Hvězdná lavina

Románová vidina budoucna

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Hvězdná lavina tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Šolc a Šimáček v Praze v roce 1926.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Müldner: Hvězdná lavina), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 6. 6. 2025.

Obraz první[1]

Poslední pražský román

I

Plamen prchajícího zástupu prošlehl ulicí. Jeho úzkostlivé pohyby vzpínajících se rukou byly jazyky, které ošlehávaly ponuré stěny mlčících domů, zneklidňovaly a bořily, uvolňujíce zdivo svým zmatkem až do základů. Zsinalé tváře lidí byly pochodněmi, vrhajícími přízrakovou bledost do stísněného soumraku, a zdálo se, že v jeho stoupajících a klesajících vlnách ozývá se praskot kloubů. Za rohem ulice objevila se postava muže, který se zděšeně přitiskl do tmy průjezdu, když se zástup hnal mimo něj. Nesl v náručí balík zmačkaných bílých cárů, které prohlížel s laskajícím úsměvem šílence, když dav přešel a zmizel za rohem.

Drobný, sypký sníh snášel se do ulic a tížil střechy i římsy. V jeho závějích splývaly chodníky se silnicí v jedinou širokou cestu, jíž se snad již zítra mohla přihnati Smrt, a sněhem přetížené větve se lámaly, padajíce s chrastivým praskotem k zemi. V okamžiku, kdy lidé loupili z hrůzy, nepovšiml si muž rozbitých výkladů s drahokamy ani skladiště kožešin; odnášel si z šatny vyloupeného divadla oblek bílého pierota. Vyšel za chvíli z průjezdu, oblečen v bílý oděv se širokými modrými okraji, dal se do běhu prostředkem ulice s vysokým pérem na hlavě a zmizel v domě, polekán ryčnými údery, které přicházely ze sadu. To zkřehlí lidé káceli stromy, aby je odvlekli domů ke svým ohništím.

Ani jediné světlo neozařovalo ulice. Domovní zdi se vztyčovaly nad sněhem jako stěny žalářů. V některých oknech blikala světla za černými kříži okenních rámů. Nad celým městem snesla se kletba zkázy. Bylo již ustanoveno, že Prahu nutno do konce týdne vyklidit. Mrazivý Sever vztáhl své drsné chapadlo hluboko do střední Evropy, a všechno obyvatelstvo severních států prchalo k jihu. Pohraniční české hory byly zaledněny a vítr, který vanul ulicemi a bodal do tváří jako hroty tisícerých kopí ledovcového předvoje, mrazil opuštěností horských hřebenů, nad kterými se přehnal.

Podkrovní okno domu, ve kterém maska pierotova zmizela, nedávalo nijakého svědectví života; matné jeho světlo bylo ztlumeno výškou a vycházejíc z kamen ustupovalo tmě, která se valila světovými prostory. A přece i tu, za dveřmi zastavenými skříní, se tetelilo tělo, jehož nemohl zahřát ani oheň, u kterého sedělo. Vikýřové okno bylo obráceno plnou plochou k Petřínu, jehož polohu bylo možno odhadovat pouze tehdy, když z některého z jeho nesčetných světelných chrličů vyšlehl blesk reflektoru, ohmatávající matným terčem chomáče zvířených, hustých mraků.

I tento život byl asi ohrožen, jak se dalo soudit podle zbraně, ležící na stole. Měla jí použíti v okamžiku největšího nebezpečí žena, sedící na zemi u kamen. Dívala se strnule do ohně a přejížděla si úzkostnými dlaněmi prsa. Naslouchala každému zvuku z ulice, z chodby i ze sousedního bytu. Na ulici bylo teď již ticho, ale ze schodiště se ozývaly těžké rány. – Je to asi Helikarova železná palice, pomyslila si žena, rozpomínajíc se na jeho slova, která k ní pronášel dnešního rána z chodby svým jasným hlasem. Rozbije, vyláme osm deset schodů, aby se k nim nedostali vetřelci, znemožní jim přístup do čtvrtého patra, a budou zachráněni. Budou-li sami chtít vycházet, použijí lana, které již předtím kdesi vyslídil.

Dobrý Helikar! Mohl již dávno odejít jako nápředník pracovní skupiny inženýra Liputa, avšak zůstal, kvůli ní zůstal. Zásobil ji potravinami a přivlekl jí včera mohutnou lípu z Riegrových sadů, aby netrpěla zimou. Zachránil ji ze spárů šíleného malíře Hronka, když v důvěře přestoupila práh jeho bytu. Slyší ho teď opět, jak rýčem kope do podlahy. Snad stěhuje svůj beduínský stan do jiného koutu. Ano, a Helikar ji ubránil proti přesile zástupu, tlačícího se již do jejího pokoje, který jí postoupil, sám se spokojiv kuchyní.

Helikar neodjel, poněvadž ji miluje. Neřekl jí to nikdy, je nesmělý, a i kdyby nebyl, neřekl by jí také o její lásku. Je docela jiný muž než Sahula, který na Petříně hlídá třetí světlostřelný přístroj. Je zcela jiný než všichni muži, které dosud v životě potkala; je silný a skromný a celý jeho obří zjev uklidňuje a září přímostí. Šla by s ním a za něho, kdyby nebylo Sahuly, kterému se před půl rokem zaslíbila. Snad již za chvíli prošvihne vzduchem naplněným mračny dlouhý světelný proud stroje, řízeného jeho rukou. Bude hledat její okno a zastaví se u něho, hledaje v něm ji… Je to tak zvláštní, ale jí se zdá, jako by se to dívaly v tomto světle na ni jeho zřítelnice. I Sahula je dobrý a miluje ji, ano, ale Helikar v ní nevidí jenom ženu; miluje v ní člověka.

Až se zastaví proud petřínského reflektoru v jejím okně, vstane ze země od krbu a půjde k němu, aby ji uviděl. Postaví se u okna, aby nabídla jeho očím celou svoji postavu. Bude jí zase, jako by cítila jeho paži kolem svého pasu a slyšela jeho laskající slova. A Sahula na okamžik zapomene na svoji opuštěnost a na svůj osud. Jeho oči, prodloužené trsem světelných paprsků, spočinou na její tváři velikým, oslňujícím terčem, ve kterém zavře víčka; bude cítiti dotek jeho pohledů i zavřenýma očima.

Což nemá práva na život a lásku? Čeká v Praze, až bude moci odejíti s ním, a Helikar čeká na ni také. Proč mu dosud neřekla pravdy? Odkládá to ze dne na den a snad ho vrhá i do záhuby. Nebýti jí, mohl býti již zachráněn. Ale Helikar pohrdá smrtí; stačí mu, slyší-li za dveřmi její hlas a cítí-li její blízkost. Řekne mu vše, řekne mu to zítra. Dnes nemá síly. Zítra…

Nový zástup hlučel ulicí, řítil se podél zdí domů, hledaje přístřeší, a to jí připomíná zoufalou její situaci. Uprchla by nejraději sama a dala se na cestu s neznámými. Snad by tak zachránila oba. Dovede si představit, co by se pak stalo; jak by ji Helikar marně volal za dveřmi a jak by konečně v obavách o její život vypáčil dveře, aby se přesvědčil, co se stalo. Vešel by do prázdného pokoje a vyřítil by se do ulice, aby ji hledal snad právě v téže chvíli, kdy Sahula, nahlížeje reflektorem do jejího prázdného bytu, trýzněn nejistotou a snad i žárlivostí, seběhl by po schodech rozhledny a jal se ji hledat…

Co vědí o ní oba tito muži? Ona ví o nich více; řekli jí to sami ve své mužné přímosti a dětské důvěřivosti, ale ona jim pravdu o sobě říci nesměla. A, bože, šílenec v sousedním bytě nalevo počíná opět kopati do podlahy a zatloukat nové kolíky pro svůj stan. V bytě napravo je ticho. Slyší Helikara na schodech, jak vysekává schody. Dělá to jenom pro ni, aby ji zachránil… Opřela obě své tváře do dlaní a svěsila hlavu. Do očí jí vstupovaly velké slzy. Obrácena tělem k dohasínajícímu ohni cítila, jako by se byla nějaká dlaň opřela mocně do okna. Byl to vítr? Nechce se jí ani otevřít oči, a přece se nemůže ubránit dojmu, že je jí někdo nablízku. Od jednoho póru k druhému cítí jako lidský dech; v ložiscích hmatových tělísek počíná její tělo odpovídati na hlas, který ji volá zdálky. Pod temenem hlavy cítí pohled jako ruku, která se mírným tlakem pokouší ji přimět, aby se otočila.

Otevřela oči a vzpřímila se. Celý pokoj tonul v magneziově bílém světle. Neví, jak dlouho proseděla u kamen, a Sahula ji snad volal svým světlem dlouho a marně. Vstala a blížila se k oknu. Světlo zhaslo a znovu se vrhlo vší silou do okna. Napočítala pět, a světlo opět zhaslo… kdo jí nyní poradí? Co jí chce říci? Neví, kolikrát již předtím světlo zhaslo a vzplanulo. Smluvená mluva světlem jí nepomůže, poněvadž propásla první signál. Světlo zhasíná již podruhé, co stojí u okna, a nerozsvěcuje se. Nepředcházelo-li předtím jiné znamení, značí dvojí přerušení světla další čekání, ale trojí by bylo výzvou k útěku.

Procházela se nerozhodně po pokoji. Co nyní učiní? Má jít k Helikarovi, vzít ho za ruku a vyplakat se u něho? Přistoupila ke dveřím a její ruka ještě váhala. Otočila se ještě jako v předtuše po okně a zahlédla, jak světelný terč reflektoru opisuje kruhy ve vzduchu, prodíraje se hustými parami. Světlo krouží kolem jejího okna jako středu. Vyběhne-li příliš vysoko po obloze, sjíždí jako zasaženo bleskem k střeše sousedního domu, vyhýbajíc se jejímu oknu… Co se to děje? Je to znamení, že ji Sahula uviděl, a snaží se ji uklidnit pohyby stroje, který se nesmí dotknout okna, aby jí nezmátl? Jistě i on trpí, jsa nucen odříkat se i letmého spatření její postavy, a se smutkem v srdci pátrá po obzoru i po letadlech, ukrytých v mracích…

II

Nechť je venku sníh a mráz. Ledovec nechť postupuje od točen k rovníku a nechť se rozestupují pevniny na pobřeží oceánu! Umělcovo srdce dovede si vykouzlit na plátně i na zdech podkrovního bytu pohádku léta. Malíř Hronek trpěl kdysi také, ale dnes již netrpí.[2] Na příčné stěně úzkého pokoje je vždy dosti místa pro vázu, ověnčenou skupinou datlových palem. Unaví-li ho pierotovo pštrosí péro, může si posadit na hlavu šejkovskou čelenku nebo obtočit ji turbanem zhotoveným z prostěradla.

Veliké zlatěrudé slunce svítí ze stropu a zahřívá, i když dohasl v kamnech oheň; ostatně i na Sahaře bývají mrazivé noci! A není to jen jeho sen. Toto slunce je opravdové slunce, když to, které dosud zářilo na obloze, je dnes stále zakryto mračny, a objeví-li se přece, jest jen chorobnou napodobeninou dřívějšího. Není květů a nezelenají se listím obalené stromy v sadech a na pražských stráních? Nuže, zde na stěně jsou věčně zelené bujné palmy, jejichž kmeny i vějířovité listy praskají nadbytkem mízy. Není také sněhu, neboť od dveří vede ke stanu vyšlapaná pěšina v písku. Ze stropu září sytá modř oblohy a usvědčuje tak řečenou skutečnost ze lži…

Nejvzácnější kožešiny zdobí stanovou plachtu a pod ní přichystáno rozkošné lůžko pro krásnou Lajlu. Přijde neočekávaně a on ji uvede do svého stanu. Její oči se rozzáří pýchou nad bohatstvím, které jí nabídne, a zvlhnou kouzlem opojivé, tropické noci. Karavana velbloudů, která se vzdaluje na druhé straně pokoje napříč stěnou, odchází s radostným poselstvím do vzdáleného města, jehož přelud prokmitává vysoko ve vzduchových vrstvách nad vrcholky skalnaté pouště. Hle, několik velbloudů již zmizelo v úzké proluce skalních stěn. Potáhnou celou noc, aby na úsvitě vstoupili do bran města, jehož zdi budou sluncem rozžhaveny do běla.

Jak se podobá žhoucí bělost jeho sloupů a oken barvě zasněžených plání kdesi na Severu! Ale tato bílá barva neusmrcuje: posiluje, živí a bičuje krev do varu. Nazítří se karavana vrátí, aby přinesla z města dary nevěst. To přistoupí k zakrytému obrazu, stojícímu u zdi, strhne z něho roušku a řekne s úsměvem žasnoucí Lajle:

„Hle, co dovede láska! Jen jednou jsem tebe, Lajlo, objal smrtelným svým pohledem, a mé ruce tě učinily nesmrtelnou. Dny a noci seděl jsem nad plátnem, hlídán biřici v žaláři, jehož silné zdi mi bránily, abych tě uviděl… Vykouzlil jsem si tě ze vzduchu pro útěchu celého světa. Neviditelnými skulinami mezi kameny, jimiž projde snad jen plíseň jako ohlas vytrvalých dešťů, které omývají průčelí tvého paláce, pronikaly moje oči, postihujíce tajemné přechody mezi mramorovou bělostí a narůžovělou barvou indického spinelu. Potřeboval jsem barvy jablek, vína a hyacintu. Zatímco jiní loupili perly, zlato a prsteny, slídil jsem v hořícím a drancovaném městě po tubách s barvami. Našel jsem je, neboť jsem nehledal potravy ani nápoje. Žíznil a hladověl jsem po tobě, má Lajlo. A našel jsem barvy, kterými jsem tě stvořil. Jsi ženou, a žena je barevný přelud. Lajlo… Otvírám dveře, neboť brzy se rozbřeskne den, kdy tě uvedu pod svůj stan!“

Vyrážel jednotlivá slova a jiná šeptal jako blouznivý světec své modlitby. Odsunul závoru a vyšel na chodbu, blíže se ke dveřím pokoje, u jehož okna stála zoufalá žena. Zaklepal na dveře.

„Lajlo!“ Avšak uvnitř bylo ticho a nikdo mu neodpovídal. Zaklepal silněji a volal ji poznovu. Těžké údery kladiva tloukly na jeho vědomí. Ve způsobu úlomků kamenných schodů hlásil se dotěrný vnějšek o jeho pozornost. Nachýlil hlavu přes zábradlí a spatřil muže, bušícího drtičem do schodů.

„Kopají ti hrob, Lajlo! Otvírají jícen podsvětí, aby mi tě uloupili. Slyšíš?“ Jeho pěst bubnovala do dveří, ale ani teď se nikdo neozval. Má se vrhnout na hrobníka? Neslyšel jeho klepání, ale Lajla ví, že je to on, ben Al-Kâlib, který přišel pro ni, aby ji vysvobodil a odvedl ji pod svůj stan. Usmál se lstivě; zná i tajnou chodbu, kudy s ní unikne, nikým nepozorován. Zahrozil pěstí do chodby a musil si ucpati ústa plnou dlaní, aby nevybuchl v smích, který křivil jeho tvář. Vrátil se po špičkách do svého pokoje, a naslouchaje úderům z chodby, uzavřel dveře na závoru i na klíč.

A teď do práce! Je noc a nikdo jich neuvidí. Ale ovšem, bude třeba šátků, koberců a kožišin, aby se nenachladila, až ji povede tmavou chodbou do své oázy. Chopil se rýče a počal prolamovati zeď. Neušlo mu, že ve vedlejším pokoji, kde bydlila Lajla, ozvaly se úzkostlivé zvuky zmatku. Nikdo mu nezabrání, aby ji odvedl právě teď, ještě dříve, než pokrytecký hrobník dokončí na schodech svou práci. Rány dopadaly na zeď a vybuchl v smích spatřiv, že podťal současně mohutný kmen palmy, namalované na stěně. Uskočil z obavy, aby se strom na něho neskácel, ale vrátil se opět k dílu vida, že se vějířové listy důvěřivě ohýbají v mírném závanu. Zaryl znovu rýčem do zdi; omítka sypala se k zemi, a nyní zaslechl, jak vedle kdosi pohybuje těžkým předmětem.

Byla to Lajla? Skřípalo to a dunělo, a pak najednou vyrazily se vedle dveře a s úzkostným výkřikem vyběhla žena na chodbu. Poznal ji podle jejího hlasu, byla to přece jeho Lajla. Jest možno, že utíká před ním? Ještě několik ran, a již cítil, jak jeho rýč pronikl zdivem a je již v sousedním bytě. Ale někdo buší na jeho dveře, cloumá klikou a usiluje o to, je vyrazit. Byl to jistě velmi silný muž, mohl-li již při prvním náporu vyviklati spáry veřejí.

Hronek přiskočil a postavil těžký stůl ke dveřím, klada na jeho desku bedny a zavazadla. Vrátil se k otvoru ve zdi, zvětšuje průlom nohama i rýčem. Vytrhoval cihlu za cihlou, až již mohl otvorem protlačiti do Lajlina vězení svou hlavu. Díval se rozpačitě po pokoji a na jeho tváři zračilo se veliké zklamání. Otvor však ještě nestačil, aby jím mohl protáhnouti celé tělo. To nebyla palácová ložnice kalifovy dcery a nebylo to také vězení. Viděl obyčejný pokoj s nenatřeným stolkem, umyvadlem a skříní, policí na knihy a s kamny vedle dveří, otevřených do chodby. Vytrhl ještě několik cihel, neohlížeje se na krev, která mu crčela z několika ran sedřené kůže od prstů až po lokty, a tlačil do dívčina pokoje hlavu s turbanem meckého poutníka a tělo oblečené v masku pierota.

Vyběhnuvši na schody, kde ho slyšela pracovat, přivolala poděšená žena Helikara. Maje rukáv pokryt koženým obalem vstoupil Helikar poprvé do jejího pokoje od té doby, kdy jí ho byl přenechal. Třímal v ruce mohutné kladivo, zaprášené prachem žulových schodů. Neváhal. Vida Hronka, s jakým nezodpovědným výrazem ve tváři prostrčil otvorem ve zdi obličej, zamával palicí, míře na hlavu šílencovu. Byla by vykřikla, kdyby se nebyla bála, že obrátí k nim své oči, pohlížející k oknu; sledoval se zálibou příval světla, který z protějšího návrší zaplavil znovu celý pokoj.

Žena mhouřila oči, neboť světlo ji oslepovalo. Stiskla v poslední chvíli Helikarovu paži, která již hrozila malířově lebce rozdrcením jedinou ranou, a vztyčená jeho paže poklesla.

„Pomstil by se vám i mně, zabil by vás třeba již zítra…,“ šeptala, třesouc se rozčilením. Helikar stál u zdi před ní v záplavě bílého světla. Výjev trval jedinou vteřinu, a přece si uvědomila jako bleskem, že se jí chvíle, kterou právě prožívá, zdá naprosto neskutečnou. Bylo to jako přízrak světla, které ji hledalo, anebo jako sen ve stavu bdělosti.

Helikar pustil palici na zem a Hronek se obrátil. Spatřiv jeho postavu zasyčel posměšně a stáhl se průlomem zpátky jako had.

„Ještě nepřišla, ale počkám. Však ona se vrátí…,“ mluvil sám k sobě, když přítomní pozbyli pro něho náhlým myšlenkovým přesunem zájmu. „Lajlo, přijdu a uvedu tě do svého království a viď, že mne budeš milovat?“ Poslední slova drkotala mu již na rtech, jak jím prochvěl chlad jeho nevytopeného pokoje.

Vyšla na chodbu, táhnouc za sebou muže, který ji znovu ochránil. „A co teď,“ ptala se, připoutávajíc se násilím k výjevu, který se právě odehrál. Ve zdi zel otvor, který jí znemožňoval dále pobývati v pokoji. Avšak její myšlenky se nevzdalovaly tajemné mluvě světla. Neví opět, pokolikáté se vrhlo do jejího příbytku a zhaslo; snad promeškala Sahulovo znamení v okamžiku, když vyběhla do chodby. A… co si pomyslí vrhač světla, který uviděl v jejím pokoji muže se smrtící palicí v ruce?

Světlo zhaslo rázem a vytratilo se ze vzdušných mračných dálek, jako by je jeho strážce byl opustil. Což pakli z obavy o její život opustí Petřín a vydá se na nebezpečnou cestu Prahou, aby jí byl nablízku?

„Co teď?“ opakoval Helikar její otázku místo odpovědi. „To je velmi prosté,“ pravil a upřel na ni modré své oči. „Zaměníme si pokoje, a je to odbyto.“ Chopil se jejího lůžka a táhl je do chodby. Přihlížela mlčky k jeho pohybům, které tak rychle uváděly jeho myšlenky ve skutek. Viděla, jak se pod těsným rukávem jeho dělnické blůzy smršťují jeho svaly v hrboly a uzly a jak opět se hladce a klouzavě ztrácejí ve výraznou, mužnou linii jeho paže. Tento člověk mluví a myslí svaly – napadlo ji, když přihlížela k jeho práci. Ve svalových zauzlinách jsou duševní jádra jeho bytosti; nemůže tomu ani býti jinak, když ráz naráz po sotva dopověděném úmyslu následuje rychlý čin, který nepřipouští pochybností ani námitek. Helikar jistě nezná vnitřních bojů a kolísavého váhání.

Vtáhl lože do svého pokoje a vytahoval z něho pohovku s několika pokrývkami ke dveřím. Žena mu zastoupila cestu. Její obličej na okamžik zbledl, ale ihned nato zčervenal. Pozdvihla ruku a stojíc ve dveřích vyrazila ze sebe s rozhodností krátké dvě věty, jako by se bála, že v příštím okamžiku nebude již míti dosti síly:

„Život jako život, Helikare. Nedovolím to!“

Vzpřímil se, pohlížeje na ni s údivem. Nechápal jí. Byl již opět svými myšlenkami u jiných věcí, které vyžadovaly chladné rozvahy. Bála se, že se jí vysměje, avšak Helikar byl pravý muž, který se nesměje nikdy, mohl-li by jeho smích uvésti duši ženinu ve zmatek. Díval se na ni s dětskou prostotou.

„Znáte snad jiné východisko, slečno?“ řekl chladně.

„Vím, komu důvěřuji, pane… Helikare. Pracujete těžce celý den a spíte jistě v noci tvrdě. Nedovolím, aby vás zabil ve spánku, a on by tak jistě učinil.“ Ohlédla se plaše do chodby a pokračovala. „Zůstanu u vás, a vy tu zůstanete též – anebo se vrátím do svého pokoje sama. Netřeba, abyste se o mne bál. Mám také sílu,“ dodala s důrazem.

„A – což kdyby… náhodou… vás někdo viděl… Myslíte, že by nám uvěřil?“ Jeho prsa oddychovala těžce, ale žena nepozbývala klidného výrazu.

„Tato noc se mi dobře hodí, pane… Helikare! Chtěla jsem už…, ano, chtěla jsem už dávno s vámi mluvit. Čekala jsem na vás, a vy jste se mi vždy uhnul. Začnu tedy sama, tady a dnes! Zavřete, prosím, dveře…“

Helikar neodporoval. „Dovolíte-li, přenesu vám sem ještě vaše věci.“ Vrátil se, nesa malé zavazadlo, šatstvo, pokrývky a trochu kuchyňského nářadí. Zavřel opatrně dveře, posadil se na lůžko proti ní a povzbudil ji. „Nuže, jsem hotov a čekám… Pak přemístím nábytek a pověsím před vaší postelí závěs.“

„Děkuji. Vážila jsem si vás od prvního okamžiku a vím, že i vy ctíte teď mne ve svém příbytku jako hosta. Mám k vám tak velikou důvěru, milý Helikare…, takovou důvěru, že můžete být na to hrd. Ani ve dnech zkázy a konce světa neztratily se všechny hodnoty. Vy jste člověk a já jsem člověk. Styděla bych se, kdybych vás chtěla poučovat. Zneužila bych své výhody a snížila váš význam. Řekla jsem, že jsme – lidmi. Ale až do tohoto okamžiku byl jste pro mne mužem a budete jím zase, až z vašeho bytu odejdu. Zítra…“

„Je mi rozkoší naslouchat vašemu hlasu…, neberu-li zřetele k zvláštnímu způsobu, jak se vyjadřujete… Ale, mohu vás prosit… jenom tentokráte o stručnost? Napínáte mne. Vím, že uslyším něco, co mne rozruší, a já nechci vás tak vidět před sebou…“

„Budiž! Jsem však unavena. Upravil byste dříve záclonu? Ráda bych si již odpočinula.“ Povstal a zatáhl její lože k oknu. Zatloukl do stropu skoby a spojiv je provazem přehodil přes něj nejdelší svou pokrývku, která splývala až k zemi. Nalil do sklenice vody a postavil ji na stůl, který přitáhl k hlavám jejího lože.

„Máte světlo ve svém pokoji?“

„Mám. Zapomněla jsem na ně. Přinesu je.“

Zadržel ji, vyšel a vrátil se se světlem i s policí na knihy. Slyšela, jak z opatrnosti uhasil i oheň v kamnech a jak vleče polena dříví.

III

„Všiml jste si světla, které často i ve dne ozařuje naše… moje okno?“

Postřehl rázem v jejím hlase, že se na tuto otázku připravovala delší dobu. Pronesla ji s důrazem a beze všeho úvodu. Usedl na lože a poslouchal.

„Ano. Pokud jsem ve svém pokoji, neujde mi ani jednou spěch a vytrvalost, s jakou se vrhá právě na náš dům…“

„Máte pravdu. Spěch a vytrvalost…,“ opakovala po něm zamyšleně. „Nuže, to světlo se vrhá na náš dům proto, že… Ne, řeknu to jinak. Kdybych tu nebyla, nemohl byste pozorovat ani jeho spěch, ani vytrvalost… Rozumíte mi?“

„Rozumím, totiž… To je petřínský světlostřelný slidič, a nemýlím-li se, je to stroj číslo tři…“

„Zcela správně. Víte také, kde je umístěn… Na rozhledně…“

„Vím také, že k obsluze strojů byli vybráni nejlepší z těch, kdož se hlásili dobrovolně.“

Žena otevřela na něho překvapeně oči.

„Co… co to pravíte?“

„Ti, kdož se přihlásili, věděli, co je čeká. Obětují se lidstvu. Půjdou z Prahy poslední, a kdož ví, zda – odejdou vůbec…“

Žena slabě zaúpěla.

„Všichni?“

„Všichni do jednoho a bez rozdílu!“

„A vědí to?“

„Vědí, jako každý, kdo pracuje s doktorem Modranem[3]… Mají připraveny všechny stroje, aby udržovali světlo i v nejzapadlejších ulicích. Světlo je také podmínkou a předpokladem kázně, je nezbytnou složkou světového řádu, právě tak jako svědomí. Ostatně, kdo ví, zda to není v podstatě jedno a totéž… V posledních dnech budou pracovat na Petříně bez přestání a nebude tmy ani noci. Obyvatelstvo opustí Prahu za světla, jakého nemělo dosud nikdy, ani za dob největší sluneční slávy.“

Mluvil a nevšiml si, že žena poodhrnula závěs nad svým ložem a dívá se na něho sedíc vztyčena na pelesti. Vařil čaj a přikládal do krbu polena.

„Jsou to tedy bezejmenní hrdinové lidstva.“

„Nejsou bezejmenní, slečno. Známe jejich jména. Jsou to nejlepší z nejlepších… Pozítří odletí vzducholoď s inženýrem Liputem. Nyní víte snad všechno. Zamluvil jsem vám místo, opustíte Prahu s námi. Všechny oddíly již odletěly, bude to poslední…“

„Nepojedu, zůstanu,“ řekla krátce a rozhodně. Slyšel, že zápasí. Oddychovala zprudka a její hlas byl rozechvělý. Snažil se ji přemlouvat odstoupiv od kamen a mluvil přímo k jejímu loži. „Je-li tomu tak, jak jste vyprávěl,“ přerušovala jeho domluvy, „musím zůstat. To je to, co jsem vám chtěla říci právě dnes.“

„Teď lituji, že… mluvím s vámi ve svém pokoji. Musím míti zřetel, a já bych nejraději strhl záclonu a mluvil s vámi od očí k očím. Nevidím vás, unikáte mi. Můžete se mi snáze bránit, a jde přece o váš život…“

„Vidíte? Helikare!“ vykřikla.

Do pokoje vnikl silný proud světla. Bylo to, jako by byl kdesi nablízku zapálil blesk a zůstal viseti v mračnech všemi svými potrhanými a oslňujícími nervy světelného tajemství. Stál nyní těsně za oknem. Žena se chvěla po celém těle. Neviděla dosud nikdy tak silného světla. Vzápětí nato vnikl do pokoje jiný proud ze strany, který se zkřížil s prvním. Mračna se svíjela v jeho záplavě, jako by hořela. A opět zprava vpadl do pokoje jiný dlouhý paprsek; byl užší, ale mohutnější soustředěním světelné energie ohniska, z něhož vycházel. Probodával oba proudy jako rozžhavená čepel.

Ani Helikar se neubránil údivu. Byl to soustředěný útok světel. Zdálo se jí, že pronikají záclonou a jejími přikrývkami, že je přistižena a obnažena. Stáhla kvapně houně přes prsa až po krk. Ale to nebyla bázeň. Cítila v duši nekonečnou lítost. Světlo jí dosvědčovalo, že ruka, řídící pohyby těchto strojů, patří člověku, který nyní trpí, a pro ni trpí. Ale co jí nyní zbývá? Kdyby přistoupila k oknu, uviděl by ji v pokoji jiného a trpěl by nejistotou tím více. Co se asi vše odehrálo v jeho mozku a srdci, než kombinací myšlenek i tykadly svých světel odkryl její nový úkryt! Neuvidí-li jí, bude míti přece jen naději, že snad spí. Avšak ne, ne, vždyť jistě uviděl v jejím pokoji muže s pozdviženou palicí v ruce, hotové k ráně, a jak asi trpí úzkostí, nedoveda si vysvětlit výjev ze skutečných příčin, které ho vyvolaly a kterých nezná.

„Pomozte, trpím,“ zabědovala žena.

Přiskočil k jejímu loži s rukou na závěse a váhal. Ale ruka neposlouchala jeho vůle. Závěs sjel po provaze. Viděl její tvář, ukrytou do dlaní.

„To je – Sahula,“ ukázala rukou na světlo, pohlédla mu bolestně do tváře a sklonila hlavu. Prsa jí těžce pracovala.

„Sahula? Znám ho,“ mluvil, spouštěje udiveně ruku ze závěsu. „A vy?“

„Řeknu vám všechno… Nenosila jsem nikdy dříve tak nehezkých šatů. Ale co je dnes sláva rodu, šlechtictví krve, bohatství a štěstí? Zachránil mne, když jsem vyvázla životem – jediná z celé rodiny. Ujal se mne. Byla jsem mu vděčna – a Sahula počítá s mou vděčností… Přisedněte si sem, ke mně, Helikare… Nebude mne to tak bolet…“

Usedl k nohám jejího lože a svěsil hlavu. Jeho ruka svezla se bezvládně po koleně a visela mrtvě k zemi. Všechny jeho myšlenky byly uvedeny ve zmatek. Chtěl ji potěšit, ale cítil, že by sám potřeboval útěchy. Rty mu cukaly, když opět pozdvihl k ní oči. Hleděla na něho tak čistě a s takovou něžnou lítostí ve zraku, že se rázem vzmužil. Podal jí ruku, kterou stiskla ve své drobné dlani a chtěla ji přitáhnout ke svým rtům. Vzepřel se jí, naklonil se k ruce a políbil ji dlouze, pokládaje ji opět na pokrývku.

„Není již třeba… abyste pokračovala… Vím již všechno. Nechci, aby vám to působilo bolest.“ Slova mu těžce splývala ze rtů, jakkoliv se snažil mluvit lehce a bezstarostně. Odmlčel se. Žena mlčela též, nespouštějíc očí z jeho tváře.

Potlačovala pláč a zachvěla se vždy znova, kdykoliv se pohnuly světelné proudy. Cítila je za závěsem, jak se soustřeďují na její obličej.

„Dopravil mne až sem a řekl, že tu budu v bezpečí. Slyšela jsem tehdy poprvé vaše jméno, Helikare, a od něho jsem je slyšela. Neměl ani kdy, aby se se mnou rozloučil. Smluvili jsme si pouze světelná znamení, a neviděla jsem ho od té doby vůbec, ač mi často posílal zprávy a přesvědčoval se, nepostrádám-li něčeho. Každý večer pozdravoval mne světlem svého stroje, které usínalo teprve až k ránu u mého lůžka, když jsem se probouzela… A zatím jsem poznala vás, Helikare! Byl jste ke mně tak hodný a dobrý. Pečoval jste o mne a každý váš čin naplňoval mne pýchou. Nežádal… a snad jste ani nečekal odměny… Nechápal jste, proč nechci s vámi na jih, ačkoliv každým letadlem zmenšovala se naděje na záchranu. Teď to tedy víte… Cítím k vám tolik, že nemohu lhát sobě ani vám. Zasloužil jste si mé upřímnosti. Slibte mi, že pozítří odjedete – beze mne!“

Doba, ve které Helikar žil, postrádala všech milostných možností. Bylo zázrakem, že si muž takové síly udržel i ve zdrsnělých formách životních čistou krásu lidského srdce. Neznal žen a neměl zkušenosti v získávání jejich přízně. Ať žena, či muž – dnes každý byl jenom trpícím člověkem. Nevyznal dosud ještě žádné ženě lásky a nevěděl, byl-li by toho vůbec schopen, a dnes došlo i na něho za tak těžkých dob. Hleděl na ni, ukrývající se do pokrývek před světlem, jehož paprsky se do pokoje vbodávaly jako nože. Povstal namáhavě a prošel se několikrát pokojem. Sledovala se zatajeným dechem každý jeho krok.

U dveří se obrátil a vracel se opět k oknu, od okna ke dveřím. Zastavil se již u záclony, chtěje jí něco říci, ale byl zoufalý nad svou nemotorností. Měl před sebou vlnovou měkkost ženské duše, a byl tak hranatý a těžkopádný. Cítil, že čeká na jeho slova, a byl neschopen je vyslovit. Měl by přistoupit nyní k ní a říci jí, že ji miluje a že bez ní nemá život pro něho ceny; chtěl by usednout na její lože, zabořit hlavu do jejích houní a ulevit svému srdci, překypujícímu bolestí. Ví to, a přece tu chodí po pokoji a uvádí ji i sebe do rozpaků. Každá vteřina rozmnožuje jeho zmatek, a přece nemůže se odhodlat k činu. Rozhodný v jednání a váhavý ve slovech procházel pokojem, který mu nyní připadal bludištěm slov. Slyšel její hluboký vzdech a zastavil se.

„Hleďte! Neznám ani vašeho jména… a nemohu vám odpovědět. Pojedu, nepojedu. Co na tom? Sahula trpí a vy trpíte. Těšil jsem se, že vám dnes řeknu něco zcela jiného, něco, o čem jsem se domníval, že vás potěší…“ Položil jí ruku na rámě a přemáhal pohnutí. „Nevěděl jsem ovšem, že jste zadána… Ale tak – opustíte zítra náš dům…“

„Vy mne vyháníte, Helikare?“

„Ne. Doprovodím vás… k němu, na Petřín. Dával jistě znamení, abyste byla připravena k odchodu… Dovedu vás tam zítra ráno, a nyní si musíte odpočinout.“

Držela jeho ruku a hladila ji dlaní. Přitiskla na ni nesměle a měkce svou tvář a ucítil na ní slzy. Kolena se mu podlamovala, ve spáncích mu bušilo a byl nucen zatajit svoji velikou bolest. Odtáhl ruku a zapotácel se, chtěje shrnouti závěs.

„Helikare!“ vykřikla jen žena zoufale.

Otočil se a pokusil se o úsměv. Bylo mu, jako by se byl právě v tomto okamžiku rozloučil s něčím nesmírně drahým, jehož ztráty neoželí po celý svůj život. Její výkřik zněl mu jako poslední sbohem. „Zítra, slečno, až zítra. Dobrou noc…“ Zdálo se mu, že slyší tlumené její vzlykání, a světla, vrhající se mlhami do pokoje, zhasla…

IV

„Zrada! Zrada!“ hučelo to v Sahulově mozku, když seběhl po schodech rozhledny a připjav si lyže ujížděl svahem malostranských ulic k mostu. Nevěděl, křičí-li to v něm svědomí, nebo úzkost o milovanou ženu. Srazí každého, kdo se mu postaví do cesty. Musí co nejrychleji dorazit do Nerudovy ulice na Vinohrady, aby se přesvědčil na vlastní oči, co se s ní stalo. Sníh vrzal mu pod lyžemi a ukazoval mu cestu setmělým městem. Nemohl pochytiti jedinou z myšlenek, které mu vířily v hlavě. Muž s palicí v ruce, v postoji úkladného vraha, prázdný pokoj a tma, kde dříve hořelo světlo po celou noc, a pak světlo v jiném okně a lože se záclonou jako katafalk… Bylo toho příliš pro jeho milující srdce.

Ulice, kterými ujížděl, byly téměř liduprázdné. Ojedinělý chodec přikrčil se v úzkosti k domu, vida ho, kterak pospíchá. Jeho krok již sám nevěstil nic dobrého. Tma zahalovala průčelí a tu i tam leželi na cestě zabití. Malá Strana ležela mimo směr, kterým prchali běženci. Teprve když doběhl k mostu, srazil se s tmavými zástupy, táhnoucími Prahou k jihu. Karlův most nestačil šířce lidského proudu. Slyšel zlověstné tření ledových ker a šplíchavé zvuky tekoucí vody, která dosahovala již téměř mostního pažení. Prodíral se zástupem, raze si cestu lyžemi. Zaslechl i hrozby z úst člověka, do kterého vrazil, vyhýbaje se jinému.

Jen aby vystačil s časem! Hlídač Jíra obětoval svůj tříhodinový spánek, aby ho zastal, a zde ztrácí zbytečně tolik času! Uvažoval, kudy by se mu šlo nejlépe, ale tušil, že ve vnitřní Praze bude jeho pochod ještě těžší a pomalejší. Kolem něho to dunělo a hučelo, jek vody splýval s výbuchy a nárazy, kterými drnčel a hřmotil poděšený lidský život. Světla petřínských chrličů projížděla ulicemi, ozařujíce bleskovými smyky střechu, šikmé průčelí nebo roh příčné cesty. Lidé, ženoucí se proti němu, dobývající se do uzavřených domů a vybíhající z vypáčených průjezdů, clonili si oči, oslepeni světly, která se jim vrhala v ústrety, jako by je chtěla zadržet. Připadalo mu, že stroje s ním cítí a že mu přicházejí nyní na pomoc.

Cítil, že se brodí ve vodě. Po každém kroku rozstřikovala se voda a lidé klopýtali o neviditelné překážky. Vratkost jejich chůze byla mu též nápomocna. Zbavil se často člověka jedinou ranou, která ho sklátila do vody, a jehož světlo i stísněný dav činily bezbranným. Staré Město bylo již tedy v nižších polohách zaplaveno. Na mnohých místech hořelo. Viděl ve tmě vyšlehávající plameny, a když na ně dopadlo světlo reflektoru, slábly a prozrazovaly požár plouživým dýmem. Neměl ani kdy, aby se otočil, a nebylo to také radno, neboť oslepující záře světel ztížila by mu další chůzi ve tmě. Všechny ulice byly zataraseny lidmi, v jejichž nitrech bouřil hněv a křičela úzkost. Byli stádem zvěře, narážející hlavami o překážky; vzpínali se a uskakovali a vrhali se slepě dopředu jako z hrůzy před pronásledujícími je lovci.

Lidé byli obtěžkáni zavazadly; nevěděl, tiskne-li tamta žena v náručí své dítě, nebo stočenou houni. Vráželi do sebe, šlapali po tělech těch, kteří se skáceli, a mnozí vlekli za sebou člunové saně. I v jejich hustém zástupu docházelo k bojům, jak se dalo soudit podle výstřelů, výkřiků a ran. To nebyl dech života, který ho ovál v jejich hromadě, ale chrčivý, těžký chrapot smrti, sípot úzkosti a pištění bezbranných. Vyhnul se Václavskému náměstí a hnal se sadem k nádraží; ale i tu byli lidé, kteří si také chtěli nadběhnouti. Klopýtal o zasněžené koleje a trosky vozů, drápal se po příkrém svahu vzhůru na vinohradské návrší a dal se Máchovou ulicí k Riegrovým sadům.

Hlavní proud uprchlíků obmezoval se přece jenom na hlavní a nejširší ulice. Oddechl si teprve, když domy pojednou prořídly a ve tmě probleskovaly ohně, rozdělané v sadech a ozařující pokácené stromy. Nevěděl, jak dlouho potřeboval k této cestě. Mohla trvati hodinu nebo celou noc. Ztratil smysl pro čas. Průčelí domů, zahalených tmou, ho mýlila. Nedovedl se upamatovati na jedinou známku, kterou by se prozradil hledaný dům. Vešel do několika průjezdů a vyběhl z nich znovu do ulice. A přece každý zbytečný krok olupuje ho o čas! Zradil svou službu a utrácí minuty a snad i hodiny, které se vysmívají jeho spěchu.

Vyběhl do čtvrtého patra, leza přes nahromaděné kusy nábytku, a teprve u půdy si uvědomil, že se zase zmýlil. Pobořenou střechou vál skučivý vítr a na tvář mu dopadal drobný sníh. Potlučen a otrhán vyřítil se opět do ulice. Ano, nyní je na místě. Jak se jen mohl tak mýlit! Srdce mu bušilo v prsou, cítil, jak mu nabíhají na čele tepny. Plížil se tiše po schodech a vystupoval již do čtvrtého patra, když ho přepadla nevýslovná úzkost. Zakopl o kusy cihel nebo kamení. Shýbl se, aby se přesvědčil, co to je. Nahmatal ve tmě plochý kámen a úlomky skřípaly mu pod nohama.

Bylo by to možno, aby nějaký zločinec vylámal schody, bráně mu v přístupu? Lezl z opatrnosti po čtyřech a pojednou ucítil, že tápe do prázdna. Jeho vpřed vychýlené tělo přeneslo v posledním okamžiku těžiště nazad, když by se již byl býval skácel do hlubiny. Hledal rukou před sebou, zda tu nezbyl ještě nějaký výstupek, a nahmatal zbytek schodu, který nebyl o mnoho širší jeho dlaně. Druhý schod byl přeražen v polovici. Doplazil se k němu, poklekl a tápal opět ve vzduchu. Nový, ještě užší výčnělek schodu ve zdi prozrazoval, že si člověk, který to učinil, vedl s rozvahou podle určitého plánu. Čtyři schody byly vylámány až ke zdi, ze tří zbyly tu půlky; patrně tedy nebyl ještě s prací hotov, když mu kdosi její dokončení překazil.

Sahula stál již na chodbě a hmatal rukou po zdi. První dveře vlevo byly zamčeny; minul i druhé dveře a stanul na prahu třetích. Byl by býval vykřikl hrůzou a touhou po pomstě. Byly otevřeny a v okně se zaleskl malý, vzdálený plamen ohně z kteréhosi koutu sadů. – Vstoupil tiše do pokoje a namáhal oči, aby postřehl každý předmět. Nebylo tu lůžka a v kamnech nehořel oheň. Ani stolu tu nebylo, ani lampy. U kamen stála skříň, odstrčená kvapně do cesty, kde překážela. Přiblížil se k oknu, opíraje se o zeď; byla prázdná; klopýtl o překocenou židli a zarazil se poděšeně. Nesmí se předčasně prozradit, má-li své poslání provésti s úspěchem. Nechť se děje cokoliv, vyčká tu v tichosti do rána. Bude bedlivě pozorovat a podle toho zařídí své jednání. Jeho snoubenka zmizela, ale není-li tu její lůžko, najde ji snáze, neboť se odstěhovalo s ní.

