Bohatýrské pověsti
západních národů

Antonín Jenne

Znění tohoto textu vychází z díla Bohatýrské pověsti západních národů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Vesmír v Praze v roce 1927.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Antonín Jenne: Bohatýrské pověsti západních národů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 6. 2025.

ROMÁNY KULATÉHO STOLU

(Podle P. N. Polevoje)

Úvod

Středověk – věk rytířství se svými věčnými nesváry, vojnami a uzavřeným životem, který protékal jednotvárně a teskně za ozubenými stěnami hradů, tyto střední věky, vyznamenávající se silně rozvitou vážností k hrubé fyzické síle a pěstnímu právu, zanechaly nám velice obšírnou literaturu rytířských románů, které živě seznamují nás s mravy, obyčeji, pověrami, znalostmi i předsudky rytířského prostředí. Osnovou podobných románů jeví se obyčejně vystoupení nějakého rytíře, který hledá všelikou příležitost, aby mohl projevit svou odvahu, svou sílu, své umění vládnouti zbraní; zápasí s obludami a obry, osvobozuje milovanou ženu z rukou zločinců nebo loupežníků a po mnohých vykonaných činech získává nevadnoucí slávy a všeobecné vážnosti. Ve velmi mnohých románech opakují se téměř doslovně příhody, ano objevují se i tytéž jednající osoby i sám způsob vypravování je skorem stejný; je to plynné, klidné vypravování, rozvleklé a podrobné, vyličující události ze dne na den, popisující vnější stránku osob a jejich příhod – a ani jediným slovem neupomínající vnitřního života svých hrdinů, jejich myšlenek, citů a nálady duševní v ty neb jiné momenty jejich činnosti…

Větší část středověkých rytířských románů napsána je ve verších a tato básnická vypravování románových syžetů, objevivší se v periodě rozkvětu rytířství (v XII.–XIV. věku), zjednala hlučnou slávu mnohým básníkům, zejména francouzským a německým. Ale neobyčejně zajímavou zvláštností všech podobných vypravování jeví se ta okolnost, že ve všech rytířských románech ukázala se jedna všeobecná osnova. Hrdinové rytířských románů objevovali se v těsném spojení s kroužkem vítězů, shromáždivších se kolem nějakého „dobrého a slavného krále Artuše“, právě tak jako ruští bohatýři okolo Vladimíra, Krásného slunečka. Dvůr krále Artuše jevil se centrem, ke kterému spěli a kolem kterého se shromažďovali všichni slovutní a slavní, všichni, kteří uměli s důstojenstvím a ctí nosit rytířské jméno, všichni, kteří chtěli se zablýsknouti svými činy, svými zásluhami nebo neobyčejnou rozmanitostí svých příhod. Obyčeje dvora Artušova představují se v rytířských románech, jsouce obrazem všeho, co si možno představiti ve smyslu zjemnělé rytířské pozornosti, vážnosti i mužné vyspělosti – ideál, ke kterému musel snažiti se každý pravý rytíř.

Při těchto vlastnostech a vyspělosti, která měla zobrazovat nápadnou črtu každého rytíře zjevivšího se při dvoře Artušově – všichni rytíři při jeho dvoře byli si rovni, mezi nimi není ani vyšších, ani středních, ani nižších, ani slovutnějších, ani nepatrnějších… Tato všeobecná rovnost rytířů při Artušově dvoře zřejmě projevuje se tím, že všichni sedí za stolem „bez míst“, za společným „kulatým stolem“, který je i hlavním shromaždištěm rytířského bratrstva, ze všech konců vzdělaného světa stékajícího se ke dvoru „dobrého krále Artuše“. Od tohoto střediska dostávají všichni společný název „rytířů kulatého stolu“ a romány, ve kterých vypravuje se o jejich činech a příbězích – „románů kulatého stolu“. Ke kruhu těchto pověstí náležejí romány o králi Artušovi i jeho společnících, o kouzelníku Merlinovi, o Lancelotovi i Genievře, o Tristanu a Isoldě, o rytíři se lvem, o Parsivalu a mnohé jiné, známé v několikerém rozličném zpracování a úpravě.

Mezi učenci dlouhý čas byl spor, odkud vzaly se základní syžety všech těchto románů, zpracované středověkými básníky, a konečně přišli k přesvědčení, že tyto syžety převzaty byly z keltských pověstí. Usilovné pátrání přivedlo k tomu, že v bibliotéce Oxfordské univerzity nalezen byl i starokeltský rukopisný sborník, ve kterém nalezli původní keltské pověsti o Artušovi a jeho vítězích v té stručné, krátké formě, ve které vznikly mezi keltským obyvatelstvem Bretaně i Walesu a ze kterých potom vyrostly objemné středověké rytířské romány. Abychom seznámili své čtenáře s těmito zajímavými pověstmi, uvádíme tři nejvíce rozšířené – téměř v té podobě, v jaké byly jedním z francouzských učenců vneseny z oxfordského sborníku1 v jeho knihu o „románech kulatého stolu“. Pověsti tyto vyličují nám příhody tří znamenitých představitelů Artušova dvora: Ovena, Gerana i Peredura, i mají tyto původní názvy: I. Oven neboli Paní pramene, II. Geran neboli Rytíř se sokolem a III. Peredur neboli Tajemný kalich. Každá tato pověst zobrazuje nám rytířský život z různé strany a v řadě zajímavých črt seznamuje nás se středověkým životem v jeho rozličných projevech.

1 Tento oxfordský sborník znám je pod názvem Krásná kniha a podle vážných důvodů učenců vztahuje se k periodě konce XIII. až počátku XIV. věku.

Oven

I

Jednou v paláci krále Artuše shromáždili se všichni znamenitější rytíři, kteří tvořili stálou jeho družinu. Byl tu i Oven, syn vládnoucího knížete Uriena, i Kenan, syn Kledno, i Kay, syn Kenerův. Artuš zasedal vprostřed síně ve svém zamilovaném křesle, upleteném z rákosí a pokrytém blankytným suknem. Loktem se opíral o atlasovou podušku a ohlížel se po všech přítomných s přívětivým úsměvem. Manželka jeho, Gvennivara na straně u okna, obklopena svými sloužícími, zaměstnána byla ruční prací, ve které jí dívky její pomáhaly.

„Myslím, že nebude špatné, když si před obědem trochu zdřímnu, druhové moji!“ řekl Artuš a přívětivě se obrátil ke svým vítězům. „Vy zatím těšte se navzájem vypravováním a požádejte o číši medoviny…!“

Řekl – a brzy potom pohroužil se v dřímotu. A všichni rytíři obrátili se ke Kenanovi s prosbou, aby vypravoval jednu z těch zajímavých historek, kterých tak mnoho znal. Zpočátku se trochu zdráhal, ale když Kay doběhl do sklepa a přinesl medoviny, tu rozvázal se jazyk Kenanův sám od sebe a Kenan svolil potěšiti své druhy.

Všichni napjali vnímavý sluch a Kenan počal vypravovati:

„V mládí jsem byl velmi smělý i sebevědomý a domníval jsem se, že nepotkám soupeře v síle a odvaze. Takové přesvědčení nutilo mne k výstřednostem i hledání dobrodružství, v kterých jsem si velmi nerozumně zahrával s nebezpečenstvím…

Jednou po dlouhé jízdě neznámou a neobydlenou zemí octl jsem se v čarokrásné dolině. Tam po břehu malebné říčky zvala mne pěšinka, po které jsem i pustil svého koně. Do samého večera jsem jel touto pěšinkou a konečně jsem uviděl v dáli veliký, rozkošný hrad, ze třech stran obklopený vodou. – Vypravil jsem se k němu. Když jsem přijel ke hradu, vstříc mi vyšel sám vládce jeho se svými dvěma syny, vzal mne za ruku a vedl mne do hlavní síně této rozsáhlé budovy. V síni jsem spatřil dvacet čtyři dívky sedící u okna při práci. Vyšívaly zlatem na atlasu. Všecky byly ladny i krásny – a mohu vás ubezpečiti, že ta nejošklivější byla krásnější mnohých našich krásek, a ty krásné mohly by soupeřit v kráse s naší znamenitou krasavicí Gvennivarou, manželkou krále Artuše!

A hle! Šest těchto panen zdvihlo se ze svých míst. Přistoupily ke mně a sňaly ze mne mé odění a druhých šest hned omylo odění – vyčistily je tak, že ohněm se zalesklo; dalších šest pokrylo stůl a podávaly jídla a ostatních šest sňalo ze mne zamazaný i zaprášený šat, převléklo mne od hlavy do paty v čisté prádlo i šat. Potom mne usadily na podušky, rozprostřely pod nohy koberec a přinesly stříbrné umyvadlo, ve kterém jsem se mohl umýt před obědem. Tytéž dívky, které sňaly mi odění, postaraly se o mého koně: sňaly sedlo, uzdu vyňaly, očistily, postavily do stáje a obrok do žlabu položily.

Potom jsme sedli za stůl; já jsem usedl vedle pána a jeho synů na jednom konci stolu, všecky ženy a sluhové usedli na druhém konci. Na počátku oběda ani pán, ani synové jeho se mnou nerozmlouvali, ale když uviděli, že jsem ukojil svůj hlad i že beseda byla by mi příjemna, rozhovor rozproudil se sám sebou. Oznámil jsem pánu své jméno a řekl – mezi jiným – že putuji po světě hledaje sobě soupeře, s kterým mohl bych změřiti svou sílu a odvahu.

Pán v odpověď se usmál a řekl: ‚Nebude mi těžko ukázat tobě důstojného soupeře. Přenocuj zde a vstaň zítra časněji! Až vyjedeš z hradu, jeď přímo dolinou, pokud nedojedeš do lesa. V tom lese vyjedeš na mýtinu, uprostřed níž sedí jednooký černý obr, který hlídá les a pase v něm stáda divoké zvěře. Zeptáš se ho, kudy pojedeš k prameni, a obr už ti ukáže, jak najíti toho, koho hledáš.‘

Jak dlouhá zdála se mi ta noc! Jak jen ukázaly se červánky na východě, už jsem byl na nohou a sedlal koně na další cestu… Vyjel jsem z hradu, dojel do lesa, který jsem v dáli uviděl, a v tom lese uprostřed široké mýtiny skutečně jsem spatřil černého jednookého obra, který pásl nesčíslná stáda divoké zvěře. Přijel jsem k němu a vysvětlil jsem mu, že putuji světem a hledám sobě soupeře rovného mně silou a chrabrostí a prosil jsem ho, aby mi ukázal, kudy jeti k prameni.

‚Tady máš stezku,‘ řekl obr, ‚i vystupuj po ní nahoru do samého temene, tam uprostřed dolinky pod stromem uvidíš pramen. Vedle pramene kámen. Naber vody z pramene i postříkej kámen a uvidíš, co bude. Ale upozorňuji tě, že jestli z té příhody vyjdeš celý a nezraněný – můžeš se směle považovati za nepřemožitelného a nikoho na světě se bát nemusíš.‘

Podle udání obrova našel jsem pramen, nabral z něho vody a postříkal kámen… A vtom zarachotil hrom, spustil se lijavec s krupobitím a rozzuřila se taková bouře, že na stromě nad pramenem nezůstalo ni lístečku. A jak jen se bouře umírnila, z dálky bylo slyšeti žalostné steny a v dolině objevil se rytíř na vraném koni, sám černý od hlavy do paty, s černým kopím v ruce. Ještě zdáli křičel na mne:

‚Hoj, rytíři! Proč jsi sem přišel? Proč jsi vyzval a vznítil bouři postříkav vodou z pramene kámen? Víš snad, že ta bouře nenechala naživu nikoho z mých lidí i z mých stád, koho jen zastihla v širém poli?!‘

Hned jsme se srazili a mezi námi zahořel boj, který však trval velmi krátce, protože můj protivník brzy mne vyhodil ze sedla, přičemž udeřil jsem se o zemi a pozbyl vědomí. Rytíř překlidně obrátil svého koně a odklusal – zachvátiv dokonce i mého koně s sebou…“

Netrpělivě a dychtivě naslouchal tomuto vypravování Oven – nejlepší z vítězů Artušových –, a když Kenan počal vykládati podrobnosti svého zápasu s černým rytířem, Oven nevydržel a tázal se ho:

„A co se stalo potom?“

„Nic!“ klidně odpověděl Kenan. „Když jsem přišel k sobě, vyskočil jsem a pěšky došel do hradu, ve kterém jsem nocoval na počátku. Potom vrátil jsem se ke dvoru Artušovu na tom překrásném hnědém koni, kterého mi daroval přívětivý pán hradu… A přiznám se, že se divím jen tomu, že ještě nikdo z chrabrých rytířů Artušova dvora nebyl u toho divného pramene a nezměřil svých sil s mocným černým rytířem.“

Tato slova stačila, aby zasažen byl neohrožený Oven. Hned odešel do své komnaty, zavřel se v ní, počal čistiti své odění i zbroj a vše připravoval na zítřek, aby pustil se po ránu na dalekou cestu…

A skutečně: na úsvitě druhého dne už vyjel z Artušova paláce a obrátil se podle slov Kenanových v čarokrásnou dolinu, kde stál hrad pohostinného majitele, jeho dvou synů a dvaceti čtyř dcer…

Vše odehrálo se s ním právě tak jako s Kenanem, a proto nebudeme opakovat jeho příhod do té chvíle, kdy podle rady jednookého černého obra přibyl konečně k prameni, a nabrav vody, skropil kámen. Hned potom rozlehl se strašný úder hromu a spustil se silný lijavec. Ale bouře i déšť brzy přestaly, nebe se znovu očistilo, a když Oven pohlédl na strom, který vyrůstal nad pramenem, uviděl, že na něm skutečně nezůstalo ni lístečku. Když tak prohlížel strom, na větve jeho usedlo hejno ptáčků a počali zpívat tak sladce, že Oven mimoděk poslouchal.

A vtom z hloubi doliny uslyšel steny a černý rytíř na vraném koni jako vichřice narazil na Ovena. Ale Oven se nezarazil, postavil se mužně a srazili se s takovou silou, že kopí jejich rázem se v třísky rozletěla. Tu oba vítězové současně tasili meče a boj se obnovil – ale dlouho netrval: Oven způsobil mečem takový úder černému rytíři, že rozťal hřeben jeho přílby i čapku pod přílbou – i lebku po samý mozek.

Černý rytíř cítě, že je smrtelně raněn, obrátil koně a klusal nazpět. Oven pustil se za ním, ale nemohl ho dostihnouti, aby zasadil mu ránu rozhodnou.

Pronásleduje černého rytíře, spatřil Oven veliký a bohatý hrad, který strměl krásný a obrovský na vysokém vrchu vystupuje z temné záplavy hustého, tichého lesa. Překvapen velikostí a velikolepostí toho hradu, na okamžik Oven zadržel koně, ale hned zase pustil se za rytířem a oba současně přiklusali k bráně; ale jen černému rytíři se podařilo do ní skočit… Ovena div nerozmačkala těžká železná mříž, která tak rychle ve bráně spadla, že přerazila zadní nohy jeho koni, ba i ulomila konce ostruh rytířových! A k dovršení bídy i vnitřní brána se zavřela a Oven ocitl se jako v kleci – v těsném prostranství mezi branou a mříží.

A v tu chvíli, kdy Oven přemýšlel o svém postavení a hleděl štěrbinami brány dovnitř hradu, uviděl, jak k bráně z oné strany přišla mladá dívenka s rozpuštěnými plavými kučerami a počala mu šeptati:

„Ničeho se neboj! Já mnoho dobrého o tobě slyšela a vím, jak dovedeš být věren v lásce i přátelství, a proto pokusím se učiniti vše, co je v mé moci, abych tě zachránila. Vezmi tento prsten a navleč na prst; jak jen jej obrátíš kamenem dovnitř a potřeš – staneš se neviditelným…“

S těmi slovy podala mu prsten štěrbinou vrat a pokračovala:

„Hned přijdou zdejší lidé a otevrou bránu, aby tě uchvátili a zabili; ale velice se podiví, když tě nenajdou… A ty užij jejich příchodu, vyklouzni ze své klece a jdi přímo k onomu schodišti, na kterém tě budu očekávati. Když ke mně přijdeš, polož mně ruku na rameno, abych poznala tvou přítomnost. Potom sám uvidíš, co bude…“

Jak řekla, tak se i stalo. Za chvíli přišli lidé, aby se ho chopili a usmrtili, ale nikde ho nenašli, ač dlouho hledali, a byli velice udiveni. A Oven použil toho, vyšel na nádvoří hradu, obrátil se ke schodišti, na kterém ho očekávala mladá dívenka, položil jí ruku na rameno a následoval ji. Ona ho dovedla do veliké, rozkošně upravené komnaty, pomohla mu se umýti a převléci, rozdělala oheň v krbu a tak sytě i chutně ho nakrmila i napojila, že už dávno tak nejedl a nepil.

Potom ho uložila k spánku na rozkošném lůžku… A v tu chvíli uslyšel hluk a rozruch ve hradě.

„Jaký to hluk?“ tázal se Oven.

„S posledními svátostmi jdou k umírajícímu pánu hradu,“ odpověděla dívenka.

Oven usnul, ale právě o půlnoci byl znovu probuzen nářkem ve hradě.

„Jaký to nářek?“ tázal se.

„Pán hradu skonal,“ oznámila mu dívenka.

Na úsvitě opět rozlehly se žalostně steny a křiky a hluk zástupu, naplnivšího nádvoří hradu.

„Jaké to steny a křiky?“ tázal se Oven.

„Nesou tělo zemřelého pána hradu do kostela,“ pravila dívenka.

Oven přistoupil k oknu, otevřel je a zarazil se nad množstvím ozbrojených lidí, kteří naplnili celý hrad; v zástupu bylo i mnoho vážených paní, sedících na koních. Před rakví šlo duchovenstvo a pěvci; hlučně rozléhal se jejich zpěv, splývaje se zněním zvonů a ostrými zvuky válečné trouby. Rakev nesli různí baroni a rytíři v bohatých oděvech a za rakví v hlubokém smutku, v slzách, zoufale lomíc rukama šla paní čarovné krásy…

Jak jen ji Oven uviděl, srdce jeho naplnilo se láskou k ní i tázal se mladé děvušky: „Kdo je ta paní?“

„Směle se může říci, ba i Boha za svědka povolat,“ pravila dívenka, „že je to nejkrásnější, nejskromnější, nejdobrotivější paní na všem světě; a přitom vyniká i rozumem a vznešeností… Je to paní moje, ji nazývají Paní pramene – byla ženou rytíře, kterého jsi ubil.“

„Přísahám Bohu, že líbí se mi více než všechny ženy a že ji miluji z celého srdce!“ řekl Oven.

„Já ručím za to, že ona tebe nemiluje… Ale přesto pokusím se za tebe se přimluvit.“

A dívenka znovu mu posloužila; umyla, oblékla ho, hladce mu oholila hlavu i bradu, napojila i nakrmila, a když ulehl k odpočinku, zavřela ho na klíč ve své komnatě a sama šla do hradu a přímo odebrala se do komnaty své paní. Paní byla pohroužena ve svůj bol a nikoho nechtěla ni viděti, ni přijmouti, ale Luned (tak nazývala se mladá dívenka), nejmilejší ze společnic Paní pramene, přímo k ní přistoupila, klesla u ní na kolena a vzala ji za ruku. Chtějíc ukonejšit svou velitelku, pravila:

„Myslila jsem, že rozumněji budeš snášeti postihnuvší tebe hoře! Což možno tak nerozumně oplakávati manžela neb každé jiné blaho, kterého už nemůžeme užíti?!“

„Jak ho nemám oplakávati?!“ zvolala Paní pramene. „Není mi už nikdy souzeno setkati se s člověkem, který by se jen trochu podobal mému zemřelému manželu!“

„Najde se nejeden rovný jemu v důstojenství, a možná, že se najdou i takoví, kteří více než on budou hodni tvé ruky.“

Jak to uslyšela Paní pramene, s hněvem vyhnala Luned a zakázala jí objeviti se ve hradě.

„Dobře,“ řekla Luned. „Já půjdu, ale nevím, čeho tím získáš? Chtěla jsem jen tvému dobru a chtěla ti přátelsky poraditi… Když mne nechceš poslouchat, odejdu.“

Vyšla z komnaty… Ale paní se rozmyslila, zdvihla se ze svého místa, došla na práh a silně zakašlala. Luned se obrátila a uviděla, že paní zve ji k sobě.

„Věřím v tvou upřímnost a dobrou vůli ke mně; přeji si vyslyšeti tvou radu.“

„Dovol,“ pravila Luned, „sama dobře víš, že nemáš tolik sil, abys sama chránila své vlastnictví od nynějších nepřátel. Potřebí, abys vyhledala někoho, kdo by se chopil ochrany…“

„Ano! Ale kde najdu takového člověka?“ nerozhodně pravila paní.

„Já jsem hotova ukázati tobě, kde ho najdeš. Ochrana tvého pramene a tvých statků podle mého náhledu může býti odevzdána jen jednomu z rytířů Artušových. A já radím tobě přivésti ve svůj hrad takového vítěze, který dovede ubrániti i tvůj pramen i tvé panství před jakýmkoli útokem na ně – ubrániti ještě lépe, než bránil tvůj zesnulý manžel…“

„Vše je pravda,“ řekla paní. „Ale – což! Pokus se – rozjeď se za rytířem.“

Luned odešla do své komnaty – předstírajíc, že odjíždí z hradu – a právě za měsíc oznámila své paní, že jí přivedla jednoho z vítězů Artušova dvora.

„Přiveď ho zítra ke mně!“ pravila Paní pramene se zřejmou spokojeností. „Jsem hotova zítra ho přivítati.“

Druhý den ráno upravila Luned Ovena a přivedla ho své paní.

„Luned,“ řekla paní, pozorně si Ovena prohlédnuvši, „podle zevnějšku není znáti, že by tento rytíř vykonal dalekou cestu.“

„Nu co z toho? Tím lépe –,“ řekla Luned.

„Jsem přesvědčena,“ pokračovala její velitelka, pozorně hledíc na Ovena, „že tento je týž rytíř, který ubil mého zesnulého muže!“

„A jestli by i byl!?“ pravila Luned. „Jestli by nebyl silnější a mocnější tvého manžela, byl by ho arciť nepřemohl. A – konečně – minulého nevrátíš!“

„Dobře tedy – odveď zatím tohoto vítěze! Já sezvu všecky své vazaly na poradu – a potom rozhodnu.“

Druhý den shromáždila Paní pramene všecky své vazaly, vyložila jim otevřeně svoje bezmocné postavení a nakonec řekla:

„Dávám vám na výběr: buď jeden z vás vezme si mne za manželku a přijme povinnost chránit mé statky, nebo já sama vyberu sobě muže podle své náklonnosti, a to takového, který by přijal těžkou povinnost ochrany mého pramene a mých panství!“

Vazalové přemýšleli, pohovořili mezi sebou a rozhodli, aby Paní pramene sama vybrala si muže, jakého by si přála.

A hle, za krátký čas shromáždili se odevšad do hradu biskupové a arcibiskupové a oddali Ovena s Paní pramene; všickni vazalové složili mu přísahu věrnosti.

A Oven chopil se obrany panství své manželky kopím a mečem. Přemohl každého rytíře, který opovážil se vyzvat ho k boji u pramene a bral od něho výkupné – větší nebo menší – podle důstojenství a postavení protivníkova, ale výkupné obyčejně rozděloval mezi své barony a rytíře – a štědrostí takovou získal všeobecné lásky a oddanosti svých vazalů.

A tak přešly tři roky.

II

Na konci třetího roku počal si král Artuš stěžovati jednomu ze svých vítězů Gvalmayovi, že se mu velmi stýská po Ovenovi.

„Snad jsem ho ztratil navždy!“ smutně hovořil. „Je mi líto věrného rytíře a chtěl bych se za každou cenu dověděti, jaký osud ho potkal.“

„Vím, kdo je vinen ztrátou Ovenovou,“ pravil Gvalmay. „Vše to učinil Kenan svým vypravováním.“

„Jsem připraven shromážditi všecky své vazaly a vydati se na cestu, abychom vyhledali mého drahého vítěze!“ pravil Artuš.

„Proč shromažďovati vazaly?“ řekl Gvalmay. „Ty sám se svými rytíři můžeš pomstíti Ovena, jestli je zabit, nebo i zbavit ho zajetí, je-li zajat, nebo konečně – vrátiti ho k nám, je-li celý a zdravý.“

Artuš rozhodl se následovati rady svého vítěze – a za krátký čas vydal se se svými rytíři hledati Ovena. A rytířů těch – nečítaje služebnictva – bylo na tři tisíce kopí; a Kenan, syn Kledno, určen byl za průvodce.

Snad dlouho, snad krátko putovali, ale konečně minuli známý nám hrad pohostinného pána, minuli i dolinu, ve které černý, jednooký obr pásl nesčíslná stáda divoké zvěře – a Artuš a jeho rytíři octli se u známého nám pramene.

Kay řekl Artušovi: „Pane! Dovol mi prvému vstoupit v boj s černým rytířem!“

A jakmile dostal dovolení od Artuše, nabral vody z pramene a postříkl kámen… Zahučel hrom a spustil se lijavec s krupobitím a všichni souhlasili, že nikdy neslyšeli takového hromu a neviděli takového krupobití! A jak jen se bouře trochu zmírnila a obloha vyjasnila, všichni uviděli černého rytíře na vraném koni k nim klusajícího. Kay přivítal ho směle a už se srazili, ale boj trval krátce, Kay rázem vyhozen byl ze sedla.

Potom rytíř rozložil stan a lehl v něm k odpočinku. I Artuš se svými rytíři rozložili se táborem.

Když druhý den ráno vstali, černý rytíř byl už hotov k boji a čekal protivníka; a Kay ještě jednou umínil si zkusit štěstí a vstoupil v boj s protivníkem, ale byl znovu vyhozen ze sedla a tak těžce raněn, že nemohl v boji pokračovati…

Za Kayem všichni z družiny krále Artuše po řadě vstupovali v souboj s černým rytířem a všichni byli ze sedel sraženi. – Zůstali jen dva, kteří posud nebojovali – Artuš a rytíř Gvalmay.

Artuš počal se připravovati k boji a upravoval svou výzbroj, ale Gvalmay předešel ho a prosil o dovolení, aby mohl podstoupiti boj s černým rytířem. Artuš svolil a Gvalmay pustil se na koni proti soupeři. Na sobě měl přes krunýř oblečený žlutý atlasový šat, dar princezny anjouské, v kterém ho při spuštěném hledí nebylo možno poznat; i na koni byly čabraky téže barvy.

Srazili se kopími, bili se celý den až do večera a ni jeden nezvítězil. Druhý den ozbrojili se pevnějšími kopími – a přece ani jeden z nich nemohl dostihnouti převahy. Třetí den zaměnili kopí za tvrdší i delší a plni odvahy srazili se a zápasili do poledne. Stalo se, že i popruhy u sedel nevydržely – praskly – a oba rytíři rázem se octli na zemi, ale hned vyskočili, tasili meče a pokračovali v souboji.

A všickni svědkové tohoto bezpříkladného boje tvrdili, že nikdy ještě neviděli dvou zápasníků, kteří by se mohli těmto rovnat v síle a odvaze.

Konečně podařilo se Ovenovi, neboť on byl černý rytíř, udeřiti mečem tak, že nachýlil Gvalmayovu přílbu na stranu a odkryla se tvář jeho. Oven poznal svého protivníka a řekl:

„Gvalmayi, nemohl jsem tě poznati v tomto oděvu. Tys můj bratr a přítel, vezmi můj meč a všecku zbroj!“

„Ovene,“ vykřikl Gvalmay, „tys zvítězil, ty vezmi můj meč.“

Artuš viděl, že zápasníci dali se do hovoru, a přiblížil se k nim.

„Pane,“ řekl Gvalmay, „jsi svědkem, že Oven mne přemohl, a nyní nechce přijmouti ode mne zbraň.“

„Pane,“ řekl i Oven, „ne já jeho – ale on mne přemohl a nechce vzíti můj meč!“

„Dejte sem vaše meče!“ řekl Artuš. „Nikoho z vás nemohu nazvat vítězem.“

Tu Oven vrhl se k Artušovi, objal jeho a oba se políbili; i všecka družina Artušova udiveně hleděla na Ovena, i všichni hned spěchali objímati ho a celovati a kolem něho smísili se v zástupu.

Potom celou noc prodleli pod stany v poli; druhý den ráno počal se Artuš připravovati na zpáteční cestu.

„Pane!“ řekl Oven. „Nedobře rozhodls… Už tři roky minuly od té doby, co jsem tě opustil – a celý ten čas hotovil jsem se k tomu, abych tě zde přivítal důstojným kvasem, neboť dobře jsem věděl, žes rozkázal hledat mne všude… Tedy – pojď do mého hradu, umyj se, odpočiň po cestě a sdílej se mnou mou radost.“

Artuš souhlasil a se všemi svými rytíři vypravil se k hradu Paní pramene.

A hostina, ke které v hradě se po tři léta připravovali, protáhla se tři měsíce, pokud Artušovi rytíři přebývali na hradě, a všichni doznávali, že nikdy ještě nepřihodilo se jim, aby jedli sytěji a pili chutněji.

Konečně Artuš připravil se na zpáteční cestu a prosil Paní pramene, aby dovolila Ovenovi jen tři měsíce pobýti při jeho dvoře. Paní svolila, ale – podle pravdy – velmi neochotně.

A tak se Oven vrátil zároveň s Artušem k jeho dvoru, a když ocitl se opět v kruhu svých známých a starých druhů, v duši se mu tak rozjasnilo a rozradostnilo, že ani nepozoroval, že místo tří měsíců pobyl při dvoře Artušově celé tři roky.

III

Jednou, když seděl Oven za stolem Artušovým, vjela do síně paní na koni železité barvy s hustou, vlnitou hřívou, se sedlem zlatem kovaným. Paní přijela k Ovenovi, strhla z jeho prstu snubní prsten a řekla:

„Tak jednám s tebou, protože tys zachoval se ke mně jako nízký lhář, jako zrádce, jako nerozumný jinoch!“

A hned potom bystře obrátila koně a ujela z hradu.

Tu vrátila se paměť Ovenovi a on upadl v těžký zármutek.

Po skončeném hodování odebral se do svého pokoje a počal se připravovati k odjezdu. Druhý den časně ráno opustil palác Artušův a obrátil se k Pusté zemi, uprostřed níž rozloženy byly statky Paní pramene. Ale marně bloudil – nemohl najíti, nemohl si ani připamatovati cesty k cíli své touhy… A bloudil dlouho, dlouho, tak dlouho, že šaty na něm se rozpadly, on sám zhubeněl a zčernal a stal se sobě nepodobným; ba tělo jeho porostlo a pokrylo se dlouhou srstí jako u divoké zvěře a s divokými zvířaty žil v pustině jako rovný s rovným – živě se travou a kořínky.

