází a třese se zlostí, na niž jsem byla pyšná… „Pojmouti ho do sebe, nositi ho v sobě…“

„Ale, Jene… proč jsi se nebránil, proč jsi nevysvětlil – proč jsi se neodhalil?“

Otočil se ke mně, jako by mne chtěl bíti.

„Brániti se! Vysvětlovati! Mluvíš jako soudce, když jsi dříve mlčela jako soudce…! A proč já, a ne ty?“

Mně bylo milé to slovo paličatého děcka. Bylo mně milé, že jsem tu ve zmateném proudu milenecké hádky, a že tahle hádka bude dlouhá…

„To je pravda,“ řekla jsem upřímně.

Sedl si na malou pohovku a na tváři mu bylo viděti, jak je unaven. Co jsem tu, ani jednou se ho nedotkla smyslnost, a polibky bývaly naše jediná řeč… Jako by také býval na to myslil, prohodil malátně:

„Je tak lehké spát spolu…“

A neurážela jsem se, že se v mé přítomnosti z něho zase stal nevinný tvor, který nežádá od ženy nic jiného než snad ženské teplo, kolébku, živé a pokojné útočiště v sevřeném náručí… Toho však jsem se neodvážila a snad již nikdy neodvážím…

„Opravdu odjíždíš a vrátíš se k divadlu, ke svému dřívějšímu povolání?“ řekl zase tak unaveně.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nikoli, Jene, to není pravda. To je zase lež. Nemám již povolání.“

A pokračovala jsem melancholicky:

„Nemám povolání – a už není povolání. Je cíl přede mnou: to je tento muž, který po mně netouží, a kterého miluji. Jeho dosáhnouti a bdíti, aby mi neunikl, a kdyby unikal, opět se mu trpělivě blížiti a získávati ho – to nyní bude mým povoláním, mým posláním. Pak mi bude vráceno, co jsem milovala před ním, světlo, hudba, šum stromů, plaché a vroucné volání blízkých zvířat, hrdé mlčení trpících mužů – to všecko mi bude vráceno, ale jeho prostřednictvím, když bude můj… Zdál se mi tak blízko, tak spojen se mnou od prvního setkání, že jsem věřila, že je můj. Chtěla jsem pošetile jíti dále za něj, považujíc hranici svého vesmíru za překážku… Myslím, že mnoho žen bloudí jako já, než naleznou své pravé místo před tou hranicí…“

„Co tedy zamýšlíš?“

Snažila jsem se vložiti celou svou odpověď do pohledu, ale jeho oči se tak zřejmě vyhýbaly mým, jako by říkal: „Ne, ne, to je příliš brzy…“ Měl v tu chvíli úžasně přísný výraz, jako by mě chtěl navždy zbaviti odvahy; a já bych se byla skoro usmívala – nevěděl, že mám před sebou celý život, že na něj chci čekati…

„Co učiním? To záleží trochu na tobě, Jene, a když říkám trochu… Začnu tím, že tě nechám spáti, protože je pozdě a ty pracuješ…“

Držela jsem v ruce onu prastarou, otřelou nefritovou bobuli a hladila jsem ji, hledajíc očima, co by mi ještě připomínalo můj život v tom pokoji… Hladila jsem ji, studenou a hladkou, a vložila jsem si ji do kabelky.

„Ty mi neřekneš nic, Jene?“

Pozoroval mé ruce, rozuměl jejich symbolickému pohybu, že je to stěhování a odchod.

„Sbohem, můj nemluvo!“

Stála jsem a cítila, že má důvěra, odhodlanost i mé tělo se zřítí. Zajišťovala jsem si klobouk na hlavě, majíc se k odchodu, a říkala jsem si: „On mne nechá odejít… Ještě jsem však neodešla. Zachytím se čehokoli. Ještě jsem neodešla.“

Také vstal a byl o hlavu větší než já. Vzhlédla jsem k němu a měla jsem podivný pocit neobyčejné úcty k sobě – jaká jsem bývala před několika týdny, k Renée z předešlé sezony – k ženě, která měla tohoto muže.