Je možno, že by bylo pravdou, co tušil, když hledaje ji vrhl trojí světelný proud do sousedních bytů? Ne, to není možno. Byla dokonalou a čestnou ženou, neznající přetvářky a neschopnou nevěry. Bude tu čekat třeba do rána. Ach, ano! Zapomíná však, že opustil své stroje a že zneužívá několikahodinového odpočinku svého druha. Ech, vynahradí mu to, nezůstal ještě nikdy nikomu nic dlužen. Vzal křeslo, přistavil je ke zdi, aby viděl do okna i ke dveřím, usedl a čekal…

Mohl říci také Jírovi, aby pustil světlo na tento dům, a mohl pak vykonati rázem, pro co přišel. Nenapadne ho to? Přál by si teď, aby sem vpadlo světlo, které by zburcovalo celý dům a vzbouřilo svědomí vraha, světlo, které by mu pomohlo nahlédnouti současně do srdcí několika lidí a v němž by odvedl z tohoto ponurého domu svou snoubenku. Vždyť již pozítří se vydají na cestu, a bude lépe míti ji po boku…

Zdálo se mu, že zaslechl z vedlejšího pokoje šramot, a zbystřil sluch. Bál se, aby se nepohnul a aby ho neprozradilo vrzavé křeslo, ale vedle bylo již opět ticho. Celý byt kromě skříně a křesla je vyklizen, a byl bláhový, domýšlel-li se tak děsivých důsledků. Žena, která odnesla i knihy, je jistě v bezpečí. Spí kdesi nablízku, snad za stěnou, o kterou se právě opírá. Muž s palicí – haha, zdaž to nebyl ochotný soused, který jí pomohl štípat dříví? Vždyť na podlaze jsou ještě třísky. Jistě se zítra sám vysměje svým obavám a myšlenkám. Odvede si ji s sebou a pozítří vydá se s ní na cestu. U stroje vystřídá ho Žalman, kterého určil pro poslední dny sám doktor Modran. A pak tam na Jihu pod usměvavým nebem, kde není třeba zhotovovati umělé slunce a denní světlo, tam v nové, šťastné vlasti oddá se své lásce…

Únava přemáhala jeho údy. Nespal již plné dvě noci, zaskočiv za onemocnělého Tomka. – Zde tedy žila žena, kterou miluje. Sem vrhal denně tolikrát dlouhé paprsky světla, aby ji uviděl. S dalekohledem na očích pozoroval, jak vstává od kamen a přistupuje k oknu, aby ji lépe viděl, kdykoliv světlo vpadlo do tohoto pokoje, kde teď sedí na jejím křesle. Mohla odejíti již dávno a čekala jenom na něho; jak mohl nechati se ovládnout takovými myšlenkami, které zneucťovaly ji i jeho?

Ze zdi spadl malý kus omítky; zašustil, odtrhávaje se od malby, a padal drolivě na podlahu. Usínal a otevřel znovu oči. Usmál se, neboť si představoval, jak by se byl polekal, kdyby neznal příčinu šelestivého zvuku padající omítky. Dnes večer poděsily ho opět třísky… Příčinou je však jenom chorobná vznětlivost a lekavost posledních let, kdy vydráždění lidé umírají houfně z nejnepatrnějších příčin vnitřních i vnějších. Však se již dočká rána.

Sahula usínal a neslyšel, jak dole v ulici hřmotí dlouhý zástup uprchlíků. V nepravidelných přestávkách zaplavovaly Prahu vzedmuté vlny lidského příboje, bičovaného vichrem hrůzy. Neslyšel a nevěděl, že když se vlna přehnala, zůstalo na ulici ve sněhu ležeti několik umírajících a raněných. Neviděl, že všechny osvětlovací stroje na Petříně byly uvedeny pojednou v činnost. Byla ještě tma, když projely vzduchem syčivé blesky, které se rvaly s parami, trhaly mračna, probodávaly mlhy a ozářivše věže a střechy smekly se klouzavým, prudkým pohybem do ulic.

V

Světla reflektorů slábla v šedém soumraku jitra, když se malíř Hronek probudil. Ležel na pokrývkách pod stanem a pozdvihl hlavu. Slyšel ve vedlejším pokoji hlasitý dech spícího. Jeho ústa se rozšklebila a v očích mu zaplál blesk pomsty. Vylezl po čtyřech ze stanu a naslouchal. Oddychování člověka ozývalo se těsně u něho a přicházelo k němu z otvoru ve zdi. Rozhlédl se kolem sebe, aby si oči navykly soumraku, a plížil se po kolenou k díře. Narazil o veliké kladivo a vzpomněl si, že je sem včera přitáhl ze sousedního pokoje. Povytáhl obočí, a výraz jeho obličeje prozrazoval, že si něco připomněl. Zadržel topůrko, které se již kácelo, protáhl hlavu otvorem a zděšeně couval, nespouštěje očí z člověka, který spal, sedě v křesle těsně u zdi.

Hronek dlouho neváhal. Vrátil se, vzal kladivo, vylezl z otvoru a zdvihl ruku. Železná palice dopadla na hlavu člověka, smáčkla ji a tělo, zvrátivší se i se židlí, zadunělo na podlaze. Z lebky ubitého vytryskla zkrvavělá, šedivá hmota. Šílenec sklonil se nad ním, aby mu pohleděl do tváře, ale tento člověk ji neměl. Chytil ho za obě nohy a táhl ho průlomem do pokoje. Zaslechl, že se vedle kdosi probudil a že otvírá spěšně dveře. Rval se s mrtvolou, jejíž široká záda se do otvoru ani nevešla. Měl naspěch, neboť bylo nutno zahladiti stopy vraždy. Ukáže mrtvého žalářníka jenom své Lajle…

Ostré hrany cihel drásaly šaty muže, jehož táhl otvorem. Všiml si, že rozepjaté jeho ruce se zapříčily o stěnu a překážejí jeho úsilí. Tělo bylo ještě teplé; přehodil ruce mrtvému přes prsa a cloumaje jím protlačil jej konečně do bytu, položil jej u dveří, přikryl pokrývkou a vynesl i zkrvácenou palici. Na chodbě se ozvaly opět kroky; byl to asi jiný hlídač, který jde vystřídat prvního. Kdyby tak jen tušili A což bylo přípustno, aby stráž usnula? Byla to jeho vlastní vina. On, on, šejk ben Al-Kâlib, bude hlídati svou princeznu jinak, však jim to ještě ukáže…

Kroky se opět vzdalovaly. Dveře se opět otevřely a zavřely a nyní hrozný ten člověk vleče po zemi jakési tělo… Není to – Lajla? Vplížil se do pokoje a ukrývaje se za zavřenou polovinu dveří vyhlížel do chodby. Nebyla to Lajla. Zlosyn vlekl po zemi kotouč svinutého lana. Jemu neuniknou! Chtělo by se mu opět vyprsknouti ve smích, ale bylo třeba se ovládnout. Však bude dosti času na smích později. Pozoroval muže napjatě a neušel mu ani jediný jeho pohyb. Viděl, jak rozmotal kolo silného provazu a uvázal jej několika uzly k železné mříži; táhl jej pak ke zdi, kde jej upevňoval asi poznovu. Pak se lano napjalo a muž zmizel kdesi v hloubce.

Slyšel, jak kdosi vrtá do zdi, jako by uvolňoval zaražený trám. Mohl by využíti této příznivé chvíle, kdy je muž bezbranný a úplně v jeho moci. Sahal právě za svůj pás, když se domem rozlehla těžká rána a brzo po ní druhá a třetí! Lano vrzalo a houpalo se, zatíženo člověkem, který opět šplhal vzhůru. Měl ještě kdy, aby uskočil od mříže a ukryl se u dveří. Postava silného a velikého člověka přehoupla se přes zábradlí, zmizela v bytě a vynášela dvě objemná zavazadla. Položil je na schody a vynášel opět jakýsi předmět, zabalený v houni, a za ním – lze tomu věřiti? Za ním kráčí po špičkách ta, na kterou čeká a kterou zítra přivítá vracející se karavana s dary nevěst… Chtějí mu ji tedy násilím unésti v noci, domnívajíce se, že ho oklamou. Ne, on nespí. Vidí a slyší všechno a překazí jim jejich úmysly.

Chtěl se již vyřítit do chodby a srazit překvapeného muže nečekanou ranou k zemi, ale zdržel se. Zatřásl rameny a třel si rukou bradu; neměl jiného prostředku, aby dal výraz svému utajovanému smíchu. Viděl, jak muž uchopil jeho nevěstu v pasu a jak s ní opatrně překročil zábradlí. Žena se mu zavěsila oběma rukama pevně kolem krku a muž stiskl dlaněmi provaz, který se opět napjal a zapraskal.

Malíř sebou škubl. Teď, teď může celý svět slyšet jeho smích. Obě hlavy zmizely v propadlišti a lano se rozhoupalo dvojí přítěží, narážejíc na hranu schodiště. Sáhl za pás, přiskočil k mříži a posupný, hrozný jeho smích poštval proti sobě skřehot a vytí netvorů, dřímající v tichu tmy, pekelném lůně ozvěny. Klekl k zemi, vyklonil obličej mezi mřížemi dolů do tmy a uviděl dvě tváře, pohlížející s hrůzou k němu do výšky. Byli od něho vzdáleni na dosah ruky. V jeho ruce zableskl se nůž, a pak bleskem sáhl po provaze. Ostrý nůž zaryl se do tvrdého pletence a zuřivě přesekával a řezal provaz. Cítil, kterak něčí ruka lapá po něm do vzduchu, ale nemůže ho dosáhnout. Provaz povoloval. Každý nový zářez vzbuzoval trhavé, praskavé zvuky. Ruka mužova se snažila zachytit se zábradlí, ale šílenec rozehnal se nožem i po ní.

Helikar pocítil ostrou bolest v kloubech pravé ruky a pustil se zábradlí. Ještě nebylo všechno ztraceno. Musí se dostati rychle dolů, dříve než se zákeřníkovi podaří přeseknouti lano. Chytil se provazu i pravicí, ačkoliv bolela, uvolnil stisk a spouštěl se po provaze do přízemí. Poděšená žena omdlévala mu na prsou a tiskla se křečovitě k jeho šíji. Cítil, kterak mu provaz dře kůži na dlaních, ale nedbal bolesti. Zadržoval rychlý pád koleny. Jeho rameno se třelo o ostrou hranu kamene, byli již tedy o patro níže.

Avšak šílenec nepovolil. Drže nůž v naříznutém místě, tlačil vší silou ostří do lana a piloval jím v zářezu sem a tam, až konečně provaz praskl, a vzápětí uslyšel v hloubce dunivý úder; to již asi těla obou dopadla do přízemní chodby. Z jeho hrdla vydral se nový zvířecí chechtot. Naklonil se nad zábradlím a slyšel ston umírajícího. U jeho nohou ležela zavazadla a houně, připravené na cestu. Vzal jedno po druhém do ruky a mrštil jím do hlubiny.

Venku se již rozednívalo, když se Hronek vrátil do pokoje. Zastrčil nůž do pasu a díval se tupě na skvrny uschlé krve na svých rukou. Rozhlížel se nechápavě po pokoji, až uzřel ve zdi vylámaný otvor. Poslušen pudu lehl na zem a protáhl se do svého pokoje; v jeho podvědomí pracovala nejasná upomínka na dnešní noc, kdy se byl několikrát tímto podivným vchodem protlačil. Byla to tajná chodba jeho utkvělé myšlenky, kterou připravil pro svou Lajlu.

Přistoupil k oknu a zakopl o dlouhý předmět, pokrytý látkou. Odkryl ji a uskočil, spatřiv místo hlavy na krku smačkanou, krvavou a roztlučenou hmotu. Usedl si k mrtvému člověku na zem, zakryl si tvář dlaněmi a plakal, volaje žalostně a táhle jedno a totéž jméno.

Lajlo, Lajlo!

1 Z důvodů, čtenářstvu neznámých, označovali autoři jednotlivé kapitoly jmény: Hlava první, hlava třicátá atd. Vyjadřovali se velice mlhavě, v čemž je předstihovali snad ještě pouze jejich kritikové. Tak se stávalo, že některé knihy měly více než padesát hlav – a žádnou patu.

2 Změna podnebí vyvolávala v tvorstvu specifické tělesné a duševní choroby. Nejrozšířenější nemocí byly kurděje se zvláštním ochrnutím těla a poruchou dýchacích ústrojí; mezi chorobami duševními byla nejrozšířenější tzv. tropomanie, zjištěná u lidí i u zvířat, která se projevovala sklíčeností i chorobně zvýšenou představivostí. Bylo to šílenství zvláštního druhu, v němž onemocnělý se domníval, že žije na rovníku, a v úplné otupělosti byl náchylný k vraždění. I malíř Vratislav Hronek byl tropomanikem.

3 Již v 19. a 20. století mnohé poruchy povětrnostní i záměny podnebné ohlašovaly zkázu světa; vyskytli se mnozí učenci a spisovatelé, kterým neušlo, že jsou to předzvěsti nové doby ledové, před kterou budou vzdělaní národové prchati ze severních a jižních končin k rovníku. O věci rozepsal se i autor románu Zločin doktora Modrana, vydaného v Praze roku 1923; je zajímavo, že katastrofa, způsobená větrnou smrští ve Spojených státech, kterou romanopisec předvídal roku 1922, stala se skutkem částečně již o tři roky později, totiž roku 1925 v březnu. Hrůzný příběh neštěstí, popisovaný v románě na straně 167 shoduje se způsobem přímo zarážejícím s vylíčením oné, která se udála dne 18 března 1925 a byla uveřejněna v novinách 20. března. – Neméně zajímavo jest, že nejbližší zpráva další oznamovala úmrtí tří osob, které zmrzly – 10. března v Neapoli! (Viz např. Národní politiku, čís. 78., str. 9. ze dne 20. března 1925 a srovnej s desátou kapitolou „Nové naděje“ jmenovaného románu.) Poznámka z r. 2044.

Obraz druhý

Vor na Dunaji

I

Rozvodněná a vzedmutá hladina Dunaje unášela vor s hrozivou rychlostí. Bylo třeba stát u kormidla a bezpečně řídit toto nemotorné plavidlo. Statný padesátník s rysy, které prozrazovaly bohatství myšlenek i zkušeností, v elegantních šatech zahalených kožichem stál vpředu, osvětluje občas svítilnou hustou mlhu, na jejímž dně se valila hrozivá řeka.

Bylo třeba velké opatrnosti, neboť vor předstihoval menší čluny a pramice, na kterých se choulily postavy, jako by se probouzely z dřímoty. Na mnohých člunech nikdo nevesloval a nikdo se nestaral o kormidlo, neboť četné lodi kormidla ani neměly. Chvílemi přiblížil se k prámu zpola zatopený člun, jehož osazenci chytali se zoufale kluzkých kmenů voru v úzkosti, že utonou. Zuby jim cvakaly hrůzou i zimou a pohledy jejich očí prozrazovaly šílenství; srážkou ve tmách se jejich loď porouchala a marně vylévali mrazivou vodu rukama a ucpávali díry v boku kusy oděvu.

Státní rada Rheinisch nemohl jim však pomoci; přijal na svůj vor matku s dvěma dětmi a byla tu celá jeho rodina; vor byl tak zatížen, že chodili všichni po potápějících se kládách až po kotníky ve vodě. Chytali plovoucí trámy a prkna, aby jimi zvýšili svůj vor, ale ve tmě nedalo se dobře zjistiti, je-li vor správně vyvážen. Byla tu i stará služka a vychovatelka jeho odrostlých dětí, byl tu i vrátný Michal z jeho paláce na náměstí Ludvíkově se ženou a synem. Počítajíc jeho ženu s tchýní bylo na prámu pět metrů širokém a deset metrů dlouhém čtrnáct osob, tedy více, než odpovídalo rozumu.

A co chtěl i od něho ďábel, který se surovým smíchem řídil osudy hynoucí Evropy! On, státní rada Rheinisch, který vedl po čtvrt století sociologický ústav a daroval chudině i svůj statek ve Vestfálsku, on, od jehož dveří neodcházel nikdo bez útěchy nebo daru, musil tu stát na voru s těžkým veslem, máchat jím ve vzduchu a srážet mocnou ranou zlomenou paži trosečníka, který u něho hledal ochrany!

„Tatínku, tatínku!“ zvolala jeho osmnáctiletá dcera Alma, sedící na bedně potravin a zahalená do bílé kůže medvědí, která ležela kdysi pyšně rozprostřena na zemi před její pohovkou v zámku na Ludvíkově náměstí.

„Tatínku – mně se zdá, že za námi již nikdo nepluje… Slyšíš? Bože, my jsme tedy poslední!“ Avšak nebyl to strach o život, který jí zíral z očí, upřených do tmy. Seděla před stanem, postaveným uprostřed, v němž se krčilo čtrnáct lidí a dětí. Chráněna proti větru plachtovinou, zírala stále před sebe proti proudu jako zadní hlídka. Vpředu seděl syn vrátného s mladým, třiadvacetiletým synem státního rady. Měli na péči odstraňovat překážky nebo upozorňovat na nebezpečí.

Nebylo radno příliš často rozsvěcovat světla; i když neupoutali na sebe pozornosti lidí, šílených hrůzou a hledajících bezpečnějšího úkrytu nebo dávajících přednost i společnosti zchvácené děsem před vražednou samotou na dně lodi podobné skořápce – bylo tu vždy něco, co plnilo oči slzami nebo nutilo odvraceti tvář s hrůzou. Ani za dob stěhování národů a nejstrašnějších válek a morů neunášely evropské řeky tolik mrtvol jako nyní na počátku třetího tisíciletí; narážely na sebe, kupily se, některé se potápěly nebo byly vynášeny proudem nad jiné, podle množství živočišných plynů, které rozhodovaly o jejich ponoru a tíži. V zátočinách, kde se proud točil v kruhu, hromadily se od dna až k hladině a těla nově připlavená třela se o utopence zvolna vytlačované na břeh, kteří tu již kroužili několik týdnů.

Z pravého břehu nesl se až k nim hukot života. Tyto zvuky prozrazovaly jen drtivou jízdu těžkých vozů Smrti. V nestejných vzdálenostech planuly ohně táborů a ve světle ohňů pohybovaly se postavy jakoby zkroucené tarantelou. Ohně byly chvílemi zastírány stíny povozů, saní i kár, jezdců i pěších chodců. Avšak směrem nazad ohňů ubývalo; bylo to znamení, že celá severní a střední Evropa je již vylidněna a že se zde ohřívají poslední běženci.

Starý Rheinisch hleděl za sebe, vyrušen dceřiným výkřikem.

„Ano, máš pravdu… Jsme poslední na řece – a snad i poslední lidé na Dunaji vůbec! I nejposlednější nás předstihují. Ach, kéž by byl již raději den! Děsím se toho, viděti tolik hrůz, ale v denním světle jsme přece bezpečnější. A pak je nutno vyrovnati vor. Cítím, jak přibývá vody od nohou. Ve dne budeme moci také rozdělat oheň a osušit šaty…“

„Hej! Pozor!“ ozval se výkřik z přídy. Hlas byl tak poděšený, že otec ani dcera nevěděli, kdo volal; nevěděli také, zda volal z voru, nebo z jiného plavidla, na které je snad hnal proud.

„Doprava, trochu k břehu!“ zvolal týž hlas, v němž Alma poznala hlas bratrův.

Jeden z obou předních strážců se zapotácel, běže ke stanu. Upadl a zdvíhal se těžce, celý promočen. Máchal rukama ve vzduchu poděšen a chtěje udržet rovnováhu na kulatých kládách.

„Zastavit! Háky! Držet, držet!“ bylo jediné, co dovedl ze sebe vypravit. V očích utkvěl mu jen stín trosek anebo věže, na kterou se právě hnali.

„Pozor! Světlo sem!“ volal druhý hlas z přídy.

„Zde jsou bidla. Oto, sem, nalevo!“ vykřikl otec, pochopiv mžikem, co se děje. Vyňal z kapsy kožichu lampu a ostré světlo se zabodlo do tmy. Deset patnáct metrů před nimi černala se hromada rozbitých člunů, ledových ker, prken a vorů, zkřížených a vklíněných do sebe. Nebylo kdy otálet. Za několik vteřin narazí na tuto spoustu a jejich vor se rozbije.

„Rychle, kotvu dolů! Těžkou, s jehlami!“ zahřměl hlas otcův. Alma přiskočila ke kormidelníkovi, aby mu pomáhala. Řetěz rachotil, povolil a kotva dopadla.

„Je možno, aby tu bylo tak mělko?“ ptal se vrátný Michal, jektaje zuby. „Pustili jsme ji sotva na pět sáhů. Co je to?“

Oba mladíci drželi již bidla a opřeli se proudu. Snažili se marně zachytit se dna. Bidla klouzala a ujížděla jim pod rukama.

„Vraz je vší silou!“ zahoukl Oto na druha, s kterým kdysi hrávali si v dětství na zahradě.

„Držíš?“ ptal se znovu, pozoruje, že vor mírní svou rychlost. Bidlo mu narůstalo pod rukou a zdvíhalo jeho paži. Bylo to důkazem, že se mu konečně podařilo opřít se o dno.

„Kotva selhala, pane!“ volal Michal. „Musí tu jistě být desetimetrová hloubka, ale pod hladinou je starý led!“

„Ano, vím. Také bidlo nepomáhá, je tu téměř celé nad vodou! Kormidlem doprava, rychle!“

Osvětluje zadrženou spoustu trámů, trosek odplavených baráků a kolen, lodí i člunů, stromů i mrtvol, vražených do každé skuliny, viděl, že na pravé straně je proud volnější; jednotlivé kusy nadrženého náplavu se tu také oddělovaly a odplouvaly. Rheinisch díval se tak upřeně, že se mu rozslzely oči.

To vše se odehrálo v několika vteřinách; vor se nezastavil, ale dal se šikmým směrem k pravému břehu. Nové volání zaznělo zpředu. Nyní byl to hlas otce Rheinische.

„Tile, pusť bidlo. Rychle, strhni stan… Probuď je… Pro rány boží, všichni kleknout…“

Jeho hlas sípal. Vor narazil a všechny jeho spoje vrzavě zarachotily. Otřásl se a zapraskal, jako by se měl celý rozpadnout. Jaká by to byla hrůza vidět, jak se odděluje trám od trámu a jak se mezi nimi kácejí do hlubin, jeden po druhém se zoufalým výkřikem. A přece vor plul zpomaleným tempem kupředu. Předmět, na který narazili, byl již tedy pod nimi. Cítili, jak se ve vodě třou jeho sukovité klády o jakýsi dlouhý, ponořený balvan nebo trup železné lodi.

Ještě jednou zazněl poplašný výkřik z Rheinischových úst a světlo ozářilo černý, ostrý obrys jakéhosi mostu těsně nad hlavou.

„Sklonit se! K zemi!“ zařval hlas zpředu. Nový náraz otřásl vzduchem a světlo zhaslo. Ženy a děti, probuzené z dřímoty, vrhly se na zem, když těžký orkán dopadl jim na hlavy, uchvátil stan, jehož všechny přezky a řemeny, kterými byl připoután k voru a zapjat, rázem se zpřetrhaly a chladný vítr je ovanul. Plachty stanu zatřepaly se ve vzduchu, udeřily jim do tváří a vznesly se do výše. Nový náraz zatřásl vorem, zezadu ozval se výkřik a pak slyšeli již jenom šplíchnutí pádem těžkého předmětu vyražené vody.

Kdosi volal o pomoc, ale jeho hlas přehlušovaly pekelné, děsivé zvuky trámů a dříví, které proudem do sebe těžce narážely, třely se, praskaly a skřípaly. Alma na okamžik omráčená úderem plachtové přezky zahlédla, jak se ze tmavého proudu vynořily dva mátožné stíny bělejší než její ruce i oloupané kmeny voru. Chytaly se zoufale spuštěného řetězu, minuly ho a zmizely, vynořily se opět na konci dlouhého kormidla a pozvolna po něm sjížděly…

Nebylo nikoho, kdo by je mohl zachytit. Probírajíc se ze své mrákoty a zděšení povstala nedbajíc nebezpečí a sahajíc si na hlavu, provlhlou hustými vločkami sněhu, vykřikla:

„Michale!“

II

Jakýsi stín se k ní blížil, klopýtaje a přidržuje si rukou čelo. Byl to otec. Zdvihl lampu a stiskl proud. V jediném okamžiku přehlédli situaci. Propluli právě pod nataženým ostrým ocelovým lanem, které kdysi ve výši několika metrů nad hladinou spojovalo na obou březích jakýsi průmyslový závod a po němž se kdysi soukaly z břehu na břeh železné koše s rudou a uhlím a které snad za této povodně umožňovalo, přiblíživši se zdvižené hladině, nebezpečný převoz.

Místo u kormidla bylo prázdné. V dálce, těsně nad hladinou, svírala zkrvácená ruka křečovitě silný hřbet vorového kormidla. Starcova hlava se ponořila a objevila se opět na povrchu. Dusil se, kuckal, zaléván kalnými vlnami, a bylo patrno, že ho již opouštějí síly.

„Michale!“ zvolal otec, aby ho povzbudil. Jeho hlava vyplula a druhá ruka se vynořila, hmatajíc znovu po kormidelním trámu.

„Tile!“ zahřměl znovu otec, otočiv se k přídě. „Rychle sem! Tvůj otec…“ Nerozmýšleje se dlouho spustil na vodu malou jolu – skočil do ní, protáhnuv lano kruhem.

„Nemohu čekat! Drž je, Almo, a spouštěj člun zvolna po proudu. Zde je Tily. Dej mu je.… ví již, co dělat!“ A nyní se začal zápas na život a na smrt. Proud zmítal člunem a lano praskalo. Alma, nemohouc již udržeti lano, ujíždějící jí v její zkřehlé dlani, kterou zraňovalo, vzkřikla znovu do tmy.

„Tily! Tily!“

Přiskočil a popouštěli lano. Když se člun přiblížil k tonoucímu, jeho ruka již povolovala a jeho těla se zmocňoval divoký proud. Otec se ve člunu sklonil, ponořiv ruce pod vodu, až se člun položil na bok. Netušíce, do jakého nebezpečí se právě řítí, zachraňovali člověka, jehož důmysl sestavil jim toto plavidlo a jehož lest dovedla je chránit se zbraní v ruce proti zástupu, který se na něho hrnul na ulmském břehu v okamžiku, kdy nevinný člověk, František Michal, dopustil se i vraždy na lidech právě tak nevinných, aby uchránil vor pro rodinu majitele a pro své drahé…

Bylo viděti, že otec již slábne. Provlekl již stěží pod Michalovými pažemi záchranné lano. Když byl hotov, dal rozkaz, aby zatáhli. Alma i Tily napjali zkřehlé údy, opírajíce se o nízké pažení.

„Nemohu již… Je to neuvěřitelně hrozný proud!“

„Pusťte mne, slečno Almo. Držte svítilnu… A to oba jsou ještě chráněni závětřím!“ Napjal svaly a táhl člun.

„Rychleji! Rychleji!“ volal otec, povstávaje v člunu, který se již blížil k voru. Svítíc mu přímo do tváře, Alma zděšeně vykřikla; otcovo čelo bylo zalito krví… Podali mu ruce a Alma sklonila světlo nad hladinu; všimla si, jak se otec mlčky rukou bránil proti prudkému světlu, které ho oslepovalo. Otec vystoupil, vytáhli člun a lano s bezvládným tělem Michalovým.

Položili ho na bedny, třeli ho a pohybovali jeho rukama. Otevřel, oči a přecházel vděčným úsměvem z jedné tváře ke druhé. I za takové bídy byl život člověku drahý, a snad právě v tomto soumraku lidstva lpěl člověk na životě nejvíce…

Alma otírala otcovo čelo; i Michal byl zraněn, avšak na vysvětlování nebylo kdy. Vzali mlčky na vědomí skutečnost; stalo se to, a nyní bylo třeba pomoci. Lano, přetínající řeku v tak nebezpečné výšce nad řekou, bylo také jen zákeřným lapákem Smrti. Kdož ví, zda se kromě jiných prostředků neodhodlaly i k tomuto „Spojené jižní státy evropské“, aby se zbavovaly nepohodlných přistěhovalců, proudících po několik měsíců k jihu! Vyprávělo se i o tom, že na Dunaji jsou rozestaveny jejich stráže… Limes doby římské ožíval tedy znovu, avšak v jaké podobě a za jakých poměrů!

Zachraňujíce Michala, nezapomněli ani na ženy s dětmi, které jim naříkaly v náručí. Věděli, že ze stanu nikdo nechybí.

Otec, běže po svém zranění lanem, které mu sedřelo kůži na čele tak, že krev mu zalévala oči, zastavil se u skupiny schoulených žen, které probuzeny křikem a nárazy jistě by neunikly zranění, kdyby byly neseděly na pokrývkách na zemi. Polekány, jistě by neodolaly nárazu a byly by zahynuly v hlubinách.

Utržený stan odkryl tuto smrti vzdorující skupinu, chráněnou před dotěrným vlhkem, sněhem a větrem, popleskal jim přezkami a cípy po tvářích a hlavách a zmizel ve tmách, nutě je, aby se ještě více schoulily do sebe.

Těchto deset osob vyžadovalo pomoci teprve ve druhé řadě. Mají v jedné bedně ještě jiný – větší stan k táboření na pevnině. Jakmile pomohou Michalovi, postaví si jej za svítání.

„Bude však přece třeba rozdělat ohně: myslel jsem totiž dva, jeden na přídě a druhý zde, mezi ženami a Michalem, který také musí rychle oschnout.“

„Ale já už vstanu, vždy mi nic není,“ pokoušel se Michal o úsměv, aby je rozveselil. Oděv na něm ztvrdl jako spálená kůže a dřel mu tělo; bylo proto třeba ohně. Alma nanesla drn, jehož hromada se již valně ztenčila, oplachována vlnami, vhodila na něj několik hořlavých koulí a narovnala hranici třísek i polen. Vyňala z krabičky tmavý a malý čípek, který se vznítil, slabě vybuchnuv, když dopadl na dříví.

Hořlaviny přijaly nedočkavě jeho plamen a rozlévajíce se po dřevě zachvacovaly ohnivými jazyky celou hranici, která vyšlehla mocným plápolem. Odvážili se toho, ač jim hrozilo nebezpečí z břehu i z řeky. Slyšeli již doma, že na řekách se lidé změnili v šelmy. Vraždí se pro sousto jídla i pro místo, přepadají čluny, zatěžujíce je tak, že se záhy potápějí, střílejí po sobě novou střelnou zbraní a ženou se zoufale vpřed i přes mrtvoly svých bratří. Na břehu hrozily jim hlídky Jižních států, které střílejí po člunech, usmrcují chodce, přepadají vozy a vysílají i k obloze smrtonosné paprsky na letadla a vzducholodi…

Ohně je jim však třeba právě tak jako života! Požitek ze zahřátí zkřehlých údů byl posledním, ubohým labužnickým záchvatem lidstva. Život neměl ceny a zhasínal, kde nebylo ohně, na lodi, u krbu nebo v táboře. Teplo, teplo bylo jedinou touhou a vášní lidstva, doživšího se ochlazení sluneční koule.

Oheň vrhal jim rudé odlesky na tváře a usvědčoval kalné dravé vlny z úskoku. Udržoval zradu, tající se v hlubinách v povzdáli od třesoucích se lidských těl a srdcí, bijících na poplach, jako kdysi odháněl od tábora smečky šelem. Oheň rozveseloval, budil naděje a živil člověka více než chléb a pytel brambor, uchovaných v bedně jako poklad a lék… Oheň vztyčoval i těla na smrtelných ložích, loudil úsměvy do tváří a budil upomínky na krásnou minulost, která se již nikdy nevrátí, a oheň vléval nový život i do krve Michalovy.

Prozrazují se ovšem, a nebezpečí je vážné, avšak hoří-li ohně i na břehu, zdaž to nedokazuje, že teď tam již hlídek není? Kdyby tam byly, jistě by se vrhly nejdříve na pěší poutníky, neboť ti jsou nebezpečnější a je jich více než lidí, unášených proudem snad na nějaký jez, úskalí nebo neviditelnou překážku pod hladinou. Zde na řece zahyne jich také více než na pevnině, a není to pouze rozvodněný krutý proud, který je pohlcuje, přehlušuje často i jediný výkřik hrdla staženého děsem; stálé nebezpečí nedovoluje ani lidem na plavidlech, aby se nasytili. Jsou také více vydáni vlhku, počasí, sněhu i větrům, a což potom, když jim dojdou zásoby?

Michal stál již opět u kormidla a oba mladí muži střídali se ve strážní službě na přídě. Avšak otec Rheinisch ví, kdy mu bude nastoupit na kormidelníkovo místo. Nesedl nikdy do lodi ze záliby a nevyjel si na řeku nebo na krásná rodná jezera bavorská. Měl ve své krvi zakořeněnu nedůvěru k vodě; jako dítě prožil u děda v Řezně povodeň a tato vzpomínka rozhodla o jeho poměru k živlu tak nezkrotitelnému.

Jeho syn Oto, což ten! Byl náruživým veslařem a nyní mohl s prospěchem užíti jeho zkušeností. Podle jeho návodu sestavoval Michal prám. Jen kdyby se již rozednilo! Bude třeba uvařit čaj a pojísti zákusky. Horký čaj vzpruží promrzlá těla, je to tekutý oheň, který rozproudí znovu jejich stydnoucí krev.

Otec Rheinisch narovnal několik prken napříč prámu, nanesl na ně trochu zahřáté hlíny a rovnal lože pro starého Michala. Pokryl lůžko nepromokavým plátnem a vyňal z gumového obalu hodinky. Bylo pět hodin, a den se přec neohlašoval ani jedinou předzvěstí. Bude načase vystřídat Michala. Vrhl několik polen do ohně a zdálo se mu, že v jejich veselém praskotu slyší jásavé zvuky jižního slunce. Přistoupil k Michalovi a bral mu kormidlo z ruky.

„Jdi si lehnout, potřebuješ odpočinku, Michale! Neboj se; co nevidět se vykřeše den, a uvidím na cestu.“

Michal chtěl odporovat, ale úcta k osobě představeného neopustila ho ani tu, kde šlo o život. Stenání dítěte, které se ve skupině žen ze spánku rozkašlalo, sevřelo mu srdce. Pozoroval již dávno chorobu, která se neúprosně zmocňovala slabého dětského těla. Cibule již nemají, dá mu ráno nakrájené brambory a snad se mu podaří dítě zachránit. Cesta nemůže již dlouho trvat… A jak vlastně dlouho již jedou? Zeptá se Almy, která to bude jistě zcela přesně vědět. Neví, plují-li pět dní, nebo měsíc; ztratil uprostřed všech hrůz schopnost časově se orientovati.

III

A proč si právě dnes vzpomíná na to, co bylo před pětadvaceti lety? Seděl tehdy na loži, pokuřuje si spokojeně po osvěžujícím spánku, když matka vstoupila do pokoje, rozsvítila, šla k oknu, aby vytáhla žaluzii, a podávala mu s radostným úsměvem noviny.

„Přečti si to! Ne, zde, zde v tomto sloupci.“ A četl své jmenování prezidiálním tajemníkem v ministerstvu práce. Dobrá matka! Nenavratitelné, krásné časy, kdy slunce, ač oslabené, vycházelo přece a vpadalo tak hlučně do pokoje, že srdci bylo do zpěvu… Vidí, jak se nad ním sklonila, blahopřála mu a políbila ho. On, Felix von Rheinisch, potomek staré bavorské šlechty, dočkal se vyplnění svého snu…

A nyní –? Ach, jak krutá je to doba! Co by dal za jediné jitro šťastného klidu, v němž by se mohl vztyčit na loži s novinami v ruce, dočítaje se zpráv z celého světa, které vzduchové vlny nesly od stanice k stanici, z lodních stožárů, z komínů mrakodrapů, redakčních kanceláří i tiskových vládních středisk… Již několik let neměl v rukou novin… Ne, mýlí se; je tomu teprve asi rok, kdy je držel v rukou naposled.

Oto měl na přídě hlídku a Tily ležel natažen na prknech s opěrami, aby voda, která se protlačovala mezi kmeny voru, odtékala pod prkny a nesmáčela šatů. Oto držel v ruce dalekohled, který přikládal k očím, pozoruje břeh a dívaje se dopředu, aby včas hlásil překážky. I na přídě bylo krátké a silné kormidlo, které mohlo dát voru jiný směr, kdyby se snad teprve na vzdálenost několika metrů vyskytla nečekaná překážka.

Táborové ohně na břehu zhasínaly a doutnaly; lidé spali a žádný stín nemíhal se kolem dohasínajících a ještě naposledy slabě vyšlehujících ohňů. Od břehu zavanul sem nyní hustý dým, jak se změnil směr větru, a bylo v něm těžko dýchat plicím, ochuravělým změnou podnebí. Dým se táhl po hladině v dlouhých a hustých chuchvalcích zesiluje mlhu nad řekou. Na obloze nebylo jediné hvězdy, která by je potěšila radostnou předzvěstí.

Zíraje na hladinu uviděl veliký, tmavý předmět, který plul pomaleji než zatížený vor. Usedl si na kolena a mírným pohybem vesla doplul mu na dosah; byla to dvě lidská těla, přivázaná k sobě provazy; vor je zvolna míjel. Těla se houpala, potápěla se a opět vyplouvala na hladinu; plula bokem tak, že bylo vidět jejich oteklé, zbahnělé obličeje, přitisknuté těsně k sobě. – Trosečníci z vraku, skončivší život sebevraždou – pomyslil si Oto; jejich svázaná těla měla křičet i po jejich smrti o marnosti největší lásky. Slabý vír zmocnil se mrtvých těl v místě, kde předtím zabořil své kormidlo, a těla kroužila jakoby kolem neviditelné osy, utichlé osy mrtvých jejich srdcí. Dobře, že Alma spí; zbytečně by ji to dnes rozrušilo, když tolik trpí vzpomínkami.

Kdo však mohl spát za této jízdy smrti, trýzněn nejistotou o tom, co přinese nejbližší okamžik? Kdo mohl spát, smáčen v obličeji i na rukou velkými, vodnatými vločkami sněhu a chvěje se chladem? Aniž toho druh druhu prozradil, předstírali spánek a přesvědčovali se o tom, že i tato přetvářka přináší spolucestujícím úlevu. Zavírali oči a jejich oddychování lhalo také; mohli si nerušeně ulehčovat úzkostnými vzdechy, které budily zdání spánku. Ani si toho neuvědomujíce počítali s příznačným rysem lidské povahy – pudem napodobovacím. Přelstívajíce se vzájemně, že usínají a spí, vyvolávali v ostatních dřímotu, které děti podlehly nejdříve. A tak uplývala opět jedna noc, strastiplná a těžká, vyžadující na každém z nich napětí všech sil, sebekázně a sebeobětování…

Na hladině tvořila se ledová tříšť. Sněhové vločky spojovaly se na řece v chomáče a přimrzávaly, avšak proud jim bránil, aby pokryly řeku ledovou korou. Byl již také duben a povodeň, která je unášela v proudu, byla vychrlením všech přebytečných a v zimě zadržených vodních spoust nižších poloh.

Nejužší průrva skal právě tak jako i nejmělčejší vodní strž hučela a valila své tající vody do nížin. V místech, kde se hory přiblížily až k Dunaji, řítily se ze skal mohutné vodopády, přehlušujíce všechny ostatní projevy života.

Vodní živel zešílel a hrozil světu potopou. – Z každé holé větve kanuly velké krůpěje, které se spojovaly v prameny a přicházely s divokými bystřinami do údolí jako pozdrav smrti. Nejúrodnější pole a šťavnaté louky proměnily se v jezera a močály. Severní i střední Evropa měnila se v ohromnou tundru, v níž se vztyčovaly na vrcholcích zaledněné a na stráních sněhem zavalené vysoké horské hřbety. Dunaj, který v zimních měsících zamrzl až ke dnu, zaplaven byl jarní povodní, která se hnala nad jeho ledem. A jak to bylo zvláštní! Řeka, jako by chtěla uchovati si svůj vlastní ráz i svou vodu, zamrzla, aby se nesmísila s kalnými vodami, jež se po její ledové pokrývce hnaly jako bouře…

Otec Rheinisch stál u kormidla jako bdící svědomí životů, které osud nakupil kolem něho do kruhu. Byl středem, bdícím okem i srdcem lidského stáda, schouleného na vratkém voru a unášeného proudem kamsi na Jih, kde jejich prokřehlá těla chtěla nabrat nových sil. Stál tu, svíraje kormidlo pod levým paždím, pokryt hustým kožichem s beranicí na hlavě tak hluboko staženou, že v ní zmizely i uši. Černé kalhoty byly vecpány do vysokých rybářských bot, rozšiřujících se nad koleny a plných záhybů.

Alma seděla nad ohněm, opírajíc obě tváře do dlaní se silnými rukavicemi, širokými a s kožešinou, které jí sahaly až k předloktí. Otec ji zavolal slabým hlasem, chtěje se přesvědčit, zda spí, a Alma se neozývala. Uklidnilo ho vědomí, že i do této bytosti, jemu tak drahé, vnese spánek novou sílu. Avšak dcera nespala. Neušel jí jediný pohyb otcův a otřásla se hrůzou, když zář plamenů osvítila dvojici mrtvých těl, kroužících ve víru za vorem, kterou právě minuli. Rozhlížela se, protahujíc tenké pohledy bídou utýraných očí mezi rozevřenými prsty rukavic.

Bylo jí zima? Nevěděla. Litovala něčeho, vzpomínala na něco nebo se těšila? Nikoli; v jejím srdci bylo pusto. Věděla, že vor je zatížen a že již nemůže pojmouti ani jediné osoby, ani kdyby se tu před jejíma očima objevil tonoucí a ve vlnách s posledními silami zápasící její snoubenec Max Grodeman. Jak skličující je pomyšlení, že jsou poslední, kdož se chtějí ještě zachránit. Za nimi mimo vraky a vodou urvané přístavní stavby, trámy a mrtvoly nepluje již dnes ani jediná loď, ovládaná vůlí člověka. Neoddávají se marným nadějím, neprodlužují si životy zbytečným utrpením – a nebylo by lépe rázem učinit vší bídě konec?

Alma se otřásla; ohlédla se po ženách nahrbených v kole a odevzdávajících se osudu, a oči jí zvlhly.

„Ty nespíš, Almo?“ Obrátila se opět po starostlivém hlase od kormidla.

„Vzbudila jsem se. Pojď si odpočinout, bylo toho dnes příliš mnoho pro tebe. Dovedu také ovládat kormidlo. Prosím, pusť mne tam!“

Otec se bránil. „Jsi slabá a zkřehlá. Děkuji ti, ale pokud na mém prámu bude ještě jedna živá paže mužská, nedovolím, aby…“

„Věř, jsou to zbytečné ohledy, otče. Muž nemuž, žena nežena. Co je to všechno dnes a k čemu? Všichni chceme žít, a všichni musíme tudíž přispět ze všech sil…“

„Kormidlo je těžké pro tebe, a pak – byla jsi vždy tak křehká, oči se ti hned rozbolí… Pohleď, jak se začíná zase chumelit. Je to nová sněhová bouře, jaké již nebylo celý týden. Myslíš, že bych mohl spát, věda, že tu stojíš? Dnes zase neuvidíme slunce a vánice udrží soumrak i o polednách. Odpočiň si, Almo, děkuji…“

Ale dcera neustoupila; chopila se kormidla a postavila se vedle otce. „Máš-li tedy takový nadbytek paží na svém voru, – budiž! Budu zde tedy stát s tebou.“

Rheinisch konečně uznal, že přece jen vbrzku začne svítat a že i matný, šedavý rozbřesk dne usnadní Almě výhled na cestu; na přední stráži stojí člověk, na kterého se může spolehnout, a věděl, že nový den bude žádat i od něho čerstvých sil. Ostatně, dostačí jediné zvolání, aby jí přispěchal na pomoc. A tak poprvé a snad naposledy v životě vedla Alma prám po vzbouřené, rozvodněné řece v tmách.