Bloudě v takové žalostné podobě pustinou, jednou náhodou spustil se z nějaké hory v dolinu a zapadl do báječného, rozkošného sadu. Sad tento, jak se ukázalo, přiléhal ke hradu náležejícímu mladé a překrásné vdově.

Tato dobrotivá paní přišla jednou se svým služebnictvem na břeh jezera, které se rozkládalo vprostřed sadu, a vtom zpozorovala v trávě podobu člověka.

Všichni se strašně polekali. Zotavivše se z leknutí, přiblížili se k tomu divu, počali jej prohlížet a poznali, že Oven ještě žije, ač velice zeslábl.

Paní vrátila se na hrad, vzala lahvičku s velmi drahým balzámem a dala jedné ze svých služebnic.

„Vezmi tuto lahvičku,“ pravila, „sedni na koně a vezmi s sebou zásobu oděvu pro člověka, kterého jsme právě viděli v sadě. Potři mu balzámem okolo srdce a on jistě ožije a přijde k vědomí. Když uvidíš, že balzám účinkuje, vzdal se a pozoruj zpovzdálí.“

Dívka odešla do sadu, aby vyplnila rozkaz své paní, vylila celý obsah lahvičky na tělo Ovenovo, nechala u něho koně a oděv a sama schovala se v křoví, aby uviděla, co se bude díti.

Za několik minut počal se Oven zdvíhat, rozpjal ruce, pozdvihl se, pohlédl na sebe a zčervenal, vida sebe v také hrozné podobě. Potom zpozoroval koně, stojícího u něho, i oděv, přivázaný k sedlu. Těžce dovlekl se ke koni, s velkou námahou se oblékl a tak tak vyškrabal se do sedla.

A vtom dívka vyšla z úkrytu a poklonila se mu. Oven se velice zaradoval a tázal se, kde se nyní nachází.

„Tento hrad,“ řekla dívka, „náleží mladé vdově. Zemřelý její manžel umíraje zanechal jí dvě velká panství; nyní zůstal jí jen samotný tento hrad – a to ještě –, pokud nebude odňat mladým hrabětem, sousedem jejím, jehož ruku odmítla.“

„To je velmi trudné!“ řekl Oven.

Odebral se na hrad, kam ho mladá dívka doprovodila. Tam uvedla ho do překrásné komnaty, zažehla oheň v krbu a odešla.

Přišla ke své paní a podala jí lahvičku.

„A kde je balzám?“ ptala se paní.

„Já všechen vypotřebovala…“

„Jak? Upotřebila jsi za 140 zlatých balzámu na vyléčení člověka, kterého vůbec ani neznám!“ vykřikla paní. „To je neodpustitelné…! Ale přesto jdi, pečuj o něho, dokud neozdraví.“

A mladá dívka vyplnila rozkaz paní, krmila a napájela Ovena, pečovala o něho a léčila ho, dokud úplně se nevyléčil. A jak ozdravoval, srst, která pokrývala jeho tělo, pomalounku opadávala a za tři měsíce byl úplně zdráv a nabyl plné síly – a byl jako dříve bílý a krásný.

IV

Jednou zrána se Oven probudil a uslyšel hluk v hradě i řinčení zbraně. Ptal se dívky, co to znamená.

„Ah – to týž hrabě, o kterém jsem ti už pověděla, objevil se s velkým vojskem, oblehl celý hrad a chce podrobit mou paní své vůli.“

A tu se Oven tázal, má-li velitelka její dobrého koně a zbraň.

„Arciť!“ odpověděla dívka. „I krásné koně i výtečné zbraně.“

„Tedy jdi a přines mně pancíř i zbraň… Já pojedu a zblízka prohlédnu nepřítele.“

„Dobře!“ řekla dívka.

Paní přikázala vydati Ovenovi i koně i zbraň, ale přitom řekla:

„Nevím, nač jemu hodí se rytířský kůň i zbroj?“

Přivedli Ovenovi výborného válečného koně – osedlaného, připraveného; i koni i Ovenovi přinesli plnou výzbroj. Oven se ozbrojil, vskočil do sedla a vyjel z brány hradu ve společnosti dvou sluhů, také na koni a také ozbrojených od hlavy do paty.

Když z hradu vyjeli, uviděli před sebou hraběcí vojsko, kterému konce nebylo. A tu se otázal Oven jednoho ze sluhů, v které části vojska mohl by se nalézati sám hrabě?

„Tam v té části, kde vlají čtyři žluté prapory.“

„Dobře! Nyní se vraťte opět k hradu a očekávejte mne u brány!“

Sluhové poslechli a Oven vypravil se naznačeným směrem, kde se nalézal hrabě. Bouří naň naletěl, vyhodil ho ze sedla, uchvátil ho a mžikem obrátiv koně přicválal k bráně hradu, kde ho sluhové očekávali. Potom přivedl hraběte k mladé vdově, předal jí svého zajatce a řekl:

„Zde máš dar za balzám, který jsi věnovala na moje uzdravení!“

Hraběcí vojsko zatím dále stálo okolo hradu. Ale hrabě, aby se vykoupil ze zajetí, musel mladé vdově vrátiti uchvácené statky, přidal k nim i část svých zemí, odevzdal i vše své zlato, stříbro i drahé kameny, a vedle toho zanechal i rukojmí.

Mladá vdova nevěděla, jak vyjádřiti své uznání Ovenovi; ona i všichni dvořané přemlouvali ho, aby zůstal na hradě i dále, ale Oven rozloučil se s nimi a opět šel putovati po Pusté zemi.

V

Jednou, když Oven projížděl hustým lesem, uslyšel hrozný ryk, který se opakoval podruhé – potřetí.

Vypravil se k tomu místu, odkud ryk uslyšel, a uviděl uprostřed lesa velikou jeskyni, jejíž vchod zavalen byl šedým balvanem. V balvanu byla trhlina a z trhliny vylézal had, hotov se zlostným sykotem vrhnouti se na černého, kosmatého lva, který pokoušel se do jeskyně proniknouti.

Oven vytasil meč, přiblížil se k balvanu a ve chvíli, když had vylézal z díry, rozťal ho mečem ve dví, a potom klidně jel svou cestou. Jel chvíli a zpozoroval, že lev běží za ním, lísaje se k němu jako lovecký pes.

A tak dva pokračovali v cestě do večera, a když přišel čas odpočinku, Oven sestoupil z koně, pustil ho na pastvu a sám rozdělal oheň. A lev hned nanosil mu tolik chrastí a dříví, že zásoba stačila by na oheň na tři léta. Potom zmizel, ale brzy se vrátil vleka v zubech mladou divokou kozu, z jejíhož masa vyřízl Oven několik kousků k večeři a počal je péci na ohni. Zbytek dal lvu napospas.

V ten čas, kdy si Oven připravoval večeři, uslyšel nějaký hluboký vzdech, potom druhý a třetí – i tázal se:

„Kdo to zde tak vzdychá? Člověk – či duch?“

„Člověk,“ odpovídal mu nějaký hlas.

„A kdo jsi?“

„Já – Luned – služebnice Paní pramene.“

„A co tu děláš?“

„Jsem zde uvězněna pro jednoho rytíře Artušova dvora, který oženil se s mou paní, zůstal u ní nějaký čas, potom vrátil se ke dvoru Artušovu a od té doby se neukázal. Tento rytíř byl mým přítelem. Dva nepřátelé obvinili ho mé paní, že spáchal úmyslnou zradu, ale já ho bránila a obhajovala a řekla jsem jim, že oba nestojí ani za prst jeho. Za tuto pravdu oni mne posadili v temné vězení a přísahali, že mne popraví, jestli v určitý čas nezjeví se sám ten rytíř, aby mne od smrti zachránil. Den tento nastoupí pozítří, a já nemám nikoho, kdo by mu oznámiti mohl moje postavení; a tento rytíř není nikdo jiný než Oven, syn Urienův.“

„A tys přesvědčena, že by se objevil k tvému vysvobození, kdyby znal hrozící ti nebezpečí?“

„Ó, úplně přesvědčena,“ odpověděla Luned.

Když se maso upeklo, Oven rozdělil se s nešťastnou uvězněnou a potom ještě dlouho spolu hovořili zamřížovaným oknem vězení.

Ráno se ptal Oven, kde by mohl v blízkém okolí nalézti stůl i krov k noclehu.

„Jdi přímo po této cestě, potom po břehu řeky, a brzy uvidíš překrásný hrad s vysokými věžemi. Pán jeho je člověk dobrosrdečný a přijme tě na noc.“

V tuto noc, kterou Oven prožil pod odkrytým nebem, lev ochraňoval ho jako nejlepší a nejvěrnější strážce.

VI

Ráno osedlal Oven svého koně, brodem přešel říčku a před sebou uviděl na vrchu hrad. Přijel k bráně a byl s poctou přijat. Kůň jeho byl postaven do konírny ke žlabu, který byl do okraje naplněn obrokem, a lev Ovenův také ulehl v konírně, takže nikdo netroufal si ani přiblížiti se ke koni rytířovu.

Jedno jen Ovena překvapilo. Přijali ho sice vlídně, ale na všech tvářích bylo znáti hluboký zármutek. Sedli za stůl; hospodář domu posadil Ovena mezi sebe a svou dceru, mladou to krásku. Tu i lev přišel do síně a lehl si k nohám Ovenovým a dostal svůj díl ze všech jídel, která se podávala na stůl. Když se nasytili, tázal se Oven pána, proč on i všichni domácí jsou tak zarmouceni.

„Jak nemáme být zarmouceni?“ odpověděl pán. „Měl jsem dva syny, oba vypravili se na horu na lov; a na té hoře žije lidojed, který uchvátil moje oba syny a jako výkupné žádá moji dceru… Proto jsme tak zarmouceni.“

„Ano – to je skutečně zarmucující!“ řekl Oven. „A co zamýšlíš učinit?“

„Rozhodnu se spíše k tomu, aby snědl mé syny, nežli dobrovolně mu dáti svou dceru pro hanbu a záhubu.“

Potom rozhovor přešel na jiné pole, Oven zůstal v hradě a celou noc prodlel pod jeho krovem.

Následující jitro uslyšeli všichni hrozný křik. To lidojed táhl k hradu syny pána, který byl zoufalý a nevěděl, jak uchrániti hradu před netvorem a zachránit syny od záhuby… Tu Oven se ozbrojil a vyšel z hradu na boj s lidojedem, který byl vzrůstem obr. Lev následoval za Ovenem.

Obr-lidojed prvý napadl Ovena, ale zároveň s Ovenem naň prudce napadl i lev.

„Slyš!“ křikl Ovenovi obr. „Já vstoupil v zápas s tebou – a ne s tímto zvířetem.“

Tu Oven odvedl lva zpátky na hrad a zavřel za ním bránu; sám vrátil se pokračovat v boji.

A lev strašně řval v hradě, poslouchal rány, které snad sypaly se na Ovena; nevydržel toho, dostal se do hradní síně, ze síně na střechu a ze střechy seskočil na zemi a vrhl se na pomoc Ovenovi. A v okamžiku – skočiv na lidojeda – tak jej udeřil mocnou tlapou, že obr svalil se mrtev k zemi a Oven mohl vrátit otci jeho milé syny.

Uznalý otec potom přemlouval Ovena, aby zůstal hostem jeho, ale Oven odmítl pohoštění a spěchal tam, kde byla uvězněna Luned.

Přijížděje k tomu místu, uviděl, že na palouku, kde přenocoval, byla postavena veliká hranice a dva mladí lidé s hedvábnými rozpuštěnými vlasy táhnou nešťastnou Luned k hranici. Oven zastavil je a tázal se, proč se připravují k popravě dívčině.

„Oven nepřišel ji vysvobodit v určený čas – proto ji chceme upálit na hranici!“

„Znám Ovena jako čestného rytíře a jsem hotov zastoupit jeho místo, a proto vyzývám vás oba k souboji!“

„Budeš se bíti!“ zvolali mladí lidé. A oba současně vstoupili v zápas s Ovenem. A Oven už slábl, když lev vmísil se v boj a počal porážet mladé zápasníky.

„Rytíři,“ řekli mladíci, obracejíce se k Ovenovi, „my počali boj s tebou – a ne s tímto zvířetem, s kterým hůře bojovati než s tebou.“

Oven odvedl lva v celu, kde uvězněna byla Luned, a vchod do cely zavalil kameny. Potom se vrátil a pokračoval v souboji – ponenáhlu ztráceje sílu…

A lev zatím řval a zmítal sebou v cele, věda, že jeho pán vystavuje se velkému nebezpečí, i počal tlapami rozmetávat kameny zahrazující vchod, a vydrav se z cely, jedním skokem porazil jednoho ze zápasníků, a druhým – druhého.

Takovým způsobem byla Luned spasena od smrti na hranici a Oven vrátil se s ní na hrad Paní pramene, kterou brzy potom odvezl ke dvoru Artušovu a byla jeho milovanou ženou do samé smrti.

VII

Na cestě ke dvoru Artušovu stala se ještě jedna příhoda. Oven zajel na nocleh na jeden hrad při cestě. Nikým nepřivítán u brány vešel přímo do hradní síně a tam uviděl dvacet čtyři paní – jedna druhé krásnější, ale oděné skoro v cáry. Na tvářích zřejma byla hluboká bolest. Když se Oven zeptal, proč jsou tak zarmouceny, odpověděly jemu:

„Ó, rytíři! Ty nevíš, v jaký hrad přivedl tě tvůj zlý osud! My všecky, dcery hrabat, také ničeho neznajíce, zajeli jsme sem se svými muži a byli jsme přijati s poctou a vlídností; potom nás uhostili večeří a opojili vínem s uspávající bylinou… A když jsme usnuli, objevil se Černý loupežník, pán tohoto hradu, pobil všecky naše rytíře, odebral nám naše koně, obral nás i naše nešťastné muže docela. Ba i těla jejich zároveň s mnohými jinými pohozena zde v hradě bez pohřbení.“

„Velice vás lituji!“ řekl Oven.

„A my litujeme tebe, protože tě zde postihne také hořký osud!“

A skutečně – brzy objevil se v hradu Černý loupežník a přivítal Ovena velmi přívětivě a přátelsky.

„Přísahám Bohu,“ řekl Oven, „že jsem přišel sem ne proto, abych se s tebou přátelil!“

„Tak že? Hotov se k boji!“

A brzy strhl se boj a bili se zuřivě, ale Oven ne dlouho prodlužoval souboj – vyhodil svého strašného protivníka ze sedla, stočil mu ruce za záda a přinutil ho prosit o milost.

„Vítězi,“ řekl Černý loupežník, „mně bylo prorokováno, že ty přijdeš sem a přemůžeš mne v boji; a tys skutečně přišel a přemohl mne. Do této doby žil jsem loupeží a dům můj byl loupežnickým doupětem, ale jestli mi daruješ život, přeměním zámek v útulek pro pocestné, který bude stejně otevřen slabému i silnému, a budu vydržovat tento dům do konce svých dnů pro spasení duše své.“

Oven přijal nabídku a tu noc prodlel v jeho hradě. Ráno vzal s sebou z hradu všecky dvacet čtyři paní, kterým Černý loupežník navrátil jejich koně a vše, oč je obral, a všichni zároveň vypravili se ke dvoru krále Artuše.

Rád byl Artuš, shledav se s Ovenem po prvém tříletém odloučení; a zdá se, byl ještě raději, když nyní se s ním shledal. Paní, které přijely zároveň s Ovenem ze hradu Černého loupežníka, byly přijaty Artušem i jeho manželkou přívětivě a laskavě; některé zůstaly navždy při dvoře Artušově a druhé ujely domů. A dokud Oven se ženou žil u Artuše, všichni prokazovali mu čest a přátelství a všichni vzpomínali ho s láskou, když odjel na svůj hrad.

Naše pověst skončena – nazývá se také pověstí o Paní pramene.

Geran

I

Král Artuš seděl jednou v jasný jarní den za stolem se svými rytíři. Tu se v paláci objevil vysoký temnovlasý jinoch, oblečený v atlasový šat, který přikrýval plášť. Meč se zlatou rukojetí visel mu po boku a nohy obuty byly v botách z tenké kůže. Přistoupil k Artušovi a řekl:

„Buď pozdraven, pane!“

„Ať požehná ti Hospodin,“ řekl Artuš, „i tvému příchodu do mého domu! Dobré zprávy přinášíš?“

„Dobré, pane!“

„Ale kdo jsi? Neznám tebe!“

„Divím se, že mne neznáš, pane – jsem tvůj myslivec z Denského lesa. Jmenuji se Madok – syn Turgadornův.“

„Nu, zjev nám své zprávy!“

„Náhodou uviděl jsem v lese takového jelena, jakého jsem jaktěživ neviděl!“

„A co na něm bylo divného?“

„Srst měl bílou, stříbřitou, a nese se tak hrdě a se zřejmým pohrdáním chová se k ostatní lesní zvěři. Proto přišel jsem k tobě pro rozkazy. Co ráčíš přikázati?“

„Rozkazuji,“ řekl Artuš, „aby zítra na úsvitě všecka moje lovecká družina byla pohotově. Ať to oznámí dnes po všem dvoru můj vrchní lovčí!“

Mladý myslivec vyplnil příkaz Artušův a vrchní lovčí poslal ho napřed na výzvědy.

Gvennivara, manželka Artušova, přitom pravila:

„Pane, přeješ-li si, abych i já zúčastnila se lovu na jelena, o kterém ti povídal mladý myslivec?“

„Budu velice rád, jestli pojedeš s námi!“ řekl Artuš.

„Tedy i já pojedu s vámi!“

A tu i Gvalmay promluvil: „Pane! A dovolil bys, aby ten lovec – ať rytíř, nebo prostý člověk –, který dožene jelena prvý, odřízl mu hlavu a dal ji darem, komu usmyslí – své dámě nebo dámě svého přítele?“

„I s tím souhlasím,“ řekl Artuš.

Potom se zbytek večera i král i jeho dvořané bavili rozhovorem, poslouchali hudbu, hráli různé hry, a když přišel čas spaní – všichni rozešli se do svých komnat.

* * *

Na úsvitě všichni vstali rázem. Artuš se probudil prvý, pozval si mladé dvořany, kteří v noci stále ochraňovali dveře jeho ložnice a za pomoci jejich se počal oblékati.

Gvennivara se neprobudila při tom; mladí lidé chtěli ji probuditi, ale Artuš nedovolil ji vyrušovati.

„Jestli jí příjemnější spánek než jeti s námi na lov – nechte ji tedy na pokoji,“ řekl.

Potom vyšel z paláce a hned rozlehl se zvuk rohů – jeden troubil u domu vrchního lovčího a jiný u domu hlavního podkoního, a brzy všecka lovecká družina byla pohotově a brala se k lesu.

Jak jen vyjela z nádvoří, Gvennivara se probudila, povolala své dívky a počala se spěšně oblékati; potom poslala jednu dívku do stáje a kázala připraviti jízdného koně. A za krátký čas Gvennivara s jednou dívkou už seděly na koních a pustily se také k lesu po stopách družiny.

* * *

Když tak jely k lesu, na straně ozval se koňský dupot a naproti nim vyjel rytíř na mladém statném koni. Byl to krásný mládenec, rozkošné kučery jeho vlasů spadaly mu na ramena, krátký atlasový šat i stejný plášť nepokrývaly obnažených nohou, obutých v jemné kožené boty, meč se zlatou rukojetí visel na bandalíru a z druhého ramena visel modrý přehoz se zlatými třásněmi na obou koncích. Kůň pod ním kráčel hravě a vesele… Přiblížil se ke Gvennivaře, poklonil se jí a přál dobrého jitra.

„Dobrý člen,“ odpověděla mu Gvennivara. „Poznala jsem tě, Gerane, ještě zdaleka… Ochraňuj tě Bůh! Ale proč nejsi na lovu s mým manželem?“

„Protože jsem nevěděl, v kterou hodinu na lov vyjede!“ odpovídal Geran.

„Nevěděl jsi, a mne schválně neprobudil!“ se smíchem poznamenala Gvennivara.

„To je skutečně nápadné, paní!“

„Spala jsem tak pevně, že jsem ani neslyšela, jak odjížděl. Ale ty, milý jinochu, budeš mi velmi příjemným společníkem; velice jsem povděčna, že s tebou budeme zvláště od ostatní družiny. Uslyšíme zdáli zvuk rohů i vytí psů, když je počnou pouštěti.“

Takým způsobem hovoříce, přibyli k cípu lesa a zastavili se tam.

„Hle,“ řekla královna, „odsud všechno uvidíme i uslyšíme.“

II

Ale dříve než k nim doletěl zvuk loveckých rohů a vytí psů, uslyšeli blízko hluk a dupot koní. Ohlédli se a nejdříve uviděli – pidimužíka na vysokém i silném koni, silně zpěněném; v rukou držel pidimužík dlouhou metlu. Vedle pidimužíka na překrásném bílém koni jela paní v oděvu ze zlatotkané látky a vedle dámy na vysokém válečném oři harcoval rytíř od hlavy do paty zakovaný v železo. Zbroj jeho i koně byla těžká a vyleštěna. A sám rytíř i kůň jeho i všecka zbroj překvapovala svou obrovitostí.

Brzy se přiblížili ke Geranovi i jeho paním.

„Gerane,“ pravila Gvennivara, „znáš tohoto vysokého rytíře?“

„Ne, neznám; a ještě má na hlavě takový divný účes, že ani tváře prohlédnouti nemohu.“

Tu se Gvennivara obrátila k dívce a přikázala, aby se zeptala pidimužíka, jak se jmenuje ten rytíř.

Dívka odebrala se k pidimužíkovi, který, uviděv ji, zadržel koně a počkal na ni; když se ho zeptala, jak se jmenuje rytíř, hrubě jí odpověděl: „Neřeknu.“

„No, jestli tys tak špatně naladěn, že nechceš odpověděti k mé otázce, to já se zeptám samotného rytíře.“

„Přísahám, že toho nedovolíš si učiniti!“ vykřikl pidimužík.

„A proč?“ ptala se.

„Protože tys příliš nízkého původu a nedůstojná cti hovořiti s mým pánem.“

Dívka nevšímala si slov trpaslíkových a obrátila koně k rytíři. Trpaslík rozehnal se a udeřil ji metlou tak silně přes tvář, že krev vystříkla až na oděv ubožačky, která, nemohouc přemoci takové urážky, se slzami se vrátila ke královně.

„Nehodný hrubec!“ vykřikl Geran. „Já sám pojedu a dovím se, kdo je ten rytíř!“

„Jeď!“ řekla Gvennivara.

„Jak nazývá se tento rytíř?“ pravil Geran, přibližuje se k trpaslíkovi.

„Ani tobě neřeknu!“

„Tedy zeptám se jeho samého!“ řekl Geran.

„Nezeptáš!“ řekl trpaslík. „Nejsi hoden hovořit s mým pánem.“

„Mluvil jsem již s lidmi vznešenějšími než tvůj pán,“ odporoval Geran a bodl koně ostruhami, ale trpaslík postavil se mu do cesty a právě tak jako dívku šlehl ho prutem tak silně po tváři, že krev vystříkla na jeho přehoz.

Geran chopil se rukojeti svého meče, ale hned si uvědomil, že kdyby ubil nepatrného trpaslíka, nesmyje ze sebe urážky – a s rytířem bez krunýře nemožno se bíti, proto obrátil koně a vrátil se ke královně.

„Udělal jsi rozumně a opatrně,“ řekla mu Gvennivara.

„Paní,“ řekl Geran, „dovolíš-li mně, pojedu za tímto rytířem a v prvém hradě, kam přibudeme, opatřím si výzbroj a budu se s ním bíti.“

„Jdi za ním,“ řekla Gvennivara, „ale neútoč naň špatně ozbrojený; vzpomeň, že budu mít obavu, dokud nebudu mít zpráv od tebe.“

„Budu-li živ, dostaneš je ne později než zítra po poledni.“

Řekl to a jel za rytířem a trpaslíkem.

III

Dlouho jel Geran cestou necestou, až přijel k blízkému městu, jehož brány ochraňovány byly z jedné strany silnou pevností, z druhé strany pevným hradem.

Když vjel obrovitý rytíř do města, všichni obyvatelé ho vítali a velmi uctivě se mu klaněli. A Geran – následuje ho zpovzdálí – projel městem a pozorně se rozhlížel na všecky strany v naději, že někde uvidí známého člověka, který by mu půjčil krunýř i zbraň – ale marně. Nepotkal známého, nenašel nikoho. A zatím všecky domy naplněny byly válečným lidem; všude čistili pancéře, brousili meče, kovali koně a opravovali štíty.

Geran uviděl, jak paní s trpaslíkem i s rytířem vjeli do hradu a radostně byli uvítáni zástupem, který se shromáždil u brány.

Když se přesvědčil, že rytíř i paní zůstali v hradu na nocleh, počal Geran sám hledati noclehu a rozhodl se uchýliti se na kraj města do polorozbořeného dvorce, na jehož prahu jej přivítal důstojný stařec s krásnými šedinami, ale oblečený v ubohé cáry.

„Mladý člověče,“ řekl Geranovi stařec, „řekni, co hledáš?“

„Ach, ano, nevím, kam se uchýlit na noc…“

„Poskytnu ti útulku na noc,“ řekl stařec, a když Geran u vchodu sestoupil z koně, dovedl ho do útulné komnatky vedle síně. Tam seznámil ho se svou starou manželkou a spanilou dcerou a Geran uviděl, že ony při všem lahodném zjevu tváře oblečeny byly v takový ovetšelý šat jako sám stařec.

„Jdi a ošetři koně tohoto jinocha,“ řekl stařec dívce, „víš přece, že nemáme sluhů.“

„Buď kliden,“ řekla dívka, „beru si jeho koně na starost – i jemu dovedu posloužiti.“

A skutečně pomohla Geranovi odložiti zbraň i plášť a koni jeho přinesla obroku i slámy na podestlání.

Když se vrátila, řekl jí stařec: „Jdi do města pro zásoby jídla: nezapomeň na dobré víno, aby bylo čím uctíti hosta.“

„Buď jen klidný – vše obstarám,“ řekla dívka a šla vyplniti příkaz otcův.

Brzy se vrátila z města, nesouc v koši bílé chleby a v uzlu koláče, a za ní nesl jinoch na jednom rameni velkou nádobu dobré medoviny a na druhém velký kus masa.

„Nemohla jsem najíti nic lepšího,“ řekla dívka, když vešla do síně, „nikdo nechtěl mi dáti jiného na dluh.“

„I toho dosti,“ pravil Geran.

Když byla večeře hotova, usedli za stůl. Geran sedl si mezi šedovlasým starcem a jeho ženou, a mladá dívka jim přisluhovala při jídle.

Když se všichni dosyta najedli i žízeň ukojili, zeptal se Geran starce, komu náležel ten dvorec, ve kterém ho přijali.

„Tento dvorec postavil jsem já,“ odpovídal mu stařec, „i toto celé město také někdy mně náleželo, i ten hrad, který jsi viděl v městě.“

„Jak se mohlo státi, žes o vše přišel?“

„Nejen o to… Vládl jsem ještě velikým hrabstvím, které jsem také ztratil. Měl jsem synovce – bratrova syna; když byl malé dítě, vládl jsem jeho jměním, když vyrostl, žádal, abych mu vrátil vše, co mu náleželo; odepřel jsem vyplnit jeho žádost… Tu on vyhlásil mně válku a vzal mi všechen můj majetek, všechna má panství.“

„A můžeš mi pověděti,“ pokračoval Geran, „proč rytíř, paní i trpaslík, za kterými jsem jel, přijeli nyní do města? A co znamenají všecky ty válečné přípravy, které jsem všude v městě viděl?“

„Snadno vysvětlím,“ odpovídal stařec. „Vše připravuje se k válečným hrám, které zítra zde pořádá mladý hrabě. Uprostřed toho palouku, který odtud vidíš, postaví dvě bidla, na ně položí stříbrné bidélko, na které posadí sokola. Tento sokol určen je za odměnu tomu, kdo zvítězí ve hrách. Všichni lidé, všechny koně, všecka zbraň, co se ti dnes tu a tam podařilo uviděti ve městě – všecko to se zúčastní her. A každý rytíř musí s sebou přivésti ke hrám paní svého srdce – to je nutná podmínka, bez které rytíř nemůže přistoupit ke hrám ani vyhráti sokola. Ten rytíř, kterého jsi potkal – s dámou na černém koni – v posledních dvou letech byl vítězem v těchto hrách, a jestli nyní ještě jednou zvítězí a vyhraje sokola, tu zdejší obyvatelé zavázáni budou každý rok posílati mu sokola darem a on už více se zde neobjeví a obdrží právo nazývati se Rytířem sokolem.“

A tu Geran vypravoval o urážce, kterou mu způsobil trpaslík, a tázal se starce:

„Co mám udělati, abych pomstil se rytíři za pohanění, které učinil jeho trpaslík mně i dívce z družiny Gvennivary, manželky Artušovy?“

„Těžko ti poradit v tomto případě, protože zde nemáš ani paní, ani dívky, na jejichž čest mohl bys účinkovati ve hrách. A – ostatně – jestli usmyslíš si zúčastniti se her, tedy věz, že mám i zbraně i krunýře, které bych ti mohl zapůjčiti, i koně, kterého bys mohl použíti, uznal-li bys, že je lepší než tvůj.“

„Děkuji ti za nabídku,“ řekl Geran. „Užiji tvé zbraně i pancéřů, ale nezaměním svého koně, neboť přivykl jsem mu. Ale dovol mi, vážený příteli, přijmouti účastenství při hrách na čest tvé dcery – této mladé krasavice. Jestli vyjdu z boje zdráv a nezraněn, přísahám, že celý život milovati budu tvou dceru! V opačném případě zůstává dívkou jako nyní.“

„Ochotně souhlasím,“ řekl stařec. „A jestli jsi se úplně rozhodl, věz, že kůň tvůj i odění musí býti hotovo do svítání; na úsvitě známý tobě rytíř vystoupí na zápasiště a pronese svou výzvu. Potom poprosí svou dámu, aby položila ruku na sokola, a obrátí se k ní s těmito slovy: ‚Ty, nejkrásnější mezi ženami dva roky po sobě už jsi vyhrála sokola na těchto hrách. Opováží-li se kdo, aby ti odníti chtěl sokola silou – ten je můj sok.‘ Proto, jak ráčíš viděti, nutno, abys tam byl už na úsvitě,“ řekl stařec, „a my tři doprovodíme tě ke hrám!“

Tak se umluvili, a když nastala noc, ulehli k spánku.

IV

Vstali ještě před svítáním a spěchali s oblékáním, a když se rozednilo, všichni čtyři už byli na palouku určeném za zápasiště. Rytíř – vítěz posledních dvou roků – už prohlásil svou výzvu a vyzýval svou paní, aby dotkla se sokola.