„Můj nemluvo, ty nemluvíš a ještě méně píšeš. Zanechal jsi mě v takové němé opuštěnosti…“

Sklonil čelo a odvrátil oči pojednou uhýbavé, jež ho hyzdí.

„Co chceš… Odpovídat, psát, samé výstupy, ohavné výměny slov, na něž se nikdy nezapomene… Ještě přilévat jedu mezi nás, když už jsme se navzájem nemohli snésti…?“

„To je pravda, že…,“ souhlasila jsem otrocky.

A rozvažovala jsem:

„Vím, že není dokonalý. Vrátí-li mi ho osud, často ještě u něho uvidím ten úsměv zlodějského zvířete, to couvání před trapnou pravdou, před činem. Vím, než dá kousek sebe, že dovede ode mne vyžadovati všecko a přitom se půvabně omlouvati, že ode mne nežádá více. Ale přes to přese vše je, jak říká lid, ‚pro mne dost dobrý‘ a já nemám chuti ani práva náležeti jen nějakému hrdinovi – a tak já nedokonalá bytost chci toho nedokonalého Jana a žádného jiného…“

„Tedy na shledanou, Jene?“

Podávala jsem mu ruku, a když se shýbal, aby ji políbil, viděla jsem, jak se mu chvěje půvabná rýha na horním rtu. Jen chvíli jsem se rozmýšlela; musím ho opět získati – a nezáleží na tom jak. Jen získati čas! Porazím ho na zemi a upadnu s ním, ale již se nebudeme vysilovati navzájem, nýbrž pracovati, aby z pochmurné rozkoše jako voňavka z těžké nádoby vytryskla láska, jíž bychom byli hodni.

A pohladila jsem mu prstem jemné ucho. Zachvěl se a obrátil se jako žena v pokušení.

„Miláčku…“

Vrtěl hlavou „ne, ne!“ a temně řekl:

„Pozor! To je zase jen žádost…“

Zmocňoval se opět očima všeho, co na mně nejvíce miloval, mých ramen, hrdla a rukou, sepjatých k obraně, aby ho příliš rychle necelovaly…

„Říkám ti, slyšíš mne, že je to jen žádost!“

„Ano, ano…,“ přikývla jsem.

„Tobě to postačí? Tobě to postačí? To je vše, co chceš ode mne? To je vše, co mi přinášíš?“

Neschopna lži, vrhla jsem se mu do náručí a zavřela jsem oči, aby neviděl, že mu dávám svou duši.

24

Slunce se sklání a vrhá na moře prodloužený stín skalisk. Stále ještě sedím pod plátěnou střechou u ozářené zdi. V dálce na zubatém útesu se rozmarně pohybuje černá, drobná postava, blíží se, zastavuje se a zase vzdaluje… To je on. Jistě asi také vidí mé bílé šaty. Půjde sem a nebude spěchati, neboť na něj čekám. Až ho uvidím zřetelně tady dole na světlém, písčitém břehu, pak teprve vstanu a půjdu mu vstříc. Také nebudu pospíchati, neboť jde ke mně. Položí ruku na mé rámě a poví mi, jaký to byl krásný den, řekne mi o ptáku, kterého pronásledoval, a o žluté kuně, která mu utekla. Nepromluvíme mnoho slov, ale naše plná, důvěřivá mlčení budou pamětliva, že jsme si za ty dva měsíce řekli všechno a že každým slovem se dáváme jeden druhému…

Zítra si zase vyjde, chce na svých krátkých prázdninách užíti každé chvíle v tomto kraji, jejž má rád. Jde rychle, jako šťastný venkovan. Provázím ho, ale vzadu, pomalejší, mírnější, změněná. Když ho vidím vrhati se do života, zdá se mi, že zaujal mé místo, že on je chtivým tulákem a já se na něj dívám navždy zakotvená…

Ediční poznámka

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých a interpunkci.

Redakce MKP

Colette
Pouta

Překlad Karel Toman

Ilustrace na obálce Oleksandra Klestova / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4621-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4622-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4623-0 (prc)