IV

Michal spal, přehazuje se neklidně na houních; ačkoliv byl přikryt plachtou, která zastírala obrysy těla, bylo vidět, jak se zmítá v snech. Rheinisch odešel na přídu, kde se natáhl jak široký tak dlouhý ve spacím vaku vedle syna. Poznal, že odpočinku již potřebuje. Jakmile jeho paže pustila kormidlo, pocítil, že ochabuje. S lidským organismem je tomu právě tak jako s elektrickým proudem: vypněte proud, a zhasne světlo; a v těle starého Rheinische dohořívalo, aniž si to uvědomil při zachraňovacích pracích o půlnoci. Usnul, slyše šplíchot přelévající se vody přes vor, vrzání kmenů v otvorech, jimiž bylo provlečeno lano, a slyšel závany větru, který třepal mrazem ztvrdlými cípy sněhového kabátu Tilova. A pak hučela už jen pod jeho o tři palce vyvýšeným ložem voda, ženoucí je přes víry, mezi troskami jiných životů k neznámému cíli…

Alma stála na kormidelnickém výčnělku, pohlížejíc do tmy. Věděla, že to byl šílený nápad, chtít dosíci jihu na vratkém voru; šedavý přísvit protáhne se mlhami, obrysy břehů duchovitě potemní a tváře cestujících zbělejí. Mlhy se pozdvihnou, těžce, jako by nemohly překonat tíhu opony, která zakrývá scénu tak příšernou. Budou pátrat po nějaké mrtvé zátočině u břehu, snad míli cesty, a zakotví, rozdělají oheň a připraví jídlo: sušená jablka a švestky, horký, jazyk i patro spalující čaj s přísadou silné lihoviny, kus syrového bramboru jako léčivý prostředek proti kurdějím a dvě tři pastilky s masitými výtažky. Utáhnou lana voru, postaví stan a Michal vezme lopatu a rýč, aby odkryl pod sněhem drn a hlínu… rozdělají oheň, který bude prskat ve sněhovém přívalu, budou osušovat provlhlé šaty, a pak se chopí bidel, aby odrazili opět do proudu…

Tak tomu bylo včera i předevčírem, a bude tomu tak dnes a snad ještě i zítra. Ale co bude potom, nevěděl z nich nikdo. Jedou již šestý den a snad již zítra potkají malý motorový člun Maxův, který bude na ně čekat za Vídní u Švechatu. Kde však jsou teď, nevědí ani stíny zahalené pokrývkami a táhnoucí po pravém břehu. Což je-li již Vídeň za nimi? Tento dravý proud mohl je již zanést sta kilometrů daleko a v ustavičné tmě nemohou se dopátrat, které opuštěné město právě teď míjejí.

Ach, proč jest jen slabou ženou! Oči ji pálí, ruka, spočívající na kormidle, ztuhla. Chtěla by teď mít sílu nejsilnějšího muže. Hodiny prchají, a tmy neubývá. Je noc jako před deseti hodinami. Což již vymizel ze světového řádu rozdíl mezi dnem a nocí? Anebo… anebo je tomu tak lépe, je-li tak dlouhá noc? Snad lidé mohou snáze zapomínat ve snech. A spát se chce všem, spát a zapomínat.

Prudký pohyb zatřásl vorem; spící pozdvihovali hlavy, ale usínali znovu, když neslyšeli rozčilujících hlasů, rychlých povelů a necítili pohybů, které by dokazovaly hrozící nebezpečí. Alma zahleděla se na přídu, odkud pohyb vyšel; byl to asi prudký náraz čelného kormidla na překážku. Vor se třel levou stranou o vysokou hráz. Přihlédla a shledala, že je to téměř kolmo z vody trčící kýl velkého dopravního parníku. Železné pláty zčervenaly rzí, bahno a tráva visely z jeho okraje. Zdvihla svítilnu a namířila ji k lodnímu boku, který byl téměř provrtán malými i velkými skulinami. Rozstřílen a potopen s tisíci obětmi, klesl přídou ke dnu, zamrzl a vyčnívá nyní z vody jako pomník utopenců. Bylo to důkazem, že Jižní státy bránily se proti vystěhovalcům již na Dunaji…

Zloba času nesrovnala dosud se zemí posledních stop pohraničního limesu[4], jehož troskám lid říkával po dvě tisíciletí „zeď ďáblů“, a již bylo třeba se bránit opět proti Evropě novými hrázemi, moderními zbraněmi a střílnami, o jakých ani nesnil císař Mark Aurelius… Po dvou tisících letech došlo tu k novému boji mezi Severem a Jihem – a jak zoufalí barbaři táhli nyní do slunných zemí! Jejich vandalství však neprýštilo ze mstivé zloby, ničivé vášně, vraždící rozkoše, přebytku svěží síly a divošské zvůle; tito novodobí dobyvatelé Itálie byli ubozí! Kašlající, zimomřiví, se vpadlými prsy, s chorobně zažloutlou pletí, s vředy na tvářích a s očima třeštícíma hrůzou, plížili se Evropou jako potulní psi, zahánění od všech dveří.

Zrazeni severskými otčinami, které v nevděku zapomněly, že tisíceré generace jejich předků je chránily a za ně bojovaly, nepřicházeli na jih obdivovat se starým kulturám, ani aby je ničili, nepřicházeli sem z hladu po půdě a bohatství ani z tuláckého rozmaru kočovníků; táhli sem přes ledovce, úzkými mrazivými horskými průsmyky z touhy alespoň jednou se ohřát pod chladnoucím sluncem a nadýchat se vůní jara… Podzim lidstva nutil je k letu k jižním mořím, jako kdysi za podzimu stěhovaví ptáci odlétali ze severu…

Z hustých mlh, promíšených čpavým dýmem dohořívajících ohňů, probouzelo se konečně i dnes ráno. V deset hodin dopoledne byla ještě půlnoční tma, a teprve nyní počaly se mlhy zbarvovat přísvitem jitra. Směrem k břehu nabývaly mlhy zarudlého odstínu; člověk nevěděl, prosvitají-li tmou táborové ohně, či zda to mají být červánky malomocného, churavého slunce. Avšak nad řekou držely se do žluta zbarvené mlhy jako příšerné osvětlení blížícího se cyklonu, pod nímž kdysi ztroskotávaly i nejpyšnější lodi. Nedozírná hladina řeky zesilovala dojem zlověstných mračen cyklonových. Vystupovaly z hladiny jako špinavá pěna bouřlivých vln a nad hlavami vzbuzovaly představu vaty, odtrhávané z mokvajících ran a prosycené žlutavou barvou hnisu s řídkou krví.

Kolik plovoucích předmětů poděsilo Almu tak, že již by byla málem výkřikem hrůzy probudila celý vor. Opanovala se však, uvědomujíc si, že lidé na něm odpočívající potřebují spánku. Ruka, jejíž svaly neuvykly tak dlouho trvající námaze, ji bolela; prožívala všechny stupně únavy a bolesti až k otupělé ztuhlosti. Když se chopila kormidla levicí, necítila již ani pravé ruky. Byla těžká, jako ubitá, a teprve když se jí snažila pohnout, pocítila palčivou bolest. A přece vytrvá; jaký účel měl by její život, kdyby nedovedla alespoň na okamžik vystřídati ty, kdož pečovali o ni po celý život? Ač se to děje za tak hrozivých příznaků, svítá přece, a nyní bude lehko proplouvat i nejnebezpečnějšími překážkami.

Mračna nabývala šeré průsvitnosti a mlhy se zdvíhaly, rozšiřujíce obzor hladiny; kam pohleděla, byla jenom kalná, k neznámému cíli s hukotem se valící řeka. Avšak to nebyla již ani řeka; v širokých a kdysi tak úrodných nížinách dunajských ztrácely se břehy daleko k horám, které tvořily neurčité pozadí, splývajíce s mračny a mlhami; řeka stávala se oceánem, ale oceánem hroznějším skutečného moře, poněvadž jí chyběla radostná, zeleněmodravá barva hladiny.

Otočila se, aby se přesvědčila, je-li jejich vor sledován jinými plavidly. Nebylo tu však již ani jediného člunu; za nimi zmítaly se ve vlnách jen trosky lodí, trámy a vyvrácené stromy, plující ponuře, převalující se ve vírech a potápějící se, jako by to tonoucí pozdvihovali ruce k záchraně. Pocit opuštěnosti skličoval srdce. Otec marně se snažil přesvědčit ji předstíraným, fatalistickým svým optimismem. Rozhlížela se po hladině v obavě, že na ní hledá dobře známý motorový člun, jehož štíhlá a vysoká přída rozrážela prudce vodu, vzdouvajíc vysoké vlny, šíleně se ženoucí nazad podél vydutých ocelových jejích boků.

A co by to konečně znamenalo, kdyby se tu pojednou opravdu objevil? Měla by vstoupit do jeho těsné kabiny s místem pro dva a opustit rodinu na voru? Neučinila by toho nikdy. Anebo – mohl by její snoubenec vstoupit na vor, který již dalšího zatížení nesnese? I kdyby se tu objevil, znamenalo by to pro ni pouze tolik, že by je na dalších cestách doprovázela motorová loď, předjíždějící je v okamžiku nebezpečí anebo plující za nimi, aby jim byla k pomoci.

A přece bude to dobré! V kryté její kabině bude si moci odpočinout jeden obyvatel voru po druhém a přespat v suchu. Vystřídají se tak všichni, a všichni, léčeni suchem a spánkem, budou se vracet na vor s novou, svěží silou. Maxova loď poslouží jim také jako zvěd, který bude hledat bezpečná místa u břehu k přistání, který bude udržovat spojení se světem a který jim bude lodivodou. Ach, kéž by tu již byl!

Její srdce bylo příliš ušlechtilé, aby zájmům své lásky obětovalo celou rodinu. Odsunovalo svou lásku k Maxovi jako podružnou věc do pozadí. Bylo by příliš sobecké, kdyby v okamžiku světové katastrofy, kdy hynou miliony lidí, měla na zřeteli zájem o jediného člověka. Jak by to bylo krásné, kdyby zahlédla z dálky letící k nim člun. Všem by bylo pomoženo najednou! Proč jen ztrácela dříve odvahu a proč příchod malého člunu naplňoval ji spíše úzkostmi, místo aby sílil její naděje? Je unavena, měla by si jít odpočinout, jakmile převezme opět Michal kormidlo. Bojí se však, že by jiní ho třeba propásli anebo ho nepoznali; vždyť takových prámů, na kterém pluje nyní, projelo tu již jistě na tisíce!

V

Svítalo, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by o polednách mělo být nejjasněji. Těžká, vodními parami nabitá mračna převalovala se nízko nad hlavou; řásněla, visela v potrhaných pruzích až k hladině, ale nestoupala. V této nešťastné zeměpisné šířce nebude patrně již nikdy jinak: den bude pouhým pokusem o svítání a soumrak potrvá až do večera, kdy se opět záhy setmí. Nepozdraví tu slunce, na které se marně těšili tolik měsíců. Jenom ta úzkost, být ve zběsilém úprku lidstva posledními! Zdá se jí, jako by zůstali posledními v hledišti hořícího divadla, z něhož se všichni již vyřítili, seskakujíce z oken a balkonů na dlažbu. Pomůže jim vůbec tento útěk?

Bratr, který převzal přední hlídku, obrátil se po ní a ukazoval dopředu vztaženou rukou na hladinu. Dávala znamení, že mu nerozumí. Snažil se rukou ještě přesněji určiti bod, který zaujal jeho pozornost. Upřela svůj pohled znovu naznačeným směrem, neviděla však ničeho.

„Loď!“ vykřikl Oto.

U pravého břehu tyčilo se cosi netvorného, co vypadalo jako štít vrchní paluby válečné lodi. Mlhy se rozestupovaly, a přece nebylo lze bezpečně říci, co to je. V místech, kde domnělá loď ležela u břehu, říční jezero se úžilo a v dálce na konci obzoru se vztyčovaly hory. Oto ji upozornil mávnutím ruky, že se tu řeka zahýbá do kolena. Skupina žen se rozhýbala; dítě kašlalo tak hlasitě, že se jeho matka probudila a její rozespalý pohyb probudil i ostatní. Zrak Almy se zarosil slzami; seděly tu v ponížené pokoře chrámových žebraček; nebo jako ženy kteréhosi balkánského národa, jak je viděla na obrazech Národní obrazárny, odpočívající na smutné cestě do otroctví uprostřed smečky hajduků s dlouhými a tenkými puškami, anebo jí připomínal obraz žen vystěhovalců, zahalených doma utkanými přehozy a chvějících se zimou za deštivého dne v mezipalubí transatlantického parníku…

Dbajíc směru a vyhýbajíc se nahodilým překážkám nepovšimla si, že již břehy vystupují v jasných obrysech. Chtěla se k nim právě obrátit, když spatřila bratra, který se zapotácel. Celý vor se zmítal, vlny se zdvíhaly a pěnily zalévajíce dno a hlavy všech se počaly vztyčovat; ruce zbavovaly se pokrývek a ospalé, vyjevené oči se rozhlížely. Co je to? Vor se chvěl, klády se zmítaly, klouzaly pod vodu, třely se o sousední kmeny, a ohlušující hukot vln uváděl je ve zmatek. Bylo to, jako by proplouvali nad jícnem pekla.

Michal vyskočil a klesl, vymrštil se opět a opřel se nohama o dva kmeny pohyblivé podlahy. I Rheinisch povstal, probuzen praskotem. Poděšené ženy ukázaly tváře zpod plachtovin. Oto vzepřel se do předního kormidla, míře doprava. Peřejovité vlny prozrazovaly svůj původ.

„Ech, to nic není,“ ozval se Michal, který se vzpamatoval ze všech nejdříve.

„Přejíždíme zatopený jez nebo zdymadlo,“ souhlasil otec, jehož pozornost zaujaly tajemné věže na pravém břehu. „Jakmile přejedeme tamhle to,“ máchl rukou v jejich směru, „musíme přistáti ke břehu. Jedeme bez zastávky již zase celý den.“

„Kolik je hodin, tatínku?“ zeptala se Alma. Obrátil se k ní a zděsil se její bledosti. Šel k ní, potáceje se jako na palubě za bouře. Bude již záhy poledne a nechali ji tak dlouho u kormidla. „Ubohá Almo! Jak jsi statečná.“ Michal, zapjav koženou kazajku, předešel ho a bral jí kormidlo z ruky. Byla vyčerpána, údy jí ztuhly a celé tělo bolelo.

„Co je ti, Almo?“ ptal se otec s láskou a úzkostí.

„Nic, to nic není. Jsem trochu slabá.“ Zuby jí jektaly. Usedla na zahřáté lože, podporována otcem, a rozhlížela se po zoufalé a pusté krajině. „To se již s Maxem asi nesetkáme, viď?“ Nevšimla si, že se postava tohoto statného, muže zachvěla; ptala se tak poprvé za celou cestu. Vzedmuté vlny, přehazující hřebeny proti proudu, ukazovaly, že právě minuli peřeje jezu. Nadzdvihly záď s Michalem, prodraly se spodem nad podlahu, zašuměly a pěnily se a vor sklouzl opět hladce do proudu.

Otec váhal s odpovědí. Má jí říci, že shledání s Maxem pokládá za vyloučeno? Má jí brát naději, když jí ani tolik mrtvol, které minuli, o tom nepoučilo? Bůh ví, jakého konce se dočkal ubohý ten hoch! Neviděla, kolik závistivých lidí ve člunech, z nichž děs před smrtí učinil piráty a vrahy, pracovalo po několik hodin marně v proudu, aby se k nim dostali? Jistě i Maxův člun byl předmětem krátkého a nerovného zápasu ve tmách noci; i jeho drama se ukončilo beze svědků… Hledal je, křižuje hladinu a vzbuzuje závist v lidech, na vorech; vylákali ho, přelstili a zbavivše se ho vraždou zmocnili se jeho člunu. Tak tomu rozumí alespoň muž, mající těžké a smutné zkušenosti. Ale žena, ech! I ta nejzkušenější věří v zázraky – když její srdce miluje…

Rheinisch sklonil se k dceři, hladě jí tvář; měla rozpálený obličej a třásla se zimnicí i pod pokrývkami.

„Nesmíme ztrácet důvěru, drahá Almo! Ulehni a odpočiň si. Otcovy oči budou hledat nyní samy… A pak snad již brzy budeme tam, kde nás měl čekat. Ale, víš – byl to šílený a nemožný plán… Takhle před několika lety, nu, budiž! Ale teď?“

„A – opustil bys snad ty svou matku, tatínku? Nevsadil bys vše na jednu kartu, aby ses k ní dostal a pokusil se ji zachránit…?“

Otec kývl na znamení souhlasu. „Máš pravdu, dítě…!“ Odmlčel se uprostřed řeči; ruka Tilyho ukazovala napravo k břehu. Ustal, ovládaje vzrušení.

„Vpravo, Michale. Více vpravo,“ řekl kormidelníkovi a vyňal dalekohled. Alma se vztyčila na loži. Její tváře zaplály nadějí. Červeň vyšlehaná v tváři ledovým větrem měnila se v ruměnec čekající nevěsty. Vstávala jako ve vidění, bojíc se, aby neomdlela radostí. Nechtěla se ani zahledět směrem otcova dalekohledu. Dívala se na řeku; její pohled uchvacoval mírným rozběhem vždy širší kruhy hladiny, jak se její hlava zvolna zdvíhala. Chtěla slyšeti, že již je tu, aby se pak vrhla jediným pohledem na skutečnost. Kdyby jej v dálce pouze tušila, nemohla by nečinně přihlížet k tomu, jak každou vlnou jeho loď stoupá a klesá a pomalu se blíží. Měl vyvstati před ní rázem, ne jako tajemný bod na obzoru, v jednom obryse, ale on, nepochybný, každý omyl vylučující, skutečný a milovaný Max za sklem nízké paluby, zakryt vysokou bílou přídou člunu.

Váhala dosud upřít pohled v místa, kam hleděl otec s takovým napětím, a přece neodolala, aby ho neupozornila, že snad i ji by mohlo zajímat, co pozoruje s takovým zájmem. Snad ji chce překvapit, až bezpečně zjistí, že se nemýlí. Usedla znovu na lůžko a dívala se do řeky; otec stál před ní rozkročen. Malý úsměv dotkl se jejích rtů. Viděla ho tu stát ve velkoměstském kožichu a s kalhotami, vecpanými do pískařských holinek. Nebylo to bizarní? Mohla se usmívat, neboť ji hřála naděje. Dívala se na pruh vody mezi skupinou žen a otcovým kožichem; snad otec váhá… snad si není ještě zcela jist…

„Tatínku, kde to jsme?“ zvolala matka, která již delší dobu oba pozorovala. Její mateřské srdce trpělo o to více, čím byla zamlklejší. – V tomto světě zápasu a práce, ve vzruchu mužských svalů, na jejichž síle také záviselo jejich štěstí, potlačovala všechny úzkosti a předtuchy, aby nerozmnožovala zmatku. Viděla muže i syna v boji s vražednou řekou a naplňovalo ji to hrdostí; měla obdiv pro sílu a věrnost bývalého vrátného i pro jeho syna, kteří se s nimi spojili v naději na úspěch. Zvykla viděti muže i své dítě u psacích stolů nebo v knihovně, nikdy jí nepřipadlo na mysl, že by jejich mužnost měla být přezkoušena rozvášněnými živly, a nyní i tito dva jí nejbližší muži užívají svých svalů. Snad si teprve nyní na voru uvědomila rozdíl mezi svou a jejich bytostí a viděla, že náležejí světu zcela jinému, než jest svět její.

Matka mlčela a ostatní ženy též; ne však proto, že pociťovaly svoji méněcennost. Jejich mlčení naopak vyžadovalo právě tolik síly, jakou vyvíjely mužské svaly. Otec neodpovídal; slyšel otázku ženinu a věděl, že dluhuje odpověď dceři, ačkoliv se ho na nic netázala. A snad Alma potřebovala by právě nyní nejvíce slyšet jeho odpověď. Otáčel šroubem dalekohledu, procházel jím po obzoru, část po části a mlčel. Těžké mlhy šířily matný přísvit a zúžený obzor ztrácel obrysy.

„Kde jsme?“ ptal se neodkládaje dalekohledu. „To se nedá říci. I kdybych měl mapu, nevěděl bych nic. Všechny mapy pozbyly ceny. Rázovité čáry hor se ztratily ve sněhu, sníh a led vyplnil jejich sedla i rozsedliny, zahalil jezera i lesy, vesnice i stráně. Ale zde se přece nemýlím. Hle, – to je Tulln!“

Vor se hnal kupředu a tajuplné věže octly se jim nyní po pravém boku. Alma pozdvihla oči a zděšený výkřik vydral se jí z hrdla. Slyšíc jméno známého města, vybavovala si ve své paměti ulice a náměstí, kostelní věže a střechy, komíny továren a aleje, přístavní hráze a nádraží. A místo toho uviděla obraz hrůzy. Z kalné hladiny vztyčovaly se pobořené zdi a věže. Celé město propadlo zkáze. Jenom nejvyšší budovy vyčnívaly nad vodu, z některých domů zbyly jen ohořelé střechy, chrámy neměly věží a bání. Voda zaplavila město, proudila ulicemi i náměstími, vlévala se do vylámaných oken, z nichž tu i tam visely ještě okenní rámy bez skleněných tabulí, a valila se opět jinými ven. Místo přívětivých světel, rozžatých v světnicích, a lidí, sedících u stolů, proudila z lidských příbytků kalná řeka.

A jak se její zrak svezl od města zpět ke břehu, vykřikla poznovu. Otec odložil dalekohled a obrátil se k ní.

„Co se ti stalo, Almo?“ Ale ta jen ukazovala chvějící se rukou na břeh.

„Tam, tam…! Bože, a tam opět! Co je to? Tatínku!“

„Ach, ty myslíš ty dělové roury? Nu – to nic není. To bylo. Není toho již. Byla to obrana proti nepřátelům, letadlům a proti levému břehu. Vždyť vidíš, že jsou opuštěny. Ty již nechrlí zkázy, těch se netřeba bát. Byly to střílny paprsků smrti…“

„Ach! Jak jsou příšerné, i když jsou již mrtvy!“ Třásla se zimnicí; pohled na ně ji odpuzoval, a přece neodolala, aby si jich neprohlédla. V několika kilometrových vzdálenostech od sebe stály tu kolmo k nebesům vysoké stroje; úzké jejich roury vyjímaly se podivně na širokých základnách a vzbuzovaly hnus a hrůzu; vzbuzovaly představu astronomických strojních pušek nebo mikroskopů smrti. Jejich roury byly jako pařáty dravce nebo pahýly kostlivcovy. Tak zrůdný výtvor hromadného vraždění nemohl míti ani ušlechtilejší strojové fyziognomie; nejen účinky jeho činnosti, ale i celý jeho mechanismus a jeho tvářnost děsily. Jako klepeto nestvůrného hada nebo natažené rameno hnusné chobotnice ztuhlo ve vzduchu jejich tykadlo, které šířilo smrt do dálky. Namířené do nekonečna prozrazovalo svoji nekonečnou zhoubnost.

Tedy do těchto hlavní nabíjel nepatrný lidský červ bacily smrti; ohyzdným ústím těchto ocelových zmijí chrlil smrt ve způsobu zamodralého světla; byly to majáky nejstrašnějšího moru, který člověk kdy vymyslil proti svým bližním i přírodě a snad i proti celému vesmíru. Slyšela o podobném vynálezu kteréhosi pražského inženýra, který pomocí svého stroje vyvraždil severní Evropu, a nyní vidí takové stroje i zde na Dunaji. Nebyla to tedy přece jen nízká národnostní zášť českého člověka, který chtěl vyhubit Germány: i zde v alpských zemích hájili se Němci proti nim stejnými prostředky. Stupeň po stupni bránil se Jih proti Severu; ano, nyní tomu rozumí, a přece, jak je to hrůzné! Otočila se po levém břehu dozadu. Všechny prostory oněměly; nebylo tu jediného člověka, jevícího stopy života pohybem nebo ohněm, nebylo tu stromu ani ptáka. Sever ohluchl, dodýchal. Pravěk prostý všech známek nezrozeného lidstva vrátil se znovu do Evropy a ujal se mrazivou rukou vlády ve sněhu, močálech, mlhách, ledovcích i zátopách. A tento pravěk dovedl vytvořit nepatrný lidský tvor!

Alma zapomněla, že potřebuje odpočinku, zapomněla i na člun, který má dnes nebo zítra potkat. Zoufalá skutečnost smrti zjevila se jí v celé své hrůze. Svět pozbyl smyslu a za všechny myslila zde pouze smrt. Smrt, sahající po prámu nesčetnými víry, ohlušujícím řevem zrádných vln, smrt, snášející se ve velikých vločkách zvolna k zemi a deroucí se z oken kdysi lidských příbytků, smrt, uhasínající ohně táborů a zbavující poděšená srdce posledních nadějí… Alma nečekala již odpovědi. Co jí mohl říci otec, když celý svět k ní mluvil řečí tak srozumitelnou o neodvratné zkáze a o marnosti každého zápasu? Schoulila se pod své pokrývky a nečekala již ničeho…

Rheinisch díval se na kraj jemu tak dobře již od dětství známý. „To je tedy Tulln… Tulln,“ opakoval tupě před sebe; snažil se rozpomenout se na lučiny, zahrady, přívětivé, bíle svítící se dvorce uprostřed záhonů a polí se zeleninou, na dlouhá stromořadí, táhnoucí se po obou stranách silnic, čilý ruch přístavní a řeku, která se tolik změnila. Jak jinak vypadala tato lada ještě před čtyřiceti lety; jako každý organismus má i kraj svou duši, svou sílu, své zdraví a své nemoci. Tento kraj měl takovou živelnou sílu odporu, že se bránil nejdéle; když jiné kouty zemského povrchu nerodily již kromě zakrslých zemčat ničeho, živila tato lada i vzdálené končiny podlehnuvší chorobě a posílala do nich zeleninu – jediný lék proti kurdějím. A nyní došla konečně řada i naň!

Dítě kašlalo opět a stenalo; matka tiskla je do klína a slzela. Jednoho dne bude konec; vezmou jí mrtvé dítě z náručí a pohřbí je na dně prokleté řeky. Zakrývá mu s úzkostí obličej, aby nikdo neviděl hnisavé rány jeho rtů. Podává mu jídlo odvrácena k řece, a přece se obává, že ti lidé to vědí; přistoupí k ní a vezmou jí dítě. Ale ne, tito lidé neztratili ani dnes srdce. Proč by ji byli vytáhli z potápějící se lodi, odhodlanou skočit do vln, když její muž zahynul? Viděla ho, a přece nemohla mu pomoci… Lomila jen rukama po té osudné srážce; mužovo tělo zápasilo ještě dlouho potom o život. A pak připlula k tomuto voru, který se jí ujal v posledním okamžiku, když jí voda počala již studit kolena…

VI

Z hladiny vystupoval malý ostrov s několika holými zpřeráženými stromy, a za ním i po straně objevovaly se jiné ostrovy různé velikosti, od mísovitých vyvýšenin až po dlouhé a úzké výspy; byly to zbytky mírně zvlněného povrchu, nejvyšší polohy nížiny zaplavené řekou, která protékajíc mezi nimi zrychlovala svůj proud a omývala jejich břehy; každým přívalem vln měnily rozlohu i tvářnost a nižší byly chvílemi celé pod vodou. Mrtvolný puch hniloby otravoval vzduch. Michal zamířil k prvnímu ostrovu, byl však nucen se mu vyhnout a plout dále. Dobře ještě, že vánice polevila a měli vítr v zádech. Vyhledají některý jiný ostrov a usadí se táborem na dolním jeho svahu.

Řeka tlačila na mělké břehy bývalých strání úrodné nížiny mrtvoly lidí i zvířat. Oto i Tily, který také vstal, ukazovali na zátočinu většího ostrova:

„Sobi! Celé stádo utopených sobů!“

Vypadali zdaleka jako vyplavené kořeny stromů, zbavené hlíny a obrácené korunami ke dnu. Byly to parohy sobího stáda; zahynulo, pokusivši se podle všeho o přebrodění řeky, zlákáno ledem a blízkostí četných ostrovů na nejužším místě řeky. I tato tragédie tisícihlavého stáda se odehrála bez svědků; ani jim nevyhovovaly již podnební podmínky Čech a Moravy, kde se za posledních let rozmohli, a vydali se na pouť k jihu, vedeni jsouce pudem. I ti jistě zápasili s dravým proudem, zdvíhajíce v úzkosti nad hladinu čenichy a rozvětvené, silné parohy; a nyní vířila tu mrtvá jejich těla v houfech v zátokách a vírech, až se některého z nich, vybočivšího z dráhy, zmocnil proud a unášel ho doprostřed řeky na cestě k moři.

Zápach hniloby byl tak veliký, že se tu nedalo přistáti; Michal zřekl se i svého úmyslu proplouvat mezi ostrovy, aby se dostal z proudu a mohl bezpečně přirazit. Vor se rozehnal znovu, uchvácen krajním ramenem proudu, a oba muži na přídě byli zaměstnáni dlouhými bidly, jimiž odráželi zdechliny. Ubývalo jich každým okamžikem a ostrovů přibývalo. Měli naději, že nebudou nuceni přiblížit se až k břehu, kde hrozilo nebezpečí každému životu. Tulln ztratil se jim z očí, jako by se propadl ke dnu. Z drobných vesnic zbyly jen úzké věže kostelů a zahlédli i horskou chatu, z jejíhož komína se však nekouřilo; na některých kopcích tyčil se kříž a na nejvyšší hoře celého okolí, trůníc kraji, zdvíhala se malá silueta opuštěné rozhledny.

„Tam!“ Vor se rozhoupal a všichni se obraceli po Michalovu hlasu. Ukazoval na vysoký ostrov, který se před nimi vynořil.

„Jsou tam lidé,“ křičel Oto. „Tati, pohleď!“ Michal zůstal v proudu; bylo by nebezpečno přistát u ostrova trosečníků, kteří by se v boji o život chtěli zmocniti voru a kteří jsouce vyhladovělí a zoufalí byli schopni i vraždy. Rheinisch namířil dalekohledem a zvolal radostně:

„K ostrovu!“

Tily i Oto se otočili po něm s nedůvěrou. Což otec šílí? Pohlíželi na něho i na ostrov, ale Michal poslechl.

„Jsou to sobi!“ zvolal znova otec. Kormidlo vrzalo rytmicky každým zabráním vody v ložisku, zaříznutém sekerou do dubového špalku, a železná osa, na níž se otáčelo, skřípala a pištěla. Tily zabral také, vor se stáčel zvolna do šikmého směru a blížil se pomalu ostrovu, neboť jeho šířka nabízela proudu větší plochu odporu. Oto zavěsil kormidlo a oba chopili se tyčí.

„Pozor!“ vykřikl Michal. „Držte se! Sednout!“ A jeho rozkazy nebyly předčasné. Vor se zarazil, nadzdvihl přídu a sjížděl po svahu do proudu. „Neudržím se kormidlem! Bidlo na levý bok!“ Přiskočili oba, aby zachytili vor a zadrželi další smyk. Bidla se prohýbala a lámala. Otec přiskočil s dlouhým lopatovým veslem a zabořil je do měkké hlíny. Michal pracoval vší silou, zabíraje kormidlem proti proudu. Vor najel znovu na mělčinu a unášecí síla proudu ztratila pojednou nad nimi veškeru moc.

Michal vynesl kotvu a vrhl ji daleko od břehu na sníh. Vyskočil drže lano a za ním skočili do vody i oba synové. „Táhněte silněji,“ velel zkušený Michal. Vor sebou trhl, kdykoliv zatáhli, a dítě se s pláčem rozkašlalo. Ale vor již seděl na pevné zemi. Položili prkna, aby mohly vystoupit i ženy, a nečekajíce na rozkaz dali se Michal s Otou do práce. Podťali strom a rozsekávali jej na kusy. Několik zápalných kuliček rozhřávalo sníh na ploše, které potřebovali k táboření, a zpod sněhu počala se černati hlína se shnilým drnem.

Rozdělali oheň a ženy udržovaly jeho plamen. Vynesli z voru vařicí přístroj, ne nepodobný vojenské polní kuchyni. Michal se vrátil na vor, aby postavil nový, nižší a širší stan; opěrnou tyč bylo třeba pořídit z větve; Oto nosil na prám hlínu a Tily opravoval vorové spojky. Ženy ohřívaly vodu, sušily u ohně šaty, upravovaly svůj zevnějšek a bylo s podivem, kde se v nich pojednou vzal život po tak dlouhém mlčení. Ožily znovu v jejich duších naděje na možnou záchranu?

Žena s nemocným dítětem se omlouvala; nepřijaly jejích omluv. Jen ať si všímá svého dítěte. Děkovala jim plačíc; vždyť i její život závisel na tom, podaří-li se jí utajit nezhojitelnou chorobu chlapcovu. „Je mu zima, chvěje se zimnicí,“ odůvodňovala jeho zahalený obličej. Chlapec chtěl se rozhlédnout kolem, a ačkoli byl lhostejný k všemu, rozplakal se, když mu matka nedovolila vyhlídnout, tisknouc ho tím pevněji k prsům. Sobi, které u řeky viděli, se rozprchli. Některé kusy vrhaly se do řeky, chtějíce dosíci nejbližšího ostrova. Zůstalo tu jen několik zvířat, která byla příliš znavena a bála se proudu více než lidí. Ukryla se za několik holých stromů na konci ostrova, rozhlížejíce se plaše a pozorujíce tábor lidí, jejichž počínání vracelo jim do paměti vzpomínky na výjevy z dob, dokud žila v blízkosti člověka, až útěk všeho tvorstva je oddělil a znovu zdivočela, potulujíce se zničenými lesy a brodíce se řekami v závějích.

Každý byl zaměstnán svou prací, a proto je polekal výstřel, který náhle za jejich zády prorazil tichem. Obraceli se po zvuku a viděli otce, běžícího na druhý konec ostrova. Klopýtal o naplavené dříví, podemleté kořeny stromů, ukryté v řídkém sněhu a několik sobů vrhalo se zděšeně do řeky. Napínali síly, aby unikli z dostřelu; překáželi si a jejich parohy se často do sebe zaklínily. Snažili se předstihnout a nejeden kus hleděl se z hloubky vyšplhat na hřbet svého nápředníka. Voda nebyla tak hluboká, aby jim bylo třeba plovati. Dostihli snadno ostrova a pádili zběsile napříč k protějšímu břehu. Ještě jedna rána třeskla vzduchem a pak slyšeli již opět jenom hukot vod. Rheinisch se vracel, vleka za sebou po sněhu sobí mládě. Žilo ještě, když je dovlekl k ohni, a po celou cestu stékaly z malé rány na krku krůpěje rudé krve do sněhu.

Alma se odvrátila, nechtějíc vidět, jak dobíjejí mládě. Michal nechal stanu, vystoupil na břeh, stáhl kůži a vyvrhl vnitřnosti; pracoval na prosby žen opodál tábora. Zhotovil rožeň a ženy převzaly další práci s pečení, když rozhřály sněhovou vodu, která se v hrnci vařila klokotem, loupaly a ostrouhávaly brambory, z nichž bylo přiděleno větší sousto churavým nebo těm, u nichž se dalo vypuknutí kurdějí očekávat, krájely cibuli a prací ožily tak, jako by to nebyly ani ženy, které po čtyřiadvacet hodin nejevily známky života. Žena Michalova a stará služka byly asi v týchž letech, blízko padesáti. Vykonávaly hrubší práci, které byly navyklé, kdežto žena Rheinischova otáčela masem na rožni.

Zdálo se to podivné, a přece nic nebylo přirozenější; ožily, otáčely se, hovořily nahlas a každý jejich pohyb je utvrzoval ve vědomí jejich účelnosti. Zapomněly i na okolí, jako by pracovaly v kuchyni nad kamny, v nichž plápolal oheň. Žár ohně přenášel je do klidných dob rodinného života a shluku lidského hejna, sedícího u stolu jídelny a čekajícího na oběd. Zaměstnání, jemuž přivykly, vracelo je životu. Kromě sedmiletého dítěte, které matka tiskla k tělu, a její patnáctileté dcery pracovalo všech jedenáct lidí. Pracovali horečně, jako by každý jejich výkon přispíval k záchraně.

Šedé světlo přítmí nedávalo naděje, že se den rozjasní. Hleděli k nízkým mračnům, poháněným větrem, a bylo jim, jako by nad těmito neproniknutelnými mraky nebylo již ničeho. Nekonečný a pouze tušený prostor mrazivý svou prázdnotou budil v nich dojem, že slunce zmizelo. Opustilo svou dráhu, nesvítí a nehřeje, a proto je takový soumrak a taková zima. Slunce se ztratilo a již se nevrátí a vesmír neměl jiného životodárného ohniska, vyzařujícího radost, sílu, zdraví a mládí, píseň a lásku, které by umístil do osy osiřelé dráhy sluneční. Teď se již nedaly čekati návraty jara, rozkvétání a zrání léta, nalévající se plody podzimu a po zimním období nové jaro. Slunce, které se ztratilo za clonou těchto mlh a par tak tajemně a naplnilo jejich srdce steskem, změnilo světový řád, platný pro všechna nebeská tělesa své soustavy. Nebylo již věčného návratu všech věcí, který stal se základem věd i nevysychajícím zdrojem poezie… Nastal zánik všech věcí, úpadek a zmar. Smrt plížila se v přítmí nekonečného prostoru od hvězdy k hvězdě, aby zhasínala všechny plameny života…

A tito lidé pracovali, ač již necítili slunce ve svých svalech. Bylo tomu tak jako v zimě s oceánem, který, nahromadiv za léta v plné své šíři až do hlubin sluneční teplo, vydával je ze sebe, ohřívaje pevninu, která se tak snáze mohla dočkati nového jara. I tito lidé měli v sobě nashromážděnu energii tisícerých generací, které se rodily a umíraly, vraždily a tvořily pod dotekem slunečních paprsků. I dnes, uprostřed zimy a vlhka, uprostřed všeobecné zkázy hýbala jimi síla, plod slunce; dýchala jejich plicemi, obíhala krví v žilách a bušila tepem jejich srdcí. Zázračné slunce a obdivuhodná jeho moc, pracující a lnoucí k životu i v tělech, zachvácených nejstrašnější smrtí. Teprve v těchto dobách, kdy hynula všecka vzdělanost a kdy lidé docházeli k poznání nových zákonů, jichž neznala dříve celá tisíciletí, naráz bez přemýšlení a škol, cviku a námahy, počali jedinci správně rozuměti vývoji všeho života.

Co drželo pohromadě křehký vor, byla víra čtrnácti lidí. I víra byla zplozencem slunce a snad prvním ze všech duševních jeho výtvorů. I když těla umírala, sálala víra z jejich duší, vracejíc v nevědomém vděku vesmíru žár srdcí, jako v zimě vyzařuje moře letní teplo do prostoru. Slunce pracovalo po dlouhá tisíciletí i v jejich hrudi, vdechujíc v živou, syrovou hmotu lidských těl zárodky vyššího života. Slunce uzrávalo v jejich srdcích v blaživé, syté, mízou překypující plody víry a lásky…

VII

Vrátí se, a uvidím ho dnes? Zítra? Kdy? tázala se Alma sama sebe. Pracovala také, davši se strhnout okolím, kterého se zmocnila touha čilosti. Všechny svaly pracovaly ze setrvačnosti, i když pohasl nebeský zdroj jejich energie. Povstala a chtěla se projít ostrovem, zapadala však do měkkého sněhu a vrátila se na prám pro lyže. Viděli ji, jak se prohání mezi pokácenými a zmrzačenými stromy. Vyplašila ještě dva soby, kteří vstávali s námahou. Byli jistě nemocni a nemohli udržet stejný krok se stádem.

„Těším se, že cestou přece jen přijdeme na nějakou loď. Pak již to půjde hladčeji, až budeme všichni pod střechou,“ prohodil Oto. Bylo mu velkou útěchou, že jeho slova je sílila.

„Ostatně nebude snad toho ani třeba,“ namítal Michal, odnášeje kusy masa do zásobárny. „Při delší zastávce pobijeme podlahu, vyvýšíme lůžka a postavíme vpředu i vzadu opěry. Vyplatilo se mi to zpropadeně. Ale,“ a zamlaskal ústy, „teď by chutnala dýmka.“

„Slyšel jsem, že libra tabáku stojí tisíc franků,“ ochlazoval jeho chuť Rheinisch. „Dopřeji ti rád toho požitku. Nebrali jsme zlata a skvostů jenom pro sebe… Ale na to musíte vždy mít zřetel, kdyby… kdyby se přihodilo něco neočekávaného. Ani dnes se, bohužel, neobejdeme bez prokletého zlata…“

Michal pokračoval ve svých plánech, vyslovuje své myšlenky nahlas. „A vystavím střechu. Budu teď chytat každé prkno. Bude jich kolem Vídně dost… To je velmi moudré,“ pochvaloval Tilyho a Otu, kteří stavěli můstek se zábradlím, vedoucí z přídy ke stanu. „Velmi moudré. Klády jsou kluzké, obzvlášť když přimrzává voda. Nebudeme již klopýtat.“

Hovořili, dělíce se svorně o jídlo. Alma, odpínající si lyže, zaslechla jejich rozhovor a zachvěla se. Vídeň…! Kdy již tam budou? Zeptala se, jak je daleko.

„To závisí jenom na proudu a na překážkách,“ odpovídal otec. „Ale Vídní nemůžeme plouti v noci.“

„Ano, ano,“ přizvukovala Alma. Hanbila se však, slyšíc otcovu řeč. Myslil na všechny, kdežto ona měla pouze jediný zájem. Byla sobecká, a bylo dobře, že neřekla, nač myslela.

„Pobořené mosty, potopené lodi a zácpa dříví ohrožují plavbu. Budeme přenocovat na příhodném místě, jakmile uvidíme zdaleka svatoštěpánskou věž. Tam snad najdeme nějakou loď, ač již dlouho asi nepoplujeme. Za Vídní vlévá se Dunaj do uherského moře. Pak bude nutno buď se držet těsně u břehu, který však, jak se obávám, bude přeplněn lidmi, anebo budeme se muset vydat na další cestu pěšky. Kdož ví, co nás ještě čeká v těžkých našich dnech.“

Alma vyprávěla o sobech, kteří se zdvíhali tak nevolky a jimž bylo těžko ubíhat. Tvrdila s jistotou, že tu před nimi tábořilo již na tisíce lidí. „Ale ten sníh je přece k něčemu dobrý; ukolébává nás v domnění, že jsme sem přišli sami a první. Klopýtala jsem místy o tvrdé předměty, prkna nebo bedny.“

Oto šel ve směru, který mu ukazovaly čerstvé stopy lyží, drže v ruce lopatu a rýč. Snad by se jim hodilo něco z toho, co tu zůstavili jiní před nimi. Byl s jídlem hotov a ženy poklízely. Čistily nádoby, Michalovu sekeru a vařiče a ukládaly je do bedny, kterou Tily odnesl. Michal upevňoval stan a Rheinisch osušoval nad dohasínajícím ohněm mokré boty. Matka s nemocným dítětem užila všeobecného ruchu a odklidila se s dítětem na vor. Alma seděla ještě u ohně v myšlenkách; blížilo se ke třetí, byl čas vyplout, a Oto nepřicházel. Viděli ho, jak se shýbal nad sníh a hledal. Volali ho na vor. Byli již připraveni k vyplutí, když rychle sjížděl po mírném svahu břehu, odpínal lyže a skočil na vor.