„Stůj!“ řekl Geran, vystupuje v popředí. „Hle, mladá dívenka, která je krásnější, váženější a spanilejší než tvá dáma, a proto důstojnější nabízené tebou cti!“

„Domníváš-li se, že má více práva na sokola než moje dáma – vstup se mnou v boj!“

A Geran vstoupil s ním v zápas a soupeři utkali se jednou, podruhé, potřetí – a pokaždé zlámali kopí; a potom ještě mnohokrát útočili druh na druha, a pokaždé zlámali kopí, která jim podali.

A když rytíř počal nabývati převahy, mladý hrabě i jeho družina tleskali a projevovali svou radost hlasitým jásotem, stařec, žena jeho i dcera chýlili hlavy v rozechvění. A stařec neustále podával Geranovi nová a nová kopí a řekl:

„Vidím, můj mladý příteli, že špatné kopí nevydrží síly tvé ruky! Vezmi toto, bylo se mnou v týž den, když jsem byl pasován na rytíře, a nikdy jsem je nemohl zlámat. I ostří tohoto kopí je znamenitě zakaleno!“

Geran vzal kopí a poděkoval starci.

Ale i trpaslík právě podal nové dřevce svému pánu a povídal:

„Zde máš dřevce, které není horší onoho. A pamatuj, že nikdy ani jeden rytíř nemohl tak dlouho se ti protiviti, jako tento tvůj soupeř!“

„Přísahám při nebi,“ vykřikl Geran, „že žádné kopí nespasí tvého pána, zůstanu-li živ!“

A ještě jednou se srazili s takovou prudkostí a zuřivostí a Geran tak silně narazil na rytíře, že rozrazil jeho štít ve dví, zlámal jeho dřevce a vyhodil ho i se sedlem na zemi…

A sám ihned seskočil z koně a prudce vrhl se na protivníka s mečem v ruce. Ale i ten se zdvihl a očekával ho s taseným mečem; a počali opěšalí zápasiti tak prudce, že jiskry deštěm se sypaly, jak meče o pancéře narážely… A oni se bili a bili, ač únava už začínala jim mlžiti zrak… Když vítězil Geran – stařec, žena i dcera se radovali a jásali, když převaha klonila se na stranu protivníkovu – jásal hrabě a jeho družina…

A hle, v ten okamžik, kdy strašná rána se řítí na Gerana, šedovlasý stařec přibíhá k němu a povzbuzuje ho:

„Vzpomeň na učiněnou ti pohanu! Což neumíš se pomstíti za sebe i za Gvennivaru, manželku Artušovu?“

Tato krátká slova zdvojnásobila síly Geranovy – mávl mečem ze vší síly a udeřil rytíře tak silně, že mu rozťal přílbu, i kůži, i maso, i lebku až na mozek.

Tu rytíř padl na kolena, pustil meč z rukou a počal prositi o milost.

„Jsem odhodlán darovati ti život,“ řekl Geran, „ale pod tou podmínkou, že odebereš se ke Gvennivaře, manželce Artušově, a dáš jí zadostiučinění, jaké sama určí, za pohanění, které způsobil tvůj trpaslík její dvořance. Co se mne týká, já jsem úplně odměněn tvým ponížením za urážku, kterou jste oba – ty i trpaslík tvůj – učinili mně. Ale žádám, abys nesestoupil z koně do té doby, dokud neobjevíš se před Gvennivarou a nepodrobíš se trestu, který ti bude určen při dvoře Artušově.“

„Se vším souhlasím,“ pokorně odpovídal rytíř. „Ale dovol mi znáti – kdo jsi?“

„Jsem Geran, syn Erbinův. A kdo jsi ty?“

„Edeirn, syn Nuzův.“

A Edeirn, nevšímaje si strašné rány, sedl na koně a vypravil se na cestu ke dvoru krále Artuše v průvodu své dámy i trpaslíka, kteří byli tak zaraženi vším tím, co prošlo jim před očima, že ani hlavy nemohli zdvihnout, a jeli za rytířem sklíčeně.

V

Mladý hrabě s veškerou svou družinou přiblížil se k vítězi, poklonil se mu a pozval ho do hradu.

„Nemohu,“ odpověděl Geran, „musím i tuto noc stráviti tam, kde jsem přespal předešlou.“

„Jestli tomu tak, tedy ubezpečuji tě, že i v tom domě najdeš v nadbytku vše, co bych ti mohl ve svém domě předložiti. A k tomu ještě rozkážu zhotoviti tobě takový balzám, který vrátí ti síly, kterých jsi pozbyl v boji.“

„Ať žehná ti Bůh!“ řekl Geran. „Já hned se vrátím domů.“

Geran vrátil se s hrabětem Eniulem, jeho ženou i dcerou do jejich polozbořeného dvorce. A když tam přišli, celý dvorec byl už plný sluhů a pomocníků mladého hraběte, kteří posypali podlahy slamou, rozdělali oheň ve všech krbech. Brzy byl zhotoven i balzám a Geran rozkázal, aby mu pomazali hlavu.

Zanedlouho objevil se i hrabě se čtyřiceti váženými rytíři, a všichni, kteří byli pozváni k hostině. Geran vyšel k němu a hrabě počal zvát ho do jídelny, aby zúčastnil se všeobecného kvasu. Ale Geran vyčkal hraběte Eniula, ženy jeho i dcery a zaujal za stolem hlavní místo; na pravé straně zasedl mladý hrabě a vedle něho hrabě Eniul, po levé straně hraběnka Eniul s dcerou a za nimi všichni ostatní hosté podle stáří a důstojenství.

Oběd byl vydatný, pestrý a výborný jakostí jídel. Počala zábava a mladý hrabě zval Gerana na zítřek k sobě na hrad.

„Nevkročí moje noha do tvého hradu,“ řekl Geran, „pokud hrabě Eniul bude žíti v chudobě a nedostatku. Zítra odeberu se s touto mladou dívkou ke dvoru krále Artuše hlavně proto, abych postaral se o zlepšení osudu starého hraběte.“

„Ale pomněte, mladý můj příteli, což jsem já vinen, že hrabě Eniul zbavil se ve sporu se mnou všeho, co měl?“

„Přísahám, že hrabě nezůstane dlouho v tomto položení, a jestli Bůh pomůže, postarám se o to, abych vrátil mu odcizené statky,“ pravil Geran.

„Tedy volím tě nestranným soudcem ve svém sporu s hrabětem Eniulem; napřed už prohlašuji, že přidám se k tvému mínění – i podčiním se tvému rozhodnutí.“

„Žádám jen jednoho,“ řekl Geran, „aby mu vráceno bylo to, co je jeho vlastnictvím, a abys mu dal náhradu za celý ten čas, v kterém jsi jeho statky a majetek držel.“

„Ochotně souhlasím,“ odpovídal mladý hrabě.

„Tedy ať všichni, kdo někdy byli vazaly hraběte Eniula, pokloní se před ním a složí mu přísahu věrnosti!“

A všichni bývalí vazalové hraběte Eniula přistoupili k němu a poklonili se mu. Hraběti byl vrácen jeho hrad a všecky jeho statky i všecko, co mu bylo odebráno. Starý hrabě Eniul se slzami vděčnosti přistoupil ke Geranovi, přivedl k němu svou dceru a vložil její ruku v jeho ruku; a druhý den vyjeli z tohoto města a napravili se ke dvoru krále Artuše.

VI

V ten čas, kdy seběhly se všecky tyto události, život při dvoře Artušově protékal svým pravidelným chodem. Onen lov, na který se Artuš s celým svým dvorem vypravil, zakončil se takto: Když psi byli puštěni za jelenem, prvý dostihl jeho oblíbený pes krále Artuše jménem Kabal; daleko předstihl ostatní smečku a přinutil jelena ještě jednou obrátiti se vstříc lovcům a Artuš jelena smrtelně ranil; a dříve než kdokoliv mohl se přiblížiti, obratně odřízl jelenu hlavu… A všichni zatroubili na rohy, zvěstujíce smrt jelena, a shromáždili se kolem krále.

Když po skončeném lovu veselým průvodem obrátili se k domovu, povstal mezi lovci spor, komu dostane se hlavy jelena. Jeden tvrdil, že po spravedlnosti musí být hlava přisouzena jeho dceři, druhý naopak zastával práva své společnice… A tak vesele a šumně se svářili a tak přiblížili se k hradu Artušovu.

Gvennivara dověděla se o tom sporu a řekla Artušovi: „Pane – slyš moje mínění. Domnívám se, že hlava jelena nesmí být nikomu přisouzena do té doby, pokud Geran, syn Erbinův, se nevrátí ze své výpravy.“

A tu oznámila Artušovi, proč Geran opustil jeho dvůr a vypravil se za tím, kdo ho pohaněl.

„Úplně souhlasím s tvým míněním,“ řekl Artuš, vyslechnuv svou manželku.

A tak bylo rozhodnuto.

* * *

Druhý den postavila Gvennivara zvláštní stráže na věžích Artušova hradu, aby už zdáli uviděli příchod Geranův a včas jí to oznámili.

Brzy po poledni stráže oznámily, že po cestě k hradu přibližují se na koních – nějaký nepatrný trpaslík a dáma a za nimi vysoký, raněný rytíř. A Gvennivara hned uhodla, kdo by mohli býti tito poutníci…

Zanedlouho objevil se i strážce při bráně a oznámil, že k bráně hradu přijel rytíř zakrvácený, zraněný, v potlučeném a rozbitém krunýři.

„Rytíř tak trpí,“ doložil strážce, „že líto je naň pohleděti.“

„A jak se nazývá?“ ptala se královna.

„Nazývá se Edeirn, syn Nuzův; tak mi řekl.“

„Neznám ho,“ pravila Gvennivara.

Přece však vyšla ke vchodu naproti němu a rytíř vešel, a jak jen ho uviděla v takovém žalostném stavu, probudila se v ní soustrast k němu, ač hned za ním vešel do síně i jeho trpaslík-hrubec.

Edeirn poklonil se královně.

„Bůh tě ochraňuj!“ odpověděla mu na poklonu.

„Paní,“ řekl rytíř, „Geran, syn Erbinův, nejlepší a nejudatnější z tvých rytířů, posílá ti pozdrav.“

„Což tys potkal se s ním?“ otázala se.

„Ano, paní vznešená, a jak vidíš, draho jsem zaplatil toto setkání! Musím však přiznati, že jsem sám vinen svou nehodou. Geran mne přinutil k jízdě sem, abych ti dal zadostiučinění za urážku způsobenou mým trpaslíkem tvé sloužící, své pohanění považuje za pomstěné, ale mně určil za povinnost – přijíti k tobě a podrobiti se tvé vůli; jaký trest mi uložíš, takový musím snésti.“

„A kde se s tebou srazil a zápasil s tebou?“ ptala se Gvennivara.

Rytíř podrobně a bez vytáček pověděl jí o všem, co se s ním stalo, a o všech podrobnostech zápasu i o tom, na počest které krasavice se Geran bil.

„A co myslíš, kdy asi se může Geran navrátiti?“ otázala se královna.

„Myslím, že zítra, a domnívám se, že se nevrátí sám, ale se svojí kráskou.“

Za tohoto rozhovoru přiblížil se i Artuš a rytíř se mu poklonil; a král, pohleděv pátravě v jeho tvář, řekl:

„Ty jsi Edeirn, syn Nuzův.“

„Ano, pane,“ odpověděl rytíř, „a jestli mne vidíš v tomto stavu, to jen proto, že jsem přestál boj na smrt a byl jsem těžce raněn.“

A podrobně vypravoval králi o svých příhodách.

„Po tom, co slyším od tebe,“ řekl Artuš, „vidím, že Gvennivara musí ti odpustiti.“

„Jsem hotova mu odpustiti, jestli ty mu promineš,“ řekla Gvennivara, „neboť toto pohanění je naše společné.“

„Tím lepší!“ řekl Artuš. „Nyní ať ti lékaři poskytnou nutné pomoci!“

Artuš pozval Morgan-Guda, svého hlavního medika, a přikázal mu pečovati o léčení Edeirna; a královna Gvennivara přijala ve svoji péči mladou dívku, která ho provázela.

* * *

Druhý den ráno stráže, postavené na věžích, zpravily královnu, že Geran objevil se v dáli na cestě.

„Provází ho dáma,“ řekl jeden ze strážců, „je oblečena velice prostě.“

„Shromážděte všecky mé dvorní dámy,“ rozkázala Gvennivara, „vyjedeme všichni naproti Geranovi a slavnostně ho přivítáme!“

Když se Geran setkal s královnou a poklonil se jí, ona zvolala:

„Bůh tě ochraňuj! Buď naším očekávaným hostem! Blahopřeji ti k úspěchu a k nové slávě… Děkuji ti za to, že jsi tak hrozně pomstil učiněnou mně pohanu!“

„Učinil jsem, co jsem mohl učiniti, paní vznešená! Ale jen díky této mladé dívce mohl jsem uskutečniti svůj záměr.“

„Buď i ona vítána!“ řekla královna. „Plně zaslouží, abychom ji vroucně přijali!“

Potom obrátil se Geran s poklonou ke králi Artušovi, který ho radostně přijal a řekl mu:

„Získal jsi mnoho slávy vítězstvím nad Edeirnem, synem Nuzovým.“

„Bůh ví, že on trpí ne mou vinou; jeho vyzývavost přesáhla mou trpělivost. Musel jsem za každou cenu seznati jeho jméno a změřiti s ním své síly.“

„A kde je ta mladá dívka, na jejíž počest, jak mně oznámili, zúčastnil jsi se her?“

„Královna Gvennivara odvedla ji do své komnaty.“

A král sám šel přivítat mladou dívku; on i rytíři i dvořané přijali ji s radostí.

Druhý den byla slavena na dvoře krále Artuše hlučná svatba Gerana s Enitou, dcerou hraběte Eniula, a král Artuš při té příležitosti rozdal všem bohaté dary.

Následující den po svatbě pravila Gvennivara svému manželu:

„Vidíš, jak rozumně jsem rozhodla tehdy, abys zachoval hlavu jelena do návratu Geranova? Nyní snad bude možno naložiti s čestným tím darem podle důstojenství… Ať věnován je Enitě, dceři hraběte Eniula – nejváženější dámě mého dvora… Myslím, že nikdo jí nebude upírati právo na tento dar, protože už všichni si ji zamilovali.“

Všichni schválili tuto řeč královninu a zvláště Artuš; hlava jelena byla věnována Enitě, která přijala tento dar s uspokojením, a od té doby všichni jí prokazovali čest.

Geran stále víc a více proslavoval se svými činy ve válečných hrách, při nichž nedostávalo se mu soupeřů.

A tak minul rok – i dva – i tři roky od svatby a sláva jeho stále rostla a rozšiřovala se do nejdálnějších hranic Artušova království…

Geran a Enita

I

Jednou, když Artuš přebýval uprostřed svého lesklého dvora ve svém slavném sídelním městě, právě ve svátek sv. Trojice, objevili se u dvora jeho poslové – lidé zmoudřelí zkušenostmi, umní v řečnictví a uvědomělí; a když přišli ke králi Artušovi, hluboko se mu poklonili.

„Bůh vám pomáhej!“ řekl jim Artuš. „Odkud vede Hospodin vaše kroky?“

„Pane vznešený!“ odpovídali poslové. „Přišli jsme k tobě z Kornwallesu, jako poslové od Erbina, tvého strýce. Posílá ti pozdrav a rozkazuje oznámiti, že stárne, slábne, a ochraňovati své statky před drzými nepřáteli převyšuje už jeho síly. A proto prosí tě, pane, abys pustil k němu syna jeho Gerana, aby bránil rodné země a odrážel protivníky, kteří počínají dráti se v jeho pomezí.“

„Páni poslové,“ pravil Artuš „jděte, převlečte se po cestě, posilněte se jídlem a odpočiňte po namáhavé cestě. Zítra, až připravíte se na zpáteční cestu, dám vám odpověď.“

Poslové usedli za stůl.

I počal Artuš přemítati; nechtělo se mu rozloučiti se s Geranem, ale nebylo možno udržeti ho při sobě, když otec žádá a potřebuje ho na obranu svých statků… A Gvennivara i všecky dvořanky také hořekovaly, že musí se rozloučiti s Enitou, kterou si všichni zamilovali.

Přesto však Artuš celou noc prohodoval se svými rytíři a za hostiny oznámil Geranovi účel příchodu poslů z Kornwallesu.

„Jak rozhodneš,“ řekl Geran, „tak i učiním.“

„Tedy věz,“ řekl Artuš, „že ač je mně líto se s tebou rozloučiti, přesto se domnívám, že povinností tvou je vrátiti se do vlasti a vzíti na sebe záštitu svých panství. Dávám ti plné právo vybrati si ze středu mých věrných rytířů ty, kteří jsou ti nejmilejší ze všech druhů a přátel ve zbrani.“

„Děkuji, učiním podle tvé řeči.“

„O čem zde tak hovoříte?“ vmísila se Gvennivara. „Snad ne o tom, koho vybere si Geran do své družiny z počtu svých rytířů?“

„Ano – uhodlas!“

„Tedy i já musím pomýšleti, které ze svých dam mohu dáti Enitě za společnice a jaké přípravy učinit na cestu…“

„Dobře bude, jestli o vše se postaráš!“ řekl Artuš.

II

Druhý den se Artuš rozloučil s posly a oznámil jim, že Geran pojede za nimi. A skutečně třetí den po jejich odjezdu Geran se pustil na cestu a mnozí vážení rytíři Artušova dvora za ním následovali; mezi nimi byl i Gvalmay, syn Gviarův, i Peredur, syn Evrokův, i Kay, syn Kinerův, a konečně Edeirn, syn Nuzův, kterému královna Gvennivara odpustila jeho vinu pro všecky útrapy, které přetrpěl.

Druhý den přiblížil se Geran se svým lesklým a četným průvodem k břehům Saverny, a když se přepravili na druhý břeh řeky, vstříc mu vyšli vážení rytíři, tvořící dvůr jeho otce, i jeho matka a mnohé dámy, aby čestně přivítali manželku Geranovu Enitu. A všichni srdečně se radovali, že Geran, pokrytý slávou svých činů, vrací se nyní k obraně své vlasti.

Když Geran se svými rytíři přibyl ke dvoru otcovu, přivítali ho a jeho společníky s velikou radostí; připraveno jim rozkošné pohoštění i bohaté dary i vína všech druhů, a pozorní sluhové sledovali je na každém kroku a hudebníci všech nástrojů stále byli hotovi k úsluze.

Druhý den pozval si Erbin Gerana a jeho společníky a řekl:

„Jsem již starý; pokud jsem mohl brániti tvých i svých statků, bránil jsem jich. Nyní ty – v plném rozkvětu a rozvití svých sil – vezmi na sebe ochranu svého majetku!“

„Jestli ráčíš uvážiti mou prosbu, tedy prosím tě, abys ještě nějaký čas nesl břímě vlády a dovolil mi ještě nějakou dobu zůstati při dvoře Artušově,“ prosil Geran.

„Ne! Předávám vládu tobě,“ odpověděl rozhodně Erbin, „a ty už dnes přijmeš přísahu svých poddaných.“

I poznamenal na to Gvalmay:

„Nebylo by lépe odložiti přísahu na zítřek a dnes vyslyšet všech, kteří by si usmysleli žádat jakoukoli milost?“

I otec i syn souhlasili s Gvalmayem a všichni, kteří nějakou prosbu měli, došli vyslyšení a splnění prosby. A potom společníci Geranovi začali obdarovávati dvořany Erbinovy a od nich dary přijímati a všichni – navzájem spokojeni – strávili i den, i noc v hodech a veselí.

Za dva dny Artušovi rytíři, tvořící družinu Geranovu, připravili se na zpáteční cestu a Geran s Enitou provázeli je až na hranice své země.

Geran, vyprovodiv drahé hosty, objel všecky své statky, prohlédl i nejvzdálenější hranice a potom počal vládnouti Kornwallesem, jako vládl jeho otec.

III

S dřívější náruživostí oddal se Geran rytířským zábavám a turnajům – jako při dvoře krále Artuše – a jeho jméno se proslavilo mezi velikými válečníky a zápasníky… Celou řadou vítězství obohatil i dvůr svůj i všecky dvořany a všecky rytíře; u všech objevili se výteční koně i bohaté krunýře, i výborná zbraň – i drahé ozdoby a skvosty… A sláva Gerana, jemuž nebylo soupeře na turnajích, roznesla se daleko – daleko do všech konců širého světa…

Dobyv si takové slávy, zamiloval si Geran pokoj a pohodlí, počal vyhledávati příjemnosti života a oddávati se s náruživostí hudbě a hře v kostky… A došlo k tomu, že nikam ze svého paláce nevyjížděl – ba ani nevycházel z ložnice své ženy a jen v její společnosti nacházel uspokojení… Zmizela všechna lovecká vášeň a i náruživost k válečným hrám – a zároveň s takovou změnou, která se s ním stala, nastala i změna chování k němu ze strany všech jeho dvořanů, kteří ochladli v pocitech k němu a ochabovali ve vážnosti k němu… A pomalu počali se zlobiti na to, že dává přednost společnosti své ženy před veselou zábavou v kruhu svých dvořanů a vážených rytířů. Když úsměšky i reptání dostaly se až k sluchu Erbinovu, povolal k sobě Enitu a tázal se, není-li ona snad původkyní změny Geranovy, který zapomněl potřeb národa i svých rytířů…

„Ne, ne!“ spěšně odpověděla Enita. „Věřte mi, že sama jsem velmi znepokojena s nápadnou změnou, která se stala s mým mužem.“

A Enita skutečně nevěděla, co má činiti. Promluviti o tom s Geranem nebylo vhodné a slyšet reptání a úsměšky družiny také nebylo příjemno. Všecko to ji velmi zarmucovalo.

Jednou v časné letní jitro, když Geran ještě spal, Enita se probudila a se zalíbením hleděla na překrásnou tvář svého manžela a na jeho mocnou, obnaženou ruku, vloženou pod hlavu.

A mimoděk vyklouzla jí slova:

„Běda mně! Jistě jsem vinna, že tato mocná ruka a toto lví srdce neslouží více slávě, kterou ony tak zaslouženě dobyly!“

Pronesla tato slova a zaslzela – a dvě horké slzy upadly na hruď manželovu a probudily ho ze sna.

Geran spatřil její slzy i zarmoucenou tvář její a pojal podezření, že zastesklo se Enitě u něho, že zaujata je jiným rytířem… Tato myšlenka ho rozhněvala a rozvlnila bouřlivě jeho srdce. Zavolal svého zbrojnoše a rozkázal osedlat koně a připraviti mu odění i zbraň; a potom obrátil se k Enitě: „Vstávej, Enito, oblékej se! Rozkaž osedlati svého koně a vystroj se svým nejlepším, nejdražším šatem. Pojedeme spolu, a ať zahynu, jestli ty, až se vrátíš do tohoto paláce, nepřesvědčíš se o tom, že já nepozbyl ještě své síly, jak se domníváš. A jestli se ukáže, že jsi v právu, tu jdi a žij s tím, kdo je ti milejší mne!“

„Nemohu pochopiti, nemohu porozuměti tvému počínání,“ pravila Enita.

„Nemůžeš, protože nechceš,“ odpověděl Geran a odebral se k svému otci.

„Pane,“ pravil mu, „jedu na výzvědy do pohraničních krajů. Nevím, kdy se vrátím, a proto tě prosím, abys vzal otěže vlády do mého návratu.“

„Ochotně svoluji,“ odpovídal Erbin. „Mně se však zdá nějak nápadným tvůj příliš spěšný odjezd. A kdo bude tě provázet? Věz, že není v tvých silách, abys sám projel zemí nepřátelských nám Loserijců.“

„Jen jedna osoba bude mne provázeti,“ řekl Geran.

„No – jak uznáš! Popřejž ti Hospodin štěstí na cestě!“

Potom vyvedl Geran svého koně; na sobě měl cizozemský, těžký a skvělý krunýř. Sedl na koně a přikázal i Enitě nasednouti a jeti napřed. A přitom jí přísně rozkázal: „Ať uvidíš, ať uslyšíš cokoli, co mne bude ohrožovati – neodvažuj se ke mně obrátiti; a jestli sám nepočnu rozhovor – neodvažuj se na mne promluviti!“

IV

Tak jel Geran s Enitou cestou necestou; a přitom nezvolil cestu rovnou a pohodlnou; naopak, vybral nejpustější a nejlesnatější cestu, neboť tam právě vyskytovalo se mnoho zlodějů i loupežníků – ba i jedovatí hadi.

Dlouho jeli touto cestou, která konečně je přivedla k hustému lesu; a z toho lesa naproti nim vyjeli čtyři ozbrojení zákeřníci a počali mezi sebou takto hovořiti:

„Hle, naskytla se nám vhodná příležitost dobýti dvou koní a slavného odění – a prosím, i dámu jako přídavek… Arciť netěžko spravíme se s tímto rytířem. Jede zarmoucený, pochmurný – s hlavou svěšenou.“

Enita, majíc na paměti přísný rozkaz Geranův, dlouho se neodvažovala oznámiti mu tyto rozhovory, ale nevydržela toho a řekla:

„Manželi a pane můj! Slyšel jsi, co mluvili tito nehodní lidé?“

Geran svraštil obočí a vrhl na ni hněvivý pohled.

„Jen vzpomeň,“ řekl, „co jsem ti přikázal; žádám od tebe mlčení – ne rady! A ač, podle všeho, si přeješ, aby mne tito ničemové zabili, přece se jich nebojím.“

Lupiči skončili svůj rozhovor a nejstarší loupežník napřáhl kopí a hnal se na Gerana, který volně vyčkal jeho úderu; ale hned vrhl se naň, probodl kopím jeho štít i odění a probodl ho naveskrz a vyhodil ze sedla s takovou silou, že daleko se skulil na zemi… A tu napadl na Gerana i druhý zákeřník a potom třetí i čtvrtý – všechny stihl stejný osud; všichni padli na místě mrtvi.

Enita hleděla na vše a byla zarmoucena, zádumčivá. Geran, skončiv boj, sestoupil z koně, sebral zbraň a odění ubitých loupežníků, připevnil je k sedlům a jejich koně přivázal k sobě za uzdy a znova sedl na koně.

„Tyto koně musíš hnáti před sebou,“ řekl Enitě, „a po celý čas musíš jeti mlčky, jak jsem ti přikázal… A střež se, slovíčka nepromluv – nebo bude zle!“

„Vyplním podle možnosti tvé příkazy!“ smutně odpověděla Enita.

Tak projeli lesem a vyjeli na nevelikou plošinu, kterou protékala říčka, zakrytá hustými křovinami. Z houštin rázem vyjeli jim naproti ještě tři zákeřníci od hlavy do paty pokrytí válečným brněním – a právě tak koně jejich. A Enita uslyšela, jak mezi sebou hovořili:

„Ah – jaké vhodné setkání pro nás! Čtyři koně, obtížení čtyřmi krunýři a zbraní…! Nebude těžko dobýti jich na tomto mdlém rytíři. A mimo to zachvátíme i mladou jeho společnici.“

Enita zadržela koně, a když ji Geran dojel, povídala mu: „Slyšíš, co mluví o tobě tito nehodní lidé?“

„A co mluví?“

„Že netěžko na tobě dobudou tvé kořisti.“

„Přísahám Bohu!“ zvolal Geran. „Jejich hloupé řeči méně se mne dotýkají než tvoje nemístná starostlivost a úporná neposlušnost.“

A právě v tu chvíli jeden zákeřník vrhl se na Gerana tak zuřivě a neústupně, jako by si umínil skončit boj jedním úderem… Ale Geran se uhnul a rána šla mimo, a hned rozpřáhl se tak hrozně na protivníka, že zákeřník mrtev padl na zemi. A právě tak byli pobiti i ostatní dva zákeřníci, když se rozhodli udeřiti na Gerana.

A Enita hleděla na zápas – tu chvějíc se o život a bezpečí Geranovo, tu udivujíc se jeho neohrožené odvaze.

A právě tak jako po prvním zápase sestoupil Geran z koně, sejmul krunýře a zbraň z ubitých nepřátel, svázal koně uzdami a rozkázal Enitě hnáti všech sedm koní před sebou. A znova dali se na cestu jako dříve; Enita napřed – a za ní Geran.

Když projeli houštím křovin, vystoupili na rozlehlou pochmurnou rovinu, na jejímž okraji černal se hluboký, hustý les, jemuž konce neviděti. A sotva se přiblížili k cípu lesa, tu odtud, jako by ze země vyrostli, objevilo se pět nových zákeřníků znamenitě ozbrojených; i koně jejich byli bujní, silní a daleko rovinou neslo se jejich ržání.

Když se přiblížili na takovou vzdálenost, že možno bylo uslyšeti jejich slova, Enita zaslechla, jak mezi sebou hovořili: „Hle – jaká kořist…! A dostati ji netěžko! Rázem dobudeme ji na tomto rytíři – na pohled tak zarmouceném a zachmuřeném; vezmeme mu všecko: i koně, i odění, i milou společnici.“

Enita nevydržela a varovala Gerana před hrozícím útokem. Geran odpověděl jí s kyselým úsměškem:

„Vidím, že jsi se pevně rozhodla jednati navzdory všem mým rozkazům!“

A potom srazil se po řadě se všemi těmito pěti zákeřníky a všecky je pobil… Potom jim sebral zbraň i odění a přivázal k sedlům koní a všech dvanáct koní svázal za uzdy a přikázal Enitě hnáti je před sebou. Enita se podrobila bez odporu a Geran jeda za ní trpěl těžkým žalem, že viděl ženu svou v tak ponižujícím stavu.

Když se přiblížili k velikému a hustému lesu, nastoupila noc. Geran se rozhodl nocovat na rovině – ne v lese. Sestoupiv z koně, řekl Enitě:

„Spánek mne přemáhá, cítím strašnou únavu… Ulehnu… a ty hlídej koně a nespi!“

„Dobře,“ odpověděla Enita.

Geran se rozložil na zemi v plné zbroji; a tak prospal noc, která v tomto letním čase byla nedlouhá.

V

Když se ukázaly ranní červánky, chtěla Enita Gerana probuditi, ale on probudil se zatím sám, a ani se nezeptav, není-li unavena, když celou noc probděla, pravil jí suše:

„Seber své koně a jeď přímo jako včera!“

A brzy projeli lesem a vyjeli do otevřené krajiny, kde místy obyvatelé zaměstnáni byli senosečí. Středem krajiny protékala říčka, ke které se pustili, aby své koně napojili.

Přepravivše se přes brod říčky, naši poutníci počali vystupovati na příkrý břeh a potkali jinocha, který nesl na rameni koš a v ruce držel nevelikou číši a bečku nápoje.

Jinoch se poklonil rytíři a dal se s ním do hovoru. Pověděl Geranovi, že jde z města, a počal se vyptávati, odkud Geran jede.

„Z tohoto lesa,“ řekl Geran v odpověď. „V něm jsme i nocovali.“

„Jsem jist, žes ne právě spokojeně přečkal noc; a jistě ulehl jsi bez večeře!“

„Ano –!“ přisvědčil Geran.

„Nepřeješ-li si tedy něčeho požíti?“ řekl jinoch.

„A co máš s sebou?“ tázal se Geran.

„Chléb, maso i víno; nesl jsem snídani sekáčům, ale přeješ-li si, mohu nabídnouti tyto zásoby tobě.“

„Děkuji,“ řekl Geran, „vděčně přijímám tvou nabídku.“

Sestoupil z koně, jinoch pomohl Enitě ze sedla a umyvše ruce pustili se do předloženého chleba, masa i vína. Jinoch krájel chléb, podával víno a posluhoval jim při jídle.

Když se manželé nasytili, řekl jinoch Geranovi:

„Nyní s tvým dovolením půjdu domů a přinesu sekáčům novou snídani.“

„Ne – dříve zajdi do města,“ řekl Geran, „a rozkaž připraviti pro mne příbytek v nejlepší části města s vhodnou stájí pro mé koně. A v náhradu za prokázanou úsluhu vyber si kteréhokoli z těchto koní a nejlepší z pancířů!“

„Děkuji,“ řekl jinoch, „moje úsluha úplně nepatrná ve srovnání s takovou štědrou odměnou.“

A vypravil se do města a našel pro Gerana nejlepší a nejveselejší byt; a potom došel do městského hradu, ukázal tam koně i zbroj, které dostal od Gerana, a předstoupil před samého hraběte a vypravoval vše, co se s ním stalo, a nakonec řekl:

„Nyní půjdu a doprovodím mladého rytíře do jeho příbytku.“

„Jdi a řekni mu, že bych mu velice rád ve svém hradě útulku poskytl,“ řekl hrabě.

Jinoch řekl to Geranovi, který však rozhodl zůstati v bytě, který zdál se mu překrásným; i stáj našel velice vhodnou s nadbytkem obroku pro koně.

Když se Geran i Enita převlékli a oddechli po cestě, Geran jí řekl:

„Ty se ubytuješ v sousední komnatě a tam ať ti ženy posluhují; nepřestupuj však prahu mé komnaty bez mého svolení!“

„Vyplním tvůj rozkaz,“ řekla Enita a odešla do své komnaty.

Potom ulehli, aby si po dlouhé jízdě odpočinuli; a jinoch odešel na hrad, slíbiv, že večer se vrátí, aby je při stole obsluhoval. Od jinocha dověděl se hrabě, kde se Geran se svou společnicí ubytoval, a když se jinoch před večerem strojil odejíti z hradu, hrabě mu řekl:

„Pokloň se rytíři a řekni mu, že ho dnes večer přijedu navštíviti.“

A skutečně přijel ke Geranovi na návštěvu v průvodu dvanácti svých rytířů a Geran je přivítal s velkou poctou. Když všichni usedli po řadě podle důstojenství, hrabě se ptal Gerana na účel jeho cesty.

„Putuji bez cíle,“ odpovídal Geran, „hledám dobrodružství podle své záliby.“

Za tohoto rozhovoru hrabě vrhl pohled na Enitu a dlouho a pozorně na ni hleděl – a musel sám sobě přiznat, že nikdy neviděl ženy krásnější a lákavější. Velice se mu zalíbila a prosil Gerana o dovolení promluviti o samotě s jeho společnicí.

„Učiň tak!“ řekl Geran.

A hrabě obrátil se k Enitě:

„Krásko, nemyslím, že bys mohla nalézati zvláštní zalíbení v putování s tímto rytířem.“

„Ne – já se zalíbením a po vlastním přání účastním se jeho pouti,“ odpovídala Enita.

„Ale hleď – vždyť nemáš k úsluze ni pážete, ni sloužící dívky!“

„Nu což?“ řekla Enita. „Já jsem si umínila sama sloužiti tomuto rytíři; ani páže, ani sloužící mně nejsou potřebni.“

„Poslyš mne, krásko,“ řekl hrabě, „já dám tobě celé své bohatství – jen když budeš žíti se mnou!“

„Za nic na světě! Tohoto člověka jsem si prvého zamilovala a jemu zůstanu věrna!“ zvolala Enita.

„Počínáš si velmi nerozumně,“ poznamenal hrabě. „Jestli já zabiji tvého rytíře, ty staneš se mou kořistí a budeš mou úplnou otrokyní; a jestli přejdeš od něho ke mně z dobré vůle, tu já ti přísahám, že mně budeš veleti!“

Enita poznala po těchto slovech hraběte, že on zamýšlí cosi nedobrého, a proto rozhodla se dáti mu nějakou naději na možnost splnění jeho úmyslu.

„Souhlasím,“ zašeptala hraběti, „ale ty musíš zachrániti moji čest… Přijeď zítra ráno se svými rytíři a vezmi mne mocí…“

„Ať stane se tak, jak si přeješ!“ řekl hrabě; a potom se rozloučil a vyšel s celou svou družinou.

Enita neřekla Geranovi ani slova o své rozmluvě s falešným hrabětem, obávajíc se, že by muže rozhněvala a rozechvěla.

V obvyklou chvíli Geran ulehl a hned usnul; a Enita setrvala a připravila všecky části jeho výzbroje, připravila mu i zbraň, aby vše bylo u ruky; a po půlnoci už vešla v jeho komnatu a počala ho buditi, tiše mu šeptajíc do ucha:

„Vstávej, pane a veliteli můj, a slyš, co povídal mně hrabě… Hle, jaké záměry jeho se mnou!“

A všecko slovo od slova pověděla Geranovi. Tentokráte muž vyslyšel ji trpělivě a nepřerušoval ji. Potom rozkázal zažehnout oheň a počal se oblékati. A pozval k sobě hospodáře domů.

„Kolik jsem ti dlužen?“ tázal se ho.

„Eh – zbytečná otázka!“

„Tak vezmi si všech jedenáct koní i jedenáct pancéřů.“

„Děkuji, pane! Jen dovol poznamenati, že tvůj pobyt nestojí za více nežli snad za jeden krunýř.“

„Tím lépe pro tebe,“ řekl Geran. „Ale za to tě prosím, abys mne doprovodil při odjezdu z města!“

„Ochotně!“ řekl hospodář a vyprovodil své hosty na cestu. Tam Geran rozkázal Enitě, aby jako dříve jela vpředu, a sám jel ve značné vzdálenosti za ní.

Když se hospodář navrátil domů, uslyšel na ulici hluk a dupot mnohých koní; vyhlédnuv oknem, uviděl, že osmdesát rytířů, ozbrojených od hlavy do paty, obstoupili jeho dům – ovinuvše ho doslova železným kruhem. Sám hrabě v jejich čele spěšně vedl přípravy a dával rozkazy.

„Kde je rytíř, tvůj noclehář?“ tázal se hrabě hospodáře.

„Nedávno ujel.“

„Jak jsi ho mohl, ničemo, pustiti, neohlásiv u mne jeho odjezdu?“

„Ty, pane, jsi mi o tom ničeho nenařídil; jinak bych arciť vyplnil tvou vůli.“

„A kterou cestou oni ujeli?“

„Velikou.“

A tu hrabě se svými rytíři klusal na velikou cestu; tam spatřili stopy dvou koní a pustili se za nimi.

Při východu slunce se Enita obrátila a uviděla velký oblak prachu, který se k nim po cestě přibližoval. To ji znepokojilo a byla přesvědčena, že stihatelé se přibližují. A skutečně – brzy v mraku prachu zableskly se rytířské helmice a krunýře.

„Ne –! Ať už se stane se mnou, co chce, já přece musím varovati svého muže před nebezpečím,“ pomyslila Enita, a obrátivši se ke Geranovi, řekla:

„Pane můj, vidíš-li toho rytíře, který žene se za tebou s tlupou jiných ozbrojených lidí?“

„Vidím,“ odpověděl Geran, „ale vidím i to, že ty setrváváš ve své neposlušnosti a nemůžeš udržet jazyk za zuby.“

A vyřknuv ta slova, bystře obrátil koně a prvým nárazem poranil smrtelně toho rytíře, který na něho naletěl. A právě tak – jednoho po druhém – porazil všecky rytíře od nejslabšího do nejsilnějšího. Hrabě napadl na něho poslední – zlomil o jeho štít jedno kopí – potom druhé; a Geran udeřil ho tak silně kopím, že rozbil na třísky jeho štít a vymrštil ho omráčeného ze sedla.

Hrabě procitl tehdy, když Geran přijel k němu, aby ho dobil; otevřel oči a prosil o milost.

Geran velkomyslně mu dal milost, a odvrátiv se od ubitých nepřátel, klidně pokračoval v cestě jako prve – Enita jela napřed a muž její vzadu ve značné vzdálenosti.

VI

Brzy vjeli do nejkrásnější doliny, jakou kdy uviděli. Říčka probíhala touto dolinou, přes říčku byl postaven most a za mostem na druhém břehu stálo opevněné město veliké a krásné. Přijížděje k mostu, potkal Geran rytíře na vysokém statném koni, a když vyměnili poklony, tázal se:

„Odkud jedeš, rytíři?“

„Jedu z této doliny, kterou před sebou vidíš!“

„A můžeš mi říci, komu náleží tato dolina a kdo vládne tímto pevným městem?“

„Arciže mohu. Vším tímto vládne Giffer – Malý – jinak nazývaný Malým králíkem.“

„Mohu přejeti tento most,“ tázal se Geran, „a mohu minouti město po této veliké cestě, která prochází pod jeho zdmi?“

Rytíř zavrtěl hlavou a odpověděl:

„Jestli přejedeš most a umíníš si projeti mimo onu věž, která je mostu nejbližší – musíš podstoupit boj s Malým králíkem, který má zvyk přepadnouti každého rytíře, který projíždí přes jeho statky.“

„Přísahám Bohu,“ zvolal Geran, „tím mne nepoleká; já pojedu svou cestou.“

„Hleď, ať nezaplatíš za svou přílišnou smělost a sebevědomí.“

Geran jel svou cestou, a sotva minul věž a počal se ubírati po pobřežním záhybu, uslyšel za sebou dupot koně. Obrátil se a uviděl vysokého, silného koně s mocnou hrudí v plné výzbroji – a na tom koni rytíře velice malého vzrůstu v plném rytířském odění.

Když dojel Gerana, rytíř řekl:

„Z neznalosti snad, nebo z domýšlivosti své způsobil jsi mně urážku, porušiv ustanovený mnou obyčej?“

„Neslyšel jsem o tom,“ pravil Geran, „aby jízda po této cestě byla poutníkům zakázána.“

„Tys to věděl! A proto musíš objeviti se před mým soudem a dáti mi zadostiučinění!“

„Nejen že nepůjdu před tvůj soud, ale ani před tvého suveréna nepůjdu; jedině v tom případě bych šel, jestli by tvým suverénem byl sám král Artuš.“

„Přísahám při pravé ruce Artušově,“ zvolal Malý králík, „buď mi dáš zadostiučinění – nebo mne přemůžeš!“

A hned se srazili… Zbrojnoš Králíkův podával mu tolik kopí, kolik jich zlámal o štít Geranův; a bili se dlouho a úporně. Geranovi bylo zvláště těžko udeřiti Králíka, který byl tak malý, že se skoro celý svým štítem přikrýval… Konečně zemdlení koně padli na kolena a Geran, vystoupiv ve třmenech, vyhodil Králíka ze sedla. Ale Králík i opěšalý pokračoval v zápase a bil se s Geranem tak zuřivě, že jejich odění bylo rozbito i přílby zprohýbány a oči zatemněly potem a krví, které proudem tekly po jejich tvářích. Konečně Geran napjal všecky síly a mocně ťal Králíka, rozťal i přílbici, i kůži až do kosti – i meč mu vyrazil z ruky, že odletěl na desítky kroků… A tu teprve Králík počal prositi o milost.

„Ač jsi byl ke mně i hrubý i nespravedlivý, dám ti přece milost,“ řekl Geran, „ale jen s tou podmínkou, že od nynějška budeš mým druhem ve zbrani – odpřisáhneš nikdy více se mnou nezápasiti – a naopak pospíšiti mně na pomoc vždycky, když poznáš, že mi hrozí nebezpečenství.“

„S radostí s tím souhlasím!“ zvolal Králík a přísahal, že úmluvu vyplní. „A nyní,“ doložil, „pojedeš ke mně na hrad a tam odpočineš po útrapách cesty.“

„Ne, nemohu k tobě jeti,“ odpovídal Geran.

A teprve nyní Králík zpozoroval Enitu, která stála opodál – a bylo mu líto této mladé ženy, která vystavena byla tolika nebezpečím. A ještě jednou řekl Geranovi:

„Pane můj, marně odmítáš nabízený ti klid a odpočinek; věz, že jestli ty v tomto stavu svém setkáš se na cestě s jakoukoli překážkou – nelehko ji překonáš!“

Ale Geran nechtěl slyšeti jeho rady a rozhodl se pokračovati v cestě; unavený zápasem, zkrvácený – sedl na koně a jako dříve bral se dále touže cestou. Enita jela vpředu daleko před ním a on následoval za ní v jisté vzdálenosti se svěšenou hlavou, nepromluviv s ní jediného slova.

VII

Čas se schyloval k poledni. Oděv Geranův, smočený potem a krví, lnul k jeho tělu, a když vjel do blízkého lesa, nucen byl sestoupiti z koně a ukrýti se pod stromem před žhavými paprsky slunce. – Rány jeho se počaly hlásiti a bolely nyní mnohem více než tehdy, kdy mu byly zasazeny. Enita také sestoupila z koně a usedla pod druhým stromem.

Vtom se rozlehl zvuk rohů a hned bylo slyšeti řinkot zbraní i pancířů: to Artuš se svou rytířskou družinou vjížděl do lesa. Sluha Artušův zahlédl Gerana a oznámil to Kayovi, správci domu králova.

Kay hned rozkázal osedlati koně, vzal do ruky dřevce a štít a vydal se k tomu místu, kde Geran odpočíval.

„Rytíři,“ obrátil se Kay ke Geranovi, „co tu děláš?“

„Skrývám se před sluncem pod tímto stromem.“

„Za jakým cílem putuješ – a kdo jsi?“

„Hledám dobrodružství a jedu, kam mne oči vedou.“

„Jestli tomu tak,“ řekl Kay, „půjdeme tedy k Artušovi, který je odsud nedaleko.“

„Nepůjdu!“ odpověděl Geran.

„Nepůjdeš-li po dobrém, přinutím tě silou!“ vykřikl Kay.

A tu Geran poznal Kaye; ale Kay nepoznal Gerana a vrhl se na něho se zbraní v ruce. I Geran se rozzlobil a udeřil Kaye tak silně tupým koncem kopí, že Kay sletěl z koně…

Kay zdvihl se ze země pohmožděný a zahanbený, vskočil do sedla a pospíšil do svého stanu; potom spěchal do stanu Gvalmayova a řekl:

„Jeden z mých sluhů oznámil mně, že viděl v lese raněného rytíře v rozbitém pancéři. Nedojel bys tam se podívat…?“

„Proč bych nezajel?“ ozval se Gvalmay.

„Tedy nezapomeň obléci pancéř a vzíti zbraň… Řekli mně, že rytíř ten nepříliš jemně přijímá těch, kdo k němu přijdou…“

Gvalmay se ozbrojil, sedl na koně, vzal štít do ruky a jel tam, kde Geran odpočíval.

„Rytíři,“ řekl, „za jakým cílem putuješ?“

„Za svými záležitostmi, a mimo to hledám dobrodružství.“

„Nepřeješ-li si mně říci, kdo jsi, nebo přeješ si snad jíti s poklonou ke králi Artušovi, který blizounko odtud rozložil svůj stan?“

„Nepřeji si u tebe přátelství hledat ani ke králi Artušovi s poklonou jíti,“ odpovídal Geran.

A vtom poznal Gvalmaye, ale Gvalmay ho nepoznal.

„Neopustím tě, dokud se nedovím, kdo jsi!“ řekl Gvalmay.

A vstoupili spolu v zápas… A Gvalmay tak silně udeřil kopím do štítu Geranova, že se rozletěl na kousky; a jak v tu chvíli octli se velice blízko u sebe, Gvalmay, pozorně pohlédnuv na Gerana, poznal ho.

„Ach, Geran! Jsi to ty?“

„Nejsem Geran,“ odpovídal zatvrzelý rytíř.

„Ano! Jsi Geran! Přísahám Bohu!“ vzkřikl Gvalmay. „Nepojímá-li nás stud – nás dva nerozumné – vstoupit spolu v zuřivou bitvu…!“

A tu zpozoroval opodál i Enitu; mile se jí uklonil a opět řekl rytíři:

„Gerane, pojďme k Artušovi! Hleď – on tvůj suverén i vrstevník!“

„Nemohu,“ odpověděl Geran, „nejsem tak ustrojen, abych mohl chodit na návštěvy.“

Vtom přistoupil ke Gvalmayovi jinoch a počal s ním hovořiti; Gvalmay po něm vzkázal Artušovi zprávu o Geranovi – že zde leží zraněný a smutno že naň pohledět. A podařilo se mu vše to vzkázat tak, že Geran ničeho neslyšel a nepozoroval.

„Popros Artuše,“ mezi jiným řekl Gvalmay, „aby přenesl svůj stan blíže sem… Gerana nyní nepřemluvíš jíti ke králi; ať tedy jde sám král jeho navštíviti!“

Jinoch oznámil všecko Artušovi, který rozkázal přenésti svůj stan právě k samé cestě; a Gvalmayovi k veliké radosti Enitině podařilo se tak vše zaříditi, že Geran i Artuš setkali se u cesty.

„Pane,“ řekl Geran, „klaním se ti!“

„Bůh ti pomáhej! Ale kdo jsi, nevím toho,“ řekl Artuš.

„Geran je to,“ řekl Gvalmay, „nechtěl k tobě jíti.“

„Geran?“ s udivením tázal se Artuš. „A to snad na rozumu pobloudil – nebo co?“

V tu chvíli přijela i Enita a Artuš vítal ji laskavě a jednomu z dvořanů poručil pomoci jí z koně.

„Enito,“ řekl Artuš, „na jakou to divnou vyjížďku jste se s Geranem vydali?“

„Nevím,“ odpověděla Enita. „Já jen ho následuji, kam on si usmyslí jeti.“

„Pane,“ promluvil vtom Geran, „s dovolením tvým pustíme se hned na další cestu.“

„Kam že pojedeš?“ řekl Artuš. „Nyní nemůžeš jeti dále, abys nepřivedl život svůj v nebezpečí.“

„Hleď – nechce poslechnouti mých rad!“ řekl Gvalmay s hořkostí.

„Ale musí poslouchati mých,“ klidně rozhodl Artuš, „a neodejde od nás, pokud se nevyléčí.“

„Pusťte mne!“ stál na svém jako dříve Geran.

„Ne! Za nic na světě!“ zvolal král. A hned přikázal jedné ze žen odvésti Enitu do stanu Gvennivařina; a Gvennivara zaradovala se a všecka její družina přivítala Enitu s otevřenou náručí – svlékli jí cestovní oděv a zaměnili jiným.

Artuš přikázal hned postaviti Geranovi zvláštní stan a pozval k němu svého dvorního medika Morgan-Guda s pomocníky.

Tak Artuš s družinou asi měsíc pobyli v těchto místech, vyčkávajíce, až se Geran uzdraví; když Geran cítil se zdravým, objevil se u Artuše a počal se loučit.

„Úplně už jsi ozdravěl?“ ptal se Artuš.

„Úplně, pane!“ odpověděl Geran.

„Nemůžeš ty o tom rozhodovat – nýbrž lékaři!“ řekl Artuš a zeptal se na zdraví Geranovo svého dvorního lékaře.

„Ano – nyní je zdráv,“ řekl Morgan-Gud. A tu Artuš dovolil Geranovi vypraviti se na cestu a Geran s Enitou hned se pustil na další cestu; a v týž den rozkázal Artuš strhnouti stany a odpraviti se domů, do sídelního města.

VIII

Opět pustili se manželé cestou necestou a jeli právě tak jako dříve. Enita napřed a Geran v jisté vzdálenosti za ní. A tu uslyšeli kdesi opodál pronikavý nářek.

„Počkej na mne tady,“ řekl Geran Enitě, „pojedu se podívat, kdo to tak naříká.“

„Dovolíš-li, budu tě očekávat,“ odpověděla Enita. Geran obrátil se k nevelikému průseku lesa blízko cesty. Tam uviděl dva koně, z nichž jeden byl osedlán mužským sedlem, druhý dámským; u koní ležel na zemi zabitý rytíř v plné zbroji a nad ním bědovala mladá žena a srdcervoucí nářek její rozléhal se po všem lese.

„Paní,“ ptal se jí Geran, „dovol mi otázat se, co se s tebou stalo.“

„Putovala jsem se svým milým manželem, vtom nás přepadli tři obři a bez příčiny zabili mého muže.“

„A kam se obrátili?“ tázal se Geran.

„Odešli v onu stranu po velké cestě.“

Tu se Geran vrátil k Enitě a pravil jí:

„Jdi k oné dámě, která tam pláče nad svým zabitým mužem, a očekávej mého návratu.“

Tento rozkaz mužův velice zarmoutil Enitu, ale podrobila se mu a zůstala u dámy, oplakávající manžela, a poslouchajíc její nářky přemýšlela, že nikdy už neuvidí svého drahého Gerana.

A Geran zatím hnal se za obry, dohonil je a uviděl, že každý z nich byl třikrát větší obyčejného člověka a každý nesl na rameni ohromný kyj. Geran napadl na jednoho z nich a probodl jej kopím; tímže kopím, kouřícím se ještě krví prvého obra, probodl i druhého; ale třetí vyhnul se jeho ráně a udeřil ho svým těžkým kyjem… Rozbil jeho štít a rozbil mu rameno; a přitom se i rány jeho znovu otevřely a krev řinula se z nich potůčky… Ale Geran neochabl, vrhl se na obra s mečem v rukách a strašným nezadržitelným úderem rozťal mu hlavu a šíji po samá ramena a obr se svalil k zemi bez známky života.

Opustiv mrtvoly obrů, vrátil se Geran k Enitě, ale když k ní přijel, ztratil vědomí a bez smyslů spadl z koně. Enita strašně vzkřikla, vrhla se k němu a padla mu na hruď.

Právě tehdy vládce limurský projížděl mimo po cestě se svou družinou, a uslyšev nářek žen, odbočil z cesty do průseku.

„Jaké neštěstí tě potkalo?“ ptal se Enity.

„Ach, drahý pane můj,“ odpověděla, „jediný člověk, kterého jsem v životě svém milovala tak, jak nikdy nikoho milovati už nebudu – a ten umřel – – umřel.“

„A jaká bolest tebe tíží?“ obrátil se s otázkou k druhé dámě.

„Titíž obři zabili i mého muže.“

„A kdo jich zabil?“

„Podle všeho byl to tento rytíř, který po bitvě s nimi vrátil se sem zalitý krví.“

Vládce limurský přikázal pochovati mrtvého, a domnívaje se, že Geran není mrtev, i že možno bude mu snad vrátit život, rozkázal položiti ho na štít a na nosítkách odnésti do hradu.

Obě dámy je doprovázely, a když přibyli na hrad, Gerana uložili na vyvýšeném loži – jako nebožtíka – v téže síni, kde se všichni shromažďovali ke stolu – k obědu. Před obědem se všichni převlékli a vládce limurský nabídl Enitě, aby i ona přeměnila svůj cestovní oděv.

„Ne – ponechám si svůj šat,“ odpovídala.

„Nu, je ti na vůli tak se rmoutit.“

„Divím se tomu, že ke mně takto mluvíš!“ odpověděla Enita.

„Postarám se, abys zapomněla na svého rytíře… Mám říši velikou a bohatou – a já nabízím ti ji zároveň se svou rukou. Buď od nynějška i šťastna, i veselá!“

„Volám Boha za svědka, že nebudu více šťastna – nikdy, nikdy!“ zoufale pronesla Enita.

„Nu, přesto – zasedni s námi ke stolu.“

„Ne, přísahám při samém nebi, že nemohu sednouti s vámi za stůl.“

„A já hotov přísahat, že se posadíš!“

A silou posadil ji za stůl a dlouho přemlouval, aby okusila jídel.

„Ne,“ odpověděla Enita, „já jen tehdy přijmu pokrm, když rozdělí se se mnou ten, kdo nyní před vámi leží bezduchý.“

„Nedostojíš této přísaze,“ řekl vládce limurský. „Vždyť vidíš, že ten člověk mrtev.“

„Neustoupím od své přísahy!“ řekla Enita.

A tu podal jí číši plnou vína.

„Vypij toto víno,“ řekl, „ulehčí tvému srdci.“

„Styděti bych se musila, kdybych přijala tuto číši, o kterou nemohu se rozdělit se svým pánem.“

„Vidím, že nezasluhuješ laskavého a přívětivého jednání,“ hněvivě pronesl vládce limurský. „Tedy dovedu tě zkrotit přísností…“

A udeřil Enitu po tváři. Ona hlasitě a pronikavě vykřikla a pravila:

„Ach, běda mně! Běda! Jestli by živ byl můj drahý manžel, nesměl bys ani pomyslit, abys mne pohaněl!“

A vtom při výkřiku Enity, Geran, který ležel v hlubokém bezvědomí, procitl, vstal ze svého lože. Nahmatal svůj meč u spodu štítu, na který byl položen, vrhl se na vládce limurského a ťal ho tak hrozně, tak rozhodně, že mu rozťal hlavu, i šíji, i hruď… Ba meč vrazil ostřím i do okraje stolu. Všichni sedící za stolem v myšlence, že nebožtík vstal, aby pomstil urážku své ženy, vyskočili a s hrůzou se rozprchli.

Tu Geran pohlédl na Enitu a pocítil mocné výčitky svědomí. Zpozoroval, že Enita za poslední čas pobledla i přepadla se – a zároveň utvrdil se v tom, že jeho podezření bylo úplně nespravedlivé.

„Nevíš,“ ptal se jí laskavě, „kde zůstali naše koně?“

„Vím, že tvůj kůň je zde ve stáji, ale úplně neznám, co se stalo s mým koněm.“

Geran vešel do stáje, vyvedl svého koně, vystoupil do sedla; potom vzal Enitu na ruce, posadil si ji na kolena a odjel s ní z nádvoří limurského hradu.

IX

Cesta, po které jel Geran s Enitou, vroubena byla živým plotem. Noc se přiblížila a vtom za nimi zableskla se kopí a sluchu jejich doletěl dupot koní a řinkot zbraně.

„Slyším blížící se ozbrojence,“ řekl Geran Enitě, „ukryji tě za tímto plotem.“

Tak i udělal. A hned potom jakýsi zákeřník s napřaženým kopím řítil se naproti Geranovi. Když to Enita uviděla, zvolala:

„Ať jsi kdokoliv, rytíři, nevidíš ty, že přepadáš člověka polomrtvého? Jaké slávy ty získáš, jestli ho ubiješ?“

„Ach, Bože můj! Ano – Geran je to!“ zvolal rytíř.

„No – arciže!“ řekla Enita. „A kdo jsi ty?“

„Já Malý králík a přicházím vám na pomoc, protože jsem uslyšel o hrozícím vám nebezpečenství. Hle – vidíš, Gerane, že jestli bys poslechl mé rady, nezkoušel bys všech těch nepříjemných příhod.“

„Rada nerada,“ odpověděl Geran. „Ale – nic nestane se bez dopuštění božího.“

„Ale ne – aspoň nyní mne poslechni! Pojedeme spolu na hrad zetě mé sestry, nedaleko odtud – a tam poskytnou ti nutné pomoci, neboť tam nacházejí se nejlepší medikové z celého království.“

„Ochotně souhlasím,“ řekl Geran.

Enitě dán byl kůň jednoho zbrojnoše Králíkova a všichni zároveň vypravili se k hradu baronovu. A Geran s manželkou byli tam přijati velmi přívětivě a poskytnuta jim byla největší pohostinnost. Ráno poslali pro lékaře, kteří hned přišli a ošetřovali Gerana do té doby, dokud se úplně neuzdravil. Zatím, co starali se o zdraví Geranovo, Králík rozkázal opraviti celou jeho výzbroj, která přivedena byla do dřívějšího stavu. A tak pobyl Geran ve hradě asi šest neděl.

A tu řekl jemu Králík: „Nyní pojedeme ke mně na návštěvu, odpočinouti a pobaviti se.“

„Nemáš-li nic proti tomu, navrhuji nějaký den proputovat, a teprve potom vydat se k tobě na návštěvu.“

„Souhlasím!“ odpověděl Králík.

X

Druhý den časně ráno vyjeli z hradu a tento den Enita pocítila tolik radosti a potěšení, jak dávno už neužila. Jeli, jeli a dojeli konečně na křižovatku. Cesta se rozdvojovala. Obrátili se s otázkou k pocestnému, který šel po jedné cestě, odkud jde.

„Vracím se domů; byl jsem poslán se zprávou do blízkého místa.“

„Řekni mně,“ obrátil se k němu Geran, „kterou cestou se mám dáti?“

„Arciže touto,“ ukázal pocestný, „jestli pojedeš po oné, nikdy se domů nevrátíš; po oné cestě přijedeš k prostranství obklopenému neproniknutelnými mlhami a uprostřed těch mlh konají se neustále nějaké čarodějné hry a ještě nikdo, kdo pronikl do těch mlh, nevyšel živ… Ale po nižší cestě přijedete na statky hraběte Ovena, který dovoluje pobytu ve svém městě jen těm cizozemcům, kteří nejdříve navštíví ho v jeho hradě.“

„Nu, samo sebou se rozumí, že pojedeme po nižší cestě,“ povídal Geran s úsměvem.

A když přijeli do města, vyhledali si nejpohodlnější a nejlepší byt.

Sotva mohli se rozložiti ve svém bytě, objevil se u nich jinoch vyslaný z hradu a uctivě se klaně prohlásil, že vládce města hrabě Oven zve jich k sobě na hrad.

„Ochotně přijímáme!“ odpověděl Geran.

Následovali hraběcího posla a přijeli na hrad, kde byli uvítáni hrabětem i hraběnkou velmi přívětivě… Hned byly pokryty stoly, za kterými byla hostům vykázána čestná místa – a kvas nastal.

Ale Geran vzpomněl čarodějných her – a ani píti, ani jísti nemohl, vyčítaje si, že se jim vyhnul. Svěřil se Ovenovi se svou tajnou myšlenkou a prosil, aby mu ukázali cestu, kterou by mohl proniknouti do středu mlžného kruhu, v němž, jak slyšel, tyto hry se prováděly. A Oven se svou družinou nabídl se po ukončené hostině ho doprovoditi.

A tehdy Geran povstal zároveň se spolustolovníky, přikázal připraviti koně i zbroj, ozbrojil se a s velkou družinou i s hrabětem jel k mlhavé hradbě. Tam uprostřed mlhy viděti bylo převysokou věž a na každé věžičce, kromě dvou, nasazena byla mladá hlava…

„Kudy mám vejíti dovnitř ohrady?“ tázal se Geran.