„Dalo by se tu mnoho najíti. Našel jsem bednu s hřeby a skobami, které se nám hodí.“ Zatížili záď těly, aby nadlehčená přída se snáze svezla po bahnitém břehu do proudu, a odráželi se bidly. Všichni čtyři muži pracovali dlouho, než se jim zdařilo uvolnit vor. Prudkým trhnutím zbavili se dna, a vor veplul do proudu, který jím zatočil. Bylo třeba bidel i obou kormidel, aby dostali přídu do čela, a pak se již vor hnal v hučících a zpěněných vlnách vpřed. Ženy zalezly pod stan a na voru zůstali pouze muži. Hukot vod přehlušoval vrzavé pohyby obou kormidel. Voda šplouchala a vystřikovala mezi kládami, smáčela nechráněné okraje, trhala vorem, jako by jej chtěla zpřetrhat, a muži, stojící v mrazivém větru na svých místech, řídili směr proudem unášeného voru.

Blízkost neviděné, ale hrozivě tušené hmoty ledovců, vyplnivších Alpy, zavála jim vstříc chladem. Vítr čišel z jihu a mrazil, ošlehával tváře a nadouval stan, jako by každým závanem útočil na ně neviditelnými hroty ledových jehel, ostrých hran ledovců a tenkými šipkami krystalů. Alpy, které byly politickým a kulturním předělem evropským mezi Severem a Jihem, dávaly jim pociťovati mocnost své zaledněné plochy. Byla to poslední a největší překážka na jejich pouti. Co bude potom, nevěděl z nich nikdo.

Ke čtvrté hodině odpolední se rozjasnilo; bylo to, jako by teprve nyní měl nastati východ slunce. Mračna zbělela a vystupovala do výše jako opona. Michal a Oto ulehli k odpočinku a Alma ukryla svou tvář pod pokrývku, dusíc pláč, který jí v očích vysušil spánek. Na levém břehu, stlačeném do úzké čáry obzorové, byla poušť a na pravém vztyčovaly své dlouhé a odporné krky smrtící kulomety. Bylo přirozeno, že s výhledem na takový protějšek a pod účinkem jeho obranných prostředků levý břeh ani nemohl jinak vypadat. Řeky tvořily opět přirozené hranice rozřezávajíce těla vlastních států v půli a přestaly být jejich tepnami. Z jednoho břehu útočil bratr na bratra, volajícího o pomoc na břehu druhém. Ze severu přicházela smrt, sever musel býti obětován. Co rostlo a dýchalo na sever od alpské přehrady, nemělo přístupu do zemí jižních. Nemělo-li vyhynouti veškero evropské obyvatelstvo, musel být každý soucit zardoušen.

Rheinisch, objímající rukou kormidlo, pozoroval proud i břehy; jeho pozornosti neušla ani tečka na hladině. Zaplavené vesnice úrodného kdysi kraje zmizely, místy nezbyla z nich ani kostelní vížka.

Pojednou zaslechli zvuky hučícího motoru. Byla by to Maxova loď? Alma se zdvihla na loži a naděje rozjasnila jí obličej. Ani ve spánku neopouštěla jí bdělost… Hukot vzrůstal a nevycházel z břehů ani z hladiny. Byla to letadla? Nebylo jich ještě vidět, ale blížila se k jejich nadhlavníku.

„Letadla,“ pronesla zklamaně Alma a ženy rozhrnuly závěs a vyhlížely zvědavě ze stanu. Letadla se blížila každou vteřinou. Šedě tmavá mračna tvořila na spodině malé chuchvalce, kolmo k zemi visící sloupy, potrhané stuhy a prapory. A pojednou se v průrvě mezi dvěma oblačnými závěsy vynořilo ohromné letadlo, jehož předek veplul opět do mlh, co zatím jeho trup se postupně a rychle obnažoval; vypadal jako tělo delfína, jehož hlavu i ocas zakrývaly ženoucí se vlny. Za několik okamžiků objevil se mezi mračny jiný letoun, který v zápase s mlhami se vypjal do výše a zamířiv vrtulí k zemi, jako by se již již řítil na řeku, než prudkým obratem se zdvihl do výše jako poděšený přízrak ptáka… Hluk jeho stroje strhoval je do vzdušných vírů a letadlo zmizelo jim z očí. Mlhy se valily a slyšeli v nich hukot jiných výzkumných vzducholodí, který k nim doléhal z neurčité výšky…

Pohlíželi mlčky za nimi do mraků, jak slábl zvuk pracujících strojů, letících na sever. Nebylo to jistě útočné loďstvo, neboť se nevrátilo, aby je zasypalo pumami. Jejich poslání je výzvědné; letí, aby se přesvědčili, jak pokročila zkáza severní Evropy. V době, kdy nedocházely z nejlidnatějších kdysi měst Anglie, Německa a Skandinávie, z Polska ani Ruska bezdrátové zprávy a kdy byly opuštěny všechny stanice, vysílaly „Jižní státy“ výzkumné loďstvo, které se mělo vrátit s důležitými zprávami. Snad letí též, aby zachytili fotografickými přístroji pro paměť příštích věků příchod nové doby ledové, která se od točen valila na zemi. Kdož ví, zda nebyli vysláni, aby zachránili opuštěného telegrafistu, který setrval do posledního okamžiku u přístroje, posílaje denně děsivé zprávy a který konečně volal o pomoc…

Nedalo se zjistit, kam na své zavalivé pouti již dospěl severský led, který pod tíhou svých hmot vytlačoval ze Severu všechen život a drtil svým krokem lesy i města, hory i údolí; tolik bylo jisto, že postupoval nezadržitelně k rovníku a že se zastaví snad teprve u čáry, kde síle slunečních paprsků neodolá. Mračna a sníh, povodně a chladivé pršky, prolínavé vlhko i větry byly jeho posly a předzvěstmi. Není moci, která by jeho postup mohla zadržet. Všecek technický pokrok lidstva i všechna objevitelská genialita lidského mozku musila se poddat v boji, který se pro ně skončil katastrofální porážkou.

Na jihu, kam snad jednoho dne přece šťastně přes všecky překážky dorazí, dovědí se o tom jistě více. V odloučenosti od světa a od svých druhů nezdivočí jenom zvíře; zdivočení člověka projevuje se úpadkem jeho duševního bohatství a rychlým návratem do předkulturního stavu pravěku; každá vteřina překlenula pobořené mosty vedoucí do tisíciletých mlžin, každý okamžik byl pádem po drobících se stěnách skalin do propasti zvířecky pudového vnímání světa bytostí, v jejichž vědomí byla jen pověrčivá hrůza, skřeky vražděných a šílený boj o život. Žebřík vývoje se přetrhl a ke dnu řítící se člověk hledal ve skalách, do nichž se zarývaly jeho bezmocné nehty, jámy a sluje, ve kterých bydleli před sto tisíci lety jeho prarodiče.

Bylo s podivem, jak mnohé na pohled bezvýznamné návyky udržovaly ho v kázni na dosaženém stupni vzdělanostního vývoje. Takovým návykem byla jeho usedlost, neměnlivost místa, která vykvetla v jeho srdci, až po dojímavou lásku k vlasti; takovým návykem byla i spořádaná chůze po velkoměstských chodnících, pravidelné střídání čtvera ročních období i zákony, a takovým tenkým poutem, které vykazovalo člověku určité místo ve spořádané společnosti, byly i noviny, které ho spojovaly se světem a které mohly zítra uveřejnit jeho jméno, kdyby se dnes dopustil zločinu. Noviny vycházející v přesnou hodinu nebyly tedy ničím jiným než radostným výkřikem bytostí, poděšených samotou. Byly článkem stroje, který udržoval běh světa v předurčených kolejích. Vědomí vlastní nemohoucnosti a potřeba opřít se i o bližního, jehož osud zavál do takových dálek, že se stal naším protinožcem, byly pohnutkami, které sdružovaly lidstvo celé zeměkoule; noviny přinášely zprávy o bolestech a hrůzách vzdálených bratří, a tyto bolesti a hrůzy naplňovaly čtenáře soucitem, ve kterém se chvělo sobectví, abychom také my nebyli jimi snad již zítra postiženi.

Nevzruší vás hodiny, které se náhle zastaví v okamžiku, když jste pozorovali jejich chod? Nuže, a noviny byly takovým přesně jdoucím hodinovým strojem, který se zastavil. Nevyšly dnes a nevyjdou snad ani zítra. A kdy tedy vyjdou a vyjdou vůbec ještě někdy? V takové situaci octlo se rázem lidstvo; dveře pořádku a kázně byly vyraženy ze svých spárů a do tmavého pokoje vřítila se vichřice. Návyky i formulky zákonů daly se do tance; vědomím osobní bezpečnosti ustálená víra vyprchala ze srdce a člověk se řítil do beztvárného zmatku, kde všechny předměty ztrácely obrysy, účelnost i místo. Lidem připadalo, jako by se byli pojednou octli na povrchu země, která prodělává ještě období svého stavu plynnosti před miliony věky… Zvědavost, kterou ukájely neviditelné ruce, ovládající telegrafní dráty, péra žurnalistů i páky tiskařských strojů, volala zoufale do prázdna, a nikdo neodpovídal. Člověk se řítil do tmy, v níž se rodily pověry, předtuchy a hrůzy, šílenství i zločiny. Jakou to moc měl i tento lidský návyk – noviny?

Lidé na voru se skrčili pod hukotem letadel. Oči neviditelných letců přistihly je na určitém místě a v určitém čase. Měli pocit, že jsou přistiženi a pozorováni. Stačilo sedm dní, aby se v člověku vzbudila plachost zvířat, bezpečných jen ve svém nepřístupném doupěti. Neviděli těchto očí, upírajících se na ně z výše, a přece byli jimi postrašeni. Byly to po celém týdnu první oči lidí, patřících jinému stádu, a tak již odvykli lidem, jejichž blízkosti postrádali. A byli to přece lidé, kteří dosud i ve dnech zmaru setrvali na svém lidství, uchovavše ve svém srdci lásku a neposkvrnivše svých rukou vraždou. Ani otec Rheinisch se nedopustil vraždy, srážeje veslem tonoucí, chytající se jejich voru, neboť to byli lidé zasvěcení smrti.

VIII

Neslyšeli již hukotu strojů, které spěchaly snad na pomoc jako záchranné čluny, rychle smýkané po písečném břehu na rozbouřené moře. Jek dravého proudu vtíral se opět do jejich sluchu a vracel je přítomnosti. A na hladině se dosud neobjevoval bíle natřený člun, který se k nim měl dnes připojit. Mlhy klesaly a světlo, které se prodíralo mračny, zhasínalo, jako by čísi ruka vypínala na osvětlovací desce nebes knoflík po knoflíku. Počalo se smrákat a bylo třeba se rozhodnout. Poplují dále, anebo si vyhledají na některém ostrově noční úkryt? Rheinisch přemýšlel a váhal. Bylo by lépe, kdyby pluli ještě dále; rozdělají ohně na voru a urazí za noc trať, která je dělí od Vídně; neztratí tak noci a bude to náskok, z něhož budou těžit i nazítří. Počítal beztoho pouze s jedinou noční zastávkou před Vídní. Je to velké neštěstí, že dosud nestihli Maxova člunu, neboť s jeho místními znalostmi mohli proplouti Vídní i v noci.

„Tmí se. Pojedeme dále, pane?“ ptal se Michal.

Stařec pokynul mlčky na znamení souhlasu; kdyby mluvil, jistě by se nerozhodoval tak lehce.

„V osm hodin tě vystřídám, Michale. Pojedeme!“ Jeho hlas zněl rozhodně.

„Moje dítě se zadusí,“ zabědovala matka. Dítě kašlalo násilně a křečovitě. Zvrátila jeho hlavu naznak a zadívala se mu do zmodralého obličeje. Rheinisch přiskočil k stanu, z něhož se ozval výkřik; rozhrnul závěs a viděl ženy, sklánějící se nad děckem. Bolest, soucit i hrůza zračily se v jejich výrazech. Dítě sebou zmítalo, škubalo a z úst mu šla pěna. Klid, do kterého je chtěla ukolébat matka, aby utajila zákeřnou jeho chorobu, rázem se zlomil a změnil se v smrtelný zápas, a matka, vysílená nemocí dítěte, kterou ukrývala po celých pět dnů, nemohla se již ovládat. Všechna úzkost o dítě v ní propukla; naříkala, rvala si vlasy, líbajíc oteklé rty dítěte s hnisavými vředy, tiskla je k sobě na prsa, ač dítě se jí vždy vymklo z náručí, dusíc se kašlem, a ženy seděly tu zmateny a bezradny. Nevěděly, že přichází právě nyní odkrytou záclonou plachtoviny do nízkého jejich stanu Smrt.

Dítě vykřiklo, vypjalo se, sklánějíc se v kašli k zemi, a matka přitiskla je k sobě úže, a když chtěla znovu pohledět do jeho tváře a odtáhla je od sebe, sklesly jeho ruce bezvládně dolů. Strhla šál, kterým byla zahalena, prostřela jej na prkně a položila na ně dítě, snažíc se zachytit poslední známky života, který již opouštěl choré a slabé jeho tělo. Oči obráceny v sloup, leželo tu na voru pod stanem v šedém světle zhasínajícího dne. Třásla jím, volala je jeho jménem, ale dítě se nehýbalo. Rheinisch přiklekl k ní, snaže se ji uklidnit a vzíti jí dítě.

„Neberte mi je, neberte mi je. Zabte raději mne. Máte také děti. Bože, věčný bože… ani hrobeček mu nebudu moci vystlati. Mé dítě! Mé dítě.“ Klečela nad ním, a pláč roztřásl celou její bytost. „Ne, ne, do vody ho nepohřbívejte. Skočila bych tam za ním… Ne, ne, bože, ne…“

Rheinisch vzal ji soucitně za ruku; vrátná se dotkla jejího ramene. Těšili ji, nechávajíce tu na zemi mrtvolu dítěte, ač věděli, že se neuklidní, pokud ji bude mít na očích.

„Není jiné pomoci, žel bohu,“ chlácholil ji stařec. „Vždyť i jemu je lépe. Kdož ví, co by je ještě bylo potkalo. Nikdo z nás není jist životem, a vy máte ještě jedno dítě, na které nesmíte zapomínat. Jste i jemu matkou…“ Uklidňovali ji však marně. Její pláč se stupňoval a zmítal celým tělem. Vyrážela skřeky, lapala vzduch, vztyčovala se, vjíždějíc si rukama do vlasů a znovu se skláněla nad dítětem, pokrývajíc celé jeho tělo polibky. A pak se zvrátila, dopadnuvši hlavou na zem. Rheinisch vynesl dítě a podal je Michalovi. Potlačuje slzy, přivazoval Michal k dětským nožkám provaz; druhý jeho konec připevnil k velkému kameni, který byl kotevním závažím. Pokřižoval děcko a šplíchnutí vody, která i jej skropila, ukončilo krátký a smutný obřad; ze čtrnácti zbývalo jich na voru již jenom třináct.

„A kdo teď půjde za ním?“ ptal se cizím, vzdáleným hlasem Rheinisch, pohlížeje na vlny, v nichž se rychle ztrácela kola, vzbuzená pádem dětského těla do hlubin. „Kdo teď z nás půjde za ním?“ Vlny polykaly kola, jejichž malé hřebeny srážely se s pěnícími se a šumícími jejich hlavami a vor hnal se vpřed, opouštěje ztracený hrob na dně řeky.

Ženy ve stanu křísily matku, o níž věděly jen tolik, že byla ženou povozníkovou a jmenovala se Aglaja. Hysterická křeč zkroutila její tělo na zemi vtísněné mezi ostatní. Zprvu nehybná, několikrát sebou zaškubala; v přítmí neviděl nikdo jejích očí, které byly pootevřeny a ukazovaly spodní část bělma. Neměly čpavku ani jiných léků, aby ji mohly přivést k životu. Rheinisch odplížil se po kolenou ze stanu; bylo lépe ponechat tuto starost o ženu ženám.

Zdvihla konečně své tělo ze země, když prudký náraz otřásl vorem a podél jeho krajní klády třely se větve stromu, na který narazili. Rozhlížela se udiveně, sáhla si na čelo a vykřikla: „Dítě! Moje dítě!“ Chtěly ji znovu položit, ale žena se jim vzepřela.

„Kam jste je dali? Ukradli jste mi je, ukradli…,“ bědovala, ale umlkla rázem. Jako šílená vymrštila se k otvoru. Vytrhla se několika párům rukou, které se jí chtěly zmocnit. Stála na voru a hledala své dítě. Její oči však prozrazovaly, že v ní dozrálo odhodlání, na kterém nemohl nikdo nic již změniti. Vrátila se do stanu, přitiskla k sobě dceru a třeštila očima do prázdna, neodpovídajíc na jejich konejšivé řeči. Seděla tu se vzdorným klidem odhodlání. Vše, co ji tu obklopovalo, ztratilo pro ni rázem veškerý smysl. Venku se smrákalo a její obličej potemněl.

Neviděly, jak jí cukají ústní koutky a jak zatíná dlaně. Bylo jí horko; velký šátek svezl se jí z ramenou, a přece jí to neochladilo. Žár rozpaloval její tepny, oči svítily a tváře zbarvil ruměnec horečky. Rozepjala blůzu i vlněný živůtek a obnažila svá mateřstvím zvadlá, úzká a dlouhá ňadra, k nimž tiskla vždy znova svou dceru. Každý její pohyb prozrazoval mateřství, které zešílelo. Ze všech způsobů, kterými vnímala svět, zbyl v jejím nitru tento silný pud; přemýšlela o pomstě, nebo o smrti?

Soumrak houstnul, a bylo třeba rozdělat na přídě oheň. Otec a syn ulehli, odevzdavše řízení voru Michalovi a jeho Tilovi. Alma ležela schoulena pod pokrývkami vedle otce. Se třemi lůžky a se stanem mezi nimi podobal se vor přízraku plovoucího hřbitova, u něhož hořelo věčné světlo. Mračna klesala a jenom hukot šumících vod jim připomínal, že dosud žijí.

V šest hodin bylo již úplně tma; den tu netrval tedy déle pěti hodin a světlo, které uštědřoval nešťastným lidem, bylo almužnou soumraku. Rheinisch se probudil, svítě si na hodinky, aby včas vystřídal Michala, ale ulehl znova. Němý vzdor matky, ztrativší dítě, tál pozvolna ve stesku, který znova zachvacoval její nitro. Ve stanu nikdo nespal; žena jektala zuby a vzdychala, polykajíc pláč. Chtěly jí pokrýt tělo, ale odmítla je rukou. Nebylo pochyby, že má horečku. Neslyšely opět nic a jenom tušily ve tmě vzpřímené její tělo. Pustila dceru z náručí a ta se schoulila na zemi. Její smutek měl i své čistě fyzické příčiny. Kdykoli chtěla z návyku stisknouti svou náruč, pocítila prázdnotu, ve které marně hledala své dítě. Uvědomovala si vždy znova, že jejího hocha již není, a její žal vzrůstal každým pohybem, který se nedohmatal nemocného těla, které celý týden tiskla na prsa. Její smutek byl teď v jejích rukou a potlačovaný pláč se začínal v jejích prstech, jako by v jejich konečcích byly prameny a zdroje jejích slz. Hlad mateřského hmatu bloudícího v prázdném vzduchu vedl ji na scestí; její smysly se zatemňovaly. A potom už jediný okamžik, vykřiknutý staženým hrdlem, prozradil, že její bolest dostoupila vrcholu.

Zaškytala pláčem a z úst vyrazil jí drsný smích. Její hlas se změnil ve chvíli, kdy v jejím rozumu se přetrhaly nehmotné nitky vědomí. Jejích smyslů se zmocnil vír, který jí zatočil hlavou. Teprve nyní vrátila se jí řeč, chytající slova ze vzduchu. Mluvila jako spící, a ačkoliv mluvou uplatňovala své pomatené nároky na život, byla jim záhadnější a němější než dříve, dokud mlčela. Blouznila a nesouvislé věty poděsily celý vor. Šeptala i křičela, hladila si tváře a trhala si vlasy a nabízela ubohý prs přízraku kojence, který se jí zjevil ve tmách.

„Člun… Motorový člun… Proti proudu…? Jen pochovat hrkavý píst. Stojí ve člunu a přiblíží se k lodi. Ženo, to by bylo něco… Hák a síla zakrouží nad vodou. Neuteče; jediná rána sekerou a konec… Hahaha, ať ví, jak chutná dunajská kořalka…“

Matka Rheinischova ucpala jí ústa dlaní. Udeřila ji a rozchechtala se znovu, zběsile křičíc. Alma nesmí však nic slyšet. Bože! Kdož ví, co se stalo, a čeká třeba nadarmo. Zášť jí naplnila srdce; zášť k této ženě, která neviděla cizích bolestí. Utajovala celou cestu zločin, jehož se dopustila se svým mužem. Piráty a vrahy vzala ze soucitného srdce na vlastní vor. Ale nesmí křičet, i kdyby ji tu měla zavraždit! Vrhla se na ni a stiskla její hrdlo. Žena mlátila zuřivě kolem sebe rukama, kousala a křičela, plvala vztekle stařeně do tváře a kopala nohama svou dceru, která se dala do pláče.

Probuzený Rheinisch vtlačil tělo do stanu a rozsvítil svítilnu. Uviděl zápas dvou žen, z jejichž obličejů stékala krev. Vrhl se mezi ně, roztrhl je od sebe, ale šílená se vrhla na ně znova, bijíc pěstmi do jejich hloučku. Jeho žena seděla zhroucena opodál těžce oddychujíc. Klekl nad šílenou a stiskl ji nohama i rukama. Smála se a vyrážela nadávky. Zápole s ní, vlekl ji k východu.

„Spoutám ji a přiváži k voru. Co teď se šílenou v noci na vodě? Vždyť zuří a nejsme si jisti životy.“ Chytala se jeho nohou, kousajíc ho do botek a stehen, rvala mu šaty nehty i pěstmi, a kdykoli se k ní sklonil, aby ji sevřel, ohnala se po něm zuby jako vzteklé zvíře. Chňapala po něm, stříkajíc sliny a bušíc do jeho tváře rukou, kdykoli se jí pojednou uvolnila z jeho drtivého stisku. Její křik vzbudil Otu, který přiběhl otci na pomoc; ženy vyhlížely ze stanu a bědovaly. V okamžiku, kdy se jí chtěl znovu chopiti nad pasem, kopla ho a stařec se svalil. Rozpoutal se zápas na život a na smrt.

Vyvíjela netušenou sílu. Její šílenství bylo vražedné. Zapleteni do klubka převalovali se po voru před stanem a octli se rázem na okraji posledního kluzkého kmene. Voda smáčela jejich ruce i šaty a stříkala jim do obličeje. Již již hrozilo, že se oba zřítí do hlubiny; žena netajila se svým úmyslem, zbaviti se svého odpůrce ranou, která by ho smetla z voru. Syn přiskočil právě včas; těžce oddychující a vysílený stařec odrazil její ránu těžkým, smrtelným úderem zaťaté pěsti přímo do čela. Hlava padla jí naznak do vody, která rvala jí vlající vlasy. Vzmužila se znovu cítíc, že jí voda zaplavuje ústa, ale trhla sebou, nadzdvihujíc se ztěžka; ruka se chtěla opřít o kládu, ale ujela a záchvat křeče sklátil ji nazpět. Ztrácejíc oporu a sjíždějíc zády do vody, nepokusila se ve své mdlobě ani o záchranu. Otec váhal, má-li jí pomoci. Oto zachytil ji za nohy, ale otcova paže ho přiměla, aby ji pustil.

„Bude lépe pro ni. Je to surové, bože, tak surové. Ale, co se šílenou? Ať zahyne!“ Zastřel si tvář, když její tělo se překlánělo přes okraj, jak se jí zmocňoval proud. Studená voda probudila v ní však rázem touhu po životě. Zašermovala rukou ve vzduchu, chtějíc se zachytit voru, ale její tělo svezlo se opět o kus dále do proudu. Neviděli již jejího obličeje; kus po kuse ujížděly jí nohy po kládě, až se prudkým trhnutím přesmykly přes ni do vody.

V hukotu vod slyšeli onen příšerný zvuk, deroucí se z hrdla tonoucího; jak se tělo potápělo a voda hrnula se do úst, která chtěla křičet a dýchat, draly se jí z hrdla klokotavé, vysoké a zvířecí zvuky. Tak asi hrčí v hrdle člověka, který s hlavou naznak vyplachuje si ústa při krčním zánětu a kloktá. Chrčivý, drkotavý její řev slábl, vzdaluje se voru, na němž stáli tři lidé s vyděšenýma očima.

Stařec pohleděl na své ruce; štítil se sama sebe a bylo mu, jako by hledal na svých rukou krev. „Tak i toho musel jsem se dožít, že jsem se dnes stal vrahem.“ Jeho hlas se zadrhoval, prozrazuje pohnutí, které se ho zmocnilo. „Tedy i já jsem vraždil!“

Dopadl těžce na prkno před stanem, zachytiv se zábradlí u můstku. Zabránil synovi, který ho chtěl potěšit a omlouvat.

„To si musím vyúčtovat sám se sebou! To dítě,“ ukázal rukou do stanu, „je tvojí sestrou. Rozumíš, Oto? I po mé smrti bude tvojí sestrou. A Alma má teď uprázdněno místo ve stanu…“

Vody, rozrážené vorem, hučely těžce po obou jeho stranách; pěnily se, vzdouvaly kalně a bahnitě zelené své hřebeny proti proudu, spirálovitě se překocujíce a mlhy z řeky se zdvíhaly, stoupaly a spojovaly se s nízkými mračny v olověnou a tmavou záclonu…

4 Limes, česky práh, vojensky chráněná římská silnice, táhnoucí se v I. stol. po Kr. od Rýna podél Dunaje a chránící italské země před Germány.

Obraz třetí

Umírající hvězda

I

Nedalo se přesně zjistit, kdy se vlastně již počal útěk evropského obyvatelstva na jih, neboť někteří uvěřili dříve poplašným zprávám a použili, tváříce se klidnými, pohodlných rychlíků, parníků i vzducholodí k odjezdu, kdežto jiní, posměváčkové, nedůvěřivci i lidé lpící na svém majetku setrvali ve svých domovech. Jisté bylo pouze tolik, že nenápadné stěhování lidstva trvalo snad již deset let. Teprve rok 1999 způsobil, že se v divokém úprku hnaly miliony poděšených lidí do jižních zemí.

Ti, kteří pozorovali včas vzrůstající příliv nových přistěhovalců a sledovali všechny hvězdářské i povětrnostní zprávy s utajeným dechem, opouštěli své útulky na středomořských poloostrovech a stěhovali se dále na jih na rovníkové ostrovy, do Levanty i Afriky. Tušili, že opouštějí sice nová bydliště v úplném bezpečí, ale také v posledním okamžiku. Předvídali správně, že příliv nových uprchlíků vyvolá zmatek a snad i vyvražďovací války, a poněvadž lidstvo již zeskromnělo, nebude se teď již válčit o území a kolonie, nýbrž jen o bezpečný útulek, ať již by to byla jediná místnost v domě, nebo skalní sluj.

Únor roku 1999 dovršil dílo zhouby. Nakažlivé nemoci i vražedné radiové stroje vylidnily celou Evropu od severní točny až po padesátou rovnoběžku. Statistika snažila se dohadem vypočíst, kolik lidí bylo zahubeno jediným přístrojem, postaveným v pražském okolí vynálezcem a náčelníkem českého státu doktorem Jiřím Modranem; odhadovala oběti, které postihl jeho stroj na pouti ze severských jejich vlastí do střední Evropy, na více než sto milionů životů. Avšak i v jiných zemích pracovaly o zániku lidstva podobné stroje, byť i nedosáhly rozměry a zhoubností svých účinků stroje pražského. Přírodní živly spojily se s tvůrci těchto strojů, kteří se ze zoufalství odhodlali s těžkým srdcem zachrániti alespoň ty, kdož nákaze ještě nepodlehli.

Ledová doba blížila se nad očekávání rychleji, zachvacujíc nižší šířky kus po kuse drtivou silou svých sněhů, zakrývajíc zemský povrch stále rostoucí pokrývkou ledovců a tvoříc z evropských horstev, ležících zdánlivě mimo všechno nebezpečí, hnízda, opory a bašty své zhouby. Na posměch učencům, kteří celé století dokazovali, že zalednění potřebovalo k svému rozšíření statisíciletého časového rozpětí, pokračovalo toto nové zaledňování nezadržitelné každým dnem.

Vlhko, drobné a vytrvalé srážky, zátopy a povodně, chlad a větrné bouře byly předzvěstí a rozvědkami blížící se pohromy. Jako by se chtěl postupující led opříti před svým útokem na teplé krajiny jižní, vyžadujícím zvýšené síly, o ukryté a číhající zálohy, vytvořil z Alp, Karpat, Pyrenejí i balkánských velehor přední své stráže a každý průsmyk, skalní strž i údolí byly střílnami, namířenými k jihu. Všechny severní země byly již ztraceny; první výzkumná letecká výprava, podniknutá v létě r. 2000 na sever tvrdila, že na baltickém pobřeží zpozorovala stopy života, ale tyto zprávy zdály se tak přehnanými, že jim ni[kdo nevěřil. Bylo snad možné, že by][5] člověk zeskymoval a že se udržuje naživu, dělí-li ho od zemské hlíny sta metrů tlustý led, prostírající se od točny až do Německa? Čím by se tento člověk uživil, i kdyby měl tolik přizpůsobovacích schopností, když se i všechna zvěř odstěhovala na jih, pokud nepomrzla v mořích a na zemi?

Byl to sice nový, více méně pravděpodobný výklad o vzniku eskymácké rasy v předposledním období ledovém, ale tehdy, před statisíci lety, sálalo daleko žhavější slunce na zaledněný a zasněžený zemský povrch, a dnes…? Dnes se blížilo slunce k zániku! Byly proto připravovány další výzkumné lety; přesto, že i „Jižní státy“ byly zaměstnány na severních hranicích válkami, neopomenula ani tato tak pochmurná doba zabývati se vědeckými pracemi, a snad nikdy předtím nepracovali učenci s větším hrdinstvím a zdárnějšími výsledky. Byl zhotoven plán hromadných letů k severu. Na pět set letadel bylo připravováno, aby vyrazilo současně v stokilometrových vzdálenostech; letadla byla vyzbrojena všemi stroji, pomůckami, fotografickými i kinematografickými přístroji, zásobami potravin i ochrannými prostředky, zahřívači i stanicemi bezdrátové telegrafie, čluny i samočinnými přístroji meteorologickými, zařízením, umožňujícím přistání na každém místě, hořlavinami a zbraněmi, výbušnými látkami, schopnými proraziti led až ke kůře zemské, i bednami pro vědecké úlovky. „Jižní státy“ řídily odliv vystěhovalců do zámoří a zástupy, které ohrožovaly veřejnou bezpečnost, byly odstřelovány již na hranicích.

Hranice „Jižních států“! Sen milionů, z nichž málokteří dočkali se jeho uskutečnění. Po prvních zmatcích a vyvraždění usedlého obyvatelstva byly hranice nyní hlídány vojskem i dobrovolníky. Bylo ve veřejném zájmu uvésti kázeň do davů, šílených hrůzou a klesajících cestovní únavou, a proto byli přistěhovalci zdržováni na hranicích tak dlouho, pokud etapový odchod jejich předchůdců k jihu nebyl proveden. Všechny sněhem dosud ušetřené země byly rozděleny do ubytovacích pásem, v nichž tábory a ležení střídaly týdně své obyvatele; na jižním pobřeží evropském dýmaly parolodi, přijímající vždy nové zástupy, rozvážené dále do tropických krajin.

I tomu štěstí se těšil jih, že jeho obyvatelé dostávali do rukou opět noviny. Noviny, tištěné ve všech jazycích evropských národů, nebyly nikdy čteny hltavěji. Byly to ovšem také noviny zcela jiné mravní úrovně, než tomu bylo před stem roků; jejich vůdčím heslem byla pravda, úvodníky nebyly již politické tlachy a v denních zprávách nechválily svých přívrženců a nekálely špínou svých odpůrců. K dosažení tak vysokého stupně bylo potřebí staletého vývoje, ale dostavil se přece, a proto také lidé r. 2000 nemohli jich postrádati právě tak, jako v minulém století měli opravdoví vzdělanci pro ně útrpný úsměv a utíkali před nimi do samot.

II

Noviny přinášely denně nové zprávy o katastrofě Evropy; povzbuzovaly, přinášely ze všech zemědílů smrtí postižených zprávy o počasí i předpovědi, zaznamenávaly poměry teplotné i tlakové a úvodníky jejich otiskovaly vědecké úvahy. Vychýlení severního pólu i odklon ekliptiky, postupné ochlazování Slunce i zemské koule byly příčinami všeho neštěstí těžce zkoušeného lidstva. Zlověstné sluneční skvrny se zvětšovaly každým dnem. Sluneční zářivost, která klesala před sto lety značně vždy za jedenáct let, klesala nyní každoročně. Periodicita zeslabování její radiace nebyla tedy neměnným zákonem, jak se dříve za to mělo.

Ačkoliv husté mlhy a trvalá mračnost stěžovaly značně pozorování, přece, dík hvězdářským objevům, neučinila astronomie nikdy předtím větších pokroků. Starost o život obrátila pozornost lidí ke všem planetám, jejichž osudy byly nerozlučně spojeny s osudem Slunce jako naše stárnoucí planeta. Přibývající tma a chlad mluvily o tom, že Slunce svou úlohu dohrálo. Hvězdáři musili se uchylovati do tisícimetrových výšek nadmořských, aby mohli nad mraky pozorovat změny ve vesmíru. Uprostřed nekonečných plání ledovcových, podobajících se rozvalinám skleněných paláců Kyklopů, pracovali učenci ve svých observatořích, odděleni od celého světa; výstupová letadla, která pomocí šesti svých křídel byla schopna se vznést do libovolné výše kolmo nad letiště a udržet se v určité výšce jako pták, zprostředkovala jejich styk se světem a dopravovala jim všechny životní i vědecké potřeby. Jak se proto zachvívalo srdce čtenáře, když z těchto stanic došla nová jiskrová zpráva, která byla otištěna na úvodním místě všech časopisů pod záhlavím:

Sluneční skvrny opět vzrůstají!

Tyto záhadné skvrny staly se kletbou uštvaného lidstva. Dříve vzrůstaly a opět se zmenšovaly, jednou na levém okraji a jindy uprostřed jižní polokoule. Před sto lety daly se dokonce zjistiti i dny, ve kterých skvrn vůbec nebylo. Dnes je tomu jinak! Kašovitý, zrnitý povrch sluneční fotosféry, zachycený na citlivých deskách minulého století, lišil se od vzhledu jeho dnešního povrchu tak, že ani hvězdáři nemohli tomu uvěřit. Nebyl to nějaký omyl? I sluneční barva se změnila; střed, který oslňoval bělostí, nabýval nyní oranžového nádechu a jeho zažloutlé kdysi okraje byly nyní temně červené. Obal, podobný zemskému ovzduší a zahalující sluneční kouli, zhoustl a otáčivá rychlost sluneční, měřená na jeho rovníku, poklesla.

Poněvadž se vychýlily zemské točny, bylo přirozeno, že se změnil i odklon slunečního rovníku od zemské roviny a že rozdíl měřil nyní proti dřívějším dobám téměř celý stupeň.

Průměr slunečních skvrn, pokud je lidé dříve měřili, nepřesahoval zpravidla šířky tisíce pěti set kilometrů; jenom zřídka nabývaly skvrny tak hrozivé velkosti jako druhého března r. 1905, kdy jediná z nich nabyla rozlohy čtyřicetkrát větší zemského povrchu. To byla výstraha, které však lidé neporozuměli. Vždyť kromě této jediné skvrny, která zaujímala celou třetinu viditelného povrchu slunečního, vystupovaly skvrny současně i na jiných místech. Po tomto maximu jich opět ubývalo; a vždy, kdykoliv se dostavilo, dodržujíc s příslovečnou přesností předpověděné datum, vyskytly se v listech články, které obyvatelstvo naší planety děsily.

Bylo dokázáno, že maxima, dosahovaná vždy po stu třiceti třech měsících, nejsou stejná, nýbrž že každé nové maximum je větší předešlého. Tehdy, ach tehdy, jaké to byly bezstarostné časy, kdy muži v letním zátiší, procházejíce se se svými družkami nočním lesem, majíce ruce ovinuty kolem pružných jejich boků, pohlíželi chvílemi k ohvězděné obloze, jiskřící démantovým světlem milionů stříbrných a dálkou utichlých světů, ukazujíce si rukama Siria nebo Oriona…! Tehdy se dalo ještě maximum předpovídati beze všech obav. Vždyť tehdy mohl slavný americký hvězdář Simon Newcomb předpovídati maxima i pro rok 1927. Sluneční skvrny omezovaly se hlavně na šířky 13°–15° severně a jižně od rovníku. A celkem vzato, od dob Galileových, který je r. 1610 objevil prvním dalekohledem, nedovědělo se lidstvo o nich více až do sklonku druhého tisíciletí přes všechny teorie, pokroky a vášnivé spory vědecké.

Byly tu, dospívaly v určitých lhůtách k největšímu svému vývoji a opět se ztrácely. Přišly tak i roku 1927, 1938 a 1949; ale jejich rozsah vzrůstal tak povážlivě, že již v padesátých letech minulého století učenci věděli, jaké nebezpečí hrozí zemi i celé Sluneční soustavě. Lidé pozorovali již dlouho nepravidelnost ročních období, jarní zimy a podzimního léta. Jako by si to sám ďábel pohrával s teploměry ve středních šířkách zemských současně, rtuť klesala v červenci na pět a stoupala v lednu na patnáct stupňů Celsia. Ze čtyř ročních počasí stávala se nyní dvě. Nikdo však nedovedl říci, které období odpadlo. Byla tu nyní zima, podzimově blátivá a jarně teplá, a bylo tu léto s listopadovou teplotou a únorovým chladnem. Ubylo mrazů a ubylo i vedra! To bylo jediné, co se dalo přesně zjistiti.

Lidé obraceli starostlivé oči k obloze a slunce, jakoby znechuceno zvědavostí očí milionů, ukrývalo se do mlh a mračen. Neobjevilo se někdy celý měsíc, hřejíc v zimě světlem poněkud sinalým, a neviděli ho třeba za celé léto. Obyvatelé subtropických krajů počali se odívati šatem i kožešinami, a poněvadž všecka zvěř byla již téměř vyhubena, stoupl závratně vývoz textilních výrobků do tropů, jejichž obyvatelé, třesouce se zimou, nemohli nabízeti za šatstvo a prádlo pštrosí péra, sloní kly, kožešiny divých zvířat a ovoce.

Změna podnebných podmínek měla tedy i stinné stránky sociální, neboť domorodcům nezbývalo než dávati se najímat do služeb za šat, který předem obdrželi. Ani rákosové konstrukce jejich chatrčí na ostrovech Jižního moře, v pralesích nebo na pokraji džunglí, řek a jezer jim nestačily; potřebovali teplých příbytků, které si počali stavěti za vedení evropských instruktorů z přitesaných kmenů na kamenné podezdívce. Po ústupu zvěře potřebovali nyní za její maso dvojnásobné náhrady v ovoci jedlých stromů a právě těchto stromů potřebovali ke stavbě svých pevných domů. Tak místo léku používali jedu, až i z divokých pralesů afrických, z hlubokých džunglí, k nimž cesty zarůstaly sítí z liánových provazů, i ze všech nejvzdálenějších ostrovů rozlehl se světem děsivý skřek hladu.

Ostrované teplých moří i divoši žijící u vod byli opět ve výhodě proti vnitrozemcům. Inzularita, která učinila z Anglie velmoc na celé tisíciletí, ukázala se prospěšnou i teď, kdy hrozil konec světa. Moře i řeky měly ještě vždy dosti ryb, žraloků, želv a ústřic; ale pro perly nenasazovali ostrované již svých životů. Svět byl jimi zásoben a ženy netoužily po takových okrasách v době, kdy bylo především potřebí kožešin; za tři historická tisíciletí nashromáždilo se v budoárových klenotnicích takové množství perel, že nyní nebylo po nich poptávky. Přecházely z ruky do ruky, v obchodě i v rodině, kde vnučka dědila je současně z několika stran, neubývalo jich, ale přibývalo každým rokem. Neměly osudu vzácných per a stříbřitých kožešin, které se časem opotřebovaly, neboť kdo byl by tak bláhový, aby házel perly zpět do moří?

Nesmírná drahota všech životních potřeb zavinila také pokles přepychových předmětů. A přece i v této době soupeřily mezi sebou ženy, lačné obdivu světa i lásky, nedbajíce výstrahy krvácejícího slunce. Za vzácné kožešiny platily se pohádkové ceny: kdo by byl býval kdy tušil, že hranostajový plášť bude se platit pěti a kožich, sešitý ze srsti stříbřité lišky, deseti miliony franky? A přece ani tato bezstarostná rozmařilost žen nebyla bez kouzla a krásy. Ženy vzrušovaly muže, plašily jejich starosti lichotkami pohledů i sametovými doteky, přejemnělými dary stotisíciletého vývoje ženství – a nakonec nezbylo než uznat, že měly pravdu; nebylo-li lidské síly, která by mohla odvrátit pokračující zkázu – umíralo se přece vždy krásněji na divanu v obalu drahocenných kožešin než ve sněhu, který byl potřísněn zkrvavělými chrchly ubožáků… Ne, ani v této době nechybělo vznešených gest rukou, přijímajících ze sveřepých spárů osudu smrt.

III

Lidé pohlíželi k obloze, hledajíce slunce, zahalené mračny. A jak se zachvěli zděšeně, když se jimi prodralo a snažilo se je opět zahřívat. To již nebylo slunce, na které se pamatovali z dětství! Bylo malé, zčervenalé a rychle zapadalo; srovnávali je s měsícem, který potemněl, neosvětluje již nocí, a viděli, že slunce, které se zdánlivě svou velkostí podobalo dříve měsíci, neuvěřitelně zmenšilo svůj objem. Viselo na obloze jako načervenalý míč, jehož světlo již neoslepovalo očí a na jehož povrchu bylo nyní znáti všechny nerovnosti, prohlubně a zhoubné následky obrovských výbuchů žhavých par, které vyrážely všude, vrhajíce do prostoru nenahraditelné tepelné bohatství.

Slunce spáchalo samo na sobě sebevraždu; některé jeho výbuchy par dosahovaly již před sedmdesáti pěti lety výše půl milionu kilometrů. Protuberancemi vyprchávaly z jeho jádra také všechny podmínky, které je učinily středem a neutuchajícím zdrojem života vlastního, malého kosmického světa. Tyto výbuchy, podobné žhavým velehorským sloupům nebo gejzírům par, které bylo lze dříve pozorovati na sluneční chromosféře jenom za úplného zatmění slunečního povrchu terčem měsíčním, viděli nyní za dne i pomocí obyčejných dalekohledů. Jako zvrhlý marnotratník utrácelo slunce sílu, potřebnou životu. Lidé nemohli se nikdy dříve tak dobře přesvědčiti o lhostejnosti přírody k jejich osudům. Hmota, která je dosud živila žhavým mlékem tepla a světla, zešílela a chrlila z tisícerých ran svou vlastní krev – plyny a páry – svůj celý obsah a energii…

Ke konci století přibývalo těchto výbuchů a dosahovaly již takové délky, že se zdálo, že svými plameny, ohnivými jazyky a výtrysky par zasahují již i jiné planety. Slunce bylo v agonii; výbuchy, které se dříve uklidňovaly v několika minutách, trvaly nyní celé dny a nad oběma slunečními obaly plynů a par vznášela se hrozivě temná mračna jako dým na lodi, zachvácené požárem na dalekém obzoru. Hvězdárna v Arequipě v Peru potvrzovala tu souhlasně výsledky pozorování, konaných v Lickově observatoři na Mount Hamiltonu v Kalifornii; obě hvězdárny měly v době hvězdářskému zkoumání tak nepříznivé neobyčejné štěstí, a proto na jejich zprávy čekal s dychtivostí celý svět. Mnoho hvězdáren a stanic padlo za oběť živelním bouřím a největší lítost pociťovali učenci i čtenáři odborných článků nad tragickým osudem hvězdárny Yerkesovy, kdysi tak proslavené, jež zmizela z povrchu ve smršti, která zničila Chicago; zmizela i hvězdárna greenwichská, pulkovská i berlínská v Treptově, pařížská, harvardská i curyšská, Lowelova hvězdárna ve Flagstaffu – vypočítává-li se jen letmo řada nejslavnějších vědeckých ústavů, kterým hvězdářství děkovalo za svůj rychlý rozvoj.