„Sám nevím,“ odpovídal Oven, „jdi tudy, kde uznáš za nejvýhodnější.“

Geran beze strachu a rozmýšlení vrhl se vpřed spoustou mlh; proklusav mlhami, vjel do veliké ovocné zahrady a uprostřed uviděl políčko, na kterém stál stan z červeného atlasu. Vchod do stanu byl otevřen; nad vchodem rostla košatá jabloň a na jedné její větvi pověšen byl veliký roh.

Geran sestoupil z koně, vešel do stanu a uviděl tam mladou dívku, sedící na zlaté stolici. Druhá taková stolice stála naproti. Geran hned na ni usedl.

„Ó, rytíři,“ pravila mladá děvuška, „nesedej na tuto stolici!“

„Proč?“ tázal se Geran.

„Ten, jemuž tato stolice náleží, nikdy nikomu nedovolí na ni usednouti.“

„Ach, co mi po tom?!“ ozval se Geran.

A tu bylo slyšeti veliký hluk u stanu a Geran vyšel pohledět, co to. Uviděl před stanem rytíře v plné zbroji na vysokém, statném válečném oři.

„Řekni mně,“ ptal se Gerana, „kdo dovolil ti sednouti na mou stolici?“

„Sám jsem si dovolil,“ odpovídal Geran.

„Zodpovíš za svou drzost! Sedni na koně a bij se se mnou!“

Počali zápas a dlouho se bili, lámajíce kopí za kopím; ale konečně Geran zlostně vrazil ostruhy koni v bok, vrhl se jako bouře na svého protivníka, prorazil kopím jeho štít, přerval řemeny jeho brnění a vyhodil ho ze sedla s takovou silou, že rytíř vyletěl vzhůru – a spadl na zemi.

„Milost, rytíři,“ zvolal, obrátiv se ke Geranovi, „a já splním vše, čeho budeš si přáti!“

„Přeji si jen, aby mlhoviny obklopující toto místo byly rozváty, aby zdejší čarodějné hry přestaly – a aby všem dovolen byl sem přístup.“

„Vše bude splněno!“

„Jestli tak – to ať vůle moje je vyplněna ihned!“

„Vezmi tento roh a zatrub naň – všechny čáry a kouzla zmizí, jak jen naň zatroubí vítěz nade mnou!“

A skutečně, při prvém zvuku rohu i mlhy, i ohrada, i všechen sad se stanem na poli – vše zmizelo a ukázala se přímá cesta, po které mohl každý chodit, oslavuje Gerana.

Enita přivítala svého muže se slzami radosti a hrabě Oven uprosil i Gerana i Králíka, aby zůstali na jeho zámku – byť i jednu noc.

Potom se všichni přátelsky rozloučili a rozjeli. Geran vrátil se na své panství, kde žil od těch dob spokojeně a šťastně, a jeho jméno, právě tak jako jméno jeho věrné ženy Enity zvučelo slávou ve všech zemích světa bílého a přešlo z pokolení na pokolení.

Peredur

I

Hrabě Evrok vládl na dalekém severu zemí nevelikou a nebohatou. Měl sedm synů. Žil hlavně z toho, čeho dobýval v turnajích, ve válkách i v různých výpravách, kterých se zúčastnil. Ale jak se často stává lidem zabývajícím se válečným řemeslem – byl i on ve válce zabit i se svými šesti syny.

Sedmý syn nazýval se Peredur a byl ze všech nejmladší; kdyby byl starší, byl by šel jistě zároveň s otcem a bratry na vojnu a byl by také zabit jako oni. Matka jeho byla žena velice opatrná a velice se starala o svého jediného syna a o jeho statky. A proto se rozhodla opustiti hlučný svět a uchýliti se v samotu, kde mohla by se obklopiti jen ženštinami, dětmi a lidmi, kteří se zbraní a bojem neměli nic společného.

A nikdo nesměl sedlat koně ani vládnouti zbraní před očima jejího syna, aby toho neviděl a neusmyslil si sednouti na koně a chopit se zbraně. Všecka zábava dítěte záležela v tom, že každý den chodil do lesa a tam bavil se metáním tyče i míčů k cíli.

Jednou podařilo se mu uvidět dvě laně, které se blízko přiblížily k stádům jeho matky, a ve své prostoduchosti se velice divil tomu, že laně nemají parohů; myslil, že jsou to bezrohé kozy, které náhodou zabloudily v lese a tam ztratily rohy; i hnal je domů a zahnal do chléva.

A hned běžel k matce a vypravoval o své příhodě; a lidé odevšad se sběhli, aby pohleděli na dvě laně, které Peredur zahnal do chléva. Divili se jeho důmyslu a prorokovali, že až vyroste, bude slavným válečníkem a smělým lovcem.

II

Jednou blízko na cestě objevili se tři rytíři. Tito rytíři byli: Gvalmay, syn Gviarův, Gvestel i Oven, syn Urienův. Byli vysláni Artušem, aby hledali čarodějného rytíře, který počal rozdělovat mezi krasavicemi Artušova dvora očarovaná zlatá jablka kouzelníka Merlina, a očarovav všech svými sladkými řečmi, zmizel z očí všech rytířů, že nikdo ani nepozoroval.

Peredur uviděl rytíře a tázal se:

„Matičko, jací jsou to lidé?“

„Jsou to andělé, synu můj!“ odvětila matka.

„Jestli tak – to já také chci býti andělem,“ odpovídal jí Peredur.

I obrátil se k rytířům a dohonil jich.

„Řekni mi, holoubku,“ obrátil se k němu Oven, „neviděl jsi včera nebo dnes rytíře, který by tu projel mimo?“

„Rytíře? Ani nevím, co je to rytíř!“ prostodušně odpověděl Peredur.

„Rytíř je takový – jako já,“ řekl Oven.

„Jestli ty odpovíš k mé otázce, i já k tvé odvětím.“

„Tedy, holoubku!“

„Co tohle je – jak se to jmenuje?“

„Sedlo,“ řekl Oven.

A potom tázal se Peredur na všecky části koňských postrojů, na všecky části rytířského odění i zbraně; ptal se též, jak vládnouti zbraní. A když Oven úplně uspokojil jeho zvědavost, řekl Peredur: „Jeď přímo touto cestou. Po ní skutečně projel kdosi tobě podobný… A já pojedu v patách za tebou.“

A vrátiv se k matce i k ostatním svým, řekl: „Matičko, nebyli to andělé, ale čestní rytíři.“

Při těchto slovech matka oněměla strachem a rozčilením. Peredur odebral se do stáje, vybral tam z tažných koní nejlepšího, jaký tam byl, přivázal mu na záda místo sedla pytel a vrátil se k matce, která se zatím vzpamatovala.

„Jakže, synu můj?“ tázala se. „Snad se nepřipravuješ k odjezdu?“

„Ano – s tvým dovolením!“

„Musím ti dáti některá ponaučení, dříve nežli odjedeš!“

„Ochotně poslouchám; jen mluv rychle!“

„Nejdříve poslechni mou radu: Jeď přímo ke dvoru krále Artuše, neboť tam scházejí se nejlepší, nejvelkomyslnější, nejchrabřejší rytíři. Jestli po cestě pojedeš mimo kostel, pomodli se! Jestli budeš hladovět nebo pocítíš velikou žízeň, a nikdo nedá ti jídla ni nápoje – vezmi sám bez ptaní! Jestli uslyšíš jakýkoli nářek – zvláště ženský, hned pospěš ku pomoci. Jestli najdeš jakoukoli drahocennou věc, nezdrž jí u sebe, ale dej, komu usmyslíš, a tím zasloužíš všude pozornosti a získáš pochvaly za svou štědrost. Ke krásným ženám chovej se uctivě a pozorně a dobudeš si jejich lásky a vážnosti.“

Když umlkla, Peredur sedl na koně, vzal do ruky deset oštěpů s ostrými konci a vydal se na cestu.

III

Peredur bloudil dva dni a dvě noci v pustinách i lesích bez jídla i bez nápoje – až vjel do hlubokého lesa, ve kterém zdáli uviděl rovné prostranství. Uprostřed něho uviděl postavený stan, který měl za kostel, i počal potichu odříkávat modlitbu.

Přijel blíže a přiblížil se ke stanu, u jehož vchodu na zlatém křesle uviděl mladou překrásnou ženu. Krásné její kaštanové vlasy spjaty byly zlatou sponou posázenou drahokamy a na prstě ruky blýskal se zlatý prsten.

Peredur sestoupil z koně, vešel do stanu a mladá žena očividně ráda ho vítala.

Ve stanu na stole uviděl dvě lahve vína, dva krajíce chleba a kousky masa vepřového.

„Matička moje,“ řekl Peredur, „přikazovala mi, abych jedl a pil všude, kde možno.“

„Jez podle chuti,“ řekla mladá žena. „Přeji ti toho!“

Peredur snědl polovinu všeho, co bylo postaveno na stole, a potom klesl na kolena před mladou ženou a řekl jí:

„Matička moje mi řekla, že každou drahocennost, kterou kdekoliv najdu, mohu vzít!“

„Vezmi vše, co ti libo,“ řekla mladá žena.

A tu Peredur sňal jí z prstu prsten, vsedl na koně a pustil se dále.

Zatím vrátil se rytíř, kterému náležel stan. Uviděl okolo stanu stopy koňských kopyt a ptal se mladé ženy:

„Kdo byl zde za mé nepřítomnosti?“

„Člověk s divnými zvyky,“ odpovídala mladá žena a popsala rytíři zevnějšek Peredurův i vypověděla vše, co se stalo.

„Řekni mi, nedovolil si snad nějak tebe urazit?“

„Ó ne! Ničím mne neurazil.“

„Oh nevěřím ti. A ani dvě noci neuplynou do toho okamžiku, kdy já se s ním setkám, pomstím se za učiněné mi pohanění a hněv svůj vymstím na něm.“

Dořekl, zdvihl se a pustil se za Peredurem.

IV

Zatím vypravil se Peredur ke dvoru krále Artuše. Nedlouho předtím stalo se tam něco, co velmi uráželo všecky rytíře Artušova dvora. Ke dvoru přijel nějaký prudký a prchlivý rytíř; vešel do hradu bez ohlášení, dav sluhovi v bráně zlatý prsten za to, že podržel jeho koně. Potom vešel do síně, kde za stolem seděl Artuš s celým svým dvorem; i Gvennivara se svými dámami byla přítomna. Mladý sloužící právě podával královně zlatou číši s vínem. Přibylý rytíř přistoupil ke královně, vyrval jí číši z ruky, až se víno po šatech vylilo, a řekl: „Jestli se někdo odváží vzíti mi tuto číši a umíní si pomstíti urážku královny – ať následuje mne v pole. Tam budu čekati soupeře.“

Řekl to a vzdálil se, odnesl s sebou číši a čekal v poli zápasníka. Všickni byli tak zaraženi jeho prudkostí, že se přestrašili a hlavy svěsili. Druh za druha se schovávali, bojíce se, že jich poprosí vystoupiti na ochranu cti královniny, a přibylý rytíř jevil se jim nepřemožitelným soupeřem a zápasníkem, obdařeným nadpřirozenou silou!

A právě v tu chvíli objevil se Peredur na svém ubohém koni, v divném svém oděvu, se svazkem oštěpů v ruce.

Kay stál právě uprostřed síně, když Peredur vstoupil a obrátil se naň s otázkou:

„Řekni mně, znamenitý muži, kde jest král Artuš?“

„Čeho žádáš po něm?“ ptal se Kay.

„Matička přikázala mi jeti ke dvoru krále Artuše, aby mne pasoval na rytíře.“

„Oho,“ poznamenal Kay, pohleděv na Peredura, „na rytíře jsi příliš lehce oděn i ozbrojen.“

A všichni kolem počali s úsměškem přehlížeti Peredura. A vtom objevil se v síni skřítek se ženou svou, kteří už celý rok žili při dvoře Artušově, žádajíce o nějakou milost i o to, aby je Artuš přijal pod svou ochranu. Po celý rok ani skřítek, ani jeho žena nepromluvili ni jednou s nikým z dvořanstva Artušova, ale při spatření Peredura skřítek vykřikl:

„Bůh tě opatruj, překrásný Peredure, synu Evrokův, kráso válečníků i výkvěte rytířstva!“

„Jakže,“ zvolal udivený Kay, „celý rok nepromluvil jsi k nám ni slova a nyní před tváří krále Artuše i vší jeho družiny odvažuješ se nazvati tohoto příchozího mládenečka krásou válečníků i výkvětem rytířstva?!“

A tak silně udeřil skřítka pěstí po uchu, že skřítek bez vědomí upadl na podlahu. Ale hned za mužem i žena jeho zvolala:

„Ó, Peredure, synu Evrokův! Ať chrání tě Hospodin – kráso válečníků a výkvěte rytířstva!“

„Jakže – i ty?!“ vykřikl Kay. „Celý rok jsi zde žila a úst neotevřela, abys pochválila kteréhokoli z rytířů Artušových, a nyní rázem umínila jsi si vynášeti prvního neznámého příchozího!“

A rozzloben tak ji uhodil, že i ona upadla v bezvědomí.

„Znamenitý muži,“ naléhal dále Peredur, „ukážeš mi konečně Artuše?!“

„Mlč!“ vykřikl Kay. „Chceš-li být představen Artušovi, jdi ihned za rytířem, který právě sem přijel, vzal odsud zlatou číši a čeká soupeře v poli. Přemoz jeho, vezmi mu číši, vezmi mu koně i zbraň – a potom teprve přijď sem, abys byl pasován na rytíře!“

„Dobře!“ řekl Peredur a hned vypravil se do pole proti rytíři.

Když Peredur přijel na pole, uviděl tam rytíře, zpupně a hrdě sedícího na koni, plného sebevědomí a vědomí své moci a síly.

„Neviděl jsi,“ ptal se ho rytíř, „neviděl jsi, jede-li někdo od dvora Artušova, aby zápasil se mnou na poli?“

„Nikoho jsem neviděl, ale ten znamenitý muž, kterého jsem tam potkal, nabídl mi, abych tě ubil, číši ti vzal i koně a výzbroj ti odebral!“

„Mlčiž!“ křikl rytíř. „Vrať se ke dvoru Artušovu; ať on sám přijede se mnou se bít nebo kterýkoli z jeho rytířův… Ano – řekni jim, neobjeví-li se hned, že nemám chuti čekat jich déle!“

„Ať chceš, nebo nechceš, přesto dobudu na tobě i výzbroje, i koně, i číše!“ řekl Peredur.

Rozvzteklený těmito řečmi vrhl se rytíř na něho a způsobil mu velikou ránu mezi šíjí a ramenem.

„Ne špatně, mládenečku,“ řekl Peredur, „sluhové mé matky nehráli se mnou takové hry – ale hotov jsem s tebou i tak pohráti…“

A pustil naň jeden ze svých oštěpů, který trefil ho do oka a týlem vyjel; rytíř padl mrtev k zemi.

V

A zatím Oven, syn Urienův, domlouval Kayovi:

„Nerozumně jsi jednal, když jsi poslal toho hlupáka za rytířem… Samo sebou se rozumí, že se musí státi jedno z dvojího: buď bude zbit, nebo zabit. Jestli bude zbit, to počne se rytíř vychloubat, že zbil jednoho z nejlepších rytířů Artušova dvora, a to bude pro Artuše i pro nás všecky věčná hanba; a bude-li zabit, to nebude pro nás veliká čest, ba žal bude, že tento jinoch zaplatil za svou neopatrnost. Potřeba jeti podívat se, jak vše dopadlo.“

Oven vyjel do pole a uviděl, že Peredur snímá odění z ubitého rytíře. Tázal se s udivením:

„Co to děláš?“

„Ale nijak nemohu z něho sundat tyto železné šaty,“ odpovídal Peredur. „Marně se snažím ze všech sil – nic nemohu dokázat.“

Oven pomohl mu sundat odění z rytíře a řekl: „Hle, duše prostá – nyní dostalo se ti odění i koně – lepších, než jsi měl dříve. Obleč brnění a pojedeme ke králi Artušovi, aby tě pasoval na rytíře, neboť toho plně zasloužíš!“

„Ne! Ani nepomyslím se tam ukázat!“ řekl Peredur. „Hle, dones ode mne číši královně a řekni Artušovi, že ať jsem kdekoliv, vždycky zůstanu jeho vazalem a budu mu sloužit podle víry a pravdy. Ale ke dvoru jeho se dříve nevrátím, až se srazím s tím znamenitým mužem, se kterým jsem se tam setkal, a pomstím se za pohanění, která on způsobil skřítkovi i jeho ženě.“

A Oven vrátil se ke dvoru a vypověděl Artušovi i královně Gvennivaře vše, co mu poručil Peredur. A Kayovi oznámil také hrozbu Peredurovu.

A Peredur zatím se pustil na cestu a jeda cestou necestou spatřil, že proti němu jede rytíř.

„Odkud jedeš?“ ptal se rytíř.

„Od Artušova dvora,“ odpověděl Peredur.

„Jsi snad vazalem jeho?“

„Ano! Uhodls!“

„Není velká čest být vazalem Artušovým!“

„Proč?“ ptal se Peredur.

„Hned ti objasním: vždycky jsem nenáviděl Artuše, vždycky jsem se bil se všemi jeho rytíři a vždycky je porážel.“

A hned se srazili – ale Peredur vyhodil svého protivníka ze sedla a přinutil ho prositi o milost.

„Ochotně ti dám milost,“ řekl Peredur. „Ale musíš mně přísahati, že pojedeš ke dvoru Artušovu a vyřídíš mu vše ode mne, že jsem tě přemohl pro jeho slávu a že se nevrátím k jeho dvoru dříve, než pomstím se za skřítka i jeho ženu.“

Rytíř přísahal, že všecko vyplní, a skutečně jel ke dvoru Artušovu a splnil slib; i vyřídil hrozbu Peredurovu Kayovi.

Peredur jel a jel vpřed a vpřed, v týdnu srazil se se šestnácti rytíři a všecky přemohl; a všechny poslal ke dvoru Artušovu s tímže vzkazem králi i s touže hrozbou Kayovi. A Artuš zle a zle domlouval Kayovi za to, že tak nesmyslně zachoval se k Peredurovi. Kay byl vším tím velice zarmoucen.

VI

Zatím Peredur pokračoval v cestě a vjel do hlubokého lesa, kde v houštině uviděl nalevo od sebe jezero a napravo překrásný zámek. Na břehu jezera seděl na hedvábné podušce šedovlasý stařec úctyhodného vzezření, v tmavém atlasovém oděvu a hleděl, jak provázející ho lidé v jezeře ryby loví.

Když uviděl stařec Peredura, povstal a kráčel kulhavě k zámku. Peredur vjel v dokořán otevřenou bránu a vstoupil do síně, kde už seděl stařec u ohně v krbu plápolajícího. A všichni lidé starce obklopující i všichni sluhové zdvihli se k uvítání Peredura a sňali mu zbroj.

Stařec nabídl hostu místo vedle sebe u krbu. Peredur sedl a počal se starcem hovořiti. Když se přiblížil čas oběda, sluhové prostřeli stoly a všichni usedli k jídlu. Po obědě se ptal stařec Peredura, umí-li vládnouti mečem.

„Nevím, dovedu-li toho,“ odpovídal Peredur, „ale když by mne naučili, budu umět.“

„Kdo umí bíti se tyčemi, chráně se štítem, ten umí vládnouti i mečem!“ řekl stařec a hned obrátil se k svým synům – plavovlasému i černovlasému.

„Děti,“ řekl, „vstupte v zápas s tyčemi a ukažte hostu tuto hru!“

A oba jinoši ukázali Peredurovi, jak bíti se tyčemi.

„A nyní řekni mi, milý příteli,“ tázal se stařec, „který z těchto jinochů po tvém náhledu se bije lépe?“

„Zdá se mi, že plavovlasý je lepší černovlasého.“

„A nyní na tobě řada! Vezmi tyč a štít z rukou černovlasého, a můžeš-li – přemoz plavovlasého!“

Peredur uposlechl. Počal bíti se tyčemi s plavovlasým synem a bil se tak obratně a silně, že rázem uhodil jej tyčí pod oko.

„Dobře, příteli můj!“ řekl stařec. „Pojď sem a sedni si vedle mne! Vidím, že časem budeš jedním z prvých zápasníků meči v celé Británii. Povím ti ještě, že jsem tvůj strýc – bratr tvé matky. A přeji si, abys zůstal u mne nějaký čas, aby ses naučil obyčejům různých zemí a pravidlům společenským a jednání s lidmi. Zapomeň vše, co ti přikazovala matka, a nauč se jednat a mluvit ne tak, jak ona jedná a mluví. Já sám vezmu na sebe tvůj výcvik a budu tě pasovat na rytíře. Pamatuj, že od nynějška musíš jednat takto: jestli udá se ti uvidět něco, co vzbudí tvůj podiv, na nikom nežádej objasnění; a jestli nikdo ti objasnění nedá, tu obviňuj v tom ne sebe, ale mne, protože já jsem tvůj rádce.“

A tak dlouho besedoval s ním strýc, dal mu celou řadu rad a pokynů, které mohly mu být v životě užitečny; a rozloučili se teprve, když nastupovala noc.

VII

Peredur vstal na úsvitě, rozloučil se se strýcem, sedl na koně a pustil se na další cestu.

Projel ještě jedním lesem a vyjel na pole, kde stranou stál velký hrad. Vypravil se k hradu, vjel do otevřené brány a vstoupil do síně, kde šedý a vážný stařec seděl v koutě, obklopený mládeží, která všecka vstala, aby povstáním uvítala příchozího hosta. Vykázali mu místo vedle hospodáře domu. A když se všichni usadili, tázal se stařec Peredura, umí-li vládnouti mečem.

„Když mne poučíš, myslím, že dovedu,“ řekl Peredur.

Uprostřed kamenné podlahy síně zapuštěn byl ohromný, tlustý železný hák. Stařec ukázal naň a pravil Peredurovi:

„Tu máš meč! Udeř mečem po tomto háku.“

Peredur udeřil mečem do háku takovou silou, že i meč, i hák rozletěly se na dvě části.

„Vezmi hák i meč,“ řekl stařec, „a slož kraj s krajem!“

Peredur složil meč i hák kraj s krajem a ony opět se spojily.

A udeřil ještě jednou mečem do háku s takovou silou, že ještě jednou rozrazil se i meč, i hák na dva kusy. A opět jako prve po příkazu starcově složil kraj s krajem a části spojily se samy sebou.

Udeřil potřetí, ale tentokrát rozbil i meč, i hák na kousíčky, že sestavit je bylo už nemožno.

„Nu, dítě moje,“ pravil stařec, „pojď sem a sedni vedle mne! Blahopřeji ti k slavným činům – ty už nyní vládneš mečem lépe než kdokoli v Británii. Ale nyní jsi dostihl jen dvou třetin své síly… Až budeš v plné své síle, nikdo nebude s to s tebou zápasiti. Vím to a prorokuji ti – neboť jsem tvůj strýc; jsem bratr tvé matky a bratr starce, u kterého jsi strávil včerejší den a dnes nocoval.“

V ten čas, co takto hovořili, do síně vešli dva jinoši; nesli velmi dlouhé kopí a z ostří jeho ukáply na zemi tři kapky krve. S tímto kopím odebrali se přes síň do vedlejší místnosti.

Všichni přítomní, uviděvše jinochy s kopím, počali plakat a žalostně naříkat, ale stařec pokračoval v hovoru s Peredurem; a když sám neuznal za dobré objasnit Peredurovi, co se to děje, mladý vítěz neodvážil se k otázce.

Když nářek a křiky poněkud utichly, do síně vešly dvě mladinké dívenky. Nesly okrouhlý kalich v podobě polokoule a v něm ležela lidská hlava, z níž řinula se krev, naplňující celou mísu. Všichni spustili takový nářek, že i slyšet jej nebylo možno bez zachvění, a za okamžik všichni ztichli. Brzy potom vykázána byla Peredurovi prostranná komnata, v které prodlel noc.

VIII

Druhý den ráno rozloučil se Peredur se strýcem a vydal se na cestu. Cesta přivedla ho k lesu, a jak jen do něho vstoupil, uslyšel zdáli steny, a když přijel blíže, uviděl krásnou ženu, vedle ní osedlaného koně a mrtvolu ležící na zemi. Nešťastná žena snažila se zdvihnouti mrtvolu na koně, leč mrtvola stále padala na zemi. Ženština, vidouc svou bezmocnost, hořce plakala.

„Pověz mi, sestřičko, proč tak naříkáš?“ ptal se Peredur.

„A co tobě na tom záleží, Peredure, Boha se spustivší! Což tys někdy mne politoval?“

„A jak to, že já Boha se spustil?“

„Protože tys byl příčinou smrti své matky. Když jsi ji proti vůli její opustil, tak se rmoutila pro tebe, že zármutkem zemřela. A ten skřítek i jeho žena, které jsi viděl při dvoře krále Artuše – to jsou dobří géniové tvé rodiny. A já tvoje soukojenka; a tento rytíř – a ukázala na zabitého – byl mým mužem… Jeho zabil rytíř, jehož stan stojí i nyní blízko – tam v onom průseku. Ale střež se ho, zabije i tebe.“

„Sestřičko,“ řekl Peredur, „ty mne nespravedlivě obviňuješ… Kdybych i déle byl zůstal doma, jak bych nyní se spořádal s tímto rytířem… Nermuť se přespříliš… Pohřbím tělo tvého muže a potom půjdu a vyhledám rytíře-vraha a uvidím, možno-li se pomstíti za tuto vraždu.“

Když pohřbili mrtvého, pustili se k onomu místu, kde mohli setkati se s rytířem, a uviděli, že prochází se po paloučku sem i tam. Rytíř obrátil se k Peredurovi a tázal se ho:

„Odkud jedeš?“

„Jedu ode dvora krále Artuše.“

„Snad jsi jeho vazalem?“

„Ano, jsem.“

„Nepříliš veliká čest býti vazalem Artušovým!“

A rázem se srazili. Peredur v minutě srazil rytíře a přinutil ho prositi o milost.

„Dám ti milost,“ řekl Peredur, „ale s jednou podmínkou: musíš si vzít tuto ženu za manželku a budeš se k ní chovat uctivě, jak toho zasluhuje, neboť tys bez příčiny zabil jejího muže. A potom vydáš se ke dvoru krále Artuše a oznámíš mu, že jsem tě přemohl pro jeho čest i slávu, a doložíš, že objevím se v jeho paláci až po setkání s tím znamenitým pánem, který tak nepěkně mne tehdy přijal. Musím mu odplatit za pohanění skřítka i jeho ženy.“

Rytíř přijal všecky podmínky. Připravil dámě koně a všecko potřebné a jel s ní zároveň ke dvoru Artušovu. Tam oznámil králi všecko, co se stalo, i výzvu, kterou Peredur posílá Kayovi. A ještě jednou Artuš i celá družina počali vyčítat Kayovi, že oddálil od královského dvora takového slavného vítěze, jako je Peredur.

Oven, syn Urienův, řekl přitom: „Tento mladý vítěz jistě přijede ke královskému dvoru jen tehdy, až zde Kaye nebude.“

„Přísahám,“ řekl Artuš, „že navštívím všecky kouty Británie a docílím toho, že vyhledám Peredura a očividně se přesvědčím, kdo je silnější a pevnější v boji – Kay, nebo Peredur.“

IX

Peredur zatím jel a jel a zajel do hlubokého lesa, kde nebylo viděti ni lidskou, ni zvířecí stopu, a všude byla neproniknutelná houština křovin a divokého podrostu. A uprostřed lesa uviděl veliký hrad s pevnými věžemi, a přijev k bráně, uviděl, že vjezd do hradu je zarostlý vysokou a hustou travou. Udeřil do brány tupým koncem svého dřevce a tu uviděl hubeného, dlouhovlasého člověka, který stál na věži na stráži.

„Chrabrý vítězi,“ řekl Peredurovi jinoch, „přeješ si, abych ti přímo otevřel bránu, nebo abych napřed oznámil pánům hradu tvůj příjezd?“

„Oznam! A přejí-li si mne vidět, zajedu do hradu!“

Jinoch sestoupil z věže a za nějakou chvíli otevřel Peredurovi vrata. Když Peredur vstoupil do síně, uviděl tam osmnáct jinochů, také pohublých i podobných tváří jinochovi, který ho přivítal – i stejně s ním oděných. Všichni byli velice pozorni, pomohli mu sejmouti pancéř i zbraň a potom dali se do hovoru.

Za vzájemného rozhovoru vstoupilo do síně pět mladých dívek a před nimi šla paní jejich – vládkyně hradu. Peredurovi se zdálo, že ještě nikdy neviděl takové krasavice. Na sobě měla starý, obnošený oděv, který místy se už rozpadal v cáry; sama byla bílá jak sníh a její řasy i vlasy černé jako uhel a její tváře svěží jako růže. Tato krasavice přijala Peredura velice laskavě, a objavši ho, posadila ho vedle sebe.

Brzy po jeho příjezdu do síně vešly dvě jeptišky; jedna nesla láhev vína a druhá šest krajíců bílého chleba.

„Paní,“ pravily, obracejíce se k vládkyni domu, „Boha za svědka bereme, že na dnešek zůstalo u nás v klášteře jen víno a chléb.“

A potom všichni sedli za stůl; a tu Peredur zpozoroval, že mladá dívka chce mu oddělit větší část jídla než jiným.

„Přítelkyně moje,“ řekl Peredur, „dovol mi, abych sám rozdělil všem i chléb, i víno.“

„Ó ne, můj milý!“

„Já si toho pevně přeji!“

Peredur vzal chléb a rozdělil jej rovným dílem všem; a tak učinil i s vínem.

Když odešel do komnaty, vykázané mu ke spaní, tu onen jinoch, který vpustil Peredura do hradu, obrátil se ke krásné paní a řekl:

„Sestřičko, my všichni bratři tvoji chceme ti dobře poraditi.“

„Jak? Povězte!“ odpověděla krasavice.

„Jdi do komnaty k železnému rytíři a nabídni mu být jeho ženou nebo družkou – podle jeho přání…“

„Jak je to možno?“ namítala krasavice. „Nikdy jsem se ještě nesblížila s žádným rytířem. A nyní neprošena půjdu k němu nabízeti se za ženu nebo družku! Nemohu tak učiniti!“

„Přísaháme ti, když toho neuděláš, že předáme tě v ruce nepřátel tvých, ať naloží s tebou podle své vůle!“

Krasavice se velice polekala touto hrozbou a se slzami odebrala se ke komnatě Peredurově, který procitl a uslyšel, že se dveře otevírají… A uviděl krasavici, která plačíc zkroušeně stojí u jeho dveří.

„Řekni mně, má milá,“ ptal se jí Peredur, „proč pláčeš?“

„Všecko ti řeknu a prosím, abys mne vyslyšel. Otec můj vládl velikými a bohatými statky a tento hrad také mu náležel; vedle toho vládl jedním z nejlepších hrabství v království. A o mne se počal ucházeti syn jednoho sousedního hraběte. Avšak otec můj nechtěl mne dáti proti vůli ani jemu – ani komukoli jinému. Po otcově smrti všecka panství připadla dědictvím mně a já arci ještě méně než dříve naladěna jsem byla vzíti si hraběte-souseda, který mi pak vyhlásil válku a odňal všecky mé statky mimo tento zámek. A jen díky tomu, že obranu zámku přijali na sebe tito jinoši, které jsi viděl a kteří jsou mými soukojenci, a díky nepřístupnosti zámku do této doby mne nepřemohl. Mohli jsme se dosud bránit, protože v zásobách potravin nebylo u nás nedostatku, ale nyní, jak vidíš, naše zásoby vyčerpány a v poslední čas živily nás jeptišky ze sousedního kláštera… Ale i u nich zásoby vyčerpány. Již zítra hrozí hrabě přitrhnouti k zámku se všemi silami. Víš zajisté, jestli dostanu se do jeho rukou, že vydá mne v posměch a hanbu! A proto, drahý můj hosti, přicházím k tobě s prosbou zachránit mne! Spas mne – odveď odtud – nebo zde zachraň mne před mým nepřítelem podle svého náhledu!“

„Jdi a spi spokojeně, má milá,“ řekl Peredur. „Já ujedu odsud jen tehdy, až splním tvé přání a uvidím, jak mohu ti býti potřebným.“

Krasavice vrátila se do své ložnice a druhý den časně ráno opět přišla k Peredurovi a poklonila se mu.

„Nu, moje milá! S jakou zprávou jsi přišla?“ řekl Peredur.

„S velmi špatnou. Hrabě s mnohočíselným vojskem přistoupil k hradu a oblehl jej ze všech stran… Všecka pole dokola pokryta stany a množství rytířů s netrpělivostí čeká bitvu.“

„Tak?“ řekl Peredur. „Tedy rozkaž, aby připravili mého koně!“

Přivedli mu koně. Peredur vyskočil do sedla a odebral se do pole. Tam hrdě klusal na koni rytíř, který právě dal znamení k počátku útoku. Peredur srazil se s ním a mžikem srazil ho z koně. A potom vrhl se na obklopující ho vojíny, bil je a hnal je před sebou, že běželi jako stádo ovcí, volajíce o milost a na nic nepomýšlejíce kromě záchrany života.

Navečer toho dne sjel se s jedním z vážených rytířů hraběcího vojska. Peredur přemohl i jeho a přinutil prosit o milost.

„Kdo jsi?“ ptal se Peredur.

„Jsem správce paláce hraběcího.“

„A která část statků hraběnčiných ti náleží?“

„Náleží mi jedna třetina.“

„Tedy navrať jí tuto třetinu jejích statků a přidej k nim důchody, které jsi obdržel. A vedle toho rozkaž dnes večer odpraviti do hradu zásoby pro sto lidí i pro sto koní a zbraň pro týž počet vojínů; a sám musíš zůstati v zajetí u vládkyně hradu, která možná nespokojí se tvým výkupem.“

Všecko bylo vyplněno bez odkladu. A v tu noc šťastná krasavice spala spokojeně, neboť hrad byl v nadbytku opatřen všemi potřebami.

Následující den Peredur opět vyjel do pole, znovu pobil mnoho rytířů a navečer opět s ním vstoupil v boj nějaký znamenitý rytíř. Peredur i jeho přemohl, vstoupil mu nohou na hruď a přinutil prosit o milost.

„Kdo jsi?“ ptal se Peredur.

„Nejvyšší číšník svého hraběte!“

„A která část panství hraběnčiných se ti dostala?“

„Jedna třetina.“

„Navrátíš tedy majitelce hradu všecky její statky a mimo to pošleš ihned na hrad zásob a vína pro dvě stě lidí, obrok pro dvě stě koní a stejný počet pancířů i zbraní. A sám dočasně zůstaneš jako zajatec na hradě.“

Všecko bylo řádně vyplněno.

Třetí den vyjel Peredur ještě jednou do pole, pobil ještě více rytířů než v oba předcházející dny a navečer sjel se se samým hrabětem, přemohl ho a přinutil prosit o milost.

„Dobře,“ řekl Peredur, „dám ti milost – ale s tou podmínkou, že navrátíš vládkyni zámku její hrabství a přídavkem odevzdáš jí i své. Mimo to pošli na hrad zbraň a pancíře pro tři sta lidí a jídla i nápojů pro týž počet lidí!“

I to bylo splněno.

Peredur pobyl potom ještě tři týdny v té zemi a všecky přinutil přinésti přísahu věrnosti vládkyni hradu a obnovil její předešlou moc.

„A nyní s tvým dovolením,“ řekl Peredur, „zamýšlím vydati se na cestu!“

„Snad odjedeš – můj drahý?“

„Ano, odjedu. Jestli bych si tě tak nezamiloval, nestrávil bych zde tolik času!“

„Můj milý, kdo jsi – a jak tě nazývají?“

„Jsem Peredur, syn Evrokův, ze severního hrabství; budeš-li někdy v bídě nebo nebezpečí, zprav mne – a bude-li možno, přijedu ti na pomoc.“

X

Peredur se pustil na další cestu. Dlouho, dlouho jel, když ho dohonila nějaká dáma, jedoucí na vyhublém, unaveném koni. K udivení Peredurově pozdravila ho dáma jako známého. Ukázalo se, že to byla dáma rytíře, v jehož stanu on pojedl a napil se bez pozvání v ten čas, když vyjel na cesty. Dáma mu vyprávěla celou žalostnou historii svého sporu s rytířem.

„Vidím,“ řekl Peredur, „že jsem vinen celým tvým utrpením… Ale dovedu napravit hlavu tomu, kdo tak hloupě a nespravedlivě s tebou jednal.“

Brzy potom dojel jich i rytíř, který hledal setkání s Peredurem, a mladý vítěz mu řekl: „Jsem ten, kterého hledáš, a musím ti přímo říci, že jsi jednal s touto ženou nedůstojným způsobem – ona je úplně nevinna.“

A hned podstoupili boj, ale boj trval krátce. Peredur vyhodil svého protivníka ze sedla a přinutil ho prosit o milost.

„Dám ti milost,“ řekl Peredur, „jestli se hned navrátíš domů a veřejně rozhlásíš, že odvoláváš veškerá obvinění proti této ženě a uznáš ji nevinnou.“

Rytíř přísahal Peredurovi, že splní tyto podmínky, a Peredur jel dále svou cestou. Uviděl hrad stranou od cesty a jel k němu. Když zatloukl na bránu, otevřel mu temnovlasý krásný jinoch, na pohled vzrostlý a silný. Když Peredur vešel do síně, uviděl tam vysokou starší dámu, sedící v křesle, a u ní několik dívek. Dáma se velmi zaradovala, když ho spatřila. Po skončeném obědě mu však dáma pravila:

„Bylo by lépe pro tebe, rytíři, kdybys odešel nocovat někam jinam.“

„Proč?“

„Protože zde na hradě je devět čarodějnic; jsou to známé kouzelnice z Kerloy. Je s nimi i otec jejich, i matka, a jestli se nám nepodaří utéci odtud ještě do svítání – jsme ztraceni! Ony už i tak uchvátily i zpustošily celou zdejší zemi a jen tento hrad nenachází se dosud v jejich rukách.“

„Slyš,“ pravil Peredur, „přese všechno chci zde stráviti noc, a stane-li se vám něco nedobrého – podle možnosti vám pomohu.“

Všichni rozešli se do svých komnat. Na úsvitě uslyšel Peredur hlasitý křik. Spěšně vyskočil z lože, rychle se oblékl, vzal meč a vyšel z komnaty. Uviděl, že jedna čarodějnice napadla strážce, stojícího na věži, a strážce tak křičel… Peredur vrhl se na ni a takovou silou udeřil ji mečem po hlavě, že roztříštil její přílbu.

„Odpusť mi mou vinu, Peredure, překrásný synu Evrokův!“ zvolala kouzelnice.

„A odkud ty, kouzelnice, víš, že mne nazývají Peredur?“

„Vím vše budoucí, a proto vím, že bylo mi předurčeno trpět od tebe. Vezmi mého koně a můj pancíř a následuj mne; naučím tě rytířským způsobům a umění vládnouti zbraní.“

„Odpustím ti jen v tom případě,“ řekl Peredur, „jestli mi odpřisáhneš, že nikdy nezpůsobíš hraběnce žádného zla.“

Kouzelnice přísahala a Peredur se svolením hraběnčiným následoval kouzelnici na hrad kouzelnic; pobyl tam tři neděle, vybral si koně i odění a pustil se na další cestu.

XI

Jednou ráno vyjel na dolinu a na konci doliny našel chatu poustevníkovu, který přijal jej bodře a popřál mu noclehu. Když ráno vstal a vyšel z chaty, uviděl, že celá země je pokryta sněhem, který v noci napadal. Na sněhu před dveřmi chýše ležel ptáček uklovaný havranem, který strojil se jej snísti.

Peredura překvapila ostrá protiva bělosti sněhu s černí havrana i s jasně červenou barvou několika kapek krve na sněhu. Jasně si představil obraz své milé, která měla vlasy i brvy černé jako uhel, líce bílé jako sníh a rty ruměné jako krev.

Mezitím Artuš s družinou dávno už vyjel hledat Peredura a nyní vjeli také v tuto dolinu.

„Nevíte někdo,“ ptal se Artuš, „jaký to rytíř stojí tam na břehu řeky, opíraje se o dlouhé kopí?“

„Pane,“ ozval se jeden jinoch z družiny Artušovy, „hned půjdu a vyzvím.“

A skutečně – objevil se u Peredura a ptal se ho, kdo je a co tu dělá.

Ale pozornost Peredurova byla výhradně zabrána myšlenkami o jeho milé; neodpověděl k těm otázkám. A tu mladý posel Artušův dotkl se kopím pancíře Peredurova, který obrátiv se mžikem vyhodil ho ze sedla.

Ještě dvacet čtyři poslové Artušovi vypravili se se stejnými dotazy k Peredurovi, ale Peredur jim neodpověděl ni slova a všecky po řadě přijímal stejně – jednou ranou srážel je z koně.

A tu za nimi objevil se Kay a obrátil se Peredurovi s ostrými a hrubými slovy. Mladý vítěz místo odpovědi nabral ho kopím pod bradu, vyzdvihl vysoko ze sedla a tak silně jím udeřil o zemi, že mu přelomil ruku, a potom mnohokráte ještě jel přes něho, tepaje ho kopyty svého koně. A jak Kay bez vědomí ležel na zemi, kůň jeho ulekaně klusal ke svým.

Když to uviděli společníci královi, pustili se k místu zápasu a zpočátku mysleli, že Kay leží mrtev, ale přesvědčivše se, že Kay je živ a že leží jen v bezvědomí, zdvihli jej, odnesli do stanu Artušova a odevzdali v ruce umných lékařů.

A Peredur, nehledě na přítomnost všech těchto lidí, nevyrušil se z hlubokých svých dum a jako dříve stál, opíraje se o kopí.

XII

A tu Gvalmay takto hovořil: „Nevhodné a nesmiřitelné s pravidly rytířských způsobů je takto rušit zamyšleného váženého rytíře… Jenom dvě příčiny mohou býti takového zamýšlení: buď přemýšlí o učiněné mu urážce, nebo myslí na svou vyvolenou. Ten, který byl k němu poslán poslední, pravděpodobně je sám vinen tím, co ho stihlo. Nepovažujete za nutné, pane, abych se dojel přesvědčiti, vytrhl-li se rytíř ze svých dum a možno-li se s ním dohovořiti? V posledním případě velmi uctivě poprosím ho, aby navštívil váš dvůr.“

Ale Kay byl krajně rozdrážděn a nemohl vzpomenouti na rytíře bez hněvu a zlosti:

„Gvalmayi,“ řekl, „velmi dobře rozumím, že chceš využíti únavy rytířovy, abys jej přemohl. Ale nezískáš ni slávy, ni pochvaly, když zvítězíš nad člověkem unaveným bojem se mnou; ostatně tobě už ne poprvé dostane se takové slávy. Jen zdá se mi, že takovému mluvkovi sladkých slov není potřebí ani válečného pancíře, stačí ti i jemný soukenný oděv. A přitom arci nezlomíš kopí ani meče s tím rytířem – tak já jsem ho už dobře připravil!“

Gvalmay odpověděl Kayovi:

„Mohl bys hovořit se mnou rozvážněji, ale ty se zlobíš – a tebe nutno prostě upokojit. Směle doufám, že přivedu sem rytíře po dobrém, a nevydráždím ho, aby mně zlomil ruku.“

A tu Artuš řekl Gvalmayovi: „Mluvíš jako moudrý člověk; vezmi pancéř a sedni na koně!“

Gvalmay se ozbrojil a rychle odebral se k místu, kde Peredur ještě stál jako dříve v zadumání, opíraje se o kopí. Gvalmay se k němu přiblížil, a nejevě nižádných nepřátelských úmyslů, řekl: „Kdybych doufal, že beseda se mnou bude ti tak příjemna jako beseda s tebou mně – vstoupil bych s tebou v rozhovor. Poručeno mně oznámiti tobě pozvání krále Artuše, s kterým už k tobě i jiní přišli…“

„Ano, přišli, ale jednali nedůstojným způsobem. Oni přímo mne přepadli a já byl uražen jejich jednáním, poněvadž mi bylo nepříjemno, že rušili mé vzpomínky – a já vzpomínal na svou milou a překrásný její obraz zjevil se přede mnou jako živý.“

„Příjemné vzpomínky!“ poznamenal Gvalmay. „Nikdo nemůže s klidem snésti, ruší-li někdo takové vzpomínky.“

A Peredur překvapil ho s otázkou: „Ještě je Kay při Artušově dvoře?“

„Ano. Je to tentýž rytíř, který zápasil s tebou poslední, ale proň bylo by lépe, jestli by vůbec se s tebou nebil; vyhodil jsi ho tak mocně ze sedla, že pádem zlomil si pravou ruku…“

„Tak tedy?! Nu, řeknu ti, že jsem velice spokojen takovým počátkem pomsty na něm za pohanění, které způsobil skřítkovi a jeho ženě – dobrým géniům mé rodiny!“

A teprve tehdy odhodlal se Gvalmay položiti mu ruku na rameno a otázati se po jméně.

„Nazývám se Peredur… Jsem syn Evrokův – a kdo ty jsi?“

„Gvalmay.“

„Velice rád tě poznávám,“ řekl Peredur, „ve všech zemích, kterými jsem projel, všude jsem slyšel jen chválu tvé chrabrosti a moudrosti. Buďme přátelé!“

„S velikou radostí! Budeme přátelé!“

A vesele vypravili se k místu, kde stál Artušův stan, a když je Kay z dálky uviděl, řekl se vztekem: „Nu hle! Věděl jsem, že Gvalmay nepodstoupí boje s rytířem! Ostatně – nedivím se, že získává tolik slávy; on dostihuje mnohem větších úspěchů svými medovými řečmi než silou svou!“

Peredur zatím vešel do stanu Gvalmayova, kde sňali pancéře a převlékli se; potom objevili se, aby se poklonili králi Artušovi.

„Hle, pane, to je týž rytíř, kterého jsi tak dlouho hledal,“ řekl Gvalmay.

„Buď vítán, mladý vítězi!“ laskavě pravil Artuš. „Doufám, že od nynějška zůstaneš při mém dvoře. Kdybych tě byl znal dříve, nedovolil bych ti, abys tak spěšně odešel od mého dvora… Skřítek i žena jeho, Kayem uražení, ne nadarmo hovořili, že ty dovedeš je pomstíti.“

Brzy objevila se i královna se svými dámami a také laskavě přivítala přibylého rytíře. Potom všichni velice spokojeni a veseli navrátili se do Kaerleonu, sídelního města Artušova, kde setkal se Peredur s krasavicí Angaradou Zlatorukou…

„Přísahám tobě, krásko!“ řekl jí Peredur. „A dovolíš-li mně, budu tě milovat nad všechny ženy.“

„Přísahám i já,“ odpověděla krasavice, „že nemiluji tebe a nikdy milovati nebudu!“

„Tedy volám Boha za svědka, že nepromluvím ni jednoho slova ani s jednou duší křesťanskou do té doby, pokud tě nepřinutím, abys mne milovala nad všecky muže na světě!“

XIII

Druhý den odejel Peredur od dvora krále Artuše a jel, kudy ho oči vedly. Jel už dosti dlouho, když se octl v údolí, na jehož dně viděti bylo divoké skály a uprostřed nich jakési skrýše sroubené narychlo z tlustých, neotesaných kmenů bez ladu navalených a nahromaděných.

Peredur sestoupil z koně, přivázal jej na okraji lesa. Když vešel do lesa, uviděl řetěz skalnatých pahorků, po kterých vedla cesta. Vedle cesty na jedné skále ležel lev přikovaný na řetěze a vedle místa, kde lev ležel, rozvírala se hluboká propast, téměř do vrchu naplněná kostmi lidí i zvířat. Peredur vytasiv meč, udeřil jím lva tak, že mžikem svalil se do propasti a zůstal viseti na řetězu; a druhým úderem meče přeťal i řetěz a lev spadl do propasti.

Potom Peredur sestoupil ze skály do údolí a uviděl překrásný zámek, ke kterému se obrátil. U zámku na louce uviděl muže ohromného vzrůstu v šedém oděvu a vedle něho dva jinochy – jednoho plavovlasého a druhého temnovlasého, kteří si hráli s noži. Peredur poklonil se tomuto zachmuřenému pánu zámku, který pravil:

„Buď proklat – tento strážce můj hřívnatý!“

Peredur seznal, že mluví o lvu. Potom všichni vešli do zámku, uvnitř bohatě okrášleného; vešli zároveň do síně, kde byly už prostřené stoly a pokryté pokrmy a nápoji.

K obědu přišla ze sousední komnaty starší dáma a s ní mladinká dcera, umyly si ruce a usedly za stůl. Peredur seděl za stolem vedle mladinké dcery, která velice zarmouceně naň pohlížela, takže on konečně se jí zeptal, proč je tak zarmoucena.

„Toužím po tobě, příteli můj!“ odpověděla dívka. „Jak jsem tě uviděla, zalíbil jsi se mi nad všecky lidi, které jsem kdy uviděla – a velice smutno je mi pomyslet, že zítra nebudeš už mezi živými. Jistě jsi si všiml těch nahrubo stlučených chýší v údolí. Všecky náležejí vazalům mého otce a tito vazalové jsou obrové, které otec zítra sem pozve, aby tě zahubili…“

„Jestli mne tak lituješ – tu hle, oč tebe prosím: udělej tak, abych svého koně i všecku svou výzbroj měl po ruce vedle té komnaty, kde budu nocovat!“

A pověděl jí, kde nechal svého koně, a ona slíbila, že podle možnosti udělá mu vše.

A druhý den po ránu uslyšel Peredur hluk množství lidu i dupot koní; i ozbrojil se, sedl na koně a vyjel v pole.

Proti němu vystoupilo celé vojsko obrů, z něhož celou třetinu pobil Peredur ještě do večera, neobdržev ni jediné rány. A zatím dcera zamračeného vládce zámku, stojíc vedle něho na zámecké zdi, prosila ho, aby daroval život mladému vítězi.

„Za nic na světě! Neodejde odsud živ!“ odpověděl jí hrozivě.

V tu chvíli vstupoval Peredur v boj s plavovlasým synem vládce zámku – vyhodil ho ze sedla a zabil na místě.

A tu vrhl se naň temnovlasý syn; a ani ten nevyšel živ z rukou Peredurových.

„Ó, otče můj,“ zvolala dcera, „hle, už oba tvoji synové zabiti! Nyní i ty sám neujdeš mladému vítězi!“

„Jdi a pros jeho, aby nám dal milost,“ řekl přestrašený zlosyn. „Oznam mu, že my všichni podrobíme se jeho vůli!“

Mladá dívka přišla k Peredurovi a prosila ho, aby ušetřil jejího otce i všech jeho vazalů, kteří ještě zůstali naživu.

„Kvůli tobě jich ušetřím,“ řekl Peredur, „ale s podmínkou, že otec tvůj i všichni jeho vazalové půjdou ke dvoru Artušovu, složí králi přísahu poddanství a přitom oznámí, že jich k tomu přinutil vazal jeho Peredur.“

A když seznal, že i tato mladá dívka, i její rodiče, i všichni jejich vazalové jsou pohané, uložil jim, aby se dali pokřtíti; a sám pro sebe se zamyslil: „Děkuji Bohu, že jsem nezrušil přísahy, kterou jsem dal své vyvolené – mluvil jsem s pohany…“

XIV

Druhý den všichni vazalové i vládce zámku s rodinou svou vypravili se ke dvoru Artušovu a Peredur pokračoval ve své pouti. Přejel prostrannou a úplně neplodnou poušť a konečně přijel k jakémusi obydlí, před kterým na lavici seděly tři mladé dívky, oděné v stejný oděv. Peredur k nim přijel, poklonil se a sedl vedle nich na lavici. Jedna dívka pohlédla naň a zaplakala:

„Proč pláčeš?“ tázal se jí Peredur.

„Proto, že ty jsi takový junák a krasavec – a neodneseš hlavy na ramenou. Ubijí tě.“

„A kdo že mne ubije?“

„Otec můj. On zabije každého, kdo bez jeho svolení přijde k jeho obydlí.“

„A kdo je tvůj otec a jak tak může zabíjeti nevinné lidi?“

„Můj otec je veliký zlosyn, on ujařmuje a mučí všechny své sousedy a nijak nelze ho ukrotiti.“

A v té chvíli uslyšeli hluk a k obydlí přijel obrovský černý člověk, slepý na jedno oko. Dívky vstaly a pomohly mu sundati odění.

„Kdo je tento rytíř?“ zeptal se po chvíli rozmýšlení.

„Tento rytíř,“ odpověděla jedna dívka, „jest nejváženější a nejkrásnější jinoch, jakého jsem kdy viděla. Ušetři jeho pro Boha a kvůli svému svědomí.“

„Dobře. Kvůli tobě daruji mu pro tuto noc život.“

Potom sedli všichni za stůl a pili a jedli pohromadě, a Peredur strávil noc pod střechou černého člověka. Druhý den, sotva černý člověk vstal, ozbrojil se, přišel k Peredurovi a řekl:

„Vstaň a připrav se k smrti!“

Peredur, neztráceje mysli, odpověděl:

„Což ty chceš zabíti mne bezbranného?! Buď sejmi odění a budeme se bíti beze zbraně, nebo popřej mi času, abych se ozbrojil!“

Černý člověk svolil a dal Peredurovi čas se ozbrojit, a doložil s úsměškem:

„Divím se tvé drzosti a nemohu pochopiti, že odvažuješ se se mnou zápasiti!“

Ale sotva boj počal, rázem ho Peredur přemohl, zhroutil pod sebe a přinutil prosit o milost.

„Dobře, černý člověče! Jsem hotov dát ti milost, jestli mi řekneš své jméno a kdo tě připravil o oko!“

„Nazývají mne Černým mučitelem za to, že jsem všechny lidi v sousedství mučil a utlačoval; oko jsem ztratil v boji s horskou saní, která žije v jeskyni na hoře Skorbi. V ocase této saně zasazen je drahocenný kámen – kdo ten kámen vezme do ruky, u toho ihned v druhé ruce objeví se tolik zlata, kolik jen zachce. A v bitce s touto saní ztratil jsem oko.“

„A daleko je ona hora?“ tázal se Peredur.

„Den cesty odsud stojí zámek synů Krále-Mučedníka.“

„Proč ho tak nazývají?“

„Proto, že každý den obluda Avonk, žijící na břehu sousedního jezera, zabíjí všecky jeho syny. Minuv ten zámek, přijedeš k zámku Dámy-Vévodkyně. A za tímto zámkem už nedaleko k hoře Skorbi, která chráněna je stráží horské saně, která žije pod horou ve třech stech stanech.“

Peredur nedlouho se rozmýšlel, a potom přece zabil černého člověka; řekl si pro sebe:

„Příliš mnoho zla už nadělal. Ať tedy nikomu více neškodí!“

Brzy potom přišla k němu jedna z mladých dívek a řekla:

„Zabil jsi černého člověka a můžeš nyní ovládnout jeho nesčetným bohatstvím a kteroukoli z nás vybrat sobě za ženu.“

„Nepřijel jsem sem oženit se. Netřeba mně vašeho bohatství; a za muže si můžete vzít, koho si vyvolíte.“

XV

Druhý den přijel Peredur k zámku synů Krále-Mučedníka. Když vešel do zámku, byl přivítán jen ženami, které přijaly ho velmi přívětivě. V ten čas, když vstoupil s nimi v rozhovor, k zámku přiklusal válečný kůň a přinášel na sedle mrtvého jezdce.

A tu jedna žena povstala, sundala mrtvého jezdce z koně a spustila ho v nádržku s horkou vodou, která stála u vrat zámku, potom potřela drahým balzámem a jezdec ožil, přistoupil k Peredurovi s poklonami a vítal ho přívětivě.

A za prvním jezdcem zjevili se ještě dva právě tak jako prvý – a mladá dívka učinila s nimi právě tak; vykoupala je v nádržce s horkou vodou a mazala těla jejich balzámem.

A tu Peredur se jich ptal, co to znamená. Odpověděli mu, že nedaleko od jejich zámku hnízdí v jeskyni obluda Avonk, která zabíjí je každodenně.

Tu noc nocoval Peredur v zámku tří bratrů. Když ráno tři bratři připravovali se vyjet ze dvora, mladý vítěz je prosil, aby ho vzali s sebou.

Ale oni příkře odmítli. „Kdybys byl zabit,“ řekli mu, „nikdo by tě k životu nepřivedl.“

Když se vzdálili, Peredur jel za nimi… Brzy mu zmizeli z očí a Peredur, aby pohlédl, kudy pojedou, vystoupil na nejbližší horu – a vtom na vrcholu hory uviděl dámu neobyčejné krásy.

„Vím, čeho chceš docíliti,“ řekla mu. „Chceš se srazit s Avonkem, ale věz, že tě jistojistě zabije; když nepřemůže silou, tedy lstí. Žije v jeskyni a před vchodem jejím stojí kamenný sloup, za nímž se skrývá tak umně, že vidí všechny, kdo k jeskyni přicházejí, ale jeho nikdo nevidí; a ze své skrýše vypouští své smrtonosné otrávené šípy. Slíbíš-li mi, že mne budeš milovati nad všechny ženy, dám ti drahocenný kámen, s pomocí kterého lehce uvidíš Avonka, a sám zůstaneš neviditelným.“

„Ochotně přijímám tvé podmínky!“ řekl Peredur. „Jak možno tebe – takové krasavice nemilovat? Jak jen jsem tě uviděl, pocítil jsem k tobě silnou náklonnost… Ale řekni mi, kde se spolu kdy setkáme?“

„Až usmyslíš si mne vyhledat, hledej mne v blízkém sousedství Indie.“

A jak pronesla tato slova, dala Peredurovi drahý kámen chovající zázračnou sílu, a zmizela.

* * *

Peredur pokračoval ve své pouti a hleděl najíti cestu k jeskyni Avonkově. Na cestě setkal se se vznešeným jinochem, který stál na jednom kopci při cestě a držel na smyčce dva výtečné psy, chystaje se pustit je na zvíře, které honicí psi měli vyhnati z lesa na planinu; na této planině na různé strany rozcházely se tři cesty a Peredur se ptal jinocha, kam vedou tyto cesty.

„Jedna vede k mému zámku a bylo by mi velmi milé, kdybys ji zvolil, druhá cesta vede k městu, třetí – nejužší – vede k jeskyni Avonkově.“

„Tuto hledám!“ řekl Peredur a rozloučil se s jinochem.

Když přijel k Avonkově jeskyni, vzal drahokam do levé, kopí do pravé ruky, uviděl Avonka za sloupem, probodl jej prudkým úderem kopí a uťal mu hlavu.

U východu z jeskyně tváří v tvář setkal se se syny Krále-Mučedníka. Oni poklonili se vítězi a řekli mu: „Dávno už bylo prorokováno, že tobě je souzeno zabíti Avonka.“

Peredur odevzdal jim hlavu Avonkovu a oni z vděčnosti nabízeli mu vybrat si kteroukoli z jejich sester sobě za ženu a polovinu říše věnem.

„Nepřišel jsem sem, abych se oženil,“ odpovídal Peredur, „musím dále, abych vykonal jiné dílo. Přeji vám všeho zdaru!“

XVI

Po mnohých příhodách a setkáních na cestě, po mnohém bloudění a putování, potom, kdy i černá saň padla jeho rukou, Peredur přijel jednou na břeh malebné říčky. Množství stanů všemožných barev rozloženo bylo po březích řeky. Ale zvláště udivilo Peredura množství větrných i vodních mlýnů, které byly postaveny i u řeky, i na vyvýšených březích jejích.

A když tak se Peredur divil těmto mlýnům, dohonil ho vysoký temnovlasý muž v dělnickém oděvu a Peredur se ho ptal, kdo je.

„Jsem hospodář všech těchto mlýnů,“ odpovídal tázaný.

„Popřeješ-li mi útulku u sebe?“

„Velmi rád!“ odpověděl mlynář.

Peredur ubytoval se v domě mlynářově a počal se vyptávat, proč asi shromáždilo se na březích říčky tolik lidstva.

„Vidět, že jsi zde cizincem,“ řekl mlynář. „Sem ráčila přijeti z daleka císařovna Kristinobl Veliká a ohlásila, že hledá ženicha; a vezme prý si za muže jen udatného z udatných – toho, kdo na zdejším turnaji přemůže všechny ostatní rytíře. A proto sjelo se sem takové množství lidu, že nedostávalo se chleba pro nakrmení přibylých hostí a musely se postavit všecky tyto mlýny, aby opatřovaly mouku.“

Peredur se rozhodl zkusit štěstí na turnajích. Druhý den po ránu sám se ozbrojil, sedl na koně a vyjel v pole, kde měl se turnaj konat. Ale na cestě, když projížděl vedle jednoho bohatě vyzdobeného stanu, uviděl překrásnou dívku, která při vchodu do stanu rozčesávala svoje překrásné vlasy, a krása této dívky vůbec zatemnila rozum Peredurův. Zahleděl se na dívku, nespouštěl ji z očí od rána do poledne a od poledne do večera, a prostál celý den jako přikovaný na místo a na turnaj zapomněl.

A tak bylo i druhý den, a tak bylo by pravděpodobně i třetí den, kdyby k poledni nebyl vyrušen ze svého vytržení silným úderem holí po zádech…! Ohlédl se a uviděl mlynáře, který mu řekl:

„Bude už tomu konec?! Tak jsi se zahleděl, že turnaj zde prozíváš!“

Peredur usmál se tomuto prostomyslnému napomenutí a vypravil se na turnaj. A všichni, kdo pustili se s ním v boj tento den, byli přemoženi. A všecky poražené posílal darem císařovně; a koně i odění jejich posílal mlynáři a mlynářce jako odměnu za pobyt.