O osudu alpských hvězdáren a stanic nedověděl se svět ničeho; jak zjistily vzducholodi, vyslané k záchraně hrdinných učenců, nezbyla jediná stopa po stanici na Sonnblicku a Mont Blancu. Nyní dorozumívaly se stanice v Bayswateru v Austrálii, v Quitu v Ecuadoru, v Onctavio v Argentině, Zacatecas v Mexiku, Palani a Singapore v Indiích, Tacubaya v Mexiku a kromě jiných i Pic du Midi de Bigorre v Pyrenejích, Milán a Etna v Itálii, Athos na Balkáně a nesčíslné množství pozorovatelen v tropickém pásmu, kde se nové zřizovaly.

Hasnoucí Slunce ztrácelo též pozvolna všechny své význačné vlastnosti, kterými se dosud lišilo od jiných těles; pozbylo i odpudivé síly svého záření, která dříve udržovala ohnivá mračna nad jeho povrchem. Mračna vracela se těžce zpět jako průtrže a lijáky plynů a par a vyrážena vždy novými výbuchy do výše zaplála znovu a opět černala a houstnoucí jejich závoje ztěžovaly vědecká pozorování. Oddělovaly se od sluneční sféry a pronikaly nyní lehce pásem hořících plynů, který kdysi pokrýval fotosféru v síle 15 000 km a který se nyní ztenčil na pětinu; zeslábla i sluneční korona, která byla kdysi jeho gloriolou. Slunce se smršťovalo a nebylo pochyby o tom, že látky, z nichž je složeno, zvolna tuhnou; napětí plynů vzbuzené žárem sláblo, tlak horních vrstev povoloval, teplota klesala i směrem k slunečnímu středu a zmenšovala se i přitažlivost, která kdysi na jeho povrchu byla 28krát větší než na zemi. Síly proti sobě působící se vyrovnávaly; ukázalo se, že téměř zdánlivý soulad, jehož výsledkem bylo životodárné světlo a teplo sluneční, byl vražedným zápasem vzájemně se potírajících sil, a že to byl boj na život a na smrt, sluneční tragédie, která udržovala pozemský život… Drama, jehož zosobněnými herci byly neznámé síly a neznámé zákony, vítězící hrdinové i podléhající slaboši chemických a fyzikálních vlivů, a že režisérem tohoto kosmického dramatu byla Smrt…

Učencům uplynulého století ani v mysli nenapadlo srovnati a přenášeti jevy kosmického světa, sopečného světa hmoty, prostorů, světla a síly do světa jevů psychických. Který hvězdář minulých století věděl něco o tělesné sféře a mediální sféře u člověka, a který z nich připouštěl ve vývoji nebeských těles složky a síly duševní? Kdo z nich kdy mluvil o personismu Saturna, který člověka k tomu přímo vybízel? Který učenec, pronikající dalekohledem do světa, složeného z několika set milionů hvězd, srovnával tajuplné duchovité tvary výbušných prominencí slunečních s proměnlivými stavy vznikající teleplazmy? Na učence, jakým byl Geley, tvrdící, že celý morfologický vývoj hmoty a přírody naší planety i všech soustav nebeských světů je ve svém jádru také jenom materializací – dívali se jako na šarlatána.

Zkostnatělá věda vytvořila nepřekročitelnou hráz mezi dvěma tajemstvími, o nichž se vlastně nic nevědělo, mezi hmotou a duševností. Poněvadž spiritistické jevy zdánlivě nespočívaly na hmotných základech a pochody dění přírodního byly myslitelné i bez oživujících je sil duševních, nebylo pro učence mezi nimi vztahu. A přece, nebyla to právě nezbadatelná tajemnost všech jevů světových, která je měla donutiti k tomu, aby se pokusili o syntézu? Byli i mezi hvězdáři spiritisté, jako Flammarion, a mezi spiritisty biologové a přírodovědci, ale kdo z nich byl vážně pojímán? Každému, kdo se pokoušel o nové cesty, bylo vpáleno znamení nedouka.

A přece, kolik nebeských úkazů potvrzovalo tuto souvislost! Zda fotografie povrchu planety Marsu zhotovená Schiaparellim nevypadá pod drobnohledem jako buněčný svět organický a zda při medijním pokusu nevychází hned z počátku plynná, jakoby krajková a řídká hmota z prstů a zákoutí těla média, hmota neobyčejně tvárná jako mlhovina, upředená ze světla nebo šedého kouře, – a zda se tento prvotní stav emanační nepodobá planetové mlhovině v souhvězdí Hydry, spirálové mlžině hvězdné skupiny Honicích psů, mlhovině Andromedy, prstenovému kouři Lyry nebo obdivuhodnému přízraku kosmického požáru, který byl pozorován v Orionu roku 1901? Pohleďte na fotografické snímky hvězdných mlhovin, srovnejte je s emanačními výrony protoplazmy a přesvědčte se sami!

Postupem dalšího vývoje mediální tkáň protoplazmy houstne v šedou hmotu, nadanou pohyblivostí, lepkavou a studenou, která se protahuje v závoje, mění tvar, napodobíc části lidského těla; teleplastická ruka se dotýká předmětů, má svaly, pohyby i žíly lidské ruky… Záhadná tato hmota tvoří i lidské masky, jak je docílil při svých pokusech dr. Schrenck Notzing. Jako každé těleso nebeské ve svém vývoji mají i mediální materializace svou vlastní individualitu; jako u těch je i tu věčná proměna tvarů, záblesky očí, dospěvších k zralosti svého kouzla jako světla sluncí v období jejich největší síly. Jednotící princip vesmíru ukazuje se v buňce právě tak jako v pochodu materializačním nebo v životě hvězdy. I lidský život klíčí v mlžině a mlžina je semenem hvězdy. Hvězdáři se zaměstnávali popisem měsíčního povrchu se jmény namáhavě vymyšlenými a – jádro tajemství jim unikalo. Psali bedekry měsíce i nekonečného vesmíru, a hlubiny opravdového života jim byly záhadami. Vztah všech dějstev, souvislost mezi poupětem a hvězdnou mlhovinou, mezi rampouchem a krápníkem, vlnami éterickými i chvějivými stavy duševními, mezi odstředivostí a antipatií, gravitací hmot a láskou k člověku i zemi, mezi květy mrazu na okně a krystalickým krajkovým okrajem slunečních skvrn – po tom všem se nikdy neptali. Mlhoviny byly na počátku světa a mlhoviny spojují svými závoji tělo média s teleplazmatickými útvary, jako od žhavých planet se za letu vesmírem oddělují zárodky nových světů.

Nebyla to fyzika, která svou naukou o izotopech[6] již před sto lety učinila smělý průlom do atomistiky, v podstatě se neměnící od časů arkádských hrdinů a pastýřů až po rok 1910? Co tušil Crookes, dokázali Soddy, Marcwald, Asten, Bohr a Boltwood. Představa atomového jádra s obalem je obklopujících elektronů, kroužících kolem atomového hmotného středu jako hvězdy kolem slunce – zda se tu lidem přímo nevnucovala myšlenka o stejné struktuře, stejném ústředním prvku a stejných zákonech, uplatňujících se ve všech tvarech a jevech bez rozdílu? Vždyť tytéž mechanické zákony, které platily pro planetární soustavy, platily také pod drobnohledem pro nejmenší ještě dělitelnou částici hmoty… Neměl již tento ohromující poznatek přivésti lidstvo ke konečné a vítězné syntéze?

Tajemné závoje prostupují všecek život, jehož každý tvar je ovládán do poloviny přitažlivostí hmoty a v druhé polovině odstředivou touhou zéterizovaného křídla, připraveného k rozletu. Tak je tomu v povaze lidských vášní a tak je tomu i u stromu, jehož kořeny nejsou ničím jiným než hmotou zhrublými chapadly a jehož kmen se zušlechťuje vzrůstem k výšinám, až tam, kde na štíhlých větvích v ochranné sféře listů rozpučí sněhový obláček květu… Je jenom výška a hlubina v srdci lidském, v morfologii povrchu, v uměleckém výtvoru, v prostoru i ve vodách… Dílo závratné krásy hřeje svým mramorovým chladem, neboť se dotklo prostoru, kde není ovzduší ani přitažlivosti a zrozeno bylo na čele mrazem nekonečna…

IV

Ani jediná věda minulých dob nedospěla k pravému poznání; zastavovaly se na prahu tajemství, na které nestačí matematická formule ani lupa. Tak se octli i učenci doby nové u otázky boží existence, která dospěla dnes k svému rozluštění. Třetí tisíciletí, nepopírajíc velkých zásluh objevitelů a učenců, vynálezců i mučedníků práce, pohlíží na vědecký význam předešlého století tak, jako se věk nový kdysi díval na středověkou vzdělanost. Věda se domnívala, že vykonala dosti, nahradivši slovo „Bůh“ novým slovem „Evoluce“. Tvrdohlavý materialismus znemožňoval každý krok k dokonalému poznání. Vynaleznuvše evoluci, spokojili se s širokým jejím pojmem přesto, že jim bylo i dále tápati ve tmách bludiště. Evoluce byla počátkem i koncem, tvůrcem i dílem a nevadilo jí, že musila počítati do pozvolného vývoje i výbuchy sopek a tragické poklesy pevniny, zánik i ústup. Nebylo úkazu, na nebi i na zemi, v hlubinách oceánů i v lomu světla, kterého by neodbyla shovívavým úsměvem.

Byl příliš lidský tento domněle nejvyšší poznatek vědecký a nebylo ho lze použíti v nekonečnu. Byl titulem knihy, jejíž všechny listy byly nepopsány. Chtěl překlenout propast mezi počátkem a koncem čarovným mostem, který se houpal a praskal i pod dětskou nohou. Proměna energií, tajemství pohybů i sil, vzrůst i zánik, krystalizace, zázraky chemického dotyku, tvoření věčně nezbadatelné a přecházení tvarů ve tvary nedaly se nahraditi jediným slovem… Středověké heslo „jednota“ nebylo v podstatě také ničím jiným než takovou chimérou; lidstvo přes všechny své pokroky a sebeobětování jedinců chtělo přece vždy jenom spokojeně usínat.

Záhady psychické jsou nerozlučně spoutány se záhadami hmoty, času a nekonečného prostoru; proto v každém oboru vědeckém došlo lidstvo až k bodu, za který pomocí dřívějších svých nedostatečných prostředků dále nemohlo. Každá hmota je nadána schopností vymýšlet nové tvary; opakování tvarů starých dokazuje jen zeslabení této schopnosti. Právě tak je i každá duševnost nadána vůlí a schopností dojíti určitého výrazu pomocí hmoty. Teleplazmatické závoje mlžinaté, neurčité hmoty jsou právě tak ornamentální jako květ orchidejí nebo stavba tvořícího se krystalu ledu na mrznoucí hladině, kterou vidíme pod sklem drobnohledu; jsou právě tak přejemněle dekorativní jako mrazné květy okenního jinováče nebo krajkový vějíř vztyčeného chvostu bílého páva.

A právě tato pavučinová měkkost stavby materializovaných jevů dokazuje, z jaké výše a dálky přichází. Směr k hmotnému je sestupem, od hmotného vzestupem. Dokonalost, krása a jemnost nejsou výsadami zjevu, který vystupuje, neboť i nejhmotnější hmota je krásná a dokonalá; není rozdílu mezi duší a hmotou. Co jest vůně? Co jest přelud vysoko plujícího oblaku? Je to hmota? Pohyb, vůně, barva, světlo i síla, toť paleta umělce, vždy hotového tvořit obrazy. Ektoplazma voní ozonem, svítí, jest plynem i hmotou.

Lidé věděli, jak se ze spermatu vyvíjí zárodek, ale nevěděli, kdy do tohoto zárodku sestupuje duše. I dědičnost je úzkoprsým vynálezem člověka, neodpoutávajícího se od země; všecka jeho prázdnota se objeví, chceme-li přenášet svůj slovník s dětinsky pomatenými pojmy do vesmíru. Nebo byla opravdu již dědičnost zjištěna i v planetárních soustavách? Všechny vědy pracovaly dosud s aparátem zemské hroudy; ani dalekohled a výhled do věčna jich nepřesvědčil o úzkoprsosti jejich regionalismu. Postihujíce závratný let hvězd, hleděly jej vždy uvésti do vztahu s jevy pozorovanými na zemi. Pedantické srovnávání nadzemského se zemským, hudby tajemství s pouličním popěvkem, dráhy Arkturovy s jízdou rychlíku – jak ubohé bylo lidské poznání! Jak bědní popularizátorové věd, jací příživníci svatotaje, jací domýšliví a spokojení ohlupovatelé davů, kteří hadrem realistických frází zakrývali nadsmyslné, kterého se děsili a na které nestačili!

A přece z řad hvězdářských vyšel muž opravdové vědy, revolucionář a drtitel vědeckých předsudků, Karel du Prel. Nebylo náhodné, že jako hvězdář obrátil se k nadsmyslnému. Filozofie hvězdářství přivedla ho k filozofii mystiky. Osvícenému muži nemohly zůstati utajeny obdoby lidských duší i života nebeských těles; hvězdné dráhy zjevovaly osudovost, mlhoviny tajemství Počátku.

Kdo by se byl odvážil přemýšlet před sto padesáti lety o totožnosti a jednotě magnetismu, společného živým tvorům i hmotě? Tisíce učenců hledělo na rozbouřenou oblohu, studujíce fenomén blesku, legie fyziků a vynálezců zabývaly se tenkým vláknem světla při elektrickém výboji, a kdo z nich v něm rozpoznal světelný nerv? A nebyla to právě rozvětvená, trhaná klikatina blesku, která je k tomuto srovnání přímo pobízela?

Umělci a hlavně básníci propracovali se spíše k tajemným vztahům hmotného k nadsmyslnému. Každý hluboký verš byl nápovědí a ukazatelem na rozcestí. Pronikli svým citem do hlubin tajemství. Nekonečná mnohotvárnost života sváděla je k příměrům; v kráse květu i hukotu strmého vodopádu, ohromující slávě moře, v listech stromů i v duze, v koloběhu vody i vzduchu, ve vlnách i mléčném světle měsíčním viděli shody života člověkova i života hmoty. Jako v celém vývoji duševním i zde básnický cit byl havířem v bludišti tajemných šachet; i zde nadání umělecké připravovalo cesty nové a krása předcházela pravdě.

Vědy, kterým se začalo říkati vědy okultní, byly vyřazeny a postaveny jako svět sám pro sebe mimo celek, ale byly postaveny s posměchem na pranýř, místo aby jejich výsledků se použilo jako klíčících zárodků nového poznání. Pančovaná, pravověrná věda nedělala nic jiného, než co činila církev: nenáviděla sektářů a novot. Jakým kacířstvím bylo hlásati jsoucnost neznámé rozumové síly nebo sourodost nadpřirozeného v přirozeném! A tak svět viděl divadlo pro bohy: úhlavní dva nepřátele, vědu a církev za hlučného potlesku upalovati na hranici popraviště v Barceloně roku 1861 několik set svazků spiritistických děl za téže pompy, jako se kdysi upalovali čarodějnice a kacíři…

Sluneční skvrny, fakule, flokule a protuberance upozorňovaly lidstvo na ochlazovací postup slunečního tělesa. Ale komu z lidí v minulém století napadlo se nad tím zamyslit? Bylo to jen několik učenců, sedících ve dne v noci pod okuláry dalekohledů hvězdáren; lidé se milovali a nenáviděli, tančili a vraždili, vedli války a vymýšleli nové způsoby obohacování, aniž se pozastavili nad nebeskými varovnými signály.

Již dávno před sklonkem druhého tisíciletí bylo zřejmo, že blížící se konec slunce je v souvislosti s jinými zjevy, pozorovanými ve vesmíru. Zodiakální světlo, které způsobilo myslitelům tolik nesnází, neboť se vysmívalo všem jejich zákonům, podle kterých chtěli, aby se vesmír řídil, vzrůstalo a zasahovalo i do vyšších šířek zeměpisných, neobmezujíc se nyní jako dříve na pás rovníkový. Toto světlo, upomínající na sněhové základny, z nichž vyrůstají zjevení zemřelých osob na transcendentálních fotografiích Bittyho nebo A. Axakova, mělo podle všech předpokladů zmizeti; bylo-li září svítícího věnce z milionových shluků povětroňových, tvořících věncový prsten kolem Slunce, nemělo práva na další existenci v době, kdy Slunce přitahujíc poslední volná mlžinová jádra nebo zářící tělíska chladlo a jeho světlo sláblo. Právě naopak, nabylo však zodiakální světlo za slunečního úpadku neobvyklých rozměrů, zářivosti i výšky.

Úpadek energií slunečních jevil se i na jiných planetách. Dráha Merkurova se vychýlila povážlivou měrou, a poněvadž nepravidelnosti a úchylky jejího oběhu poskytovaly již dříve možnost několikerých zcela sobě odporujících domněnek, hledaly dalekohledy opět na obloze marně dosud neznámou planetu, jejíž přitažlivost by snad byla příčinou těchto změn. Celých sto padesát let hledali hvězdáři marně oběžnici, která – a to bylo na věci asi nejdůležitější – dostala již i své jméno, Vulkán; pozorování Merkuru bylo ztíženo přílišným jeho poblížím u Slunce, které ho chránilo před lidským zrakem oslňující jeho září. Planeta svým povrchem sedmkrát menší země, letící výstřední drahou skoro dvojnásobnou rychlostí vesmírem a umožňující vývin „organického“ života svým ovzduším i vodou, jevila se před padesáti lety při slunečním zatmění v okamžiku svého přechodu přes sluneční desku jako černý bod. Jak byli proto hvězdáři překvapeni roku dvoutisícího, když za stejné příležitosti pozorovali, že se za touto tečkou plíží záhadný černý stín jako zákeřný slidič této planety.

Bytosti, žijící na Merkuru, byly jistě právě tak přestrašeny tímto zjevem, jdoucím jim v patách a hrozícím dostihnouti malý jejich svět v okamžiku, který by znamenal konec, jako pozorovatelé tohoto kosmického úkladu ve hvězdárnách na Zemi, která také očekávala svou smrt! Zmar hrozil všem planetám nebeské soustavy, kterým Slunce propůjčovalo světlo a teplo právě tak jako naší zemi. A právě 8. června roku 2004 měl nastati hvězdářsky zajímavý úkaz, opakující se pouze čtyřikrát za 243 roky, kdy Venuše měla projíti před sluneční deskou; dožijí se toho lidé, které dělí od tohoto data krátké období – tří let? To nevěděl z nich nikdo! Jako u Merkuru zhasínala i jasná záře Venušina a i z těchto dvou kdysi tak vesele zářících bodů měla vbrzku na zemi zírati propastná temnota.

Přítmí, které zahalovalo zemi i o polednách, nebylo snad již vůbec ani světlem slunečním; snad se učenci zmýlili ve svých výpočtech, když se zabývali měřením délky časové, potřebné k tomu, aby k nám doletěl paprsek z dalekých světů! Snad to, co se dnes snažilo udržeti bledým přísvitem rozdíl mezi dnem a nocí, bylo jen světlem cirkumpolárních hvězd, snad to byly slabé, poslední a hasnoucí paprsky, bloudící po tisíciletí vesmírem, světelné pozůstatky nesčetných, dávno vyhaslých hvězd, neschopné, aby v lidském zraku vyvolaly obraz hvězdy, dohořívající pochodně odvěkých slunečních požárů neznámé soustavy…

Potřebuje-li paprsek slunečního světla, aby uletěl trať dlouhou 148 milionů kilometrů a dorazil k zemi, 499 vteřin a světlo z hvězdy Alfa Centauri čtyři a půl roku, z jiných světů i celá tisíciletí – kdo nám za to ručí, že v okamžiku, kdy vnímáme svým okem paprsek některé z těchto hvězd – již dávno předtím nezhasla? Jak nenahraditelná je to ztráta pro zemi, uvážíme-li, že by na noční obloze musilo zářit 620 000 měsíců, aby nahradilo naše denní světlo! Bylo vypočteno na tisícinu stupně, že smršťováním objemu slunečního vybaví se vždy nové zdroje tepelné, které uhradí ztrátu tepla do vesmíru vyzářeného; vypočítalo se, že k úhradě tepla ztraceného vyzařováním stačí, aby se sluneční průměr za sto let zmenšil o necelých sedm kilometrů, a že tedy úbytek sluneční energie bude zjevnější teprve za deset tisíc let… A přece, ač se nyní Slunce smršťuje, nestačí teplo tím získané k úhradě, a hle, jak se rychle zmenšuje na obloze jeho objem, viditelný i pouhým okem!

Všechny utěšující předpoklady zklamaly! Stanoví-li lékař nemocnému přesně den jeho uzdravení, dopouští se vědomé lži; přiznávají to sami, neboť jejich velkým spojencem a pomahačem je naděje! Byly tedy také všechny hvězdářské knihy vědomou lží, aby si lid předčasně nezoufal? Tomu nasvědčují všechny zkušenosti, získané každodenním děsem a utrpením. Slunce zářilo, těšilo a sílilo naši planetu miliony let a po celé stotisíciletí i člověka; každá radost, kterou člověk na zemi přijal, byla dítětem slunce. Nechť trhal na jarním záhoně květiny, těšil se z teplé mořské lázně, nechť pil rozkoš z polibků nebo zmítal se v křeči plození – každá drobná radost byla vykupována utrpením, které čekalo na příští pokolení. Každým polibkům i květem, jarní mízou i tajícím sněhem pozbývalo slunce, živitel všeho, své síly a zvolna se vystřebávalo. Zplodilo miliardy tvarů a druhů, přelévalo své síly do stromových kmenů i lidských paží, do nepřeberných ložisek uhelných i usměvavě bublajících pramenů lesních, a nyní boháč, promrhavší veškeré své bohatství, plížil se, zakryt cáry hadrovitých mračen oblohou jako neschopný žebrák…

V

Zdálo se, že vyhaslých, mrtvých hvězd lidské oko nikdy nespatří; bloudily vesmírem, pohřbeny v mrazivou tmu, a přece hvězdárna na Ras Dašanu hlásila, že byly spatřeny první hvězdy smrti. I když hvězdářské přístroje, kterých užívalo minulé století, byly nedokonalé, nezešílel pozorovatel, který tuto zprávu pustil do světa? Bylo to, jako by umírajíce přivolávaly mrtvé a jako by vyhaslé světy se připravovaly k pohřebnímu průvodu za rakví Slunce! V souhvězdí Andromédy byla prý zjištěna černá hvězda, ozářená nad svým kruhem bledým vlasem světla. Podlehli i jiní hvězdáři této halucinaci, že potvrzovali souhlasně zprávu habešské observatoře?

Nebylo nejmenší pochybnosti o tom, že zánik Slunce vyvolá poruchy i v sousedních slunečních konstelacích. Pouta temných zákonů, jichž poslouchala obrovitá těla nebeských hmot, povolila, nastával rozchod jednotlivých souhvězdí, rozvrat vesmírového pořádku. Nové filtry a spektroskopy umožňovaly hvězdářům výhledy do světů, o nichž se mrtvým generacím nikdy ani nezdálo, ač ani jim neušlo, že se v zákonitém světě hvězdných soustav objevují časté nepravidelnosti. Neměnila i démonická hvězda Algol svou světlost ve třech dnech? A kolik hvězd z nekonečného vesmíru postřehlo lidské oko? Nebyly mnohé omyly v teorii o ovzduší cizích planet zaviněny proměnlivou průzračností zemského ovzduší, ač byly tvrzeny a hájeny s tak sebevědomou houževnatostí?

Hvězdáři zaznamenali vždy v novém údivu hvězdy náhle se objevivší a rychle zmizevší; teorie o hlemýždím vývojovém pochodu byla tím protržena! Prudký vývoj i zánik hvězd zjistil již r. 1572 Tycho Brahe v Kasiopeji a r. 1604 v Hadonoši Kepler. Takový vývoj i úpadek prodělávala nova T Aurigae r. 1892 a nova GK Persei r. 1901; za několik roků klesla z velkosti 2,7 na hvězdu 10,5. A jak malicherným jevil se tento závratný postup, který zasáhl svými bouřlivými účinky celé světy, ve spektru: nova GK Persei byla ještě 19. února nepatrnou hvězdou jedenácté velikosti a za čtyři dny vyrostla na velikost hvězdy 2,7, aby pak opět rychle zhasínala. Vidmo[7] zachytilo pouze tuto dálkou ztlumenou tragédii, pro pozemšťana zcela bezvýznamnou v přechodu z barvy bělomodré do bílé, pak žluté a konečně do červené s měnícím se počtem vlasových čárek, které potemní a jichž přibývá, čím bližší je konec. Neprodělává týchž změn i hvězda Beta Lyrae, Eta Argus nebo Mira? Byly-li tak závratné proměny možné v jiných hvězdných světech, kde byl důvod pro předpoklad, že právě naše Země má být těchto katastrof ušetřena?

Vždyť v jiných soustavách nebeských bylo i dvojí slunce, jasné a tmavé. Zářivost vyvolávala změny v přitažlivosti a již samo zatmění jasné hvězdy tmavou vyvolávalo poruchu v jasnosti hvězdy prvé. A naopak – jindy byla to opět přitažlivost, která vyvolávala změny radiační. Rozluštiti však tyto záhady se nikdy nepodařilo. Kdo vysvětlí, proč naše Sluneční soustava se po dlouhé desetitisíciletí přibližovala souhvězdí Vegy, letíc řádovou rychlostí asi 20 kilometrů? Kdo vysvětlí, kdy, jak a proč se začala tato pouť a proč měla ustati právě nyní, na počátku nového, třetího tisíciletí? A proč jiné hvězdy letí rychlostí 300 kilometrovou jako Alfa Centauri, do jehož oblasti propastný vír vesmíru unáší dnes Zemi?

Stáří planet se měřilo na miliony let, ačkoliv věda nepopírala výjimek a sama připouštěla, že menší těleso dříve vychladne. Kdyby byly probádány všechny záhady nebes, mohlo se vědeckým předpovědím více věřiti. Ale každý den přinášel i učencům nová překvapení! Uplynulo čtyři sta let od okamžiku, kdy byla zjištěna proměnlivá zářivost, a během jediného století vzrostl počet hvězd měnících jasnost přímo závratně; do roku 1900 bylo jich již sedm set a ve dvacátém věku přibyla sta nových. Kdy může tedy hvězdář říci, že jeho údaj je správný?

O Merkurovi se nevědělo, zda se otáčí kolem své osy a jaký je jeho povrch; ani jeho přechody sluneční deskou z let 1927, 1937 a 1940 nepřinesly nových poznatků. Proč to bylo teprve osudného roku 1953, kdy se ukázalo, jak odpovídá na nejnepatrnější změnu, která se udála na Slunci, že lidé poznali, jak obyvatelstvo Merkuru tuší svou zkázu a podniká zoufalé pokusy o záchranu? A proč se jako na posměch všem výpočtům a předpokladům, které platily po celá dvě století za nezvratné, teplota Marsu (–30 °C) zvýšila značnou měrou, ač i na něm padalo teď více sněhu, kdežto na zeměkouli (+27 °C) poklesla, ač by pravý opak odpovídal rozumu, a proč se nyní jeho den, který dříve trval pět a půl dne, prodloužil na šest? Proč nyní, když zmizely sluneční obaly, slupky, které utajovaly jeho teplo a vracely je zpět k povrchu, absorbujíce největší část jeho tepla – proč právě nyní jeho teploty tak rychle ubývalo?

Na místa rovníková, kam dříve paprsek dopadal kolmo, dopadal nyní šikmo a v severnějších šířkách bylo tomu naopak. Proč neodpovídají Marťané na poplašné zprávy vysílané Zemí, když se již dříve pokoušeli o dohovor? Věděli jistě více o záhadách vesmíru a byli jistě i technicky vyspělejší; znali vesmír zblízka, poněvadž jejich dvě družice vznášely se jim po tisíce let přímo nad hlavami: měsíc Deimos (Děs) obíhal nad Martovým povrchem ve výši 23 000 kilometrů a druhý jejich měsíc, Phobos (Strach), byl dokonce vzdálen od středu jejich planety pouhých 6000 kilometrů, kdežto pozemšťané byli od svého měsíce vzdáleni 385 000 kilometrů!

Kolik milionů kalorií (tepelných) slunce pozbylo, ozařujíc mrtvé, neplodné plochy ledovců a plání sněhových! Neplodné končiny a neplodné teplo! Největší část slunečního tepla se odrážela od sněhových ploch, které, záříce neužitečně do prostoru, zůstávají i pod dotekem slunečních paprsků mrazivě chladné. Vždyť sněhový příkrov přímo hltá teplo slunečních paprsků. A nyní – kolik sněhu vyhřívalo marně radostné a slepé slunce po všech planetách! Kolik tepelné své energie vyplýtvalo jen v ledových dobách naší Země a kolik jí ztratí nyní, kdy přichází nová glaciální pohroma na celou zeměkouli! Dnes, právě dnes, kdy by bylo třeba spořit každým paprskem. Zoufalí lidé rvali by si přímo vlasy z hlav, patříce na nezadržitelný, neodvratný konec. Slepá, tupá a sebevražedná příroda…!

Ledovce připadaly lidem jako zákeřní vrazi; tajíce potměšilý chechtot v praskotu svých hmot, jejichž trhliny byly chřtány pekel, drtily na okraji skalních stěn svá plazovitá těla se zvuky, budícími hrůzu, neboť připomínaly skřípot ohromného chrupu netvora; lákaly s potměšilým úšklebkem do svých propastí a strží nenahraditelné paprsky sluneční, jež polykaly, chlemstajíce v útrobách. Již v hadovitě plíživém kroku jejich hmot byl úskok; ne, jejich postup byl hrůzný, vydražďující, hlemýždí posun sklovitých tykadel, jež třísnila půdu údolí otravnými slinami. A přece i sem vysílalo nevědomé slunce svoje paprsky…!

Elipsovité dráhy nebeských těles, které dříve uklidňovaly člověka, snícího svůj sen o souzvuku nebeských sfér, se zprohýbaly v křivky, které naháněly hrůzu. Nepravidelnosti nastavší v oběhu hvězd hrozily všemu tvorstvu daleko větším nebezpečím, než byla bezhvězdná tma a mráz nekonečných prostorů! Rychlost jejich oběhu závisela na jejich vzdálenosti od sluncí, a celý tento vesmír, který v éteru vznikl z mlhovin, udržovaný v neproměnlivých vzdálenostech od sebe, podroben byl hroznému zákonu tíže. Nejmenší úchylka nebo změna mohla přivodit srážky na vytčených drahách!

Spektrální rozbor světla nebeských koulí přidružil se ke všem hlasatelům zkázy. Některé, téměř po dvě století přesně zjištěné částice vidma se ztrácely! Tu zbyla místo barevného pruhu pouhá čára, jinde nastoupil opět široký pruh místo tenké čárky. Červená barva krve, prošlá hranolem, byla vždy neklamným důkazem zániku hvězdy, ukazovala, že se krátí tep jejího srdce a že dohasíná její život. Vidmo bylo lékařskou zkumavkou, v níž se zkoušela krev hvězd; bylo sondou v ruce hvězdářově, zjišťující zárodky nových životů i neodvratné umírání starců; prozradilo i tajemství nezrozeného života a ohlašovalo příchod hvězd, ukrytých lidským očím. Nuže, dnes i toto vidmo mluvilo!

Spektroskopy ukazovaly již dávno úbytek helia ve slunečním vidmu; chromosféra, tento narůžovělý a průhledný oceán plamenných vln rozžhaveného vodíku, po celé miliony let zmítaný neutišitelnou bouří, se uklidnil, roztavené látky v mračnech fotosféry, jejíž vichřici, blesky a výbuchy utišoval čas tak pomalu, že tisíciletí bylo jedinou krůpějí v zuřícím požáru, vracely se ve způsobu kovových lijáků k slunečnímu povrchu, síly, ukryté v slunečním bohatství radia, helia, magnezia, železa a koronia zeslábly, utraceny vleklým řetězem časových milionů, a tak se ukázalo nad udiveným člověkem slunce jako směšně malá, narůžovělá kulička z bezové duše.

Lidé věděli, že Slunce musí jednou zhasnout, jako každá svítící hmota musí ztratit svoji tepelnou i světelnou energii. Věděli, že vyzařováním ubývá i radia; vypočetli, že by ročně musilo na Slunce napadati tolik a tolik kosmického prachu[8] z povětroňů, aby každodenní ztráta tepla byla uhrazena tímto přírůstkem, a vypočetli, že balvan kamenného uhlí téhož objemu a váhy jako koule sluneční dovedl by zahřívati a osvětlovati naši zeměkouli dvacet jeden tisíc let… Nedovedli však vypočísti, jak dlouho bude osvětlovat a hřát Slunce, a poněvadž jeho činnost trvala již miliony let, předpokládali, že vystačí se svými silami i pro další miliony!

5 Kvůli tiskové chybě v předloze chybí řádek textu, odhadujeme podle kontextu. Pozn. red.

6 Izotopie, nauka o prvcích radioaktivních, které při stejných vlastnostech chemických mají různou váhu atomovou, překonala starou zásadu, podle které z váhy atomů daly se určiti jejich chemické vlastnosti.

7 Zastaralý název pro spektrum. Pozn. red.

8 V podobě koule o průměru 96 km.

Obraz čtvrtý

Kosmická lavina

I

Do všeobecného zmatku hvězdářských bojů vpadl nečekaný hlas, který budil hrůzu i naděje; vycházel z Harvardovy hvězdárny v Cambridgi, která se stále ještě statečně bránila záplavě ledových spoust:

„Nová porucha kosmického řádu. Blíží se nové slunce!“

Tak zněla zpráva, která praskla vzduchem jako dělový výstřel; oznamovala podivnou zvěst, že Alfa Centauri, nejbližší nám hvězda v sousedním světě slunečním, vyhoupla se nad obzor a že se blíží… Hvězda, vzdálená od země na čtyřicet bilionů kilometrů, jejíž paprsek světla potřebuje doby čtyř a půl roku, aby se dotkl naší sítnice, přibližuje se zemi! Analýza jejího světla zvěstovala její příchod pomocí nové, zdokonalené optické mřížky, hvězdářského přístroje, který byl ze všech nejspolehlivější a který zeslabil hranolovou absorpci. Množství vlnových nárazů vzrůstalo, a to bylo neklamnou zvěstí příchodu nové hvězdy. A co znamená její příchod? Kdy dorazí do naší soustavy? Jest možno, aby zhasínání sluneční koule mohlo býti popudem k poruchám hvězdných konstelací na tak nesmírnou vzdálenost, a jaké změny vyvolá v naší soustavě?

V Alžíru i v Káhiře, ve všech městech Spojených Indií, v Mesině i Římě, v Cařihradě i v Seville vykřikovali roznašeči novin do přeplněných ulic pobuřující záhlaví úvodníků zvláštního vydání večerních listů: „Nová porucha kosmického řádu. Přichází nové slunce! No-vé Slun-ce!“

Rovnováha světa byla porušena, celý vesmír se zakymácel. Jak dalekosáhlý účinek měl ve všech důsledcích zákon o vzniku tepla přeměnou z jiné energie! Jako vlna z rádiové vysílací stanice šířil se nekonečnem popud, vyvolaný vzrůstem nebo zánikem nových hvězd. Úbytek radiace byl hlízou, morem nebeských hmot. I slunce byla smrtelná; fakt, kterému lidské srdce nemohlo ani uvěřit, ohromoval, když nadešel jeho čas. Zde nepomohla teoretická útěcha… A co se stane nyní? Hvězdáři pozorují, že vzdálenost obou pólů Mléčné dráhy se zmenšuje. Letí celý hvězdný systém i se Zemí do dalekých končin kosmu, anebo se k němu blíží po miliony let vzdálená soustava?

Nic nedalo se více čekati než srážka dvou hvězd ve světě, podrobeném věčným proměnám, ve světě sopečného rození a zanikání, kde jediným zákonem mohla snad být periodická nezákonnost. Nebyla Donatiho kometa z r. 1858 nejzářivější, když byla nejmenší, a nesláblo její světlo, když nabyla největšího objemu? Neprošla kometa z r. 1843 dokonce i vnějším světelným obalem Slunce, která se objevila nedlouho potom, když byl předpověděn konec světa, ač o ní neměl nikdo tušení? A neletěla roku 1880 jiná kometa po třiceti sedmi letech toutéž její drahou? Bylo by velkým omylem se domnívati, že každá oběžnice má vlastní dráhu, které jiné užívat nemohou. Lidé, chtějící za každou cenu uvésti i každou nepravidelnost v ukázněnou souvislost, vyvodili z toho, když se opět roku 1882 již třetí kometa řítila stejnou parabolou, nový zákon, ubohý a směšný, že se vždy tři komety pohybují po téže dráze v nestejných vzdálenostech.

Otroci zákonů, s krví otrávenou bacily pravítek a formulí, rozmnožovali k své hanbě zákony do milionů, z nichž sotva který přežil svého původce. Zákonodárství přešlo i do astronomie, každá hvězdárna se stala soudnicí a každý pozorovatel hvězd neomylným státním návladním. Jenom omezené konečnosti mohly vymýšleti a podřizovati se zákonům; nekonečnem vane bouřný vichr volnosti. V neomezeném a neomezitelném může být pořádek nejvýše nahodilým rozmarem. Ubohý člověk lovil ve vesmíru motýlí sítí hvězdy a nepřevyšoval svým rozumem pavouka, který stavěl svou pavučinu v domnění, že v ní uvízne všechen hmyz světa…

Ve zmatku předpovědí, teorií, efemerních zákonů i boje protichůdných názorů rodila se neznámá možnost, podobná nebeské mlhovině. Lidstvo pohlíželo do mračen, hledajíc staré nebo očekávajíc nové slunce, a teprve pozdě mělo se dověděti pravdy. Vydáno jsouc v nemilost marným nadějím, chápalo se každého hvězdářského výroku, horečně jej rozvíjejíc do všech důsledků; nebýt skutečnosti, že byli odděleni od hvězdářských křesel se šikmými opěradly dvěma tisíci metry výšky, ledovci a sněhem zakrytými propastmi, byli by se lidé plazili před nimi s úpěnlivými, plačtivými prosbami o vyslyšení, jako se kdysi tísnili v předsíních přijímacích komnat císařů a knížat… Hvězdáři byli v jejich představách právě tak nelítostní a mramorově bledí, právě tak nepřístupni a povzneseni nad hlomozícím davem a seděli i ve svých hvězdárnách pod očnicemi dalekohledných děl právě na tak vysokých trůnech jako skácené modly lidsky otrockého lísání…

Po několik tisíciletí třásli se lidé úzkostí při spatření komety, očekávajíce zánik světa. Tohoto děsu využívali i obratní romanopisci k napínavým románům, vědouce, že je to neomylný prostředek reklamy a že po jejich knize sáhnou tisíceré ruce. Flammarion nebyl z nich jediným. Hrůza před koncem zachvacovala zvířecího křováka, ukrývajícího se ve větvích stromů i v skalních roklích při hlasu hromu, jí podléhala i duše člověka, ubitého církví ve středověku právě tak, jako děsila moderního člověka dvacátého století. Jak marnou byla tato horečka davové hrůzy! Nebylo sporu o tom, že konečně nyní nastává neodvratný, deset tisíc let očekávaný konec, a přece na nebeském obzoru se neukázala ani jediná kometa, která by hrozivě zkřížila planetární dráhy Sluneční soustavy.

Komety objevovaly se dnes jako před stoletími, blížily se k zemi, svítily na obloze a opět se vzdalovaly, jako by ani nepozorovaly změn, které tu za jejich nepřítomnosti nastaly. Upomínajíce svým zjevem na vyobrazení svých předchůdkyň ve starých, zažloutlých rodinných kalendářích, budily spíše stesk po časech, které se nevrátí, kdy se jich lidé nepotřebovali báti. I lidská hrůza byla podrobena zákonům relativity. Komety byly vždy posly dalekých světů a neděsily také proto, poněvadž nemohly přinésti tvorstvu nikdy zkázy takového stupně, jaká právě ze všech stran světových, ode všech točen a ze vší závislosti hmot hrozila.

Která jejich teorie mluvila kdy pravdu? Komety se staly ochočenými šelmami nebo misionáři k pravé víře přivedenými kanibaly. Nebyly již nevítanými návštěvníky u nebeského stolu, ale rozšafnými sousedy, pokuřujícími labužnicky ze svých dlouhých dýmek. Přestaly býti vetřelci a stali se z nich adoptivní členové sluneční rodiny. Ztratily svou apokalyptickou děsivost i své bloudivé holanďanství, a ač se jejich oběžné dráhy měřily časově tisíciletými jednotkami a jejich návštěvy byly velmi krátké, přizpůsobily se europeizaci Sluneční soustavy.

Jak se zdálo, nebylo účelem komet děsit živoucí tvory, ale spíše udržovat tajuplné styky mezi několika planetárními, sobě vzdálenými systémy; přinášely světelná poselství rozděleným částem hmoty, které kdysi tvořily jednotu. I komety byly pádným a přesvědčujícím důkazem světového monismu. Aby nezevšedněly, podržely si svou výsadu neohlášených návštěv. Ani jediný hvězdář nemohl předem přesně stanovit dobu jejich příchodu. Přicházely, aby poskytovaly živoucímu tvorstvu všech planet světelná divadla, vysmívaly se zvědavým očím různotvárností svých raket a skvělých kosmických ohňostrojů. Jak nedokonale se je snažil napodobit první ohněstrůjce! Bylo velikou, do hvězdářských záznamů zvlášť zapisovanou událostí, když proletěly po obloze šestkrát za jedno století. V době od roku 1948 až do sklonku století nabývaly tak nezvykle transcendentálních tvarů, že náležely spíše do metafyziky než do astronomie…

Létavice, které poděsily černochy ještě r. 1799 a 1833, bavily a okouzlovaly civilizované tvorstvo naší planety; bylo to důkazem souvztažnosti krásy a děsu, anebo důkazem zjemnělé vzdělanosti? Přicházely do zemského ovzduší ročně v úctyhodném počtu 150 000 milionů ve velkosti pískových zrnek i balvanů o váze několika tun. Ubývalo jim na velkosti a počtu v době největšího rozkvětu pozemského života, a přestože nebylo nejsmutnějšího koutu v poušti, kam by nepronikli badatelé, bylo nutno vysloviti zásadu, že dopadají nejvíce mezi točnovými kruhy a póly. Největší z nich byly nalezeny ve Finsku, Grónsku a Severní Americe; jenom výjimečně dopadly do krajin jižnějších. Největší byl nalezen na grónském ledovci a vážil sto tun.

Souvislost mezi zaledněnými plochami a povětroni bila přímo do očí; ať již to byla přitažlivá síla ledu, nebo zřetele, jež střelci nejbližších oběžnic brali na lidská sídla – kolik „bludných balvanů“ bylo kosmického původu, ač geologové dokazovali jejich skandinávský původ! Dnes, kdy přicházela nová doba ledová, nepřekvapilo nikoho vzrůstající množství, v jakém se objevovaly. I v tropických oblastech slyšeli lidé jejich výbuchy; světelné jejich pruhy zažíhaly se v ovzduší a letíce kreslily žhavé rýhy po obloze. Lidem žijícím na počátku třetího tisíciletí bylo to však samozřejmým zjevem; právě naopak, byli by se divili, kdyby tomu tak nebylo – – Déšť žhavých jejich oblouků brázdil oblohu, a ani jediný z nich nesletěl do obydlených šířek zemských; padaly opět jako za dřívějších dob geologických vesměs na ledovou kůru Severu.