A tu císařovna přála si vidět mladého vítěze a přikázala pozvat ho k sobě. Ale Peredur nešel ani po prvém pozvání, ani po druhém; potřetí vypravila císařovna proň sto rytířů, aby ho přivedli mocí. Ale Peredur všechny rytíře pobil a přece nešel… A tu císařovna rozhodla se poslat za ním jednoho ze svých mudrců, který by dovedl přemluvit zatvrzelého rytíře. A Peredur přišed do stanu císařovnina, pobyl tam nedlouho a mluvil nemnoho.

Druhý den byl opět pozván k císařovně a byl tentokráte očarován její krásou a líbezností… Vtom se ve stanu objevil černý rytíř, držící v rukou zlatou číši s vínem. Skloniv koleno před dámou, řekl:

„Dej tuto číši tomu, kdo na tvou počest vstoupí se mnou v boj!“

Císařovna ohlédla se na Peredura.

„Dej číši mně!“ řekl.

Víno vypil a číši poslal do mlýna.

Za prvým černým rytířem zjevil se druhý, ještě vyšší, a s týmiž slovy podal císařovně tuří roh, naplněný vínem.

„Paní vznešená! Dej mně tento roh!“ řekl Peredur a hned víno z rohu vypil a roh poslal do mlýna.

Za druhým rytířem objevil se třetí černý rytíř, největší a nejstrašnější ze všech; podal císařovně koflík s vínem a opakoval totéž, co řekli první dva.

Peredur vypil víno i z koflíku a potom vyšel k boji se všemi třemi černými rytíři – a všechny tři zabil.

Jako vítěz vstoupil do stanu císařovnina, která mu pravila:

„Vzpomeneš-li si, cos mně řekl a co jsi mi přísahal, když jsem ti dala divotvorný kámen – talisman a naučila tě, jak máš zápasit s Avonkem?“

„Vzpomínám, vzpomínám!“ zvolal Peredur a poznal v císařovně onu dámu, kterou tehdy viděl na hoře.

A císařovna vzala si ho za manžela a čtrnáct let sdílela s ním starosti vlády nad svým císařstvím.

XVII

Po mnoho let sídlil král Artuš se svým dvorem v Kaerleoně – hlavním městě svého království. Uprostřed síně jeho slavného paláce rozprostřen byl měkký koberec a na něm seděli čtyři nejslavnější hrdinové Artušova dvora: Oven, syn Urienův, Gvalmay, syn Gviarův, Peredur, syn Evrokův, a Goel, syn prince armorikského.

A tu do síně na popelavě šedém mulu vjela mladá dívka, ku podivu nevýrazného, odpuzujícího vzezření. Poklonila se Artušovi a všem přítomným – kromě Peredura; a přiblíživši se k mladému vítězi, obrátila se k němu s řečí plnou výčitek i hněvu:

„Tobě, Peredure, se neklaním, protože ty pozdravu nezasluhuješ. Styď se, že když jsi kdysi přijel ke dvoru chromého krále a uviděl jinochy nesoucí okrvavené kopí a jiné příšerné věci, nežádal jsi objasnění těchto věcí u přítomných. Kdybys byl tehdy o tom všem promluvil s králem, král by se byl uzdravil a jeho království bylo by zbaveno vojny; a zatím nyní zuří tam divoké bitvy a obléhání zámků; a rytíři královi v bitvách hynou, ženy jejich zůstávají vdovami, dcery se zbavují věna! A to všecko pro tebe!“

A potom se obrátila k Artušovi:

„Zachce-li se kterémukoli z tvých rytířů dostihnouti vrcholu rytířské slávy, mohu mu ukázat, kde možno toho docíliti. Jest v jedné zemi vysoká, převysoká hora, na té hoře Čarovný zámek a v zámku mladá dívka, kterou tam drží v zajetí. A ten rytíř, který zámek najde a dívku z vězení vysvobodí – dostihne vrcholu rytířské slávy a cti!“

Dořekla to, obrátila mula a vzdálila se ze síně Artušova dvora.

A tu Gvalmay prvý porušil mlčení a řekl:

„Přísahám, že neusnu spokojeně, dokud nepokusím se osvobodit onu dívku z vězení!“

A mnozí z rytířů Artušova dvora rozhodli se k němu se připojiti. A potom i Peredur řekl:

„Přísahám i já, že neusnu spokojeně, dokud se nedovím, odkud vzalo se ono zakrvavené kopí a jaký význam má!“

A nerozmýšleli se dlouho. Vítězové se ozbrojili, připravili se na cestu, a když vyjeli z nádvoří Artušova zámku, rozjeli se na různé strany.

* * *

Peredur jel mnoho dní i týdnů a každého vyptával se, kde nachází se Čarovný zámek a kde žije ona dívka, která přijela ke dvoru Artušovu – ale nikdo mu nemohl pověděti.

Když jednou přijel do údolí, kterým vinula se říčka, setkal se s loveckou družinou; uprostřed lovců zpozoroval člověka vážného, vznešeného vzezření, kterého pozdravil. Král odpověděl na pozdrav vítězů a řekl:

„Chceš-li se mnou lovit, budu velice rád… Ale možno, že raději vypravíš se na můj hrad k odpočinku. V tom případě vypravím s tebou někoho ze své družiny, aby zpravil moji dceru o tvém příjezdu; až se vrátím z lovu, přičiním se, abych upokojil veškerá tvá přání, pokud bude možno.“

A král mu dal za průvodce skřítka ve žlutém oděvu.

Když přibyli na hrad, králova dcera právě připravovala se sednouti za stůl. Přijala Peredura nejpřívětivějším způsobem, posadila ho za stůl vedle sebe a jedli. A rozproudila se mezi nimi živá a veselá zábava, a při každém žertu Peredurově smála se tak hlasitě, že všichni dvořané ji i v sousedních komnatách mohli slyšeti.

Žlutý skřítek přišel ke králi a řekl mu: „Tento mladý rytíř příliš se spřátelil s tvou dcerou… Dej pozor, aby tě neopustila a neujela s ním!“

„Co radíš mi dělat?“ řekl král, zachmuřiv čelo.

„Shromáždi několik silných lidí a na čas ho uvrhni do vězení; a potom uvidíme, co s ním uděláme.“

Král uposlechl rady skřítkovy a uvěznil Peredura. A králova dcera přišla k otci a tázala se, proč tak nemilosrdně se zachoval k tomuto rytíři Artušova domu.

„Vím proč,“ odpověděl jí král-otec, „a nepustím ho z vězení ani dnes, ani zítra, ani pozítří.“

Dcera neodpověděla otci, ale šla k vězni a ptala se ho laskavě:

„Tobě je jistě velice nedobře zde – ve vězení?“

„Ne, mně je všude dobře,“ odpovídal Peredur.

„Nu, jen se neznepokojuj, přikáži ti sem dopraviti vše pohodlí – a sama tě budu zpravovat o všem.“

A skutečně splnila svůj slib.

XVIII

Druhý den uslyšel Peredur v hradě hluk a rozruch.

„Řekni mně, krásko, jaký to hluk?“ tázal se královy dcery.

„Vojsko a rytíři otce mého shromažďují se dnes na hradě.“

„A proč se shromažďují?“

„Nedaleko odtud žije hrabě, vládce dvou hrabství. Je téměř tak mocný jako král – a otec můj má se s ním dnes sraziti.“

„Hle, oč tebe prosím, milá přítelkyně má!“ řekl Peredur. „Opatři mně koně a výzbroj, abych se mohl bitvy zúčastniti. Přísahám ti, že po boji se opět sem vrátím.“

Dcera králova ochotně svolila, opatřila mu i koně i výzbroj a mimo to dala mu jasně červený plášť přes krunýř a žlutý štít mu pověsila na ruku.

Peredur se zúčastnil bitvy. Všichni rytíři hraběcí družiny, kteří vstoupili v boj s Peredurem, byli jím zabiti. A potom se vrátil do vězení.

Dcera králova počala se Peredura vyptávati na průběh bitvy, ale on jí neodpověděl. A tu týž večer vyptávala se otce, který z jeho rytířů nejvíce se v bitvě vyznamenal, a otec odpověděl, že nejskvěleji počínal si neznámý rytíř se žlutým štítem na ruce a s červeným pláštěm, oděným přes pancíř. Dcera se tomu usmála a vrátila se k Peredurovi a blahopřála mu k úspěchu.

A totéž se opakovalo po tři dny a Peredur po bitvě nikým nepozorován vracel se vždy do svého vězení. Čtvrtého dne zabil Peredur samého hraběte a králova dcera obrátila se k otci s dotazem o bitvě.

„Znamenité zprávy!“ řekl král. „Hrabě je zabit a nyní obě hrabství připadnou mně.“

„A víš, kdo ho zabil?“

„Ano, vím! Tentýž rytíř v červeném plášti se žlutým štítem.“

„Pane – znám toho rytíře.“

„Řekni, proboha – kdo je on?“

„Je to tentýž vítěz, který podle tvého rozkazu dán do vězení.“

A tu král objevil se u Peredura ve vězení a řekl mu, aby požádal jakoukoli cenu za prokázanou pomoc.

A když v ten den sedli za stůl, Peredur byl posazen na nejčestnější místo mezi králem a jeho dcerou.

„Jsem hotov dát ti dceru svou za manželku a polovinu svého království i ona dvě nová hrabství věnem s ní.“

„Vděčně uznávám tvou dobrou vůli,“ odpověděl Peredur, „ale nepřišel jsem sem proto, abych se oženil.“

„A čeho je ti potřebí?“

„Hledám cestu k Čarovnému zámku.“

„Ó! Vidím, že tvoje ctižádost převyšuje tvé síly,“ řekla dcera královská. „Ale přesto dám ti průvodčího k onomu zámku, který tě doprovodí k samým hranicím panství mého otce, dám ti i dostatečné zásoby na cestu… Věz, že jsi mi nade všecky milejší! A nyní ukáži ti cestu – vystup na tuto horu a na druhé straně uvidíš jezero a uprostřed jezera stojí Čarovný zámek, jak jej nazývají… Jaké v něm čáry – nevím, jen to vím, že jej tak nazývají.“

XIX

Peredur vypravil se ukázaným směrem a přišel k zámku na jezeře a našel bránu dokořán otevřenou. Vešel do brány, obrátil se k síni a uviděl, že dveře do síně jsou také dokořán otevřeny.

Když vešel do síně, uviděl v ní na stole šachovnici a šachové figurky z obou stran pohybovaly se samy sebou. Ona strana, u které se Peredur zastavil, aby pohleděl na hru – prohrála partii… A všecky figury protivné strany spustily radostný křik, jako by to byly živé bytosti. Peredur, překvapen touto neočekávanou věcí, popadl šachovnici a mrštil ji do jezera.

A v tom okamžiku vešla do síně ona děvuška nevýrazného, odpuzujícího vzezření, kterou Peredur všude hledal.

„Cos to učinil?“ zvolala sprásknuvši ruce.

„A čím jsem se provinil?“ tázal se Peredur.

„Tím, že jsi zahodil do jezera šachovnici císařovny, za kterou by ona nesměnila ani celé své říše. Jdi nyní a přines šachovnici od černého divocha, který žije v zámku Izbidigondil a strašně pustoší říši císařovninu. Jenom když ho zabiješ, dobudeš od něho drahocenné šachovnice… Ale toto vše mluvím ti marně, protože ty nevyjdeš živ ze zápasu.“

„Nedoprovodíš mne k tomu zámku?“ otázal se Peredur.

„Dovolíš-li…,“ odpověděla mu dívka.

A tak dostal se Peredur k zámku Izbidigondil, podstoupil boj s černým divochem, dlouho se s ním bil – a konečně ho zabil. A jak jen ho zabil, divná šachovnice sama se vrátila na dřívější místo do Čarovného zámku.

A když se Peredur vrátil do Čarovného zámku, dívka mu řekla:

„Císařovna k tobě nevyjde a nedovolí ti přijíti jí na oči, dokud nezabiješ obludu žijící v sousedním lese.“

„Jakou obludu?“

„Je to jelen-jednorožec, bystrý a nedostižný jak vítr. Na hlavě má jen jeden roh, dlouhý jako tři kopí a ostrý jak jehla. Tímto rohem sráží větve nejvyšších stromů v lese, zabíjí všecka zvířata, která mu přijdou do cesty. Ale nejhorší je, že každou noc vypíjí celé jezero, a větší část ryb poleká dříve, než se opět podaří naplniti jezero vodou.“

„Ukážeš mi, kde jej mohu nalézti?“ tázal se Peredur.

„Nemohu ukázat, protože do toho lesa, kde jelen-jednorožec žije, zakázáno je chodit po celý tento rok. Ale dám ti za průvodce malého psíka své velitelky – pes vyžene ti jelena na planinu, kde tě napadne!“

Tak se i stalo. Psík vyhnal jelena-jednorožce z lesa na planinu. Jelen prudce se vrhl na Peredura, který však se vyhnul ráně a jedním máchnutím meče uťal mu hlavu.

V ten čas, když ještě prohlížel jeho hlavu a podivoval se zlatému náhrdelníku, který měl jelen-jednorožec na šíji, objevila se před ním statná, krásná dáma, uchopila psíka ze země sobě na kolena, potom položila před sebe na sedlo hlavu jelena-jednorožce a řekla Peredurovi:

„Vítězi! Jsem s tebou velice nespokojena – zabil jsi nejlepší okrasu mého císařství!“

„Řekli mi, že si toho přeješ! Ale čím mohu zahladit svou vinu?“

„Jeď na tuto horu; tam uvidíš les a v lese veliký náhrobní kámen – hlasitým trojnásobným zvoláním vyzvi z hrobu toho vojína, který odpočívá pod kamenem, a vejdi s ním v zápas… Tím zahladíš svou vinu!“

XX

Peredur ihned vydal se na cestu, přijel na kraj lesa a třikrát hlasitým válečným pokřikem vyzval dávného – dávno už odpočívajícího rytíře z hrobu.

A hle, zachmuřený vojín, sedící na kostře válečného koně, oděný rezavým brněním, vyšel z hrobu a vstoupil s ním v zápas… A kolikrát svrhl ho Peredur ze sedla, on vždy zase bystře vyskočil na koně a znovu pouštěl se v zápas. A tu Peredur sestoupil z koně, odhodil kopí a chopil se meče… Ale pochmurný vojín už zmizel mu z očí a zmizel i kůň Peredurův.

Peredur obešel horu dokola a octl se před nějakým krásným zámkem na břehu řeky. Vydal se k zámku, vešel do brány a z brány bez ohlášení a překážek pronikl dokořán otevřenými dveřmi do síně. V síni seděl v křesle chromý stařec se šedými vlasy, Peredur přistoupil a sedl si proti němu. A tu vběhl do síně rusovlasý jinoch, a skloniv koleno před Peredurem, řekl radostně:

„Víš-li, vítězi, že já jsem se ti zjevoval v osobě nevýrazné dívky na popelavě šedém mulu, když jsi byl při dvoře krále Artuše?! A já jsem tě provázel v osobě této dívky při vykonávání posledních tvých činů…! Já jsem prošel kdysi vedle tebe s kopím, z něhož kapala krev… A vzpomeneš si na onu hlavu v krvavém kalichu? Byla to hlava tvého bratrance, kterého usmrtily čarodějnice z Kerloye. Ony zmrzačily i tohoto starce – tvého strýce. – Buď zdráv, slavný Peredure, a obejmi svého strýce i bratrance…! Osudem byl jsi nám nyní poslán, abys byl naším mstitelem!“

Peredur objal bratrance i strýce a druhý den poslal zprávu ke dvoru Artušovu. Zval Gvalmaye i druhé Artušovy rytíře k boji ne na život, ale na smrt se zlými čarodějnicemi, a když objevil se Artuš se svým rytířstvem na pomoc Peredurovi, společnými silami oblehli hrad čarodějnic a pobili všechny bez milosti a zbavili tak navždy zemi od jejich zlostných úskoků a pustošivých výpadů.

A tím končí se pověsti o slavných činech neohroženého Peredura.

PÍSEŇ O ROLANDOVI

Píseň o Rolandovi se připomíná po celý středověk, zvláště ve XII. a XIII. století. Ba tvrdí se, že i ve století XV. ji Francouzové pěli v bitvách. Podle záznamů historiků Viléma Malmesberského, Matěje Pařížského, Rolfa Haydena, Albericha Detruafonténa a Matěje Westminsterského, když dne 13. září 1066 stála proti sobě vojska Haroldovo a Viléma Dobyvatele připravena k boji, vystoupil z řad normanských dvořenín hraběte Morténa jménem Talefer a zapěl píseň o Rolandovi, aby povzbudil Normany k chrabrému boji. Vojíni Viléma Dobyvatele píseň nadšeně opakovali.

Rolanda považoval středověk za symbol heroismu a chrabrosti. Jméno jeho proniklo do poslední chaty staré Galie, ale i do Itálie, Španělska, Tyrol i do Dánska a Norska. U vchodu do chrámu ve Veroně stojí kamenná socha rytířova, kterou pověst jmenuje Rolandem.

Žil skutečně Roland?

Historie zmiňuje se o něm jen jednou. Uvádí jej mezi padlými pod Ronsevalem. Roland uvádí se ne jako synovec Karla Velikého, nýbrž jako prefekt bretaňské marky (Britannici limitis praefectus). Tak zapsal jej mnich Eginhard, životopisec Karla Velikého a průvodce jeho na válečných výpravách, který zemřel r. 844. Bez této zmínky Eginhardovy žádná nit nesvazovala by Rolanda se světem skutečným. Od doby Eginhardovy až do doby výše zmíněného Talefera leží dlouhá tři staletí, během jichž se Roland nikde nepřipomíná. V těchto třech stoletích patrně se ponenáhlu vytvořil epos opěvující Rolanda.

Je Píseň o Rolandovi národní epos, jehož skladatele neznáme, nebo je to snad úmyslná literární skladba, jejíž úryvky mohly býti zpívány?

Kdo by byl potom autorem Písně o Rolandovi? V posledním verši vyskytuje se jméno Turold. Je to snad spíše pouhý opisovač? Více pravděpodobné je, že je autorem. Jeden Turold byl vychovatelem Viléma Dobyvatele a zemřel r. 1035. Jiný Turold doprovázel Viléma Dobyvatele do Anglie a jmenován byl po vítězství Vilémově opatem malmesberským.

Zdá se, že autorem písně je Norman, neboť velebí Normany jako prvé válečníky světa. Podáváme obsah Písně o Rolandovi.

Král Karel, veliký náš císař, již sedm let bojuje ve Španělích. Ani jeden hrad neubrání se mu, ni jediné město nenechá bran svých zavřených. Jen Saragossa se protiví, Saragossa, kde vládne nevěrný král Marsil, sluha Mohamedův a Apollonův. On neklaní se Bohu, neštěstí postihne jeho.

Král Marsil leží ve svém vinohradu na mramorové verandě pod stínem listí. Více než dvacet tisíc vojínů obklopuje ho. Marsil žádá rady od svých vévodů a hrabat: „Jak zachránit se před smrtí nebo potupou? Armáda není s to bojovat? Co učinit?“

Všichni mlčí. Jen lstivý Blankandrin odvažuje se promluviti: „Pokoř se na oko! Pošli tomu hrdému císaři vozy se zlatem a stříbrem. Slib mu, vrátí-li se do Frank, že přijedeš k němu do Cách o velikém svátku sv. Michala; slib mu, že přijmeš tam křesťanskou víru a učiníš se mu poplatným. A bude-li chtíti rukojmí? My je dáme! Pošleme své děti, ženy; sám pošlu své dítě, obětuji je. Když Frankové budou daleko a každý vrátí se pod krov svůj, když uplyne lhůta, Karel neuslyší o nás ničeho; možná, že rozkáže utíti hlavy našim rukojmím. Ale lépe, ať oni ztratí tam hlavy, než my naše překrásné Španěly!“

A pohané volají: „Pravdu má!“

Marsil rozpouští svou radu. Rozkazuje přivésti deset krásných bílých mulů se zlatými uzdami, se stříbrnými sedly a praví Blankandrinovi a jiným devíti věrným rádcům: „Jeďte vstříc Karlovi, větve olivové nesouce v rukách na znamení míru a pokory. A jestli svým uměním mne Karla zbavíte, dám vám mnoho zlata i stříbra i zemí!“

Poslové vsedají na muly a vydávají se na cestu.

* * *

Jsme v Crdobě na dvoře Karlově. Karel je na vinici, u něho je Roland, Olivier, Gottfried z Anjou a mnozí jiní synové Frank. Je jich patnáct tisíc. Sedíce na hedvábných kobercích tráví svůj čas v zábavách. Starší a zkušenější hrají šachy, mladí zápasí. Císař sedí ve zlatém křesle ve stínu sosny a divoké akácie; vous jeho leskne se jako sníh, postava vážná, čelo majestátní. Pohanští poslové, sestoupivše z mulů, pokorně klanějí se jemu. Karel velí na vinici rozložit veliký stan pro deset poslů a tam tráví poslové noc. Druhý den přichází císař do stínu veliké sosny na poradu se svými barony; bez nich nic nechce podnikat.

Brzy se všichni objevují – i vévoda Oger, i arcibiskup Türpen, i Roland, i chrabrý Olivier, i Ganelon, který všecky zradí. Zahájena porada. Karel opakuje svým baronům slova Blankandrinova. „Přijde Marsil do Cách? Přijme křesťanskou víru? Stane se mým vazalem? Co máme o tom všem myslet?“ A Frankové odpovídají: „Buď opatrný!“ Roland povstává a hovoří: „Nevěř Marsilovi! Už sedm let jsme ve Španělích a Marsil stále tě klamal. Bojuj dále, veď své vojsko k Saragosse, oblehni ji a pomsti těch, které věrolomný zahubil!“

K slovům těmto císař se chmuří, bradu si hladí a neodpovídá svému synovci. – Frankové mlčí. Jen Ganelon povstává a pyšně přistupuje k císaři a takto mluví: „Neposlouchej lehkomyslných, neposlouchej ani mne – nikoho; řiď se jedině svým prospěchem! Když Marsil nabízí ti ruku se slibem, že chce býti tvým vazalem, že chce přijmouti naši svatou víru – v té chvíli smí se ti raditi, abys jej odmítl?! To znamená nestarati se o to, jakou smrtí umřeme – hrdá rada! A ta má zvítězit! Necháme nerozumných a připojíme se k moudrým!“

Nato táže se Karel: „Moji baronové! Koho pošleme do Saragossy ke králi Marsilovi?“ A Roland odpovídá: „Ganelona – tchána mého!“ A Frankové souhlasí: „On zvláště je člověk, jakého třeba; obratnějšího nenajdeme!“

Při těch slovech jeví Ganelon nápadný nepokoj. Široký sobolí pláštík svezl se z jeho ramen jeho velitelské postavy, prsa se dmou pod hedvábným náhrdelníkem, oko blýská hněvem. Obrácen k Rolandovi, hovoří: „Pošetilče! Jestli Bůh dopustí, že se vrátím, projevím ti za tvou radu takovou vděčnost, která skončí tvůj život!“

„Nebojím se tvých hrozeb,“ odpovídá Roland. „Pýcha zastírá tvůj úsudek. Zde třeba moudrého posla. Jestli císař si přeje, zaměním tebe sám.“ – „Ne – já jedu!“ odpovídá Ganelon, „císař velí a já poslouchám, ale počkám, až hněv můj se ztiší.“

Roland se usmál. Ganelon zahlédl jeho úsměv a hněv jeho se zvyšuje. Hněvivě pohlíží na zetě a potom obrací se k císaři a praví: „Jsem hotov vyplnit tvou vůli. Vidím, že musím jíti do Saragossy, a kdo jde tam – nevrací se. Pane, nezapomeň, že jsem muž tvé sestry, a že mám syna, krásnějšího že neuvidíš v celém světě. Přijde čas – a Balduin bude chrabrý vojín; odkazuji mu své země a svá panství. Ochraňuj ho, neboť já ho více neuvidím!“

„Máš příliš něžné srdce,“ mluví Karel. „Když velím, musíš jíti. Přistup blíže, Ganelone, přijmi žezlo a rukavici! Slyšel jsi, že Frankové tě zvolili poslem!“

„Ne, pane! Jen Roland to radil, a proto já nenávidím jeho i přítele jeho Oliviera i všech dvanácti pairů, kteří jeho tak milují. Všecky já vyzývám k zápasu před tvýma očima!“ Císař velí mu umlknout a odejeti.

* * *

Král Marsil stojí uprostřed svých Saracénů. Všichni zachovávají pochmurné mlčení a bojí se skorem zvěděti, co přinášejí poslové Karlovi. Ganelon počíná takto:

„Buďte spaseni Bohem, kterému všichni musíme se klaněti. Slyšte vůli mocného Karla: Ty přijmeš křesťanskou víru a polovina Španěl bude ti dána v úděl. Nepřistoupíš-li k těmto podmínkám, budeš zajat, spoután, přiveden do Cách a odsouzen k potupné smrti!“ Při této řeči král bledne a chvěje se hněvem. Zlatý oštěp chvěje se v ruce jeho – a on chce probodnouti Ganelona. Ale zadržují ho. Ganelon klade ruku na meč, na dva prsty vysunuje jej z pochvy, a praví: „Dobrý meči můj, dokud ty leskneš se při mém boku, nikdo nepůjde říci císaři, že v této zemi padl jsem já sám!“

Saracéni volají: „Nedopustíme bitvy!“ A k prosbám jejich Marsil se utišuje. Sedá na křeslo. „Nerozum tebou ovládl,“ praví mu kalif, strýc jeho. „Zamýšlel jsi zabíti tohoto Franka, zatímco máš ho vyslyšeti!“

Ganelon stojí, tvrdě položiv pravou ruku na rukojeť svého meče. Diváci mluví: „Hle – jaký vznešený baron!“ Král vyšel do sadu. Pokojně prochází se mezi poddanými se svým synem a následníkem Jurfalem. Posílá pro Ganelona a Blankandrin jej přivádí.

„Vznešený rytíři Ganelone,“ praví král, „přijal jsem tě zpočátku nepříliš vroucně. Tvářil jsem se, jako bych tě chtěl zahubit. Abych odčinil svůj neblahý čin, dovol, abych tě odměnil sobolími kožešinami, které stojí více než pět set liber zlata. Než nastane příští den, odměním se ti ještě štědřeji.“

„Přijímám, pane! Ať Bůh se ti za to odmění!“ – Marsil pokračuje: „Věř, hrabě, že moje upřímné přání je býti tvým přítelem. O Karlovi budu s tebou mluviti. On je velmi starý, jak se domnívám. Hádám mu přinejmenším dvě stě let. Mám čtyři sta tisíc vojínů, které mohu postaviti proti Karlovi a Frankům.“

„Nespoléhej se na ně příliš, draze to zaplatíš i ty, i tvoji vojínové! Zanech nerozumné odvážlivosti a chop se lsti. Dej císaři takové poklady, aby naši Frankové přišli v údiv. Dej mu dvacet rukojmí! Karel se vrátí do Frank a zanechá za sebou zadní voj, v kterém, doufám, bude hrabě Roland, jeho synovec, i chrabrý Olivier. Zahynou, věř mi, jestli mne uposlechneš!“

„Poraď mi, chrabrý rytíři (a ať požehná ti Bůh), jak bych mohl zahubit Rolanda!“

„Poradit ti dovedu. Jak jednou vstoupí císař v Cizarejský průsmyk, bude daleko od svého zadního voje. Zanechá v něm svého hrdého synovce i Oliviera, na které se tolik spoléhá. S nimi bude dvacet tisíc Franků. Svých pohanů pošli sto tisíc. Neručím za to, že v prvé bitvě, ať je Frankům sebezáhubnější, nepadne mnoho tvých vojínů. Ale bude druhý boj; v onom nebo v tomto padne Roland. Vy projevíte veliký příklad hrdinnosti a po celý život nebudete míti vojny. Co zmůže Karel bez Rolanda? Neztratí-li jím on pravou svou ruku?“

Jak jen skončil, Marsil vrhl se mu na šíji a sevřel jej v objetí. Potom žádal, aby Ganelon přísahal, že zradí Rolanda. „Ať je po tvém,“ praví Ganelon. A na pochvě meče svého přísahá zradu a tak dovršuje svůj zločin.

Tu Marsil povolává Modunta, svého správce pokladu. „Přihotovil jsi dary pro Karla Velikého?“ – „Pane, dary jsou připraveny: sedm set velbloudů se zlatými a stříbrnými postroji a dvacet rukojmí, vznešenějších že není pod nebem.“

* * *

Na úsvitě blíží se Ganelon ke stanu císařovu. „Pane, nesu ti klíče od Saragossy, veliké poklady, i vedu dvacet rukojmí! Rozkaž dobře jich stříci. Posílá ti je Marsil. Než uplyne měsíc, věř mi, pane, že Marsil bude za tebou ve Francích, přijme naši víru, učiní se tvým vazalem a přijme Španěly od tebe v léno.“

„Buď Bohu chvála!“ řekl Karel. „Dobře jsi splnil své poslání a nezůstaneš bez odměny.“

Zazněly trouby. Karel oznamuje skončení vojny. Vojíni snímají stany, strojí koně. Vojsko se zdvihlo a nastoupilo cestu do Frank.

Ubíhá noc a ukazuje se bílá zora. Karel, vznešený císař, sedá na koně a přehlíží vojsko. „Vážení baronové!“ praví. „Vidíte ona údolí i ony pochmurné průsmyky; komu radíte odevzdat zadní ochranný voj?“ – „Komu?“ odpovídá Ganelon. „Rolandovi, mému zeti. Kdo z baronů je statečnější než on?“

Císař povolává Rolanda, odevzdává mu luk a praví: „Spanilý synovče! Víš-li, že ti chci ponechati polovinu svého vojska? Poslechni a vezmi ji, tvá spása je v ní!“

„Ne, neučiním toho,“ hovoří Roland. „Ať mne Bůh potrestá, jestli ponížím svůj rod. Zanech mi dvacet tisíc chrabrých Franků a odejdi se všemi ostatními. Spokojeně projdi průsmyky. Dokud jsem živ, neboj se nikoho na světě!“

Roland sedá na koně, k němu připojuje se věrný Olivier, Gerard Beranger a starý Ansej, Gerard Russilonský i vévoda Gefie. „I já jdu,“ praví Türpen, arcibiskup, „musím následovati vojevůdce.“ – „Také já,“ praví Gotier. „Roland je mým velitelem, nemohu ho opustit.“ Oddíl dal se na pochod.

Jaké vysoké hory! Jaká temná údolí! Jaké černé skály! Jak hluboké soutěsky! V přechodech těchto Frankové uchváceni jsou mračnou náladou; jen dunivý zvuk jejich kroků slyšeti bylo na patnáct mil.