Lidé pověrčiví se domnívali, že jsou to žhavé biče msty, které mrskají ledovce v odvetu za to, že hubí pozemský život. Přicházely jim tedy na pomoc v rozhodném okamžiku úkazy, které kdysi lidská srdce utěšovaly. Anebo – má jejich výbušná síla trhati ledy z vůle tvorstva, které se na neznámé planetě ujalo pozemšťanů, s kterými se dorozumět jinak nemohlo, a bráníc lidi, doufá, že i ti jim pomohou v okamžiku nebezpečí? V množství, ve kterém dopadaly na zaledněnou zemi, mohly jistě svou žhavostí tavit led. Avšak ne, to nemohlo jich zachránit. Nebylo síly, která by rozehřála zasněžené plochy mnohých milionů čtverečních kilometrů a zorala ledová pole. Toho úkolu mohlo se podjati jen něco tak nesmírného, jako bylo před staletími slunce, a proto lidé uvěřili první zmatené zprávě, že přichází nové slunce…

Kamenné povětroně prozrazovaly zřejmě svůj původ; nikdo jich nevystřeloval z děl, umístěných na Martu ve vyhaslých sopečných kráterech. Nechť se již oddělily od Země v okamžiku, kdy se od ní odloučil i Měsíc, nebo nechť byly troskami roztrhané planety, která kdysi obíhala mezi Jupiterem a Martem, otázka jejich původu byla podřadná; vracely se do mateřské půdy, ať se již síla, která tento návrat přivodila, nazývala třeba přitažlivostí. Byla to táž síla, která se ve vztahu člověka k rodné hroudě nazývala nostalgií, vytvořila biblickou legendu o návratu ztraceného syna do otcovského náručí, vstoupila i do církevní pedagogiky v podobenství o zbloudilé ovci a která hlásala „věčný návrat všech věcí“ v historicko-filozofické estetice…

Oslňující divadlo roje létavic, spalujících se již při vstupu do zemského ovzduší, při zázračném letu šedesáti kilometrů za vteřinu – zda nebylo předobrazem celého lidského života i vší nádhery a slávy vesmírového dění? Jediný radiant vychrlí jich za okamžik tisíce a denně jich proletí a zhasne za oslňujícího rachotu uzavírací bubnové palby na obloze deset milionů…! Jak dlouho trvá tedy zářící skvělost létavice, vnímaná lidskýma očima? Ne celou polovinu vteřiny! Ne, ani od těchto rázem hynoucích bublin hmoty nehrozila zkáza; bylo tu ovzduší, toto zemské brnění, které je odráží; kdyby ho nebylo, bylo by bývalo lidstvo již v dávnověku ukamenováno k smrti, neboť tvor, který se vyhnul milionu střel dnes, nemohl jim uniknouti zítra.

II

Zkáza přicházela odjinud! Pozemšťanům připadalo, jako by před jejich zraky ďábelská ruka z nekonečna do nekonečna natahovala celou oblohu vyplňující pruh černě modrého plátna s hvězdokupami, mlhovinami, zázraky komet a meteorů, tisícerých sluncí a milionů hvězd… Při rozbřesku dne nepoznával již nikdo souhvězdí, která se až dosud objevovala dochvilně a přesně na svých místech. Zmizel rozdíl mezi severní i jižní oblohou, nebylo již hvězd jarních, letních, podzimních a zimních. Měsíc stále ještě obíhal kolem Země, slunce stále ještě vycházelo na východě a zapadalo na západě, ale kulisy nebeských souhvězdí se měnily. Bylo to, jako by bezvýznamný červ, zimou a hrůzou se tetelící člověk měl býti přítomen slavnostnímu defilé celé nebeské hvězdné nádhery.

Nebeský pól se přiblížil k Polárce již na jednu měsíční šířku, ale Polárka opouštěla své místo, jemuž byla po dlouhá čtyři tisíciletí věrna, a na její místo nastupovala nyní Vega ze souhvězdí Lyry. Bylo kdysi vypočteno, že se tak stane za dvanáct tisíc let – ale což lze přírodě předpisovati lidské zákony? I v této době se potíraly dva protivné názory; jeden tvrdil, že přitažlivostí tvoří se shluky mlhovin jako zárodky nových hvězd a druhý, jehož zastáncem byl japonský hvězdář Mao-ta-ku, dokazoval již od r. 1984, že vítězícím, světy ovládajícím živlem je odpudivost. Jako by v jeho teorii promluvil opět hlas boha zla, nenávisti a msty. Přitažlivost uznával pouze jako pomocnici síly odpudivé; přitažlivá síla, působící směrem dolů, poslouchá slepě odpudivosti, přicházející shora. I mladý Asiat připouštěl, že naše Sluneční soustava neletí již kupředu, ale že se posunula v prostoru a že letí vstříc nesmírné mlhovině, proti níž jest naše Slunce hrachovým zrnem. Za ohlušujícího, všechno tvorstvo usmrcujícího nárazu vznítí se mlhovinou vzkříšené Slunce znovu, aby umožnilo vzklíčení života na povrchu odumřelých hvězd. Úchylka z obvyklé dráhy byla způsobena ochabnutím sluneční činnosti, a celá soustava planetární byla vypuzena ze své dráhy, jako život vylučuje a ničí vše slabé, co je odsouzeno k zániku.

Mao-ta-ku vyslovil i jiné utopické předpovědi, které se mu mohly odpustit, neboť upozorňoval na změny, které se dály se Saturnem a jeho prsteny, jejichž povrch, dříve nerovný, se vyhladil a jejichž otáčecí rychlost se zvýšila. Mao-ta-ku byl též prvním hvězdářem, který ukazoval na Siria jako na příští spásu pozemského života. Jeho zprávy proběhly celým tropickým pásmem, v němž bylo nahromaděno obyvatelstvo Země, které se zachránilo útěkem.

Sirius, který v době Newcombově a snad celé stotisíciletí před ním vysílal čtyřimilionkrát méně světla než Slunce, ačkoliv byl dvaasedmdesátkrát větší jeho, zvýšil netušenou měrou svoji zářivost. Čím více souhvězdí Draka se ztrácelo z nebeského obzoru, tím více přibývalo Siriovi světla. Na hladině mořské táhl se jeho dlouhý a široký světelný pruh k lodnímu boku a blížil se svou jasností světlu slunečnímu. A tak se dokonával zázrak, který prožilo lidstvo v roce 2001. Kniha Poslední okamžiky[9] napsaná o čtyři roky později, vydaná Octaviem Perinim v Gaetě a připsaná „památce velikého hrdiny doktora Jiřího Modrana“, o kterou se opíráme, listujíce v ní s rostoucím zájmem a vzrušením od stránky k stránce, píše o tom doslova toto:

„Pohromami prořidlé řady hvězdářů nestačily na nové úkoly. Miliony nových, neznámých hvězd se objevovaly, miliony známých ztrácely se v Neznámu. Mlhoviny prozradily své tajemství, odhalivše tisíceré, netušené soustavy a hvězdokupy. Nestačili jsme ani na to, abychom je všechny zachycovali dalekohledem, natož abychom je popisovali, třídili a dávali jim jména, zkoušeli je spektroskopy a vypočítávali jejich rychlost. Zjišťovali jsme nejvýše jejich polohu. Hvězdný vír uchvátil naše smysly; seděli jsme pod očnicemi dalekohledů, vyskakujíce a vyrážejíce slova úžasu. Naše duševní síly podlehly zákonům, řídícím běh světů. Věděli jsme jen tolik, že ustálené názory, nezviklatelné zákony a teorie, které často přijímaly jejich vážnost, že všechno to, co dříve udržovalo věci v určitém, byť i málo známém vztahu, pojednou se rozpojilo. Byla to revoluce prostorů i hvězd, jaké se přiházely snad jednou za biliony let…! Naučili jsme se však, vzdálení pozorovatelé rozvášněných skupenství nebeských, obdivovati zákonnost v nezákonném…

Vzpomínal jsem na díla dávno zemřelého italského hvězdáře Giovanni Schiaparelliho, který zastupoval hvězdářský svět, když jako účastník Axakovy seance podpisoval r. 1892 památný Milánský protokol[10] o jsoucnosti a pravdě jevů spiritistických – protokol, který byl důležitým mezníkem ve vývoji sjednocujících se věd, jdoucích ruku v ruce od známého k neznámému, nepohrdajících již proroky věd tajných…. Ze zvědavosti i piety sestoupil jsem z nové přístavby milánské hvězdárny, jejíž osmdesátipalcový teleskop je chloubou naší země, do bývalé hvězdárny Schiaparelliho, a zamířil jsem jeho dalekohledem, který tu zůstal v jeho muzeu jako upomínka na velkého průkopníka hvězdářství, k nebi. Jeho přístroj připadal mi dětskou hříčkou proti našemu teleskopickému obru. Co mohli před sto lety vědět lidé o vesmíru? Ale bylo přesto zázrakem, k jakým výsledkům dospěl tento velký člověk, který fotografoval sluneční skvrny a účastnil se spiritistických seancí… Byl snad jediným, který vytušil vztahy mezi tajemnými a tehdy ještě cizími sobě světy…, i když jich nevyslovil.

Tehdy těšili se lidé uklidňující směně dnů a nocí. Co by však řekli události z 21. dubna roku 2001? Po celých třicet šest hodin jsme to pozorovali. Přicházelo to tajemně, ač již dříve všechny známky tomu nasvědčovaly. Tohoto památného dne se nerozednilo. Bylo nám jako vzduchoplavci při zdvíhání křídla. Bylo to zemětřesení? Pocítili jsme otřes ve spodině svých bytostí, v látkách, které skládají naši podstatu. Nebyl to skutečný otřes země, neboť jeho popud vycházel z bodu, jehož vzdálenost nedala se zjistiti žádným seismografem fyzikálním ani duševním. Všechny temné, vnitřní naše vztahy k světu se zachvěly. Byl to otřes, vzbuzený silami vnějšími a vázanými na tytéž fluidní látky, které byly motorem i sil našich. Příbuzenství naší hmoty a našich sil s hmotami a silami vzdáleného východiska dalo nám pocítiti tento právě tak málo tělesný jako duševní rozruch. Slunečné božství, živoucí projev tepen, hmatové napětí, které se chvělo v konečkách prstů i v míše, odezvuk neosobního v nás na naši osobnost, bytující v neurčitelnu, pocit – a opakuji svůj výraz – pocit vnitřního poklesu nebo pádu směrem dolů…, to vše je nedostatečným pokusem o vylíčení onoho okamžiku. Nebyli jsme ničím jiným než vzdáleným přijímačem vln, vyslaných ze záhadného tastru. Kdosi volal a my odpovídali. A ten kdosi byl téhož hmotného a duchovního ustrojení, nejen tvarem, tíží, silami a barvou, ale i úměrností všech jeho jsoucno skládajících prvků, a rozuměl…

Proč jsem si vzpomněl na zdánlivé smyčky hvězdných drah v astronomickém atlantu? Přísahal bych, že náš duševní stav se podobal takové smyčce. Od dob, kdy jsme počali chápati duševní pochody jako éterické vlnění mikrokosmu a kdy bylo dokázáno, že lidské city jsou problémy čistě sférickými, nebylo pro nás tajemství v křivkách a mluvě čísel. Až teprve tato tajemná, třicet šest hodin trvající noc, v níž jsme pocítili ve svých nitrech nevysvětlitelný pohyb ve smyčce, námi otřásla. Svítalo, kdy se mělo tmíti; dnešní ‚večer‘ byl rozbřeskem dne a dnešní ‚jitro‘ soumrakem. Pochopili jsme, že jsme překročili neviditelnou hranici časovou. A nemýlili jsme se? Nebyla změna zaviněna tak nápadným zeslabením sluneční radiace, že hvězdy, které se nám blížily anebo k nimž jsme letěli, vydávaly již daleko větší jas než denní světlo sluneční?

Fotografické snímky oblohy exponované po celou tuto dlouhou noc dokázaly, že jsme se nemýlili; kdežto dříve vypadaly jako gramofonové desky – kterých se tak velký počet dochoval až po naše dny ve sbírkách muzejních – s kruhovými, jemně vyrýsovanými žlábky, byly teď všechny tyto kružnice nebeských drah u dvacátého třetího stupně obloukového přerušeny; klesly kolmo o tři milimetry a pohybovaly se od tohoto zářezu opět dále v soustředných kruzích. Srovnání fotografií ze všech observatoří vylučovalo jakýkoliv omyl nebo chybu operatérovu. A od tohoto památného dne měli jsme již namodrale bílé, jakoby měsíční světlo ve dne a v noci soumrak zapadajícího slunce, které však ve skutečnosti nezapadalo, vykonávajíc obvyklou svou pouť po obloze…“

Fotografický obraz hvězdných drah po tříhodinové

expozici z r. 1900

Fotografie hvězdných drah, jak se jevila v noci

dne 21. dubna r. 2001

III

Ačkoliv celá zeměkoule byla od pólů až po obě padesáté rovnoběžky úplně, jak se za to mělo, vyklizena, přicházely z nejrůznějších končin zprávy z vysílacích stanic radiotelegrafických. Některé podržely své značky, a bylo tedy lze zjistit, odkud přicházejí, a bylo jim možno odpovídat. U jiných, což bylo asi zaviněno zmatkem a hrůzami, dalo se pouze tušiti, že zoufalý boj o život je udržuje v činnosti; volaly vytrvale o pomoc, ale jejich zprávy byly nesouvislé a křížily se často s jinými rozhlasy.

Volaly denně, ale pak nastávaly vždy delší přestávky. Byly organizovány pomocné výpravy letecké, které zachránily šest kurdějemi stižených telegrafistů; jiné našly na podlaze mrtvoly se sluchátky na hlavě a na jejich obličejích obrážel se děs, s jakým umíraly. A opět jiné našly u přístroje šílence, kdežto k těm, které se hlásily denně svým voláním o pomoc, nebylo možno se dostati pro nerovnost půdy, překážející v přistání.

Jak bylo také možno zachrániti úředníka petřínské stanice pražské, zapsané ještě dnes pod jménem doktora Modrana, z takové výše v ohromném rumišti, z něhož se vztyčovaly mohutné stěny popraskaných a požárem očouzených domů? Jeho zprávy byly přesné a podávaly výstižný obraz českého zalednění i zkázy Prahy. Na otázku, má-li zásoby, odpovídal „ano“; na otázku, proč stanice dříve neopustil, odpověděl, že vytrval na rozkaz doktora Modrana, posledního prezidenta českého státu. Čeká na něho, až se vrátí, jak mu slíbil, ze Šárky lanovou drahou… Čekal dlouho, dokud se sám nepřesvědčil, že lanová dráha spojující Prahu se Šárkou je spálena. Bylo to však pouze znamením, že doktor Modran zahynul, ale neznamenalo to pro něho, že má opustit stanici. Bude se držet na svém místě, pokud to jen bude možno. A teprve potom se vydá na cestu, vyzbrojen do sněhu i ledu, k místu, které přesně označí, aby tam vyčkal letadlo, označuje místo sletu sírovými plameny.

Zmatek, který vznikl poruchou světového řádu, působil úchylky hvězdných drah a přiváděl lidstvo do zoufalství, vychvíval se i v přijímacích stanicích radiotelegrafických. Steré zprávy se křížily, současně vysílané z nejrůznějších koutů světa, z Mexika i Kanárských ostrovů, z Dillí i Alexandrie, z Mogadoru i Hongkongu, Guamu i Palerma, z Bogoty i Damašku. Mapa bezdrátového spojení vykazovala nejhustší síť v Itálii; Řím byl střediskem světové mluvy, která užívala antén a zvukových vln. Tato mapa připomínala mapy železničních tratí, sbíhajících se všemi směry do velkoměst, nebo mapy námořní dopravy. Bezpočetné linky houstly každým centimetrem v jemně tkanou síť, mířící k Římu, který měl své prvenství udržet až do vymření lidstva. Řím však nepřipomínali hlavního města starověkého impéria, odkud dostávaly pochodové rozkazy maloasijské, egyptské, britské nebo germánské legie. Neupomínal také na sídlo papežství, odkud po neviditelných vláknech duchovních šířilo se křesťanství; připomínal spíše dobu Théodorichovu, Odoakarovu nebo dobu vandalských vpádů; italské obyvatelstvo, pokud ho bylo ušetřeno, nebylo již pánem země, kterou opanovaly milionové zástupy evropských národů. Teprve tito přistěhovalci dali popud k vytvoření „Spojených jižních států evropských“.

Pyrenejský poloostrov měl čtyři samosprávné státní útvary, Baskicko, Katalánii, Španělsko a Portugalsko. Itálie tvořila stát jediný, kdežto Balkán podržel i v těchto dobách spleť státních území, jež se vzájemně do svých těl zařezávala, upomínajíce na staleté války. Velké Srbsko, Rumunsko, Bulharsko, Makedonie, Albánie, Řecko a Turecko vrážely do sousedních států handžáry ve způsobu hraničních výběžků, cípů, státních mysů a říčních ústí. Tvořily třetího člena v jihoevropské Federaci a nebylo tu již sporů náboženských nebo národnostních. Černomořská oblast ruská, samostatné Kavkazsko, jižní Ukrajina a Slavonie byly dalšími členy státního spolku, jehož švem bylo Slovinsko od Soči až do Istrie a Chorvatska.

Jenom nouze a neštěstí mohly zavésti v těchto přelidněných zemích železnou kázeň. I nůž byl pokládán za zakázanou zbraň a každý, u koho byl nalezen, byl trestán smrtí. Se zbraněmi v rukou docílila toho jižní milice, že nebyly zastavěny plochy, rodící obilí a zeleniny. Z nedostatku místa uchylovali se lidé na pobřeží, stavějíce si kolové stavby; bydleli jako v Číně na říčních lodích i prámech, obsadili abruzské jeskyně, katakomby, rozvaliny chrámů, hradů i antických měst, kolny i hlídačské budky ve zpustošených vinicích, arzenály i pevnostní valy, pobřežní střílny i staleté stromy; byli i tací podnikaví odvážlivci, kteří spojili protější stěny mostních oblouků a silničních propustí a utábořili se ve vzduchu, stavějíce si hnízda jako lidští ptáci.

Aby nebyla poškozena úrodná pole, vrtali lidé šachty do skalnaté půdy a zřizovali si podzemní skrýše, ačkoliv často byli překvapeni přívalem podzemních vod. I četné kaverny, jež Itálie za první světové války před sto lety vystavěla a které se udržely až podnes jako betonové pomníky strachu i vražedné horečky, poskytly mnohým kýženého útulku. Většina lidí zřizovala si stany z plachtovin a ze dřeva; hlídač kararských lomů dával si za vykázané sluje platiti pěti tisíci lirami ve zlatě. Kterási šlechtična, s níž se nemohl dohovořiti o ceně, ukojila jeho lakotu perlovým náhrdelníkem. A starý lichvář, hlídající dvě vyhublé své kozy a pytel zlata, jednoho dne zmizel. Obyvatelé slují našli u koz nazítří vousáče z hor, který jim vykládal, že stařec odešel do Spezie pro mouku a že se vrátí…

Lidé byli odzbrojeni a vraceli se deset tisíc let zpět do doby, kdy ještě lidský vrah nevynašel ani luku; útočníci utloukali své oběti kameny a škrtili je za soumraku pod stanem i v podzemních děrách. V téže době byly neužitečny všechny vědy i knihy, obrazárny i muzea. Ve zmatku prvního přívalu běženců přespávali přistěhovalci v dlouhých sálech knihoven i obrazáren, divadel i koncertních síní, paláců i nemocnic. Poučena smutným zpustošením severoitalských měst, hájila střední Itálie kulturní své poklady se zbraněmi v rukou, a když se uklidnila první bouře, postupovalo vojsko k severním hranicím.

Pásmo, kde lidé mohli žít, zúžilo se na osmdesát šířkových stupňů, a poněvadž zaledněné Alpy zaujaly plochu půl milionu kilometrů čtverečních a značnou část povrchu zemského pokrývalo moře, zmenšila se obydlitelná plocha na čtvrtinu bývalého rozsahu. A všechny tyto krajiny, trpící již předtím nadprůměrnou lidnatostí, byly nyní lidmi přímo zaplaveny. I v nehostinných vnitrozemských horách španělských rozvířil se ruch lidského mraveniště. Ale nové a nové zástupy přistěhovalců, tábořících kolem ohňů na hranicích a čekajících, až jim bude povolen průchod, nutily vlády k rázným činům. Ves po vsi, lomy i skály, stanová města i opuštěné a lidmi přeplněné továrny byly obstoupeny vojenskými strážemi a přistěhovalci musili se znovu dávati na pochod. I ti však, kteří byli unaveni cestou a byli zklamáni krátkým odpočinkem, vydávali se na cestu bez reptání: vždyť táhli dále na jih, který byl společným cílem všech. Čety ozbrojenců, které je provázely, nebyly než pomocnou rukou, kterou jim osud ukazoval cestu do zaslíbeného ráje, kde nebude mlh, mračen, ani vlhka a sněhových bouří a kde nebudou již kašlat a strádat vysilujícími pochody a vyděračstvím obyvatelstva.

Až ke hranicím „Jižních států“ hrozilo nebezpečí a smrt na každém kroku. Nebylo tu nikoho, kdo by trestal vrahy a chránil slabé. Proto byl divoký zmatek v prchajících řadách, proto se snažil druh druha předstihnout a zachránit svůj život i za cenu života nevinného bližního, právě tak poděšeného a prchajícího touž cestou k jihu. Hranice! Hranice! To bylo heslo, slibující oddech, vysvobození, bezpečí a teplo. Oči i srdce milionů zkrášlily ji v jejich představách v širokou, pohodlnou silnici, zastíněnou korunami hustých stromů plných květů a vedoucí krajem vonících luk a polí… Hranice! To bylo vysněné místo, kam sníh a led neměl přístupu. To byla zázračná mez, kterou přestoupí v plné záři sluneční, nevědouce, kam by odložili těžké své kožešiny a šaty.

Hranice, hranice, volaly miliony žíznivých a hladových, nemocných i zdravých. Jsou vypuzeni z ráje, který se jim stal peklem nevylíčitelných běd a hrůz, a každým krokem přibližují se zemi, kterou pozdraví jako novou vlast. Kupředu, kupředu! Každá zastávka oddaluje jejich vysněný cíl. Kupředu, dokud je nesou nohy. Z každého chodce, který se za nimi plíží, může se vykuklit vrah, za křovím nebo závějí svítí zelené oči smečky vlků. Ani okamžik nejsou si jisti životem. Vytrpěli již tolik a cíl nemůže již býti daleký. Kupředu! Po nekonečně dlouhé týdny pochodu nevědí, co se děje ve světě; nevědí, co bylo včera a co bude zítra, nevědí ani, zda kraj, do kterého táhnou, je ještě vůbec na zemi. Nemohou určit jeho polohu, neznají jména jediného města, nevědí, kterou řeku překročili a jak se jmenuje hora, v jejímž stínu právě jdou, zapadajíce do hustých závějí…

Co záleží na tom, kde jsou! Co záleží na jménech pobořených měst, zamrzlých jezer a skalních rozsedlin! Je to bezejmenný kraj smrti. Ale tam dole, na jihu má jistě každá vesnice i každá skála, řeka i louka radostná, slunečná i kvetoucí jména. Kdyby je cestou zachvátila nemoc, jak by se těžce loučili s nimi rodiče i děti. Každá vteřina odbíjí na velikých hodinách nebeského orloje i zrychleným tepem jejich srdcí. Kupředu, přes všechny závěje i pobořené mosty, za bledého přísvitu hvězd i v slunečním podmračnu.

IV

Hle, jak dohořívá na pokraji silnice hranice dříví. Člověk, který ji roznítil, jistě si uvědomil zbytečnou ztrátu času a zkřehlý dal se znovu na cestu, ač víčka se mu zavírala. Jde dále jako stroj, ač se unavené nohy těžko zdvíhají, zapadajíce po kolena do čerstvého sněhu. Ví, že již dále nemůže, ale jde. Jde, poněvadž je nutno jít a poněvadž jen toto zapadání nohou do sněhu, jen tyto vrzavé zvuky a bolestné vytahování nohou ze sněhových spoust mohou ho přenést do krajiny, kde toho všeho již nebude a kde bude moci ulehnout do travou zarostlého příkopu, kde bude moci natáhnout nohy, zavřít oči a spát, aniž jeho ruce budou ho budit, aby lámaly větve a přihazovaly je do zhasínajícího ohně.

Ne, ne, ten člověk nešel dále. U dohořívajícího ohně škubá sebou jeho tělo. Krev řine se z úst, dusí se kašlem a jeho ruka hledá zoufale po zemi dříví, které by mohla hodit do ohně. Ne jedno poleno: sto, tisíc polen, celý strom, aby se zahřál a aby teplo vrátilo sílu dokonávajícímu jeho životu. Obrací tvář k stráni, a hle, tam nedaleko, snad dvě, tři sta kroků od něho tmí se celý les. Svíjí se bolestmi, přichycuje se ostrých hran ze sněhu vyčnívajících skalin a plazí se ve sněhu k stromům. Jen ještě několik kroků kupředu! Les, celý les tu je a zachrání ho. A v posledním žehu doutnajících větví lesknou se jeho oči nadějí i hrůzou. Nový příval krve třísní sníh, tělo se ještě jednou pokusí povstat, ale kácí se, a celý les hoří. V jeho šílenstvím vytřeštěných očích i v duši hoří celý les, a pak tu již leží nehybně mrtvé tělo poutníka, který k cíli nedošel…

A právě v témže okamžiku vystupuje Richard Ohnes po skřípajícím žebříku do sedmého patra kostelní věže chrámu S. Umberto v Neapoli. I jeho zrak se leskne. Nesestoupil dnes zbytečně do městské čtvrti své parochie! Jde lehce, jako by vystupoval po mramorovém a osvětleném schodišti peněžní burzy, anebo je mu, jako by ho vytahovadlo vynášelo do jeho přepychového příbytku v prvním patře. Zaplatil předem za celé sedmé patro chrámové zvonice na celý měsíc; slyšel tolik o zlodějské vychytralosti Italů, a přece tento zvoník, ne… je mu to k smíchu. Žádal za patro dvacet tisíc lir, a on mu dal pětadvacet tisíc ve zlatě dobře odváženém a vydělal rázem sto tisíc tohoto nádherného kovu, pronajav pěti běžencům svou noclehárnu na čtrnáct dnů, osoba po dvaceti pěti tisících, a bydlel tu nadto pohodlně dvě noci sám v celém patře zadarmo. Jde, aby si odnesl vak a kožich, když se mu podařilo opatřit si úskokem kabinové lůžko na parníku, který dnes večer při svítání hvězd odjíždí do Palerma za úředně stanovenou cenu dvou tisíc lir. A tam se prý staví nové město a vydělávají se zázračné sumy…

Když vystoupil do svého patra, rozhlédl se pohledem plným vděčnosti po tmavé prostoře, osvětlované dvěma střílnovými, goticky štíhlými okny a zamnul si spokojeně ruce. Za ním, těžce oddychujíce, vystupovali lidé po skřípajících příčkách žebříku… Tak, a teď již může jít. Nahrbil záda, ukláněje se svým podnájemníkům. Za čtrnáct dnů přijede, aby obnovil své obchody; nevyhověl prosbám nájemníků, kteří přidávali již i pět tisíc na osobu, ponechá-li jim svůj útulek na celý měsíc. Ví, že ceny bytů stoupnou a nechce si vázat ruce… V jeho úsměvu bylo pohrdání lidmi, kterým hrůza smrti vzala schopnost vážit si zlata. Nikdy by to netušil, že i v tak hrůzyplném úprku lidských smeček do teplých doupat rozmnoží své bohatství. A přece i tito lidé odírali kdysi bližní za pulty…

Richard Ohnes musel potlačovat výbuch smíchu, který se mu dral do úst. Sestupoval ze schodů s výrazem člověka, který pomohl trpícím. A zlata, jenom zlata bude nyní potřebí, aby se udržel na hladině jako poplavek v těžkém chodu rozbouřených vln. Co je mu po vyhlášce, která oznamuje, že se do měsíce musí všichni Židé vystěhovat dále do Řecka, Malé Asie a Palestiny… Co je mu po tom, že na téže vyhlášce jsou tučnými číslicemi označena odjezdová data parníků s přímým spojením do Jaffy. Ví, že tu zůstane a že každý den bude žít na útraty jiných. Žil-li dříve z potřeb jiných, bude nyní těžit z hrůzy. Nikdy ho nenapadlo, že by se kdy mohl dožít tak požehnaných dob… A té ironie osudu, získat dobrým obchodem i v jejich vlastním chrámu?

Ulice, náměstí, průplavy i mosty všech měst byly obyvatelstvem tak přeplněny, že se na první pohled zdála vyloučena možnost pohybu vyvoleným směrem; a přece všichni lidé, hemžící se v zástupech, hlava na hlavě, pospíchali každý za svým cílem, vycházeli z domů i z děr těsných uliček bídy, kupovali a prodávali, vráželi do sebe a vyplétali se znova z lávového proudu těl. Jak všedními náměty zabývala se románová literatura před stem, dvěma sty lety. Autoři museli si vymýšleti v bezvýrazné šedi, prázdné vší dějovosti příběhy ze své obrazotvornosti, aby upoutali lidstvo všedností zcela vyčerpané, lidstvo bezkrevné, stižené bledničkou obchodního století, bez vzruchu a romantičnosti! Dnes prožíval každý člověk romány, které nenajdou již svého tlumočníka, poněvadž se sluncem hyne i všechna vzdělanost.

Nebyla vražda hvězdáře Colettiho na observatoři v La Vallettě nejrafinovanějším detektivním románem, když uzavřená stanice, hlídaná šesti vojáky ve dne v noci nejevila stop vloupání, když žádný vojín nic podezřelého nespatřil, a když přesto nalezena byla uškrcená mrtvola hvězdářova, pověšená na mikrometrickém šroubu ekvatoreálu a na zemi ležela gumová rukavice, jaké používají při operacích chirurgové? Kolik Robinsonů stalo se z nejctihodnějších a nejúzkostlivějších měšťanů, kteří se kdysi probouzeli se strachem v bytě při zapraskání skříně nebo podlahy! Každý okamžik byl zkrvaven tragédií na parníku, v podzemním brlohu i palácové síni. Nejtěžší dramata odehrávala se v době, kdy již byla uzavřena divadla; nebylo třeba básníků, aby vymyšlenou hrůzou upoutávali čtenáře v době, kdy děs kapal v dešťových krůpějích na zemi a kdy v mlhách sněhových bouří nebyly to již jen přízraky, které vraždily člověka bez jediného výkřiku!

Rozprášené zástupy Němců byly naloďovány v jihoitalských přístavech a vyváženy do severoafrického distriktu, zaujímajícího východní část Tripolska a největší díl bývalé pouště Libyjské mezi 20°–25° východní zeměpisné šířky a od středozemního pobřeží až k obratníku Raka s řadou oáz kuferských, s oázou Džalo a Andžila. Stavěli si přístav ve Velké Syrtě a byli povinni dodávat ročně „Jižním státům“ dvacet tisíc kilogramů růžového plynu, který svými účinky překonával i americký plyn lewisit, neboť čtyři padesátiliberní bomby stačily k úplnému zničení Sicílie.

Židovské obyvatelstvo bylo vyváženo bezplatně do Palestiny a mělo se zabývat farmářským chovem dobytka, ovcí, mezků i velbloudů, králíků i koní, jejichž stáda měla zásobovat přilehlé krajiny s Egyptem i Malou Asií. Angličané, trosky Skandinávců a Dánů byli usídleni v západním Maroku, Poláky přijala pod svou ochranu tradic nezapomínající Francie, která jim vykázala za souhlasu Jižních států sídla v Alžíru. Ruské obyvatelstvo shluklo se do jižních oblastí, kde byli těž usídleni Čechové, kteří své sympatie rozdělili mezi Srbsko a Jižní Rus. Poněvadž led Ruskem rychle se šířící vytlačoval obyvatelstvo krok za krokem k Jihu a Dunaj zaplavil severní srbské nížiny, rozhodla se Mezinárodní vystěhovalecká kancelář vykázati všemu českému obyvatelstvu společná sídla v Africe; po dvě století rozptýleni po světě, setkali se opět zahraniční bratři se svými, vlasti své věrnými rodáky v nové otčině, když jim Francie postoupila rudomořskou osadu mezi pobřežím a Habeší. Slováci nešli v stopách českých; nebylo jich. Český stát, roztrpčen stálými jejich stesky, nabažil se spolku, který mu užitku nepřinášel. Vyloučil Slovensko i Podkarpatskou Rus ze svého státního svazku a ponechal obě země jejich osudu. Zbavil se tím jen neudržitelné hranice, působící mu neustálé mezinárodní zápletky a nutící ho udržovati vojsko v míře daleko větší, než jakou mohl snést, a vrátil se do svých přirozených hranic státních, dlouhými věky zpevněných. Pyšné gesto, s jakým se zbavil této otevřené rány, hnisající po celé délce na okraji i uvnitř, probudilo teprve Slováky z jejich velikášských snů o autonomii. Séry, pražskými lékaři vočkovanými do krve, bránilo se Slovensko marně na třech frontách. Ze severu čišel chlad karpatských ledovců a z jihu dorážely na ně vlny rozbouřeného moře maďarského. Slovensko marně volalo o pomoc úpěnlivým hlasem, jemuž nikdo neodpovídal… Slováci ztratili se z mapy evropských nárůdků…

Němci, volající sto let po sjednocení, nikoliv z potřeby jako spíše ze zpupnosti a z touhy vyhrožovat a dráždit, slavili na plošině Barce se stísněnými srdci konečné splnění svého snu o jednotě. A teprve zde na cizí půdě se přesvědčili, jak jsou si cizí; staletý styk s nesčíslnými národnostními skupinami vykonal i zde své dílo: Maďar a Slovinec byl bližší Rakušanovi než Pomořan nebo Prus. Lehkomyslný popěvek umlkl jim na rtech, bodrý výraz tváře se zachmuřil; poznali, že povahové rozdíly znemožňují jim společnou práci a že ve svých bratrech přivítali úhlavní nepřátele, kterých nechápali právě tak, jako jich nemohl pochopit svět. Viděli, že jim nastává boj, a to ztrpčovalo jim radost z dosažení teplých sídel…

9 Octavio L. Perini: L’ultimi momenti del mondo, Roma 2005.

10 Na rozdíl od jiných tzv. protokolů byl to jediný, kterému se lidé nesmáli.

Obraz pátý

Zříceniny Vídně

I

Michal stál u kormidla, maje huňatou čepici stlačenu hluboko do čela. Vor se houpal a utažené spáry praskaly, jak se pod ním vlny srážely a opět rozbíhaly. Celá hladina byla jako lávou naplněný jícen sopky, z něhož vyšlehovaly bílé jazyky, vydávající šplíchavé a syčivé zvuky. Chvílemi bylo cítiti, jak se čelo voru nadzdvihlo a pak sjížděl opět jeho trup po hřebenu dlouhé vlny.

Na přídě stál mladý Rheinisch a ze stanu bylo slyšet tlumený hovor dvou nebo tří žen. Nespaly, poděšeny ještě stále tragickým příběhem dnešního odpoledne. Alma se chvěla, upírajíc oči skulinou do tmy noci, odkud bylo slyšeti jen hovor rozbouřených vod. Její obrazotvornost kreslila jí do nízkých mračen, visících nad řekou, mlhavý přízrak člunu, rozrážejícího přídou vlny, do jejichž údolu zapadal po každém prudkém vzestupu. Ale i když se člun ztratil v klihově hutných a kypících vlnách, viděla vždy u kormidla stát postavu muže s vlasy větrem zcuchanými, opírající se rozkročenýma nohama o oba oblé boky lodi a pátrající po hladině očima, které již nemohly do svých pohledů soustředit více naděje a úzkosti. Člun letěl, zápase s proudem, od břehu doprostřed řeky, otáčel se prudce a křižoval znovu ke břehu. Dva malé a jasné reflektory svítily jako oči hadí.

Rušena šepotem žen naslouchala Alma napjatě každému zvuku zvenčí. Tyto zvuky byly však neurčité a mlhavé, jako by je vydechovaly vodní páry a jako by nepatřily lidem ani vodě, vorovým trámům ani předmětům, o které se nárazem třely. Skulinou stanu vkřiklo dovnitř několik barevných skvrn. Byly to světelné kruhy mlhou a tmou rdoušených ohňů. Rozprávějící ženy si jich povšimly, neboť se překvapeně odmlčely – a slyšely výkřik Michalův:

„Vídeň!“

Rheinisch vyskočil ze svých pokrývek probuzen výkřikem a před stanem kmitl se stín Tilova těla, které se namáhavě vzpřimovalo. Alma odhrnula rukou zákryt. Všichni byli vzrušeni; nebýt hluku vod a praštění vorových klád, byli by slyšeli jistě úzkostný tepot svých srdcí. Kruhy, prozrazující světla ohňů na dálku, vzrůstaly. Jejich okraje pozbývaly třpytivých trnů jako kmity vzdálených hvězd a bylo již lze rozpoznat ohně v různých výškách. Tam, vysoko, hořela asi střecha, jinde šlehal oheň z nižších poloh. Ohně probleskovaly mezi hustými skupinami zdí, vyvolávajících představu rozvalin mohutného hradu. Průseky ulic budily zdání tajných chodeb, které se ztrácely v okenních otvorech nebo výlomech pobořené stěny. Střechy zbavená kostelní věž byla obrannou věží, vztyčující ponurý a zčernalý sloup zdiva k mračnům, v nichž se chvílemi ztrácela.

„Vídeň!“ trhlo to úžasem rty všech uprchlíků jako jedním hrdlem. Vyhlíželi do tmy, kreslící jim přízrak města vyloupeného a vypáleného středověkou soldateskou. Starý Rheinisch se vzpamatoval ze všech nejdříve. Hukot vody vzrůstal každou vteřinou. Vor zesiloval svůj klouzavý běh jako tažen velkým vírem z dálky. Voda narážela asi do rozbitých stěn nábřeží, vtékala do průlomů a vytékala, hnala se otvory ve střechách neviditelných stavení a svírána zdmi rozlévala se do ulic a domů, šplíchala a bila pěstmi tisícerých vln do všech překážek.

„K břehu!“ ozval se hlas Michala, nečekajícího na povel Rheinischův, který stál na levém boku prámu a odrážel krátkými, rychlými údery vesel vor ku břehu, zapomenuv dorozuměti se s Michalem a synem na přídě.

„Zpáteční voda, vidíš?“ volal Rheinisch, ukazuje doleva. Vor se otáčel a hrozilo nebezpečí, že poplují s přídou vzadu. Svaly čtyř mužů se vzepřely víru. Voda je chtěla uchvátit a kladla houževnatý odpor spojenému jejich úsilí. Rychlost prámu se náhle zmírnila. Narážejíc na překážku, jejíž síly nemohli odhadnout, hromadila se tu voda, kroužíc jako v zátoce a hledajíc nahodilé průtoky kdesi po stranách, kde hukot dravých proudů se zesiloval.

„Krátké trhy,“ volal syn zpředu. Zabírali chvatně nemotornými kormidly do vody a každé zabrání i vytržení vesel z vody, zdůrazněné trhavými pohyby plavců, škubalo skřípajícím prámem. Blížili se k tmavé, rozvalené hmotě, o jejíž hrany se tříštily vlny a vyšplichovaly. Z barevného rozdílu jich obou, kalného proudu i kamene, dalo se tušit, že je to pobřežní zeď. Také zvuky, vzbuzované nárazem vody, pomáhaly zjišťovat její polohu i jádro.

Vor se octl na okamžik v místním bezproudí, kde bylo třeba všemi silami zabránit jeho kroužení, které tak rád provozoval zátokový proud s lodním vrakem, ale již v nejbližším okamžiku uchvácen chapadly odtokového přívalu řítil se vpřed. Bylo opět na veslařích, aby se z něho dostali. Vplouvajíce z tišin do unášivých proudů blížili se zvolna k břehu, strhováni ustavičně k městu, jehož obrysy vyvstávaly ve světle roztroušených ohňů stále zřetelněji.

„Pozor, pilíř mostu!“ vykřikl Tily v okamžiku, když se již vor nedal zadržet. Jako přitahováni lanem smrti řítili se k jeho zdi. Srážka byla neodvratná. Nebylo v jejich silách docílit odchylky směru plavby, vor neměl hbité a pružné řiditelnosti člunů. Sekali vesly i kormidly do vody a Tily napřáhl vodorovně před sebe dlouhý, těžký trám, který měl zeslabit náraz. Vor sebou trhal, vrzal a hrozil úplným rozpadem všech částí, z kterých lidské ruce utvořily nahodilou jednotu. Klády narážely na sebe se zuřivou silou; jsouce poslušny ničivé vůle vodní síly, chtěly se rozdělit, zpřetrhat spojky a shodit do vln potácejícího se člověka.

„Zaspal jsem, proklatě!“ ulevil si Rheinisch. Zaklel poprvé ve svém životě. „Sílu, sílu do toho. Ještě víc! Tily, odraž se!“ Před očima všech se rázem zatmělo. Jako černé úskalí půlnočního mysu zdvihla se před nimi veliká hladká stěna. Ohromující náraz zporážel těla plavců; Tily se zapotácel a skácel se naznak. Nebylo ani kdy mysliti, zda nepadl do vody. Klády se srazily, boříce stan za zoufalého nářku poděšených žen. Vpředu se cosi odtrhlo se zlověstným rachotem a klády se zmítaly ve svorkách, protrhávajíce pouta, která je držela pohromadě.

Proletěli jako střela podél kolmé, tmavé zdi; pěna vystřikujících vln byla jediným světlem, které svou šedí vylamovalo v hutné tmě otvory lidským zrakům.

„Michale!“ zvolal Rheinisch, vstávaje. Voda kapala mu z kožichu i obličeje.

„Zde,“ odpovídal pohněvaně Michal, který se rval znovu s kormidlem.

„Oto!“

„Zde! Tily také!“

„Almo, jste všechny na místě?“

„A vy také?“ Otec zahoukl do stanu cosi jako souhlas, nemaje kdy se zdržovat.

Byl to první vídeňský most, na který narazili a který je všechny mohl zahubit. Nebylo divu, že neodolal vytrvalým útokům vln, jsa první na ráně. Ale nebylo jistoty, že takové nebezpečí se jim nestane osudným podruhé. Proud je unášel do města, blíže k ohňům, jejichž polohu mohli zjišťovati teď již bezpečněji. Hořelo to přízemní stavení, zapálené snad neopatrností nebo zabloudilou pumou. Podle rozsáhlosti přízemní stavby dalo se soudit, že jsou teprve v nejodlehlejším předměstí. Nevěděli, nezapálila-li snad tuto budovu vypadající jako skladiště nebo továrna puma, neboť Vídeň byla prý, jak slyšeli již doma, ostřelována letadly. Bylať přeplněna nemocnými a raněnými uprchlíky, kteří chtěli raději zemřít v jejích zdech hladem než útrapami, které je čekaly na dalším útěku; byla zamořena kurdějemi a tyfem a musila být obětována.

„Přistaneme? Myslím, že by to tu bylo nejbezpečnější. Najdeme jistě nějaký kus zvýšeného nábřeží – a pak, tento požár bude trvat ještě dlouho a jeho světlo nám postačí.“

Rheinisch souhlasil. Chtěl se tak jako tak zastavit před Vídní, neboť plavba vnitřním městem byla ve tmách nebezpečná. Vor se zastavoval v nepatrné vzdálenosti od břehu, který zde tvořil malou zátoku. Kormidlovali a veslovali bez námahy k břehu; pocítili několik otřesů, způsobených nárazem plavidla na potopené balvany hráze, které tu i tam vyčnívaly nad hladinu.

„Sem, sem!“ volal Oto, ukazuje rukou k místu, kde plápol ohně ozařoval železné zábradlí, rozlámané v délce několika metrů a kudy se mohli snadno dostat k zemi. Propluli průlomem v zábradlí a zajeli k vyvýšenému břehu.