Blížíce se k rodné zemi a zahlédnuvše gaskoňské kraje, vzpomínají na své úděly, na svá panství, na své milé děti, na laskavé ženy. Oči jejich plní se slzami a oči Karlovy plnější slz než oči jiných; Karlovo srdce stísněno – horám španělským zanechal svého synovce. Chmurné čelo skrývá pod přílbicí.

„Co děje se s tebou, pane?“ promlouvá k němu starý vévoda nimský, který jede vedle něho.

„A ty se ještě ptáš? Jak nemám býti teskliv? Ganelon zahubí franckou zemi. V dnešní noci předpověděl mi to anděl ve snu. Ganelon přelomil kopí v rukách mých. On je vinen, že zanechal jsem zadní voj svému synovci, že jsem ho opustil v této nevlídné zemi. Bože! Jestli ztratím Rolanda – nenajdu jemu rovného.“

A Karel nemůže zadržeti slzy a sto tisíc Franků, vzrušených jimi, s rozechvěním vzpomíná na Rolanda. Věrolomný Ganelon prodal ho pohanům za zlato, za stříbro, za nádherné látky, za koně, za velbloudy, za lvy.

Král Marsil sezval všecky barony španělské: hrabata, vévody i vikomty, emíry i syny senátorů; sebral jich čtyři sta tisíc za tři dny! Bubny bijí v Saragosse, obraz Mohamedův vyvěšen na nejvyšší věži. Není pohana, který by nevzplál ohněm při tomto pohledu.

A hle – všichni vypravují se rychlými kroky v hlubiny úzkých údolí. Rychlý běh jejich popřál jim uviděti prapory francké i zadní voj dvanácti chrabrých paladinů. Pod jedlemi lesa, po okrajích skal skrývají se nepřátelé večer v záloze. Čtyři sta tisíc nevěrných očekává tam slunce. Bože, jaké hoře! Frankové nevědí o tom.

Rozléhají se zvuky tisíce trub. Frankové naslouchají. „Příteli,“ praví Olivier, „zdá se, že budeme se bíti se Saracény.“ – „Dej Bůh!“ odpovídá Roland.

„Vzpomeňme na svého císaře! Za svého panovníka potřebí umět trpět, vydržeti pot i chlad, obětovat své tělo, položit hlavu! Ať každý připravuje se rozdávati silné rány! Budeme se varovati potupných písní, které mohou složit o nás! Křesťané! S námi pravda – s pohany zločin! A já nikdy vám nebudu špatným příkladem.“

Olivier vylézá na vysokou borovici, hledí napravo v houští doliny a vidí blížiti se hordu saracénskou. „Druhu můj,“ volá na Rolanda, „tam – na španělské straně – jaký to hluk – jaký ruch! Bože! Kolik bílých pancířů, kolik blýskavých přílbic! Pro naše Franky jak těžké setkání! Ganelon věděl o tom – zrádce věrolomný!“

„Mlč, Oliviere!“ odpovídá Roland. „Ganelon je mým tchánem.“

Olivier sestupuje na zemi. „Velmožní baronové,“ hovoří, „viděl jsem tolik pohanů, kolik neviděl nikdo na světě. Čeká nás bitva, jaké nikdy nebylo. Proste u Boha zmužilosti.“

A Frankové volají: „Běda tomu, kdo dá se na útěk! Ani jeden z nás nelekne se smrti!“

„Druhu můj, Rolande!“ pokračuje moudrý Olivier, „pohanů nesčíslný počet – a nás nemnoho. Poslechni mne! Zatrub na svůj roh! Císař uslyší a obrátí vojsko!“ – „Považuješ mne za nemoudrého!“ praví Roland. „Chceš, abych ztratil čest v našich milých Frankách? Ponech vše mému meči! Popřej mu sypati mocné rány, pohroužiti se v krev až po rukojeť. Všichni tito pohané zahynuli – přísahám ti!“

„Saracénů tolik, že vše jimi pokryto: doliny, hory, stepi i roviny. Viděl jsem je – nesčíslné vojsko – a nás neveliký počet.“

„Zmužilost moje roste,“ hovoří Roland. „Bůh nedopustí, aby pro mne zhynula sláva našich Frank. Příteli, neopakuj mi těch slov! Vydržíme; císař si toho přeje. Mezi vojíny, které nám svěřil, nenajde se zbabělec; on ví o tom. Císař miluje nás za to, že my chrabře se bijeme. Bij kopím – já rubat budu mečem, dobrým mečem, darem to Karlovým. A umru-li, kdo jej dostane, může říci: tento meč byl mečem chrabrého!“

Frankové volají: „Montjoie!“ Kdo jich slyšel, nezapomene toho celý život.

Potom vystupují s odvahou. Aby rázem skončili s pohany, pouštějí koně, útočí. Co více mohou činit? Pohané neustupují – nastává zápas. Posunky i hlasem vyzývají druh druha. Synovec Marsilův s hanlivými slovy řítí se na Rolanda. Roland mečem protkne mu hruď a hází k nohám svým. Bratr králův Falsaron chce pomstíti smrt synovcovu – Olivier varuje ho a pohrouží v tělo jeho své kopí. Korcablix, jeden z králů barbarských, pronáší hanu a výhrůžky, arcibiskup Türpen slyší ho, letí naň s kopím a poráží mrtvého na zemi. A pokaždé, když padá Saracén, Frankové volají: „Montjoie!“ Výkřik Karla Velikého.

Strašné bojiště! Kolik ran nanesených i přijatých! Kolik zlomených i zkrvácených kopí! Kolik rozervaných praporů! A kolik dobrých Franků zahynulo tam ve kvetoucí mladosti! Neuvidí více ve Frankách matek, žen, druhů svých, kteří očekávají jich za horami!

Zatím Karel Veliký trápí se a vzdychá. Jaká pomoc!? Pomůže slzami? Ganelon prokázal mu trpkou službu svou jízdou do Saragossy. Zrádce bude potrestán; šibenice proň hotova, ale mezi tím smrt nešetří Franků. Saracéni padají po tisících – ale naši také, nejlepší z nich padají!

V těch dobách ve Frankách letí hrozné bouře, větry dují, hromy rachotí, blesky svítí, déšť, krupobití řine se potokem. Od Sv. Michala pařížského do Sana, od Besançonu do přístavu vissantského zatřásla se země; není obydlí, jehož stěny by se nerozpadly. Uprostřed bílého dne nastupuje hustá mlha, není na nebi světla kromě ohně blesků, není člověka, který by se nechvěl, a mnozí hovoří: „Totoť konec světa!“ Ale oni nevědí, oni se mýlí: je to hluboký smutek pro smrt Rolandovu.

Marsil, který od těch dob stál opodál, vidí záhubu svých lidí. Velí zatroubit v rohy, posílá na bojiště své hlavní vojsko. Když Frankové vidí, že ze všech stran vystupují nové vlny nepřátel, hledají zraky Rolanda, Oliviera i dvanáct pairů; každý chtěl by se ukrýt za nimi. Arcibiskup je povzbuzuje: „Ve jménu Boha, baronové, neutíkejte! Lépe umřít v boji! Všecko rozhodnuto! Zemřeme zde! Uplyne tento den – a ni jednoho z nás nebude na tomto světě! Ale ráj je vám otevřen – za to vám ručím já!“

Při těch slovech řev jejich vzrůstá a oni opět křičí: „Montjoie!“ Jak řídnou naše řady! Bitva zuřivá a hrozná! Nikdy jste neviděli takých hromad mrtvol, tolik ran a krve! Po zelené trávě teče krev potoky! Naši sypou zoufalé rány! Čtyři útoky byly šťastné, ale při pátém všichni padají; jen šedesát z nich Bůh zachraňuje. A než zemrou, draho prodají svůj život. Roland, vida toto neštěstí, mluví: „Příteli můj, Oliviere, kolik chrabrých leží již na zemi! Jaká ztráta pro naše milé Franky! Karle, císaři náš, proč nejsi zde?! – Bratře můj, Oliviere, co dělat? Jak najíti prostředek dáti mu o nás zprávu?“ – „Není ho více,“ hovoří Olivier, „lépe umřít než hanebně utíkat!“ – „Jdu,“ pokračuje Roland, „troubit na svůj roh. Karel uslyší zvuk jeho z hlubiny soutěsky, on se vrátí, věř mně!“ – „A co rod tvůj? Pomysli naň! Když jsem já prosil troubit, neudělal jsi toho; nedělej toho ani nyní, slyš mne! Nenajdeš síly zatroubiti tak, aby tě uslyšeli. Pohlédni na své ruce, jsou celé v krvi!“ – „Ach, jaké jsem já rozdal rány! Ale proti nám bylo příliš mnoho nepřátel. Vezmu roh a Karel mne uslyší!“ – „Ne, ty toho neuděláš. Přísahám při své bradě, jestli já někdy uvidím milou Odu, spanilou sestru svou, ty nespočineš v jejím objetí.“ – „Proč tento hněv?“ hovoří Roland.

„Příteli, ty jsi nás zahubil! Nerozum není zmužilost. Tito Frankové zahynuli pro tvou neprozřetelnost. Kdybys mne byl poslechl, byl by zde císař, bitva byla by vyhrána, Marsil vzat živý nebo mrtvý. Rolande, tvá nemístná chrabrost byla příčinou našeho neštěstí. Karle, veliký náš Karle! Nikdy už nebudeme tobě sloužit!“

Arcibiskup Türpen slyší své přátele, pospíchá k nim volaje: „Ve jménu Božím, nechte sporů! Nyní, arci, pozdě troubiti na tvůj roh, ale ať vrátí se císař! Karel nás pomstí! Pohané nesmí se vrátiti do svých Španěl. Naši Frankové najdou nás mrtvé a rozbité, oni uloží nás do hrobu, ponesou nás se smutkem a slzami a pohřbí nás v rodných chrámech; aspoň nás nesnědí vlci, vepři a psi.“

„Pravdu mluvíš!“ odpovídá Roland, a přiloživ roh k ústům, loudí z něho plné zvuky. Zvuk nese se dlouhými dolinami, v třiceti mílích echo jej opakuje. Karel slyší – vojsko také. „Naši se bijí!“ volá císař. „Roland troubí jen v prachu bitvy.“ – „Jaká bitva?“ spěchá s odpovědí Ganelon. „Což neznáš Rolanda? Pro jednoho zajíce protroubí celý den. Jděme vpřed! Nač se zdržovati? Kraje našich Frank jsou od nás ještě daleko!“

Ale Roland troubí stále, od namáhavého úsilí krev tryská mu z úst a z žil čelních. – „Dlouze zvučí roh,“ praví císař a vévoda nimský dodává: „Hrdina troubí, kolem něho se bijí. Přísahám při své cti, že zrádce ten, kdo jinak ti mluví. Věř mně, pojďme na pomoc tvému slavnému synovci. Roland podává truchlivé zprávy.“

Císař dává znamení ke zpáteční cestě; dříve než se vydají na další cestu, velí zadržet Ganelona, kuchtíkům svým předává toho zrádce. Oni vytrhávají vlas po vlásku bradu i vousy jeho, bijí ho pěstmi a holemi, věší mu na šíji řetěz jako medvědu…

Na znamení císařovo všichni Frankové obrátili koně, pobodli ostruhami a rychle klusali temnými průsmyky po krajích srázů. Karlův kůň letí. Není Franka, který by nevzdychal na této cestě a nehovořil svému druhu: „Jen jestli najdeme ještě Rolanda a pohlédneme na něho dříve, než zemře! Kolik ran rozdali bychom společně!“ Bohužel – marno všecko úsilí chrabrých, jsou příliš daleko a nedojedou včas.

Zatím rozhlíží se Roland kolem sebe; na horách, na rovině viděti jen mrtvé Franky. Spanilý rytíř pláče a modlí se za ně: „Baroni, ať slituje se nad vámi Bůh! Ať otevře svůj ráj duším vašim. Lepších vojínů nikde jsem neviděl! Dlouho jste nám sloužili, mnoho zemí zabojovali! Franky, milá otčino! Kolik chrabrých ty nyní oplakáváš! Baroni frančtí, vy umíráte pro mne! Nemohl jsem vás spasiti ni brániti. Ať Bůh je vám milostiv! Umru hořem, nezabije-li mne nepřátelský meč! Oliviere, bratře můj, vrátíme se do boje!“

Roland znovu se objevil v bitvě. Jak před psy prchá chvějící se jelen, tak před Rolandem ubíhají nevěřící. Ale – hle – Marsil vystupuje, srážeje z cesty Gerarda Russilonského i jiné chrabré Franky. „Buď proklet,“ volá naň Roland, „za to, že zničil jsi mé druhy!“ A jedním rozmachem meče utíná mu zápěstí, potom uchvátí za světlé vlasy Jurfala, syna králova. Vidouce to Saracéni, volají: „Pomoz nám, Mohamede! Pomsti nás! Spaste se! Spaste se!“ Na ta slova jich sto tisíc prchá.

Nebojte se jejich návratu, utekli navždy. Ale co značí útěk Marsilův? Strýc jeho Marganik zůstává na bojišti se svými černými Ethiopy, připlíží se k Olivierovi a úderem v záda proráží mu hruď. Olivier, smrtelně raněný, zdvíhá ruce a spouští svůj meč na přílbu Marganikovu, roztíná ji i hlavu jeho až po zuby. „Proklatče,“ praví, „žádné ženě ve své zemi nepůjdeš se pochlubit, že jsi mne porazil!“

Potom vyzývá Rolanda na pomoc. Roland vidí Oliviera polomrtvého, bledého, krví zalitého. Zachvěl se na koni. Olivier nevidí přítele, zrak jeho zeslábl ztrátou krve. Nerozeznává ničeho ni na blízku, ni v dáli. Ale ruka jeho stále rozdává rány, znovu máchne mečem, který dopadá na přílbu – Rolandovu. Přílba rozťata – ale hlava zůstala celá. Roland hledí na Oliviera a táže se ho mírně: „Příteli, úmyslně jsi to učinil? Před tebou stojí Roland, tvůj nejlepší přítel. Pokud vím, nevyzýval jsi mne k souboji!“ – „Slyším tvůj hlas,“ praví Olivier, „ale nevidím tě. Poranil-li jsem tě, odpusť mi!“ – „Nejsem raněn a odpouštím ti i zde i před Bohem!“ Naklánějí se k sobě a za slovem odpuštění nastoupilo rozloučení. Roland nemůže se odtrhnouti od těla přítelova, ležícího bez života na zemi, hledí naň, pláče pro něho, hlasitě mu připomíná tolik dní v něžném přátelství s ním prožitých. Není už Oliviera. Jak těžký nyní život Rolandovi!

Ani nepozoruje, že zatím všichni Frankové zahynuli kromě arcibiskupa a Gotiera. Raněni – ale ještě ne poraženi – volají Rolanda. Roland slyší, jde k nim a pohané volají: „Hle, strašní zápasníci! Hleďte, aby tito tři nevyšli z bitvy živi!“ A hned vrhají se na ně ze všech stran. Gotier padl, Türpenova přílba rozbita, pancíř rozbit, čtyři rány na těle. Kůň pod ním zabit. Roland, vzpomínaje na císaře, ještě jednou uchopí roh, ale vydá jen jeden slabý, žalostný zvuk. Ale Karel ho slyší. „Běda nám,“ praví, „Rolande, drahý synovče můj! Přijdeme příliš pozdě, poznávám to podle tohoto zvuku. Vpřed! Zazněte trouby!“ A všecky vojskové trouby rázem zazvučely.

Zvuk tento dostihl sluchu pohanů. „Aj – Karel se vrací, veliký císař! Osudný den! Všichni náčelníci naši zabiti. Jestli Roland zůstane naživu, vojna počne znovu a Španěly pro nás ztraceny. Žádný smrtelník nezvítězí nad Rolandem. Nepřibližujte se k němu! Pustíme na něho všecky střely, aby padl na místě!“

Shromažďují se opodál a sypou na Rolanda déšť střel, oštěpů a kopí. Rolandův štít probit, rozbit, pancíř rozerván, ale tělo nezraněno. Kůň jeho, na dvanácti místech raněný, padá bez dechu pod svým jezdcem. Bitva skončena. Pohané běží skokem směrem ke Španělům. Rolandovi, zbavenému koně, nemožno hnáti se za nimi. Jde pomoci arcibiskupu, snímá jeho přílbu a zavazuje zející rány, tiskne ho k srdci a tiše klade na trávu. Potom mírně mu praví: „Necháme-li bez modlitby mrtvých druhů, které jsme tak milovali? Půjdu, vyhledám těla jejich a položím je před tebou.“ – „Jdi,“ praví arcibiskup, „bojiště je za námi; jdi a vrať se brzo!“

Roland ho opouští a kráčí sám po poli smrti – po horách i dolinách. Nachází chrabré druhy: vévodu Sancho i starého Ansea, i Ferara, i Berangera. Tělo po tělu přenáší a klade u nohou arcibiskupových, který se slzami je žehná. Ale když přichází na řadu Olivier, když Roland pevně přitiskl k srdci tělo svého přítele, chtěje je přenésti, náhle čelo jeho bledne, síly ho opouštějí a on bez vědomí klesá k zemi.

Arcibiskup vida to, sklíčen je smrtelným hořem. V Ronsevalské dolině je pramen; kéž by mohl přinésti Rolandovi vody! Vezme roh a pokouší se doplaziti se k prameni, potáceje se slabostí, ale síly ho opouštějí a on padá na zemi v předsmrtných mukách.

Roland přichází k vědomí a vidí svatého vojína ležícího na zemi. Pozdvihuje oči k nebi, sepne ruce, zpovídá se Bohu a prosí, aby Bůh otevřel bránu nebes dobrému vojínu Karla Velikého. Potom přistupuje ke zkrvácenému tělu svatého preláta, zdvíhá jeho překrásné bílé ruce, skládá je křížem na hrudi a posledně se s ním loučí…

A sám cítí Roland, že smrt blíží se i k němu. Modlí se k Bohu za své velmože, prosí ho, aby přijal je k sobě, a sám za sebe modlí se k sv. archandělu Gabrielu. Vzav do jedné ruky roh, s kterým se nechce rozloučiti, do druhé svůj meč, vystupuje na návrší, odkud viděl do Španěl, klade se na zemi pod stromem uprostřed zelenajícího se žita.

Nedaleko za mramorovou skalou ležel Saracén mezi mrtvými, který sám pomazal si tvář krví, aby spíše zdál se mrtvým. Vida, jak padá Roland, rychle vyskakuje, běží k němu a vrhá se naň s křikem: „Poražen synovec Karlův! Meč jeho vezmu a odnesu do Arábie.“ Chce vyrvati meč, ale Roland cítí ho, otvírá oči a praví jen: „Ty, zdá se, nejsi z našich!“ A rohem svým zasazuje ránu po přílbici pohanově; mozek se rozstříkl a Saracén padá mrtvý k nohám Rolandovým, který hovoří: „Padlý pohane, byl jsi velice smělý, ba šílený, že jsi zdvihl na mne ruku… Ale já rozbil jsem svůj roh, zlato a drahé kameny odpadly úderem.“

Ponenáhlu pociťuje Roland, že zrak jeho se kalí. Povstává, snaží se přemoci slabost, ale tvář jeho je bledá – mrtvolná. Desetkrát udeří mečem v blízkou skálu. Chtěl by rozbít věrný meč. Jak líto je mu nechati ho nevěřícím. Nechť Bůh nedopustí na Franky té hanby! Ale ocel zvučí, neláme se, Roland udeří ještě v žulový útes – ocel celá! Opět udeří – útes rozlétá se v kousky – ale meč netknut. „Meči můj blýskavý ve světle slunečním, ty překrásný a svatý, darovaný mně Karlem po vůli samého Boha, ty, kterým já vybojoval jemu Bretaň i Normandii, Méu i Puatu, Akvitánii i Romaň, obě Flandrie, Bavory, Germánii, Polsko, Sasko, Island, Anglii, dlouho byl jsi v rukou chrabrého – souzeno snad tobě dostat se zbabělci! Snad nevěřící bude tebou vládnouti!“

Při těchto slovech smrt přerušuje Rolanda a sahá k srdci. On padá na zelenou trávu a klade vedle sebe i drahý svůj roh; potom obrátiv se tváří k mrtvým Saracénům, aby Karel a Frankové, až ho naleznou, řekli, že zemřel vítězem, bije se v prsa a prosí Boha o slitování. Mnohé přechází mu na paměť, i slavné bitvy, i milá vlast, i druhové, i Karel, vychovatel jeho. „Bože můj!“ hovoří. „Ty, který jsi vzkřísil Lazara a vyvedl Daniele z jámy lví, spas duši moji, nedej jí zahynouti pro hříchy mého života!“ Při slovech těchto sklání hlavu na levé rameno, pravou ruku vznáší k Bohu… Duše jeho ulétá do ráje…

Karel Veliký vrátil se do Ronsevalské doliny. Není cesty, pěšinky, kousku země, kterého nepokrývaly mrtvoly. Karel hlasitě volá synovce, volá Oliviera, volá arcibiskupa, Gverina, i Berangera, i vévodu Sancho, i všechny druhé velmože… Marné volání! Nikdo se neozve. „Proč nebyl jsem v této bitvě!“ volá císař a zoufale rve šedou bradu, celé vojsko truchlí zároveň s ním; jedni oplakávají syna, druzí bratra, synovce, přítele, pána…

Ve všeobecném smutku blíží se vévoda nimský k císaři a praví: „Pohlédni kupředu! Vidíš prach, zdvíhající se nad cestou? To horda pohanů utíká! Na koně! Pomstíti naše bratry!“

Dříve než pustili se v pronásledování, velí Karel čtyřem baronům a tisíci záložníkům opatrovati bojiště a velí: „Nedotýkejte se mrtvých, odhánějte od nich dravá zvířata, ať nikdo, buď zbrojnoš, buď sluha – nepřibližuje se k nim do té doby, až Bohu se zlíbí a my se vrátíme.“ Potom káže zatroubiti a hnáti se za Saracény.

Slunce se zastavilo. Pohané prchají. Frankové dostihují jich, tísní, ubíjejí. V bystrých vodách Ebro tonou uprchlíci. Karel sestupuje z koně, pokleká a děkuje Bohu.

V ten čas raněný a zmučený Marsil dostihl Saragossy. Při spatření jeho královna pláče, proklíná zlé bohy, kteří ho zradili. Jedna naděje jí zbývá: emír babylonský – starý Baligan – nenechá jich bez pomoci, přijde a pomstí je.

Marsil, neštěstím donucen, rozhoduje se předat Španěly emíru Baliganu. Levou rukou – která mu zůstala – podává mu svoji rukavici. „Kníže emíre, dávám ti všecky své země. Braň jich a pomsti se za mne!“ Emír přijímá rukavici a slibuje přinésti mu hlavu samého Karla; potom vyskakuje na koně a volá na své Saracény: „Kupředu! Frankové odcházejí od nás!“

Na úsvitě Karel vystupuje k Ronsevalu. Když se přibližuje k bojišti, praví: „Rytíři, jděte pomaleji! Nechte mne samého jíti napřed a nalézti tělo synovcovo. Pamatuji si, že jednou v Cáchách o slavnosti nám pravil, zemře-li v cizí zemi, tělo jeho že najdou v popředí všech vojínů i velmožů s tváří obrácenou v nepřátelskou zemi – že on zemře vítězem.“

Pověděv to, vjíždí Karel na výšinu. Na třech úlomcích skály poznává údery Rolandova meče – a nedaleko na zelené trávě – tělo synovcovo. „Příteli Rolande,“ volá s nevylíčitelnou bolestí, pozdvihuje tělo do objetí, „ať Bůh popřeje duši tvé pokoje v rajských květech, mezi svými svatými. Hle – proč jsi vstupoval do Španěl? Od nynějška pro mne nebude dne, abych tě neoplakával. Nemám více přítele pod nebem. Mám příbuzné – ale nikoho podobného tobě. Příteli Rolande! Vrátím se do Frank. Až budu v Cáchách ve svém paláci, ze všech stran ptáti se budou: ‚Kde je váš vojevůdce?‘ Odpovím jim: ‚Zemřel ve Španělích. Umřel synovec můj, který vybojoval mi tolik zemí! Kdo nyní povede vojska? Kdo ochrání mou říši? Zahubeny jste, Franky, milá vlasti, po smrti Rolandově!‘“

Frankové připravovali se k odjezdu, když tu v dáli objevil se předvoj Saracénů. Císař rozhání chmurné myšlenky, obrací na své chrabré hrdý pohled a hlasitě volá: „Baroni Franků, na koně! Do zbraně!“

Prvý útok je úžasný. Krev lije se vlnami na obou stranách. Boj trvá do večera, ale ke konci dne, když se zešeřilo, utkávají se emír i Karel a pod franckým mečem padá emír mrtev.

Pohanské vojsko prchá! Frankové ženou je do samé Saragossy – město dobyto. Král Marsil umírá v zoufalství. Vítězové ničí lživé bohy, ranami seker kácejí modly. Saracény křtí, křtí jich více než sto tisíc. Kdo se protiví, je upálen; královnu Bramimondu vedou do Frank v nevoli. Karel chce ji obrátit mírností.

Karel více nezastavuje se na cestě. Oddychne sobě až v slavném městě Cáchách. A hle, už je tam a hned rozesílá posly do všech svých zemí i provincií, aby dostavili se k němu všichni velmožové. Budou souditi Ganelona.

Ale vstoupiv do svého paláce, vidí císař kráčeti k sobě Odu, překrásnou Odu.

„Kde je Roland?“ ptá se. „Roland, vojevůdce, který slíbil, že učiní mne svou ženou?“ Slova tato probouzejí smrtelnou bolest Karlovu, pláče hořkými slzami.

Odpovídá Odě: „Dítě mé milé, není více toho, na nějž se ptáš. Ale dám ti místo něho důstojného manžela, lepšího než Ludvíka nemohu tobě jmenovat, je syn můj a dědic říše!“ – „Divná slova,“ odpovídá Oda. „Nedopusť, Bože, svatí a andělé, aby po smrti Rolandově Oda zůstala živa!“ Při slovech těchto tvář její bledne a Oda klesá k nohám Karlovým. – „Zemřela, Bůh smiluj se nad ní!“

Velmožové se sešli. Ganelon postaven před ně. Lstivě se obhajuje. „Pomstil jsem se,“ praví, „ale nezradil!“ Soudcové pohlížejí na sebe a kloní se k milosrdenství. „Pane,“ hovoří oni, „nech ho naživu, je dobrý rytíř. Smrt jeho nevrátí ti Rolanda!“ Karel jim odpovídá: „Vy všichni mne zrazujete!“ A jeden z velmožů – Tiery, bratr Gottfrieda z Anjou – volá: „Já obviňuji Ganelona, že nazývám ho zrádcem a věrolomníkem, já odsuzuji ho k smrti. Jestli najde se přítel nebo příbuzný jeho, který s tím nesouhlasí, tu meč můj hotov jest odpovědět jemu!“

A tu hned Pinobel, přítel Ganelonův, smělý, obratný a silný, přijímá výzvu. Císař velí přistoupit k zápasu. Oba protivníci, vyzpovídavše se a přijavše odpuštění hříchů, vyslyševše mši svatou, berou v ruce meče a vstupují v boj na louce u brány cášské. Sám Bůh zná výsledek souboje.

Pinobel poražen a před soudem božím sklánějí se velmožové. Všichni mluví císaři: „Ganelon musí umříti!“ Ganelon umírá smrtí zrádců. Jest rozčtvrcen.

Potom císař svolává biskupy. Praví: „V mém domě nachází se vážená nevolnice. Mnohému z písem svatých se již naučila, a žádá věřiti v pravého Boha. Pokřtěte ji!“ Je to královna španělská a pokřtěna je jménem Juliany. Stala se upřímnou křesťankou.

Den hasne, noc pokrývá zemi. Anděl, známý Karlovi z dřívějších vidění, přichází k jeho hlavám a hovoří: „Karle, jdi k městu, obleženému pohany. Křesťané hlasitě volají tebe!“

„Jak těžká práce život můj!“ volá císař.

* * *

Tím končí se vypravování, napsané Turoldem. Báseň tato má zvláštní význam a vymyká se z řady do této doby známých plodů středověké poezie. Velikost koloritu, věrnost barev, síla dojmů, hloubka citů kladou báseň o Rolandovi do řady s nejpřednějšími výtvory epické poezie; není druhé soudobé básně, ve které by jednota děje byla provedena v takové míře, tak přísně podřazena jedné osnově a tak jasně a řádně rozvita.

Obsah všech středověkých básní je čistý výmysl. Mají-li i jednající osoby jména historická – příhody jejich jsou vymyšleny. Naproti tomu Píseň o Rolandovi zosnována je na skutečné události. Historie ovšem málo se v písni projevuje, historie ustupuje místo pověsti. Porážka pod Ronsevalem stala se skutečně. Eginhard praví: „Všichni Frankové, kteří se bitvy zúčastnili, zahynuli do jednoho.“ Na jiném místě dodává: „Toto neštěstí otrávilo v srdci Karlově všecka vítězství, kterých dobyl ve Španělích.“ Znamená to, že byla to skutečná porážka, jediná, kterou zažil Karel ve svém 46letém panování. Pochopitelno, že dojem její byl ohromný, nezahladitelný, zvláště potom, když divnou náhodou po půl věku v těchže průsmycích poraženo vojsko Ludvíka Pobožného, syna Karlova. Obrazotvornost západních národů brzo z těchto dvou katastrof učinila jednu a ponenáhlu po dvou stoletích tmy a prosté nevědomosti všecky okolnosti původního děje přešly k potomkům už pokažené a změněné. Císař Karel objevuje se takto ve Španělích o 12 let dříve – oblečený v císařský plášť. Karel sotva 35letý – představuje se nám šedovlasým patriarchou. Gaskoňští horalé, praví viníci porážky, zaměněni jsou za Saracény a místo vůdce jejich – Lupa, vévody saského, báseň uvádí dva jiné: krále Marsila a zrádce Ganelona.

„Láska a vojna“, jak známo, jsou nejhlavnější syžety každé středověké básně. Ale v Písni o Rolandovi není ani jedné scény lásky, ni jednoho slova něžnosti. Proč? Všechny druhé básně opěvují šťastnou mužnost, vítězství – tato opěvá porážku, smrt. Stará Múza nikdy nedovolovala si oslavovat porážku otčiny. Thermopyly neměly svého Homéra – Řím oplakával jen svých 300 Fabiů. Virginius nikdy nepomýšlel věnovati jim své verše. A zde! Vliv křesťanství: potřeba ukázat, že sláva vojínova bledne před slávou mučedníkovou.

Ediční poznámka

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých, velkých písmen, předložek s/se ve 2. pádě. č. j. a užití interpunkce (především při zápisu přímé řeči a v případě oproti dnešním zvyklostem častějších pomlček a středníků).

Redakce MKP

Antonín Jenne
Bohatýrské pověsti západních národů

Ilustrace na obálce alexblacksea/Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4627-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4628-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4629-2 (prc)