„To byl asi nějaký záhon! Jsou tu ještě dráty,“ volal Tily.

Vystoupili, přivázali vor a utábořili se na kruhovém, ke středu se vyvyšujícím záhoně, který kdysi těšíval zeleným trávníkem a květinami oči procházejících se lidí, z nichž mnozí, zaujati myšlenkami nebo hovorem, zavadili o všechnu tu ztracenou krásu jen letmým pohledem. O několik kroků dále do města se nábřeží již snižovalo a bylo zaplaveno vodou. Ozařováni požárem, z něhož dosud bylo slyšet praskot, výbuchy a řícení stěn, střídali se čtyři muži v strážní službě. Na jídlo nepomýšlel z nich nikdo, a proto Michal ani neotevřel bedny.

Dům stál v níže položené ulici, která byla zaplavena vodou, jak se dalo soudit podle ostrého sykotu hořících a padajících trámů. Jediný lidský zvuk nerušil nočního ticha. Do neklidného spánku zaznívalo pouze táhlé vytí opuštěného psa, větřícího člověka, příboj vln na břehu, uplouvání vody a praskavý hřmot ohně. Když se zřítila některá z vnitřních stěn, zdvíhali z pokrývek poděšené obličeje a znovu uléhali. Věděli jen tolik, že i tato zastávka je nutná k jejich záchraně, poněvadž pobořeným městem mohli proplouti jen za denního přísvitu. Alma usínala doufajíc, že dnešní noc uskuteční shledání, na které se těšila, ač věděla, na jak vratkých základech staví svoje naděje…

Čas ubíhal daleko volnějším tokem než vodní proud. Kéž by tomu bylo naopak! Snad zítra, snad již zítra rozmnoží se jejich hlouček o nového muže, ochránce a snoubence.

Ale Alma dovede již rozdělit svou lásku mezi dvě skupiny na dva rovné díly. Jen aby jí Max nezklamal a aby se již objevil! Zdálo se jí, jako by slyšela praskat čas v blízkém požářišti; vteřiny a minuty syčely a hodiny byly výbuchy a dopady břeven a stěn. Čas míjel tak zvolna.

Rheinisch, který byl na hlídce do půlnoci, zbystřil svůj zrak i sluch až do krajnosti. Neušel mu jediný zvuk. Přemýšlel těžce o těžkých dnech. Bude jistě lépe vydati se zítra na další pouť městem některou s řekou rovnoběžnou, postranní ulicí, kde bude mírnější tok. Zná Vídeň dobře od dětství; ani jediná z těchto ulic nemá svahu, kde by se objevila dlažba, nutící je k návratu do vlastního dunajského proudu. Při prvním rozbřesku probudí svůj tábor, pojedí a vydají se ihned na cestu. Ale ovšem, Alma bude naléhat, aby zůstali na řece a zdrželi se za Vídní. Max jistě již není mezi živými, neboť by ho již dávno byli potkali. Jeho povaha byla z těch, které nadbíhají.

Váhal, má-li vzbudit Michala, neboť pozoroval právě jakýsi tmavý bod na řece; mizel v údolu vlny, ale vyplaval vždy znovu na povrch, když se dostal na její hřeben. Ačkoliv řeka byla inkoustově černá, byl tu přece nepatrný odstín v barvě plujícího předmětu, který umožňoval držeti jej v patrnosti. Vysílené oči slzely, a tu pak plující věc měnila své rozměry. Mohla to být také loď, ač neslyšel pohybu vesel…

Bylo již pozdě, když probudil Michala; spal jako dřevo, ale vymrštil se, že to bylo s podivem na jeho stáří.

„Dávej pozor, tam…,“ ukazoval Rheinisch. „Nemyslím však, že to bude něco, co by nám hrozilo. Zastrč hodinky do kapsy a probuď nás, jakmile začne řídnout tma.“

„Dobrou noc!“

II

Michal měl potřebu pohybu. Prošel celé blízké okolí, vraceje se vždy znovu a pozoruje míč, který se mu však úplně ztratil z očí. Kráčeje opatrně, došel až k prvnímu stavení; zápach hniloby a dobře povědomý pach rybiny houstl každým krokem. Shýbal se pro každý kus vyplaveného dříví, kterého bude potřebí k rozdělání ohně. Je to sice směšné, ale je tomu tak. Budou rozdělávat ohníček, ač o několik kroků dále žhne oheň, na kterém by mohli upéci celého slona.

Půda počala se mu bořit pod nohama; byla mazlavá, klouzala a dokazovala, že tu prosakuje spodní voda a že se tu břeh poněkud sklání. Na průčelí rohového domu viděl omšelou a znečištěnou pouliční tabulku: Dunajské nábřeží. Zastavil se u ní se svými myšlenkami. Poprvé po osmi dnech vidí opět něco, co mu připomíná domov. Dunajské nábřeží, ovšem, opravdově dunajské, neboť již nepatří lidem a slouží teď snad jen k vyznačení směru říčním ramenům. Ukazuje cestu vodě, pomyslil si Michal.

Zápach se tak stupňoval, že se vrátil k ležení, skládaje dříví do hranice. Všiml si též, že po celé délce nábřeží, kam jen může dosáhnout očima, vztyčují se ze země a z vody nízké koly. Je to zbytek bývalého stromořadí; tisíce a desetitisíce lidí, kteří se tu zastavili před nimi, spotřebovali již asi všechny stromy k rozdělávání ohňů, a tak tu zůstaly jen metrové zbytky. Pak se lidé ještě vrhli na domovní dveře, okenní rámy, podlahy a pokojový nábytek… Bylo to hrozné pomyšlení na všechny hrůzy, které se odehrály v tomto valčíkovém městě, které bylo metropolí popěvku. Míč se již na hladině neobjevil, a vnitřní město bylo příliš vzdáleno, aby mohlo prozradit nějakými zvuky ukrytý lidský život.

Michal pohleděl na hodinky; bylo již osm hodin. Překročil jednu ležící a zahalenou postavu, aniž věděl, kdo to je, a rozdělal uprostřed ležení oheň. Praskání větví, dým a příjemné teplo probouzely spáče. Jejich tváře jevily příjemné překvapení. Alma se alespoň usmála ze sna; zdálo se jí, že jí rozdělali potichu ráno v dívčím jejím pokoji oheň, do jehož tepla je tak radostno se probouzet, anebo je to skutečnost, že leží na dunajském břehu u ohně na útěku? Tvář, která byla již ochotna složit se do úsměvu, stáhla se opět únavou, kterou jí způsobilo procitnutí do tíživé skutečnosti.

Oheň a teplo rozproudily jejich krev. I ženy se daly do hovoru a zapomněly na včerejší vzrušující příběh. Všichni popíjeli s chutí bylinový čaj a jedli ze svých zásob masa. Otec Rheinisch svěřil jim svůj plán vyhnout se všemu nebezpečí, které jim hrozilo v rozvalinách v hlavním proudu a plout vídeňskými ulicemi napříč celým městem. Alma chtěla se již ozvat se svými námitkami; rozhlédla se však po celé rodině… Měla své lásce obětovat životy tolika lidí i svých rodičů? Mlčela tedy a přikývla na souhlas. Jenom matce neušel truchlivý výraz její tváře, ale pomoci jí nemohla. Ostatně Alma měla na péči i osiřelou dceru a novou svoji sestru, která mlčela, stírajíc si chvílemi z očí slzy.

„Ale dnes složíme stan, neviděly bychom ničeho,“ navrhovala Michalova žena. „Ať ještě naposledy vidím svoje rodiště.“

Michal a Tily složili stan a ženy se hotovily k tomu, aby usedly na pokrývky. Alma, sklánějíc se k voru, aby urovnala rohože, pojednou vykřikla. Zůstávala ve svém sehnutí a pokrývala oběma rukama své tváře, pohlížejíc s vytřeštěnýma očima do řeky.

„Co… to,… to je, bože! To je ona!“

Všichni se přiblížili, aby viděli předmět, který Almu upoutal a poděsil. Sklonila se k vodě i mladá dcera včera zahynuvší matky, na jejíž jméno se dosud nikdo nezeptal. Vykřikla zoufale a rozepjala náruč k vodě.

Mrtvola bezejmenné matky ležela ve vodě těsně u voru. Obrácena obličejem ke dnu, ležela strnule s rozepjatýma rukama jako plavec, utonuvší srdeční mrtvicí v rozmachu tempa. Její bohaté a dlouhé vlasy táhly se po proudu jako vodní řasy mělkého bahnitého dna a několik jejich pruhů zachytilo se za třísky okrajové klády. Její tělo odpovídalo pokorně, jak toho vyžadovala smrt, na nejjemnější zdvih a kles vlny. Větší náraz vlny způsobil, že se tělo ponořilo nohama do vody a hlava, která narazila do trámu, otočila se pod vodou a vyplula obličejem vzhůru. Levá noha dotkla se voru, ale její ztuhlé svaly nepovolily; mrtvola se vzdalovala prámu, pokud to přichycené vlasy dovolovaly. Novým nárazem hlavy o kládu a vlnou o tělo vzpřímila se celá její postava s otevřenýma očima ve vodě, jak se její nohy dotkly spodního ledu, který nyní tvořil mělké dno Dunaje, a odrazem nohou od dna vyplula na hladinu až po prsa…

Byl to hrůzný a nezapomenutelný okamžik… Michalova žena domnívala se ve své pověrčivosti, že je potrestána za svou zvědavost. Dcera, která se, jak se později dověděly, nazývala Marie, ležela na voru, vzlykajíc a zakrývajíc si oči; zarývala se rukama do tváří i do vlasů, strhnuvši vlněný šál z hlavy. Alma ji vzala pod paždím a podporována otcem odtáhla ji doprostřed sedících žen, kde klesla v pláči u nohou staré služky.

Bylo dobře, že neviděla své utonulé matky, když její tělo se vyzdvihlo nad povrchem s rukama od těla roztaženýma jako cynická loutka blázna. Tělo se opět ponořovalo, hlava zmizela pod hladinou, ale vlasy nepouštěly jí ani ke dnu. Přitáhly ji znovu, a patrně v důsledku rozkladného pochodu chemického a účinkem tíže i odcházejících plynů položila se mrtvola ženy v celé své délce na hladinu, hledajíc obličejem dno a rozpjatýma rukama objímajíc přelud mrtvého dítěte i ve smrti…

Krása vábí a přitahuje jako ohyzdnost; oči trosečníků života, hledajících úzkou pěšinu záchrany, nemohly se odtrhnout od mrtvoly ženy, která ještě včera s nimi žila pod společnou stanovou plachtou. Byl její obličej tím záhadným míčem, který včera v noci viděli plout po proudu? Přichytila se voru, jako by ani smrt nemohla jí dáti pokoje a zbaviti ji její rozumové činnosti, vůle i jejích citů. Bylo to, jako by sama ze své vůle doplula za nimi, přepadnuvši jejich vor v noci a vyčítajíc jim dvojí vraždu… Anebo – připlula sem proto, poněvadž proud ji sem zanesl?

Otec Rheinisch se přistihl v bludišti pověrčivosti i nezvratných faktů životních zákonů. Pak-li sem mrtvola doplula proto, poněvadž to byl fyzikální zákon tohoto proudu, byli by se bývali dostali k témuž břehu, i kdyby se sem nebyli chtěli dostati. Byla to zbytečná ztráta svalové energie, kterou bylo třeba šetřit. Jeho čelo se zachmuřilo; tato ve všelidské tragédii tak bezvýznamná vložka, tato zdánlivá náhoda shledání s utonulou šílenou, která však byla řízena nezměnitelným zákonem vodního proudu, ukazovala mu marnost lidského úsilí.

Nebyl nikdy fatalistou, ale zda se mu přímo nevnucuje jako logický důsledek této „náhody“, že i když se budou snažit, dostanou se pouze tam, kam se dostati musí i nevolky? Je marný všechen lidský zápas! Je-li jim souzeno zahynout, zahynou třeba v poslední vteřině při posledním kroku u cíle, a naopak, zachrání se, i když zlomí nad sebou již hůl. Tily odstrčil vor a volal na otce; ženy se obrátily po hlase a tohoto krátkého, vteřinového okamžiku použil Michal k ráznému činu. Zdvihl vlasy utopené ženy, škubl jimi a zpřetrhal je v místě, kde se zachytily voru. Tělo se odrazilo a uplouvalo nazpět a vor, otočen čelem k městu, pohnul se k cestě mezi zábradlím a řadou zpřeráženého stromořadí.

Ženy opět zasedly na svá místa. Vrátná chtěla již prohodit cosi o špatném znamení, kterého se jim ranním setkáním s mrtvou dostalo, ale zadržela včas jazyk; vzpomněla, že Almu by jistě tím zarmoutila. Michal si nevšiml, že v rozštěpině klády uvízl chomáč mokrých vlasů; postavil se ke kormidlu, ale otec vzal mu je z ruky.

„Půjdeš si lehnout, Michale! Je řada na mně.“ Michal usedl, ale spát se mu nechtělo. Každý z nich pohlížel s údivem na nezvyklé divadlo zatopeného města, které bylo současně vypáleno, pobořeno a vypleněno. Prohlíželi si každý dům, nábřežní rozvaliny, mostní pilíře, průčelí stěn, pobořenou trať vysoké dráhy, svítilny i zpustošené sady. Jejich zvědavost těkala z předmětu na předmět, od řeky do města.

Jasnilo se zcela nepatrně, ale i v přísvitu slábly záře ojedinělých ohňů. Nemohli pochopit, že povodní zaplavené město může ještě hořet. Paní Rheinischová, která čtla kdysi o katastrofálním zemětřesení v Japonsku, při kterém zahynulo na deset milionů lidí a přes tři tisíce měst, přirovnávala Vídeň k Ósace.

„Tak to tam vypadalo asi také tak – domy se bořily, požár zuřil v celém městě a krajinou přehnalo se vysoké moře… Nešťastná Vídeň!“ Německé její srdce krvácelo. „A to je tedy smutný konec písně, kterou v dávných dobách zpívávali lidé, An der schönen, blauen Donau. Dunaj se zachoval k svému městu věru macešsky…“

Alma si však hrubě vídeňských ulic nevšímala; její oči se upíraly stále k Dunaji, a když vpluli do první ulice, bušilo její srdce úzkostí, aby právě teď neminula snoubence, jehož loď mohl zakrýti dlouhý blok domů. Vítala s ulehčením každý výhled příčnou ulicí k řece, a kde toho zbořené domy dovolovaly, dívala se stojíc přes rozbité střechy na řeku.

Bylo třeba velké opatrnosti, aby nenarazili na nečekané překážky. Ve dvoře zbořeného domu, zaplaveném vodou, houpal se veliký stěhovací nábytkový vůz na vlnách. Michal, řídě kormidlo, prohlížel všechny kouty, ulice i dvory, zda by nenašel něco, co by se jim hodilo; vždyť mohli snadno chytit i nějaký člun, který by se dal lépe řídit a na němž by byli bezpečnější. Před útěkem z domova nebylo lze sehnati již ani jediný. Ani za celé bohatství nebyli by bývali mohli koupit krytý nebo otevřený člun; jenom závodní a výletní lodi ležely u břehu anebo pluly po proudu, když se utrhl řetěz, na němž byly přivázány.

Morový puch hniloby, vodního slizu, bahna a tlejících mrtvol plnil vzduch, ač neuviděli dosud ani jediného lidského těla. Ležela asi v příbytcích nebo byla vtlačena z proudu do průjezdů a dvorů. Jako bájeslovná zřícenina tyčilo se tu před nimi město, spleť ulic a domů, mravenčí pílí snesené a do výšky i délky, hloubky i šíře seřazené miliony přitesaných balvanů a cihel, betonové stropy i mramorové sloupy. Tisíceré roury a traverzy, zkroucené a z polohy vyšinuté visely ze zdí i střech a telegrafní dráty houpaly se ve vzduchu, přerušené u každé spálené nebo pobořené střechy. Spouštěly se podél zdí k vodě jako úponky svlačce nebo břečťanu, kroutily se do smyček a proud řeky je napínal; narážely o sebe a drnčely, jako rozezvučeny depeší, kterou do nekonečného prostoru telegrafovala Smrt.

III

„A ostřelovali Vídeň. Proč?“ ptal se otec Rheinisch, ač pochyboval, že mu kdo odpoví.

„Slyšel jste také výbuchy a temné dunění děl?“ ptal se Michal, sedící na pokrývce.

„V úterý jsem je slyšel naposledy a nebylo to nikde jinde než zde!“

„Není tu jediného živého tvora! Proč tedy stříleli? Za několik dnů je nemohli přece vyhnat z tolikerých úkrytů! Ach, kdož to ví. Co my dohromady víme?“

Místy se ulice úžila, div že prám se neotíral po obou stranách o domovní zdi. A hned nato se ulička rozšířila v malé náměstí. Slyšeli již z daleka hlučné šplíchání vody, jako by někdo šlehal prutem do řeky. Stará služka byla první, která zpozorovala příčinu těchto zvuků. Povstala tak rychle, jako by jiný byl býval vykřikl. Uprostřed malého náměstí tryskal vysoko nad střechy okolních domů vodotrysk. Voda se kolem něho čeřila a tvořila vířné, hluboké kornouty. Prameny vody tříštily se ve vzduchu a padaly s hlasitými údery na hladinu.

„Je to asi nějaká kašna nebo vodotrysk,“ mínila matka. „Myslím, že tu kdysi stávala stará barokní kašna…“

„To spíše prasklo potrubí,“ namítal Michal, který viděl svět střízlivějšíma očima.

Na přízemních oknech domů, oplachovaných vodou, lezly veliké krysy; každý dům se jimi hemžil, a tito hnusní tvorové byli snad posledními obyvateli milionového města. Říční ramena, zaplavivší ulice, byla jejich kanály a vylámaná okna byla hrdly stok ústících do řeky. Byly tučné a tmavě šedá jejich těla ztloustla bohatou kořistí ohlodávaných mrtvol. Krátká ulice, vedoucí z prostranství vpravo, odvedla je z dosavadního směru; blížili se opět k Dunajskému kanálu. Proud ramene je uchvátil a unášel je jako výtok průlivu. V průjezdě domu, zpola zatopeném, viděli tedy prvního člověka. Nahé jeho tělo houpalo se ve vodě a kolem jeho nohou, až po kolena ponořených do vody, kroužily krysy. Smyčka kolem krku držela jeho skloněnou hlavu na krátkém provaze těsně u stropu. To jistě nebyl sebevrah; byl to jeden z obránců města, kterého lupiči zbavili i šatů.

Bylo dobře, že vor zrychloval svou plavbu; projeli rychle mimo průjezd s oběšencem, a přece jim neušla nejmenší podrobnost. Přízemní byty byly vesměs zaplaveny a nábytek i šatstvo plovaly po pokojích. U jednoho okna houpala se na špinavé vodě kolébka, narážejíc bokem o zeď; dítě bylo již dávno mrtvo. Ve druhém okně téže kuchyně visela prázdná klec a celé zdivo bylo ožehnuto požárem.

„Jedeme zase do proudu,“ přerušil otec mlčení. Pozoroval, že obličeje dvou žen se vzrušily. Matka pohlížela na dceru, která, jak se zdálo, ztratila všechen smysl pro svět v okamžiku, kdy opustily řeku.

„Železniční most,“ zvolala Michalova žena. „Poznávám jej. To je už u nádraží Františka Josefa.“

„Ano, hle, zde je nápis na domě: Spittelauer Lände.“

„Jsem zvědava na Brigitin most! Za mého dětství zbořila ho povodeň,“ řekla stařena.

Ve spleti rozmetaných nádražních budov byla plavba obzvláště nebezpečná. Z vody vynořovaly se tmavé oblé střechy železničních vozů a vlny se přes ně přelévaly, chvílemi je obnažujíce jako hladké hřbety odpočívajících velryb. Ve skleněné střeše staniční budovy trčel kus parostrojního kotle roztrženého výbuchem. Ženy se chytaly za ruce, kdykoliv hrozila srážka, a křičely. A přece obratné ruce veslařů vyhnuly se vždy ještě včas každému nebezpečenství.

Vor plul mezi střechami různě rozestavených vozů, vyhýbaje se bedlivě drátům elektrického vedení. Na velkém ciferníku nádražních hodin ukazovaly ručičky přesně tři hodiny; zastavily se asi při nějakém výbuchu, který zatřásl zdivem věže, hrozící sesutím.

Bylo jedenáct hodin dopoledne podle starého měření. Nebylo světlo ani tma; zdálo se, že šedé mlhy dští bledý přísvit na obraz zkázy. Ano, toto matné světlo nepocházelo z velikého nebeského tělesa a nevznikalo radiací; mžilo ve velkých krůpějích, na které nemohl reagovati hmat ani kterýkoliv jiný smysl lidského ústrojí. Přicházelo na zemi jako déšť paprsků tisícerých hvězd, rychle na obloze se střídajících, jak to prozrazovalo jeho lehké kmitání. Nezhasínalo a nesílilo, ale chvělo se v nejrůznějších barevných odstínech. Byly to nepostižitelné přechody mezi světlem a tmavou šedí, kterou světlu neznámého měsíce propůjčovaly hustší nebo řidší vrstvy nad zemí visících mlh.

Teprve tady si opět uvědomili, že ještě žijí na povrchu mrtvé země. Nebylo tu jediného projevu života; opuštěnost těchto míst byla děsivá, mlčící a dokazovala, že vznikla násilným a prudkým zastavením tepotu milionů živých srdcí. Klid, který tu vládl, nebyl následkem přirozeného umírání. Byl to klid věcí zabitých, přiškrcených hrůzou, klid vybouřeného násilí. Svět neexistoval na vzdálenost tisíc mil. Ba, bylo pochybno, zda vůbec mohl na této zemi ještě někdo dýchati.

Vor veplul do nádražní budovy, jejíž zdi na několika místech byly prolomeny, a úzkým průjezdem proplul na nábřeží. Uslyšeli opět hukot stísněného proudu, jehož unášecí rychlost je nutila, aby se drželi podél domů. Nebylo tu jediného celého okna, a to skličovalo nejvíce. Vybité okenní tabule ve všech domech, co jich tu bylo do dálky i na druhém břehu, třeštily prázdnotu jako oční důlky na lebce kostlivce. A skutečně, domy bez lidí nevylučovaly ještě dojmu života; ale tyto domy bez oken stály tu v řadě jako šik mrtvých.

Po vývěsných štítech zůstaly ve zdech otvory jako rány, kterými usmrcující náboje vnikly do těl domů. Ani jediný dům, byt nebo obchodní místnost neměl obvyklé fyziognomie. I tato okolnost zesilovala představu vyloupeného hřbitova. Dunaj, který protékal městem, nemohl ústiti do moře, na jehož pobřeží by se procházeli lidé a na němž by se kolébaly lodi. Tato řeka musela odtékati někam do podsvětí, neboť neodnesla ve svých vlnách tolik mrtvol nadarmo. Byl to černý Styx, opuštěný i převozníkem, který odešel, neboť nedalo se myslit, že by se po tak dlouhé přestávce mohli tu opět objeviti lidé, plující na těžkopádném voru vstříc jisté smrti.

Mrazilo je. Nesdělovali si svých dojmů, ale cítil to z nich každý. Marna byla jejich naděje na záchranu. Udrží se snad ještě několik dní na proudu, ale potom klesnou ke dnu i oni. Přicházejí již příliš pozdě. Tak pozdě, že již ani smrt jich nečeká… Každým úderem vzteklého příboje drobily se pobřežní zdi a každá vlna pracovala tu k zániku. I pod zemí pracovala, uvolňujíc základy, vymílajíc písek a štěrk, aby se jejich sloupy naklonily a s rachotem se řítily do vody ohromné domovní slepence jako betonové kusy přístavní hráze.

Avšak nespatřili již ani jediného ohně. Bylo by to možné, že to byly ohně lidí, kteří tu žili a ohřívali se u nich v noci kdesi ve vyšších patrech domů? Alma nespouštěla proudu z očí; byla první, která po každém záhybu přeměřila zrakem řeku po celé délce. Otec pohlížel jen kupředu, kdežto ona viděla současně celý obzor. Ještě není všechno ztraceno! Měl je čekat až za Vídní a prám teprve proniká do vnitřního města. Pobořené mosty jistě i jemu zabránily, aby jim plul vstříc. A pak – napadlo ho jistě, že by i oni mohli použíti k plavbě některého uličního kanálu, a v této spleti ulic bylo vyloučeno, že by se mohl s nimi setkat. Není proto pozdě a může trpělivě čekat i na zítřek.

Tily i Oto odráželi prám bidly; voda nebyla tu hlubší dvou metrů. Když se prám příliš přiblížil k domům, odráželi se od nich vesly i rukama. Ale s ohledem na útlé city žen bylo radno držeti se v jakési vzdálenosti. Byli již dosti poučeni o tom, jaké obrazy by mohli zachytit každým pohledem do zatopených bytů. Odrazili se právě od zdi domu, jehož přízemní stěna byla obložena mramorovými deskami, když ostrý hvizd projel vzduchem. Bylo to jako vystřelený náboj z námořního děla. Otočili se všichni za sebe a strnuli hrůzou. Ohlušující rachot ucpal jim sluch. Uviděli několik metrů za sebou vystupující mračno černého a načervenalého prachu. Vyrážel právě opět z hladiny a stoupal do výše, šíře se i nad vodou. Mrak blížil se k voru; cítili zápach vápna, hlíny a zdiva, když nový praskavý zvuk projel vzduchem. Rozraženým oblakem prachu řítily se do vody domovní zdi. Voda vyrazila do výše a její krůpěje zasáhly i prám.

„To je hrůza! Den posledního soudu,“ naříkala matka. Marie přitiskla se k Almě a majíce obličeje těsně u sebe přihlížely k výjevu, který byl jen nepatrným zlomkem postupujícího rozkladu. Týž osud stihne snad za vteřinu nebo za týden souseda, a v téže chvíli sesují se do vln na jiných místech sta paláců i kostelů, domů a věží, mostů a pomníků. Voda neumdlévá a její síla se nevyčerpává jen na povrchu… Unikli opět jako zázrakem jisté smrti.

Vrátná se pokřižovala; nemluvila, ale co cítila ona a co zažehnávala svou bavorsko-alpskou pověrčivostí, uvědomovali si všichni bez rozdílu. Na nábřeží stály dva zpříčené vozy pouliční dráhy zpola pod vodou a z hladiny proudu trčela široká a nízká roura potopeného parníkového komínu. Jakmile se oddálili domům, již se jich zmocňoval proud, aby je strhl do řeky, a bylo potřebí se mu bránit všemi silami. Pluli mimo kterýsi pomník, který mohl náležeti libovolné osobě kteréhokoli století; co osobního nesetřela pomníková manýra předminulých století, zničilo prostředí úpadku. Podstavec pomníku byl pod vodou, a tak stál tu jako zázrak překonané tíže kůň s bezhlavým jezdcem na řece. Přední nohy vzpínajícího se koně byly zdviženy, jako by se chystal ke skoku. Pluli podél něho se zatajeným dechem.

Sláva neznámé bytosti, prchavost okamžiků velkých činů a vypětí ocelové vůle ztvrdlo v soše jezdcově do mosaze. Chystal se k smrtícímu skoku jako ztělesnění moru, povodně nebo smrti, aby potopil jejich vor. Anebo – je to poslední obránce Vídně proti ledovému přívalu? I když se zachrání, bude je v bdělosti i ve snech děsiti tento symbolický rozběh kovového přízraku…

„Ale dunajský průplav není tak zatarasen, jak jste… jak jsme očekávali,“ pokusila se Alma znovu o svůj návrh, plout po hlavním proudu.

„Ano, dosud ještě nikoli, poněvadž nejsme ještě ve vnitřním městě, kde jsou domy vytlačeny až po samý kraj nábřeží a kde je také hlavní překážka v mostech,“ hájil se otec. „Ostatně tak jako tak vlastní Dunaj je daleko… Však se ještě sama přesvědčíš.“

Vor zpomalil svou plavbu, aby jinde opět ji zrychloval, přizpůsobuje se místnímu proudění. Každé rameno, vybíhající z ulice k nábřeží, zesilovalo jeho rychlost, kdežto za rohem tvořily se mrtvé, nehybné zátočiny, které byly ještě nebezpečnější, poněvadž se tu vor dostával do vířného kroužení. Z okna veliké bankovní budovy visel dlouhý hasičský žebřík a z jiného bytu provaz – poslední svědkové nedávného dramatu; po žebříku dobývali se do obchodního paláce útočníci, po laně z něho prchali obležení zoufalci, a voda přehlušila všechen nářek a hřmot smrti.

„Vidíš?“ ukazoval otec. „Pohleď na Augartenský most, a dáš mi za pravdu!“

Na nárožním domě čtli tabulku: nábřeží Františka Josefa a třída Marie Terezie. Bývalé kasárny zůstaly téměř neporušeny; dojem celistvosti posilovaly okenní mříže, které nahrazovaly vytlučená okna. A proti nároží hnala se voda v řečišti mohutnými peřejemi přes rozbořený most, z něhož tu nezůstal ani jediný pilíř. Dílo lidské ruky vrátilo se do přírodního stavu; byly to zase již jenom balvany, přes které se hnala zpěněná a ječivá voda. Časem proud zakulatí jejich ostré hrany, roznese je po dnu a katarakt augartenský, dědic mostu, zmizí v proudu jako překážka, kterou si řeka svou ničivostí sama vytvořila a kterou svou tvořivostí opět zničila. A člověk? Ach, jakou epizodou byl v běhu událostí a ve vývoji přírodního dění tento ubohý tvor! Nebylo to přirozené, že řeka, oddělující oba břehy z vyšší rozumovosti, která tolikrát se osvědčila v boji dvou kmenů jejím tokem oddělených, a kterou člověk překlenul mostem – že tato řeka bořila všechny dopravní a pomíjející lidské potřeby?

„Tak to právě vypadalo v Řezně a v Pasově, že ano?“

„Raději mi nepřipomínej Řezna. Ach, vidět Valhalu v troskách a sochy v bahně…“ Matka si ulevila těžkým povzdechem.

„A tak to bude ještě vypadat v sterých městech jiných!“

Nedalo se popřít, že kouzlo přírody přivábilo i tyto poslední nedobrovolné cestovatele na tak nepohodlném plavidle. Naslouchajíce hukotu vln a vzpomínajíce na všechny obrazy i dojmy své cesty, neubránili se klamné představě zábavné cesty. Hovořili a zapomínali na zítřek; i Maria a Alma prozrazovaly jistou zvědavost. Evropa nebyla v nebezpečí, nic se nezměnilo; na severu není ledové pouště a oni neprchají k jihu z donucení; jejich prám je výletní lodí a jedou, aby se osvěžili, na zotavenou, jako kdysi jezdívali jejich předkové a jak se o tom v knihovnách zachovaly nesčetné doklady v podobě cestopisů.

Ani do vln se propadající a vypleněná Vídeň nebyla teď ničím jiným než přírodním divadlem. Bylo jim jako návštěvníkům Orientu, kteří se vypravili na velbloudech a mezcích, aby zhlédli starověké, tisícileté zříceniny Ninive nebo Jeruzaléma, egyptské pyramidy nebo Pompeje. To vše patřilo dávné minulosti a časový odstup způsobil, že místo lítosti vnímali krásu a obdiv; to jenom časová blízkost vyvolává v nich bolest při pohledu na město, které ještě před několika měsíci nebo roky žilo šumivým, rozmařilým životem. Po stech a po tisících rocích zahájí zde učenci vykopávky a lidé budou jezditi z jihu na sever, jako kdysi jezdívali do zemí a měst zhaslé slávy ze severu na jih – a to je vše!

IV

Otec Rheinisch si vzpomínal, jak se s Michalem plížili první noc z domu oklikou přes Wittelsbašské náměstí k bývalému královskému paláci; jak se dostali probouranou zdí do dvorní zahrady a brodíce se po kolena v bahně záhonů vyběhli do Jedlové ulice a proklouzli Dřevařskou zahradou k druhému mostu na počátek Anglických sadů, kde z nahromaděného dříví počali si vázati svůj vor… Jak se Švabingský potok spojoval již s Eisbachem a ze všech pozemků odtud až k Isaru tvořilo se veliké jezero….

„A pamatujete se, pane, na starého darebu Hirschfelda, o kterém se tvrdilo, že soukromé vlastnictví v něm našlo svého drtiče… na toho chytráka, který milionové úspory z dob osmiměsíčního ministrování ukládal tajně v Londýně, Lyonu a Curychu…?“

Otec Rheinisch se nezdržel úsměvu: „Ano, ano, jak lezl z okna paláce s velkou bednou, v níž našli dračí sošku z jaspisu, démantů a smaragdů, kterou uloupil z královské klenotnice při tak zvané revizi monarchismu.… a potom jak ho, bývalého svého náčelníka, vysvlékli jeho vlastní soudruzi ze šatů a přivázali ho nahého k stromu, otevřevše ve zvěřinci klec s posledním žijícím a vyhublým tygrem královským…? Bylo přece tedy jen něco monarchistického i v jeho životě, ha-ha-ha! A jak potom v jeho zavazadle našli i stolní příbory s královským odznakem? Bohužel, lid prozírá vždy teprve, až je pozdě. I jeho bídný konec se šelmou v bahnité půdě, do které se oba probořili, byl malým zadostiučiněním oblouzených chudáků.“

„A co? Myslíte, že by tento přítel lidu vás nebyl zabil bez váhání, kdyby vás byl viděl, že jdete za ním? Věřte, pane, bez nejmenší lítosti by vás odpravil, i kdybyste šel jeho cestou bez jakéhokoliv úmyslu ho stopovat.“

„Nezapomenu nikdy našeho odplutí, právě tak jako okamžiku, když nás Isar vrhl ve svém ústí do dunajského proudu, když se náš vor zakymácel a začal se potápět. Ach, bože, tolik prožít, dostat se tak daleko od lidí i z domova a stále jenom čekat, co bude zítra…“ Řeč Almy je vrátila rázem do skutečnosti. Plují Vídní, a to všechno, o čem mluví, je dávno a daleko za nimi.

Na vzdouvající se vodě, která dorážela na vor a tloukla v zuřivém vzteku do zdí, plovaly trosky člunu. Alma upjala na ně úzkostlivý zrak. Srdce se jí sevřelo; i to byl třeba zbytek motorového člunu; prozrazovaly to vypouklé proužky tvrdého dřeva, spojované malými kroužkovými nýty. Když připluli blíže, dotkla se jich veslem, nejsou-li bíle natřeny.

„Neboj se, Almo, to není loď Grodemanova.“ Otec pociťoval potřebu pohovořiti o předmětu, jemuž se dosud vyhýbali. „Až přijede Max, přesedneš do jeho člunu a povedete nás. Zhotovíme si plachtu, Michale, abychom jich nezdržovali. Víš, mládí má křídla… předbíhavá křídla, a stáří je přítěží. Nu, usnadníme vám práci…“ Byla v tom útěcha i tichá výčitka a Alma se odvděčila otci pohledem, který prozrazoval pokornou lásku, prosbu a lítost.

„Schottenring.… Zelinkova ulice… Esslinžská ulice…,“ čtla matka nahlas názvy příčních ulic. „Jsme již ve vnitřním městě, díky bohu!“ Most Bratrství, který nahradil bývalou řetězovou lávku Karlovu, zachoval si dosud dva pilíře i svrchní stavbu uprostřed proudu a vypadal jako hrad v jezeře, který se brání vyzdvižením padacích mostů na obou stranách. Způsob jeho poškození jevil určitou pravidelnost; byl jistě na obou březích vyhozen do povětří, aby zabránil vpádu davů z levého břehu na pravý, kde lidé byli více ohroženi a kde bylo srdce velkoměsta.

Domy levého břehu byly střelbou úplně zničeny; poskytovaly obraz, rumiště, které kdysi bývalo pyšným městem. Pravý břeh neušetřil ani jediného jeho úkrytu. Byl srovnán se zemí a jen nízké základy zbořených domů vyčnívaly nad hladinu. Také mosty Ferdinandův, Radeckého a Ošperský byly zbořeny, a právě nejistota tohoto vídeňského uzlu, kde se Vídeňka vlévala do Dunajského kanálu, tohoto nejoživenějšího kdysi průsmyku a nejobávanějšího trojmostí donutila Rheinische k takové opatrnosti. Všichni se teď přesvědčili o jeho prozíravosti; ba zdálo se, že se tudy ani nedostanou do průplavu. Proti vysoko navrstvené barikádě kamení, lodních trosek a nábytku, trámů i mohutných stromů hnal se vodní proud, který tu kypěl a hučel, stříkal pěnou a dorážel vlnami do překážky, nutící ho, aby namáhavě hledal úzké chodby odtoku. Voda se tu hromadila, a to bylo také podstatnou příčinou zpáteční vody zátopové.

Řeka hledala si cestu mezi balvany a jejich skuliny cedily její vodu jako skrze obří chrup. Bylo by třeba rozhodit tyto spousty, aby se umožnil pravidelný odtok. Ve vodě před přehradou tísnily se mrtvoly, které proud vždy znova vrhal do kamenů, používaje jich jako kladiv. Jejich hlavy byly roztlučeny, rozmačkaná těla tvořila směs vody, bahna, hadrů a masa, šířící odporný puch. V hromadě balvanů, železných kolejnic a traverz viděli velikou sochu, ležící na znaku a třímající vysoko k nebi pochodeň v pozdvižené kamenné ruce.

„Dolů, napravo! Pojedeme zpět Dominikánskou baštou na Vídeňku!“ zavelel otec, když se již vor blížil k hranici, kde se křížily oba proudy, vpřed i vzad. Vor otáčel se jen zvolna a jeho záď se již octla ve vlnách, z nichž se dostali trhavými, prudkými údery. Pluli proti proudu a ucítili poprvé jeho odpor, ačkoliv to bylo jenom zaplavené nábřeží.

„Nebude to dlouho trvat, to již vydržíme,“ utěšoval ženy Michal. Alma přiskočila a pomáhala mu u kormidla, Rheinisch s oběma mladými muži používal bidel k odrazu. Pozoroval nyní sám na sobě, jak málo dostačí, aby se člověk cítil spokojenějším, a jak se rychle všemu přizpůsobuje. Jak to při vší hrůze bylo příjemné, že již necítili na dně ledu, ale dlaždice, hlínu a asfalt. Byl by ponořil ruce do vody, aby je ucítil; do konce bidla prodloužený hmat jeho ruky poučil ho o tom, že tam v nevelké hloubce jsou bílé a žluté, černé a červené dlaždice, jejichž arabeskové tvary prohřívají samy vodu až k povrchu…

Pluli Štubenringem, kde voda nejevila téměř pohybu; jenom uprostřed vodní hladiny viděli dvěma čarami přesně ohraničený proud, řítící se kupředu, řeku v řece, pohyblivou silnici v zátopě… Vídeňka unášela ve svých vlnách drobné kusy špinavého ledu, urvané stěny chatrčí, části dřevěných mostů i nábytek; větve, plující pomaleji, nasvědčovaly velkému tření a odporu, jejž kladly stromy, valící se po jejím dně, a jejichž tíži překonávala řeka jen s námahou.

Vor se stočil mezi budovu Invalidů a Hlavní celní úřad proměněný před rokem v nemocnici. Z vody trčela železná tyč s nápisem, který se Alma snažila přečíst.

„Je to kluziště bruslařského spolku,“ zvolala, když se jí podařilo přečíst nápis.

„Teď již lidé nepotřebují pro zábavu ani bruslí, ani lyží, a dokonce již není třeba strojním technikům zdokonalovat absorpční refrigátory,“ prohodil jízlivě mladý Rheinisch.

„Je to důkazem, že plujeme správně. Vidíš?“ ukazoval otec ženě prstem na malý plán Vídně, „uspoříme si velkou okliku. Poplujeme Marxerovou ulicí přímo na Žofiin most, aniž jsme opisovali velký oblouk Dunajského kanálu po Parníkové třídě. Teď jedeme pod železniční most…“

Vor proplul mezi dvěma jeho pilíři a dostal se opět do ulice. Bylo vidět, že tu všude muselo se ještě před několika dny zuřivě bojovat. Z okna druhého patra vykláněla se mrtvá hlava člověka, ubitého a kleslého pod ranami, když se chtěl zachránit skokem do ulice. I tu bylo cítit hnilobu a všechny domy byly rejdištěm krys, používajících ve vodě svých dlouhých ocasů jako kormidla. Zkřížili širší ulici, označenou jménem Razumofsky a vedoucí k Žofiinu mostu. Zesílené hučení vody zpravilo je včas o tom, že i tento z posledních mostů vídeňských je v rozvalinách. Rheinisch se mu proto vyhnul, pokračuje v dosavadním směru, kolmo na Dunaj; teprve u Vodní ulice vyplul jejich prám opět na nábřeží Erdbergerovo.

Celý levý břeh Dunajského průplavu byl ohromným jezerem vody tak zkalené, jako by se v ně byla přelila, vypršela a svůj hněv vybouřila všechna mračna všech dob.

„To je Prátr?“ ptala se Michalova žena. Otec přisvědčil. Oči všech zahleděly se na jezerní hladinu, která pokryla místa, kde hýřívala všechna vídeňská lehkomyslnost, kam se za soumraku uchylovaly potulné lásky a kde dokonávali sebevrazi – několik kroků od křiklavé, tingltanglové hudby vášnivá objetí, prodejnost i výstřely…

„A teď budeme se již moci zastavit? Myslím totiž, není-li již čas. Začíná se smrákat…,“ promluvila opět Alma, nemohouc se již dočkat chvíle, tolikrát slíbené a oddálené.

„Zde? Vždyť nejsme na Dunaji, jsme jenom v Průplavu! Ostatně jsou teprve čtyři hodiny, máme ještě kdy. Poplujeme až k Dunaji, a potom… A, milá Almo, nezapomeň, že si prodloužíme i tak naši cestu. Mohli jsme plout přímo k jihu na Vídeňské Nové Město a Šoproň, a takto… musíme přes Bratislavu a napříč Neziderským jezerem k štýrským hranicím…“

„Tatínku, nevyčítej! Sám jsi řekl, že potom to půjde rychleji… s větrným motorem…“

„Ne, nevyčítám, Almo. Ztratíme dva a půl dne, ale poplujeme také bezpečnější cestou. Nevím, jak bychom se dostali přes Litavské vrchy, které jistě nejsou pod vodou.“

„To je dobře, to je dobře. A kde se zastavíme… za Vídní?“

„U Švechatu. Myslím, že sis to přála sama? Pamatuji se, že Grodeman mluvil o Švechatu…“

„Ano, tedy ano!“ souhlasila.

Zaplavený Prátr připravil je již na podívanou, která proměnila na celé jejich další plavbě levý břeh v nedozírné jezero, jehož obzor byl na severu zvlněn bouřlivými vlnami. Všechna města, památníky, bojiště i továrny zmizely pod vodou, která pokryla bývalé Moravské pole. Drželi se okraje mírné pahorkatiny, k níž dosahoval rozvodněný Dunaj. Ačkoliv byly všechny horské stráně zasněženy měkkými závějemi, naplňovalo je to přece jenom pocitem bezpečnosti. I kdyby ztroskotali, mohli se vždy dostati na suchou zem.

„Rozděláme ohně?“ ptal se Tily.

„Ano, rozdělej. Veliké ohně rozdělej. Je potřebí, aby nás bylo vidět na dálku, neboť musíme šetřit časem.“

Tma zavalila krajinu; závoj za závojem snášel se na hladinu i na horské stráně a ve tmě bylo potřebí zvýšené pozornosti, aby se buď nedostali do vleku proudu, anebo nenarazili na skály. Kryjíce ohně z levé strany kusy plechu, docílili zvýšeného jasu, který je udržoval v poblíží země. Pracovali všichni, neboť v noci budou si moci odpočinout. Snad jim zbývá ještě jedna, dvě hodiny plavby a budou již ve Švechatu.

Umlkli a jenom jejich pohledy hovořily s temnotou, kalným proudem a zasněženou zemí, která jim svým sněhovým příkrovem usnadňovala orientaci. Otec pohlížel na hodinky, jako by cíl závisel na jejich ručičkách více než na rychlosti jízdy. Zjistil také, že již celé dvě hodiny nikdo nepromluvil. Je tu země a Švechat jistě není zatopen. Nemohli jej proto minout.

„Město!“ zvolal Tily a Oto jedněmi ústy.

„Dál a blíže k břehu,“ zavelel temný hlas otcův. „Michale, udupej zadní oheň.“ Blížili se břehu a černým obrysům města, které se neprozrazovalo ani jediným světlem. Rheinisch i Michal sledovali pruh břehu, mimo který pluli, oceňujíce předem výhodnou nebo nepříznivou jeho polohu.

„Ještě dále, vpředu odrazit!“ velel znovu hlas. Uplynulo opět několik chvil, než se ozval znovu. Prám se třel spodinou o zatopená pobřežní křoví; břeh místy stoupal příkřeji do svahu.

„Všichni nazad! Zastavit. Bidlem k břehu!“

Vor škrábal čelním kormidlem měkkou hlínu. Tily přiskočil, aby je vyňal ze spáry, a prám zabořil se do hlíny. Položili prkno a zkoušeli půdu. Byla příliš rozměklá a mohli se probořit do bahna. Ani druhé prkno nestačilo; bylo potřebí ještě dvou dalších, aby ucítili pod nohama pevnou zemi. Ženy zůstaly ještě na voru, když jej muži soukali a vytahovali po válci na prknech položeném po mírně vystupujícím břehu.

„Konečně!“ vydechla Alma, ohlížejíc se k řece.

„Ale to bych si nebyl býval nikdy pomyslil, že je Vídeň tak chudá na lodi. A přece – Dunaj! Ne, to nelze ani uvěřit,“ vrtěl hlavou Michal.

Alma nejedla dosud za celou cestu s větší chutí než dnes. Pomáhala ženám při vaření a žádné lahůdky světa by neproměnila dnes za tvrdý řízek sobí kýty. Pojídali i suchary a navařili čaje, který příjemně zahříval provlhlá těla.

„Dvě třetiny cesty máme tedy šťastně za sebou,“ ozval se otec.

„Díky bohu!“ vydechlo v odpověď několik úst najednou.

„Ovšem, ale další cesty neznáme. Jdeme vstříc náhodám a nejistotám, ale na hranici není již teď daleko. Ovšem, budeme muset větší část jít pěšky, neboť nebudeme moci přetahovat prám přes horské hřebeny několik hodin a snad i dnů. Ale nejhorší snad jenom přece máme dnes již za sebou.“

„A co bude s bednami a nářadím? To všechno zahodíme?“ ptala se vrátná.

„My muži vezmeme potraviny pro vás všechny s sebou na cestu. Ženy ponesou jen svoje pokrývky a budou i toho mít víc než dost! Poplujeme tak dlouho, jak jen to bude možno. Myslím, že až do Velké Kaniže nebo k Legradu; proti proudu Mury a Drávy s vorem už to nepůjde. Ale tam je hranice, tam jsou již všady lidé.“

„Italové?“

„Nikoliv! Slované…“

„Jak ti nás asi přivítají…?“

„Nejsme první ani poslední. Četl jsem o nich vždycky, že jsou to lidé dobrých srdcí, a doufejme… že jich nepozbyli ani dnes a – že zapomněli na stará nepřátelství… Je mi stydno vzpomínat na dvoutisíciletou minulost… Doufejme, že zlé nám neodplatí zlým…“

Obraz šestý

Dva ze Solmie

I

Přišli na sever využít příležitosti a loupit. S otevřenýma očima pod svraštělým obočím naslouchali zprávám, které pobízely smělou krev k dobrodružstvím. Lidé hynuli prý v milionech s veškerým svým bohatstvím na silnicích, na břehu hlavních řek i na pokraji lesů, ve člunech i s lyžemi na botách. Šílený útěk, hrůza a nebezpečí zaháněly každou myšlenku na zisk, nikdo nemyslel na to, aby se obohatil cizím měšcem, neboť i zlato bylo nesnesitelnou přítěží ve chvíli, kdy šlo o to, předstihnouti druhé lehkostí pohybů. Ostatně zlato, peníze i skvosty nic neplatily po cestě, kde nikdo nic nekupoval, neprodával ani neměnil.

Každý uprchlík měl potravin tak poskrovnu, že nemohl si odříci jediného sousta. K čemu byly tedy platny peníze a skvosty? Stouply by jistě v ceně, kdyby bylo lze koupiti si za ně bezpečnou dopravu na jih anebo život. Ale takhle? Nikdo se neshýbl k mrtvole, aby se zmocnil jejích pokladů; zdálo se proto, že lidský hyenismus úplně vyhynul a že lidé v nouzi stali se lidmi… A přece –! Ano, v tom slově přece bylo vše!

Na jihu měli lidé dost tepla a neměli dosti zlata, kterého se válely celé hroudy po lesních cestách i po městech. A proto dobrodruzi, nabažení slunečním teplem, lidé drsných srdcí a neukojitelného hladu po zlatě rozešli se všemi směry k severu, vábeni nadějí na snadné zbohatnutí beze vší námahy. Ano, ani zimních šatů nebylo jim potřeba si opatřit a nepotřebovali také potravin pro nadbytek zvěře. Bylo třeba jenom zbraní, a i těch bylo lze nabýt bez obtíží… na hranici. A až se vrátí, budou tak bohatí, že budou moci podnikati loupežné své zájezdy i v letadlech…

Vypravovali se na sever s menším nebezpečenstvím života než severoameričtí hledači zlata, jejichž konce bývaly často tragické. Nepotřebují vypírat a sbírat zrna zlata: na ně čekají celé hroudy. Země, do které půjdou, nemá ani hrozivé tvářnosti Aljašky. Sníh a led je ovšem i tam, ale není tam indiánů ani žárlivých soupeřů, kteří jsou schopni pro odkrytou žílu zlata vraždit nejlepšího soudruha, neboť Sever odumřel a lidstvo uprchlo.

Lopio a Peri patřili k prvním cestovatelům na sever a stali se průkopníky výprav, které později v celých houfech přecházely hranice za cílem tak pochmurným. Stali se objeviteli nové Evropy a zachránci ztraceného bohatství, které každým dnem se neodvratně propadalo do sněhových závějí, ke dnu řek a ledovců. Buďtež proto jejich jména uchována paměti příštích věků. Chudé jejich rodiště Solmia neleželo ani v Abruzzách, aby jejich podnikavost se dala vysvětlit tajemnými pochody dědičnosti. Solmia ležela skromně na úpatí Brentonica a museli ji opustit, když celá ves přesídlila do blízké Fiery, šťastnější polohou v nížině. Nevodili již cizinců v létě a nerubali dříví v zimě, kdy se kromě toho zabývali s úspěchem i pytláctvím. A ostatně to nemohl jim dokázat ani Verino, nejzchytralejší a jistě nejschopnější ze všech lidí, kteří kdy byli vyzbrojeni četnickými karabinami, že to byli právě oni a nikdo jiný mimo ně, kdo zavraždili hajného blízko Paderzana, několik set kroků od bersaglierské stanice…

Lopio i Peri měli všechny vlastnosti, kterých potřebovali k výpravě, i když se jim nedostávalo zbraní a výstroje. Horolezecká jejich zdatnost byla proslavena v širém okolí; byli srdnatí a smělí, pohrdali smrtí a neztráceli nikdy dosti posupného pošklebku ve tváři, když se potkali s nezdarem. Neúspěch znamenal pro ně pobídku k ještě smělejšímu postupu. Pokud lze vrahy nazvati optimisty, byli jimi tito oba nerozluční přátelé, po jejichž odchodu si oddechlo celé okolí, které jim do tváří zbaběle pochlebovalo. A konečně ani miliční policie neměla důvodu, proč by jim bránila v jejich úmyslech, když jejich odchod znamenal i úbytek dvou párů těžkých pěstí a dvou velmi vytrvalých žaludků. Odešli s průkazy, které jim umožňovaly návrat do vlasti s půlroční platností.

Lidé vybíhali z kamenných chatrčí a dřevěných bud, když je viděli odcházet v lehkých jejich šatech na tak nebezpečnou pouť v bodrém rozhovoru a zdlouhavou, klátivou chůzí. Nechtěli tomu ani uvěřit, když již oba přátelé i v tak zlých dobách provedli jim mnoho jiných žertů, jejichž drsnost nebudila v obličejích úsměvu jako spíše strach. Stoupali po horském svahu vzhůru, ani se neobrátivše po vesnici. Tedy snad přece mluvili jednou pravdu! Nebylo také bez významu, že byli vždy prvními, kdož obklopili nové uprchlíky, naslouchajíce jejich zprávám a dotazujíce se na podrobnosti. Všechno, čím překypovala srdce i ústa běženců, je zajímalo. Nesli jim často několik mil i jejich zavazadla a nevzali za to ani odměny; zkušenosti, kterých při takové příležitosti získali, nedaly se vyvážit zlatem.

Byli i tací, kteří nevětřili v jejich odchodu nic dobrého, ale něco určitého nevěděl o nich nikdo. Neprozradili svých plánů, nechystali příprav, řekli pouze, že jdou do hor, a šli. Solmia, neležící v horách Loupežníků, mohla býti hrda i na gesto a úsměv, s kterým odcházeli. Usmívali se, a právem. Nával uprchlíků ustal; žádné davy netlačily se již na hranici, a tak bylo lze stáhnouti dobrovolníky do měst, která ještě s kázní zápasila. Celé horské pomezí italské bylo zaledněno, a jenom šílenci mohli se odvážiti cesty přes Alpy na jih, a kdo tak učinil, neměl naděje, že dostihne cíle živ. Proto bylo staženo vojsko z celé velehorské hranice a drželo jen kus francouzského pomezí na západě a hranici východní, a místo setnin a čet přišly do pohraničních stanic malé stráže.

Došli na návrší a nedali se přímou cestou na sever, neboť mrtvé stráže v těchto místech by je usvědčily. Dali se proto na východ až ke Cortině, kde odbočili na Idrii. Oklika a ztráta tří dnů byla nutná. Horší bylo, že neměli jídla, poněvadž severoitalské obyvatelstvo podnikalo daleké výpravy za zvěří. Tam, kde rozcestí vedlo na Ajdovščinu, té doby již slovanskou, dali se nalevo přímým vzestupem do hor. A co se potom událo, bylo dílem několika vteřin. Vrhli se na vojáky, kteří neměli ani kdy výstřelem uvědomit své sousedy, tři míle vzdálené, že jsou v nebezpečí. Tvrdé rány do čela zbavily je vědomí, a pak bylo již snadno zmocnit se jejich zbraní a plášťů.

Ani na jídlo nezapomněli. Vzali s sebou celý obsah strážní budovy; lyže i sněhové čepice a brýle, mlékové konzervy i potraviny, vyrobené v tovární laboratoři, náboje i rozžhavovací kostky a alpský rýč. I malé saně se širokými kolejnicemi se jim hodily; uložili na ně svou kořist a vyšplhali se na stráň, kde je obklopily husté mlhy a čišící mráz ledovců. Sjeli ze stráně po saních, držíce je pod prsy. Nový svah žádal namáhavý vzestup; obuli sněžnice, oblékli nepromokavé kabátce, a připravili si první jídlo po třech dnech.

Neváhali dlouho, kudy vyraziti na cestu. Musí jít cestou, po níž se ubíralo nejvíce uprchlíků, neboť zde je čekala největší kořist. Cestu do Štýrského Hradce znali nazpaměť, mohli se po ní vydat se zavřenýma očima. Ale jak daleko byli města vzdálení, jak daleko odtud na sever bylo ještě jíti do Vídně! Zlézajíce stráně a překračujíce sněhová pole táhli kupředu. Nepotkají dosud ani jediného člověka a čerstvý sníh přikryl všechny stopy útěku. Nejkratší cesta byla nejlepší. Táhli přímo na Ljubelský průsmyk, odkud chtěli se vydat na západ podél Drávy Růžovým údolím.

Potraviny již docházely, a nepotkali dosud ani jediného zvířete. Za nočního ticha u ohně slyšeli bručivé řvaní medvědů, ale ani jeden se jim neukázal ve dne na dostřel. Včera uviděl Lopio u zkřiveného stromu v závěji vlka; krk vzhůru natažen, s ohonem vraženým mezi zadní běhy vyl a skučel, ale když na něho namířil, zmizel skokem v jámě. Zvěř větřila v nich také jenom šelmy; držela se vpovzdálí, ustupovala a vyhýbala se jim, ač stopy ve sněhu prozrazovaly, že táhla ve smečce jejich směrem a že by ji byli bývali nutně potkali, kdyby necítila na dálku stejně ostré tesáky, stejnou sílu a vraždivou vášeň. Ani zdařilým napodobením vlčího vytí Lopio jich nepřilákal.

II

Šli a sjížděli po svazích již celých osm dní. Odhodili všechnu zbytečnou přítěž, a nechali dokonce ve sněhu stát i saně. Nikdy si nepomyslili, že se krajina mohla tak změnit. Těšili se jen, až dojdou k Drávě, že se jim v nížině uleví. U Muty čekaly na ně ještě čtyři horské hřebeny a pak již sestupovali údolím Sulpy na Lipnici, odkud začínala pro ně pohodlná silnice přes Vildon na Štýrský Hradec. Znali krajinu jako usedlíci, a přece, jak často teď bloudili a museli se znovu vracet!

Vlekouce těžké nohy, plné boláků, od Tržiče k průsmyku, hladoví a vysílení, kleli druh přes druha. Zastavovali se, aby nabrali dechu, a třeli ruce o těla. Sněžnice zapadaly do měkkého sněhu a každý krok vážil cent. Neměli dřeva, aby rozdělali oheň. V průsmyku přepadla je sněhová bouře; neviděli na krok, klopýtali a vstávali znova.

„U všech ďasů, Lopio, z toho se nedostaneme. A já vím, že nad námi je slunce. Nepředstavoval jsem si to takhle.“

Peri hrozně zaklel, malomocný vztek i lítost třásly se v jeho kletbě. „Vyraz ze mne duši, nemohu!“

Bylo to hrozné pomyšlení usednout v závěji ve skučícím větru; bránili se spánku, který se jim věšel na víčka. Odtrhávali z brady kousky přimrzlého sněhu a tváře je pálily.

„Namrzli jsme.“ Brali sníh do dlaní a třeli si tváře; i pohyb dásní, nezbytný v hovoru, působil jim bolest. „Vrhlo se to na nás příliš zostra. To je sekerový mráz…“

Lyže zestonásobily svou váhu, a uvažovali proto, nemají-li se zbavit i jich. Hrabali nohama do sněhu, aby se dostali k hlíně. Lopio odvázal rýč, vpletený do lyží. Kopal do sněhu rýčem, jehož druhá strana byla opatřena sklapovací lopatou. Sníh byl měkký, rýč nepomohl. Obrátil jej a pracoval lopatou. Vyhrabal ve sněhu jámu, v níž stál již po pás, a lopata stále ještě vyhazovala sníh.

„Půjč mi ji, teď to zkusím já.“ Sníh, stlakem ztvrdlý, kladl již větší odpor. Peri užil opět rýče a pracoval dlouho, zaměňuje oba konce tyče a vyhazuje lopatou sníh uvolněný záseky. Vločky zalepovaly jim oči a oslňovaly, každým dechem cpaly se jim do nozder i úst; cítili stále potřebu zbavit se nepříjemné vlhkosti.

„Je den, či noc?“ ptal se po chvíli drsně Peri. „A což ta – Vídeň leží na severní točně?“

Peri by byl mluvil ještě dále, kdyby ho nebyl Lopio chytil prudce za ruku. „Slyšíš? Ta zem je proklatě tvrdá.“

Každý úder končil se ostrým, lesklým zvukem. Lopio převzal rýč, aby si druh odpočinul. Stáli oba v jámě a necítili již mrazení nohou. Zahřáli se pohybem a sníh zábl pouze na povrchu. V jámě bylo jim tepleji. Naslouchali jasným zvukům při každém novém úderu.

„Víš, ale to není země! Takhle nezvoní ani umrzlá půda v Sibiři!“

Podívali se na sebe a vrhli se současně oběma rukama do jámy. Vyhazovali jimi sníh a šli jimi po zvuku. A pak oba počali se rvát s čímsi velikým a těžkým. Mohly to být saně s nákladem nebo zmrzlá zdechlina. Jejich nenasytnost, hlad a zuřivost je štvaly do jámy. Počali opět vnímati předměty hmatem prstů, jak se rozproudila krev v jejich žilách. Každý pohyb rukou byl rvavým úchvatem. Překáželi si v jámě, která se do hloubky úžila a předmět, o který šlo, potřeboval také většího otvoru.

Škrabali do sněhového zdiva, odkopávali je nohama a otloukávali rýčem i oběma konci svázaných lyží. Necítili únavy a zapomněli na vánici; rychlý dech vypařoval se jim z úst a každým pohybem střásali z plášťů vrstvy hustých vloček. Zapomněli na svůj daleký cíl, na cestu, na čas i na svůj hlad. To již jenom horečka zmítala jejich těly, sehnutými v úzké jámě. – A konečně jejich ruce se setkaly na předmětu, který zjitřil jejich dravčí lačnost. Nemluvili. Podhrabali se rukama pod věc a trhali jí, rozšiřujíce otvor, do něhož byla oběma svými dlouhými konci vecpána.

Trhali jí, zdvíhali, prohlubovali oba postranní otvory a konečně! Věc sklouzla jedním koncem do jámy a tak se uvolnil její předek. Táhli ji nahoru do sněhu a větru, ztuhlou hmotu, která mohla být mrtvolou nebo pytlem…

„Rozsviť kostku!“

„Je jí škoda. Musíme s nimi šetřit!“

„Rozsviť kostku, pravím!“ velel znovu rozkacený Lopio. Peri, který se mu vyrovnal tělesnou vahou i silou, ustupoval vždy přesile jeho vůle. Nebylo to však slabostí, za kterou by se byl býval musel hanbit. Silnější jeho vůle byla v úzkém styku i s bystřejším úsudkem a vyvinutějším pudem, kterým Lopio dovedl hodnotiti věci tak střízlivě, jak toho skutečně zasluhovaly, a Lopio nikdy nechybil!

Peri otevřel nábojovou brašnu visící na opasku a udeřiv kostkou o rukojeť rychle ji položil na lopatu; rozsvítila se mu již v rukavici, kde zasyčela na její mokré kůži. Ostré světlo ozářilo velkou, beztvárnou věc, přikrytou plachtou a ovázanou ocelovým lanem.

„Myslel jsem, k ďasu, že budeme klopýtat o zlato, a zatím se hrabeme dvě hodiny ve sněhu a najdeme bednu!“

„Nenapravitelní lidé. Věř, Lopio, tihle lidé ani nezasluhovali jiného konce. Bůhví, odkud až ji táhli, ne, takovou cestou – to nikdy nepochopím.“

Rozbalovali plachtu, otáčejíce bednou z hrany na hranu.

„Plachta je dobrá, veliká, odpočineme si tu a uděláme si z ní stan,“ rozhodl Lopio a měřil ji znaleckým okem, roztáhnuv ji po sněhu. „Do ní se vejde i více takových lidí, než jsme my.“

„Je to ještě čímsi zabaleno,“ zlobil se Peri, „a je prázdná.“ Kopl do ní, nechtěje se jí už déle zabývat.

„Otevřme ji. Prázdnou truhlu lidé jistě netáhli až sem!“

Peri sklonil se k ní rozmrzele a zpřetrhav motouzy táhl zespoda plstěnou hustou pokrývku.

Na motouze leskl se olověný plíšek s dřevěnou destičkou.

„Lopio, pojď sem! Přečti to!“

„Aerolinie XIII. A 257. April 18.“ – „To je z některé vzducholodi,“ uvažoval Lopio. „Urazíme zámky, počkej!“ Utrhli je pažbou samočinné ručnice a teprve nyní si povšimli jejího zevnějšku.

„To je jakási vzácná práce, má asi velkou cenu,“ pochvaloval Peri, současně však zklamaný, že je prázdná. Pro něho nebyly ničím nejjemnější inkrustace ryzího zlata ani výjevy lásky vypalované do dřeva, jehož okrajem se táhly tři kostkami mozaikované linky; život naučil ho oceňovat bedny pouze podle jejich vnitřního obsahu.

„Tu již jistě vykuchal někdo jiný dávno před námi. Alespoň sníh to potvrzuje,“ vykládal druh, bedlivě si ji prohlížející. Nadzdvihl ji a pustil do sněhu, který tlumil její pád. „Slyšel jsi?“ ptal se po chvíli mlčení a po novém zdvižení bedny. I Peri slyšel slabé zachrastění na dně.

„Má jistě dvojí dno!“ Lopio přiskočil a měřil sílu dna. Uslyšeli opět na dně týž zvuk jako rachot převalujících se kuliček. Vytrhl vojenské bodlo a vrazil je do dna. Rozprasklo se po celé délce; odstrčil Periho, který chtěl do truhly vložit ruce, vyškubl dvě tenké třísky a promáčkl pěstí tenkou vrchní stěnu.

Oči obou lupičů se překvapeně rozšířily. Zaobalen do jemných hedvábných závojů, ležel tu poklad celé rodiny, kterou pohřbil sníh i s troskami letadla…

Lopio hrabal se na dně oběma rukama, nemoha nasytit hlad svého hmatu. Čelenka z pětinásobné řady démantů s jakýmsi velikým, žlutým kamenem uprostřed svítila jako Sirius. Z jiné látky vypadla dlouhá šňůra perel, kterou si otočil třikrát kolem krku přesto, že byl tak oblečen a na krku měl omotánu šálu. A pak staré, lepenkovitě tenké hodiny, prsteny podivných tvarů a v malé krabici, ucpané lesklým prachem, třicet, třicet pět, třicet sedm vzácných kamenů nejrůznějších barev a planoucích lesků. Odhazoval hedvábné obaly do sněhu, ale Perimu neušlo, že i v těchto látkách se oslnivě lesknou proužky, věnce a květy, jako by je noc poházela hvězdami.

Shýbl se pro ně a zastrkal je rychle do kapes. „A bedna?“ ptal se lhostejně.

„Zatopíme si jí a ohřejeme se,“ řekl Lopio a jal se štípat utržené víko.

„Víš, brachu, to bylo tady, vevnitř,“ a Peri ukázal na bednu, „to také nebude od nás daleko.“ Vyňal ze záňadří poslední skrojek kukuřičného chleba a pojídaje díval se na ruce člověka, ničícího tak vzácnou věc. Zdvihl ze země kus třísky a držel jej u světla. „Pohleď, knížecí koruna a monogram… L. Z.“

Lopio neposlouchal; stavěl hranici a zapálil ji, vylamuje z mělkých jamek zlaté a stříbrné pruty.

„Víš, že máme toho tolik, že bychom se mohli již nyní vrátit?“ zeptal se a čekal. „Ale – my se nevrátíme. Půjdeme do Vídně, tam nás čeká celá žeň. A když si pomyslím, že tyhle moje sprosté ruce budou se hrabat v miliardovém bohatství…,“ nedořekl a luskl prsty, zasmáv se.

Sníh tál v žáru ohně a Peri, zahleděv se do tmy, chopil se druhova ramene a ukazoval na dva žlutě zelené blesky, které se zažehly ve tmě. Lopio namířil ručnici a rána projela vzduchem.

„Až zítra, Peri, až zítra,“ šeptal Lopio, nehýbaje se z místa. Byl by však nejraději uhasil oheň, neboť vysoko ve vzduchu zaslechl hukot letadlového stroje. Ani ostré skučení větru ho nepřehlušilo. Hluk vzrůstal tak, že se zdálo, že se letadlo snáší k zemi, přibližujíc se k jejich ohni.

„Jsou to asi slidiči,“ vybuchl Peri. „Hledají nás… Našli již asi zabité své vojáky.“ Ačkoliv ve tmě a v mlhách přetížených sněhem nemohli stroje spatřit, zdálo se, že lidé v letadle je uviděli. Těsně nad jejich hlavami počala klapati strojní puška. Jako malé a krátké jiskry nebo do červena rozžhavené létavice pršely malé náboje k zemi. Celý jejich objem svítil červeně a prozrazoval očím známý, smrtící jejich tvar. Padaly do sněhu téměř kolmo, jsouce shora dolů vystřelovány, nehlučně a tiše, tyto podivné a žhavé sestry sněhových vloček, které předstihovaly letem.

Lopio a Peri téměř nedýchali. Cítili se dopadeni a byli by nejraději odhodili perly a démanty a dali se na útěk. Bylo jim, jako by trestající zákon jihu je pronásledoval, dopadl a soudil i za hranicemi, kde lidí nebylo a kde se cítili beztrestnými. Cítili, kterak moc, vyžadující bezpodmínečnou poslušnost a kázeň, přerůstá vymezené rozměry jejich státního území a uplatňuje svou nadvládu ve vzduchu i v ledové poušti. A vědomí, že jsou stíháni a že jejich zločin je odhalen, nutilo je k dalšímu postupu na sever.

Jaký pohled naskytl se nazítří jejich zrakům, když se probudili v pokrývkách u vyhaslého ohně. Byli na samém úpatí Karavanských hor, které se skláněly několika terasami do drávského údolí. Neviděli však ani řeky, ani jejích břehů. Nekonečné, mrtvě tiché a bledé ledové pole táhlo se od západu na východ. Ze sněhu, rozhřátého ohněm, vyčnívaly nohy neznámého člověka a pod skalním výběžkem ležel zastřelený vlk.

Vyjasnilo se, ale nevěděli, jak je pozdě. Ztratili úplně vědomí času. Peri ukazoval rukou k severu na několik bílých homolí: byl to Celovec. Stáhnuvše vlka, vařili si jeho vyschlé a tvrdé maso. Pocítili po něm tak palčivou žízeň, že hltali sníh plnými dlaněmi.

„Řval bych bolestí a vztekem, když si pomyslím, že třeba právě teď, co ti to povídám, stojím na milionech, k nimž nemohu… Ale až se vrátíme, víš – vrátíme se sem ještě jednou s přístroji. Budeme spalovat před sebou sníh a nic nám neunikne. Takhle nám nezbývá než Vídeň!“

Připjali si lyže a sjížděli po příkrém svahu střemhlav do údolí. Vystupovali znovu a opět připínali lyže, až dostihli zaledněného údolí, kterému se kdysi říkalo Růžové. Hladký a hustý sníh ujížděl jim sám pod nohama. Nebylo třeba ani zdvíhati paty, ani odrážeti se holí. Ujížděli i tehdy, když se zastavili a když se západní vítr opřel o široká jejich záda jako o plachty. Ujížděli mlčky po umrzlém sněhu, který jen místy byl zježen včerejším větrem; tato místa, vypadající jako průřezy rampouchů, skřípala jim pod dřevy jako střepiny skla. Ujížděli mlčky a rychle, nemajíce ani potřeby odpočinku. Právě tak jako je vábila Vídeň, nutilo je k útěku od hranic vědomí, že jsou pronásledováni letadlovými slidiči.

Čerstvé otisky zvířecích běhů dokazovaly nadbytek zvěře; na dvou místech byla země rozryta a po zemi se válely cáry rozsápaných mrtvol. A této divoké přírodě, kde vládly živly a kde silnější hltal slabšího, kde skály praskaly přetlakem ledovců v úzkých sedlech, vypověděli dva lidé, ubíhající po zasněženém údolí, boj na život a na smrt. Byli tak tvrdí jako ty skály a led a měli tutéž zvířecí chtivost a pud sebezáchovy.

Ujížděli kupředu, ohýbajíce rychlými pohyby stahujících se svalů kolena a neotáčeli se po kraji, který se za nimi smršťoval v bezvýznamné shluky skal a sněhu…

Obraz sedmý

Na Moravském poli

I

Zastávka ve Švechatu trvala déle, než očekávali. Alma seděla sklesle na voru připraveném k odplutí, nejen proto, že se na řece neobjevil Maxův člun. Když se probouzeli, byl to otec Rheinisch, s nímž se přes noc udála veliká změna. Ta tam byla jeho čilost a pohotovost; neopustil svého pokrývkového lože a uvítal nový den jen unaveným otevřením očí. Zuby mu cvakaly, potil se a kašlal, což bylo pro všechny cestovatele daleko těžší ranou, než kdyby ho byli bývali našli ráno na loži mrtvého.

Mlhy se trhaly a vystupovaly pod závanem jihovýchodního větru, který přinášel až sem, do kraje propadlého sněhu a ledu, zemitý nádech jara. Zdvíhaly se sterými jemnými cípy, jejichž vrcholky svítily denním, bílým přísvitem. Protější břeh se ztratil kamsi až do hornatého nitra Moravy a před nimi se dmula nedozírná plocha kalných vod. Nedalo se myslet, že by se byl Grodeman zmýlil v místě i směru, byl příliš zkušeným plavcem a znal dobře Dunaj, který se právě za jeho života změnil; přestal být řekou a stal se mořem, a byl to právě on, který mohl tento vývoj denně stopovat.

V onemocnělém Rheinischovi neztráceli jenom otce; byl jim především vůdcem starého patriarchálního slohu. Krmili ho zbývajícími brambory, ale šlo to těžce. Odmítal všechny jejich rady a domluvy. Ležel na voru bez účasti a úplně tupý k jejich i svému osudu, se zrakem obráceným k obloze, kde sledoval přecházení barev, vír a rej mračen. Bylo mu zcela lhostejno, zůstanou-li zde, anebo poplují-li tím či oním směrem. Ztratil zájem i vůdčí schopnost, a tak Michalovi nezbylo než převzít velení na voru. Teprve nyní si Alma uvědomila, co je čeká; její smutek rozplynul se v moři bolestí, které na ni teď dolehly. Nepřála si již nic jiného než rychle odplout, aby dopravili otce na jih ještě zaživa. Marně se ho vyptávala, kolik dnů cesty je ještě čeká; vrtěl hlavou, mlčel a nevěděl zhola nic…

Prám se vydal na cestu s katafalkem nemocného, přikrytého i medvědí kožešinou, kterou mu dcera postoupila. Ve své sklíčenosti necítili ani hladu; neměli potřeby a předmětu k rozhovoru. I jejich úzkost se vytratila ze srdcí; neměli přání, naděje ani touhy. Ticho vymřelé krajiny promáčklo se okny všech smyslů do jejich těl; bylo jim, jako kdyby nemoc z otcova lože natahovala po nich své nehmotné ruce a jako kdyby slyšeli ve své krvi vzdálený ohlas proudu, který je unášel.

Michal odvážil se do proudu, který je uchvátil a hnal je vpřed; podél břehu bylo třeba větší práce, kterou zde uprostřed bývalého svého toku vykonávala řeka sama. Musili si pospíšit, aby zachránili nemocného, a musili zkrátit plavbu. Švechat zmizel jim z očí v několika minutách. Zaplavené vesnice i města se střídaly na vzdáleném břehu, domy stávaly se tečkami. Všichni tři muži drželi se v proudu, vzpomínajíce si na otcovy plány. Opakovali si slova a věty, kterými naznačoval ještě včera další jejich pouť. Alma vyňala z jeho kabátu mapu i hodinky. I tyto předměty byly kusy jeho osobnosti; dotýkala se jich, jako by to byla část otcova těla, která jim mohla pomoci v jejich bezradnosti.

Ani v noci nepřerušili plavby; přenocování je zdržovalo. Bylo-li jim usouzeno zahynout, zahynou ve dne jako v noci. Alma převzala kormidlo, aby vystřídala Michala a aby vystačili se zbývajícími silami. Udržovali na přídě vysokou hranici ohně, neboť zde jim nehrozilo nebezpečí. Stála-li Alma u kormidla, pečovala o ženy Marie, která také dohlížela na nemocného. Noc, trvající plných čtrnáct hodin, přece jen ustupovala rannímu šeru, kdy bod za bodem počal se jim hlásiti okolní svět, a oni jej přijímali bez vděčnosti nebo překvapení, že se jim dosud neztratil v nočních tmách a že jeho obrysy také nezkapalněly a neskanuly v podobě krůpějí do proudu…

Otec se zmítal na loži a rty se pohybovaly. U kormidla stál opět Michal a Marie seděla u lůžka.

Otec vytáhl zpod pokrývky svou studenou ruku a zakrýval si jí obličej v úzkosti před přízrakem, který ho tlačil a znepokojoval.

„Lavina, veliká lavina… Nevidíte? Já ji vidím a slyším. Je v ní všechen sníh z celého vesmíru. Sjíždí po nakloněné, šikmé ploše prostoru… Ohromná deska, bílá jako mramor se utrhla. Letí na nás kosmická lavina, a vy ji nevidíte?“ Poslední jeho věty zněly jako výkřik šílence. Odhazoval ze sebe přikrývky, jejichž tíha v něm vzbudila tuto představu za bledého přísvitu rána. U jeho nohou seděla matka, rdousíc pláč a tisknouc obličej do houně. Drobný déšť ustal, když mlhy vystoupily a unášely nadbytečnou vláhu na sever. Viděli, jak se páry srážejí v balony a opět propouštějí proudy deště z protržených obalů a jak se rychle vznášejí, dotčeny větrem, a jak žlutý pruh světla na jihu přechází v přívětivější šeď.

Na pravém břehu rýsovala se pahorkatina a objevovaly se vesnice jedna za druhou. Blížili se k Hamburku, odkud se dají přímým směrem na jih. Kopcovina se opět snižovala k východu. Tam, kde ustane, zajedou opět k břehu, aby si našli přirozený průliv. Uprostřed proudu bylo teď poněkud nebezpečno. Z neznámé příčiny se tu vztyčovaly a křížily vlny, jakých dosud nepozorovali. Pěnily se a kypěly s temným šumotem, jejich hřebeny se přelévaly k severu a vor se houpal jako na moři.

Alma podala mapu Otovi, který si dovedl rázem vyložit příčinu zneklidnění hladiny. Od severu hnala se sem rozvodněná řeka Morava, vrhajíc za vteřinu objemným svým ústím všechny miliony krychlových metrů moravské zátopy. Bočním nárazem vodních spoust moravských na Dunaj vznikaly vlny, kymácející vorem. Michal i Tily, Alma i Oto chopili se vesel, aby se z nich dostali. Strhováni proudem, vraceli se k břehu hlemýždí pomalostí.

„Co je to?“ vykřikla pojednou matka, povstávajíc. Její ruka se třásla a ukazovala na sever. To nebyl její poděšený hlas, když i otec obrátil svou hlavu tímto směrem. Byla to matčina ruka, jejíhož pohybu následovaly netečně a zvolna jeho oční a krční svaly. Její ruka byla spouštěcí pákou zrakového stroje nemocného. Co viděli, bylo jako přízrak šílence nebo vidění severské ságy. Z rozestupujících se mlh na severním obzoru objevila se šedá skvrna v oblacích bílého kouře; zpěněné vlny ji nadzdvihovaly a chvílemi ztrácela svou hmotnou základnu, ukazujíc pouze bílý svůj příkrov. Blížila se k nim jako v útoku.

Rozpoznávali přídu veliké a dlouhé lodi; když se vyzdvihla na vlnách, zela mezi dnem a hladinou propast jako otevřená tlama mořské obludy. Dlouhá a těžká loď vzrůstala. Za ní pluly jiné, stejně veliké lodi, vynořující se zvolna z mlh a vln. Nyní viděli již zcela zřetelně první loď, přeplněnou lidmi, hlavu na hlavě; byli bíle oblečeni a patrně klečeli, neboť nad lodním pažením nebylo vidět jejich těl. Několik postav stálo uprostřed; i ty byly oděny bíle a byly tak vysoké, že vypadaly jako stožáry s ovinutými plachtami. Stály na vyvýšeném místě, z něhož se zdvíhala bílá oblaka.

„Je to možné?“ šeptala Alma. „Nejsme přece tedy ještě posledními?“

„Jsou to asi Přátelé božího pastýře, jak se jim říká. Tedy i ti opustili již svoje útulky, kde chtěli vytrvat až do konce…,“ vykládal Oto.

Lodi se již přiblížily, a viděli nyní každou podrobnost. Bylo to lodní procesí, které vyplulo na jih, smiřujíc cestou rozhněvaného Boha s hříšníky. Na první lodi byly děti oblečeny bíle jako družičky; sněhový poprašek zvyšoval oslnivou bělost jejich šatů. Na kapitánském můstku stál sbor kněží u prostého oltáře z prken, podkuřovaného kadidly. Pluli velebně jako mýtus. O jejich skutečnosti bylo možno pochybovat, neboť právě tak, jako se houpali na svých lodích ve vlnách, mohli býti obrazem, zachyceným na sítnici umírajícího proroka v okamžiku velikého vidění a vráceným nyní éterem po staletém bloudění na plátno mlh.

Kněží se modlili a velitelský můstek, na kterém stáli, ukazoval velkou, slepou víru mas, jimž v čele vydali se na cestu. Při zániku světa nebylo potřebí lodních velitelů ani signálových trubek pro ústní rozkazy: kněží mohli vyvésti lidstvo ze záhuby pomocí zázraku. Místo lodní kázně byla tu víra a láska, místo rozkazů udílených pod palubu prosby, vysílané z hrdel k nebesům. Nebylo tu také černého kouře širokých komínů, ale úzká hrdla kadidelnic vypouštěla vonné výpary spalovaných rostlin, které se svými vůněmi připojily k lidským modlitbám…

Morava je vychrlila všechny, posbíravši rozptýlené jejich hloučky z poutních míst a posvátných pahorků. Přicházeli z Hostýna i Trnavy, ze Svaté Hory i Nitry. Shromáždili se na Velehradě se svatou kořistí, kterou vyrvali před rouhavým dotykem ze spárů ledu a sněhu, vody a bahna. Již tehdy, když se pomýšlelo na to, vyklidit Čechy a Moravu, rozešli se po všech nejzapadlejších koutech země Sběratelé ostatků, aby vrátili Římu pozůstatky mučedníků. A zbožní věřící ze všech českých zemí, Češi i Němci, setkali se na novém poli sjednocující práce. Připojilo se k nim i Slovensko, ač již dávno byly všechny národnostní i politické svazky s ním zpřetrhány.

Jejich víra dodávala průvodu svatozáři zázraku. Posilováni nadějí na smír s bohem a vezouce chrámové truhly, přeplněné devocionáliemi, ostatky i celými kostrami světců a světic z tisícerých kostelů a kaplí, budili posvátnou úctu a obdiv, a jistě ani Příroda nemohla zůstati lhostejnou k takovému vypětí duševní síly. I jejich dech vypařoval v mrazivém jitru vůně a sílu obrany jejich svatého nákladu, který vezli na svých těžkých lodích. Když se ještě více přiblížili voru, bylo slyšeti útlý hlas mešních zvonků, který prorážel jejich chorálem a nesl se po hladině, jako by čekal odezvu z úst andělů. Jejich průvod vedl Bůh silné víry…

Lidé se tedy nezměnili; byli na konci svého vývoje, jakými byli na počátku. Průvod vyvolával vzpomínku na dobu křižáckých výprav. Tehdy také lidé vysílali místo vojínů proti nepřátelům víry bezbranné děti v naději, že bůh udělí vítězství nevinným, kterého odpíral dospělým hříšníkům. Děti na prvé lodi měly usmířiti boží spravedlnost a odvrátit zasloužený trest; byly šípem modliteb pronásledovaného lidstva; nevina jejich nevědomosti nepotřebovala vesla ani kormidla. Necítily, jak se zdálo, hladu ani zimy v šatech, v jakých chodívaly kdysi v průvodu na boží tělo. Viděly, že je proud řeky unáší přímo na nesčetná úskalí a výspy Litavských vrchů, a přece se nechvěly strachem…

II

Tily byl první, který zpozoroval dlouhý chobot, zaříznutý dunajským tokem do pahorkatiny a dal znamení, aby do něho vepluli. Narážejíce dnem na skrytá úskalí pod vodou a pracujíce všemi silami, zabočili do úzké proluky. Za zpěvu nábožných písní a stříbrných hlasů zvonů zlomili prudce dosavadní směr plavby v pravém úhlu a nastoupili nyní přímou cestu na Jih. Staré ženy se pokřižovaly a matka spočinula pohledem lásky na mužově loži. Zpěv ztrácející se za skalami připadal jí jako útěcha požehnání. Konečně se tedy toto mlhavé ticho protrhlo lidskými zvuky. Konečně tedy uviděli opět lidi. Slova písně zahřívala jako žár tajemného ohniska… Alma otočila se ještě po nepokrytých a sněhem zrosených vlasech dětských hlav a slzy jí vstoupily do očí.

Alma a Marie, matka i obě stařeny neubránily se pohnutí. Zahlédly ještě loď, která se nyní, ač srážena dunajským proudem, v jehož směru se obracela její přída na východ, volněji, ale přece neodvratně blížila bokem zákeřným skaliskům. Uviděly šest sedm jiných velkých lodí, které se již vynořily na obzoru a pluly za lodí dětí, přeplněny tmavými skupinami mužů i žen. Místo stožáru vypínaly se na nich korouhve a praporce s obrazy svatých, ale jakmile jejich vor zahnul doprava a projížděje podél břehu zmizel v první zátočině, zakryly Litavské vrchy lodní torzo naděje a víry…

Mezi tisícerými ostrovy a výspami vzdouvalo se ohromné Maďarské moře, které zaplavilo všechny kdysi tak úrodné uherské nížiny. Některé byly zasněženy, na jiných sníh tál a odkrýval hnědou zemi. Cítili opět zemitý pach, který je naplnil předzvěstí jara již předevčírem, a vítr, který jim vanul do tváří, nešlehal již ostrými jehlami mrazivých vloček. Jihovýchodní vítr přinášel z Balkánu první pozdrav země nedotčené zkázou… země, kde lidé orali a sili, bydleli a nekřehli zimou v pohodlných příbytcích, a kde se již snad dnes počínají stráně zelenat travou.

Nyní bylo potřebí zvýšiti ostražitost. I tu převládal proud jim příznivý a všechno vodstvo odtékalo k jihu, ale bylo nutno obeplouvat nesčetné ostrovy a mělčiny, zastavovat se a měřit dno, čekat na denní úsvit nebo lovit zvěř, když došly zásoby. Nepluli ještě ani čtyři hodiny, když se mezi ostrovy objevila hladina velikého jezera; bylo to Neziderské jezero, spojené s velkou bařinou Hanšág v jediný celek. Nastaly nové potíže s prudkými víry, v jichž trychtýřích kroužily nerozeznatelné předměty a snad i mrtvoly, kterých neviděli, poněvadž se vyhýbali vírům na velkou vzdálenost.

„Snad již nám zbývají jenom tři čtyři dny plavby a opustíme vor,“ tišil Oto matku. „Pak půjdeme již pěšky. Otce naložíme na nosítkové sáně a brzy budeme již na hranici.“ Obrátil se po Almě, která seděla u otcova lože na stráži se skleslou hlavou.

„Nedočkala se, ubohá Alma,“ zašeptala matka, „a již se nedočká…“

Jsouc oddána svým myšlenkám, nevšímala si dcera okolí; nic jí nezajímalo, neúčastnila se hovorů a odmítala s nechutí jídlo. Věnovala se otci, který jejích služeb potřeboval nejvíce, přepouštějíc své místo dcery a sestry Marii. Vor, jsa zrychlován vesly a popoháněn oběma kormidly, razil si cestu močály a rozvodněnými průplavy; Michal vypozoroval, že tato veliká nádrž vod, které říkali Maďarské moře, má doby svého odlivu a přílivu, které se střídaly v stejných dobách. Kde narazili na mělčinu, stačilo zdržeti se dvě tři hodiny, až se dostavil příliv, který je dopravil opět na vodní plochu. Zastávky ty nebyly zbytečné, poněvadž vždy bylo třeba něco opravit; lovili vodní ptáky a připravovali jídlo nebo uvazovali uvolněný prám.

Záplava postihla Maďarsko větší zkázou než krajiny na severu; proplouvali na několika místech protáhlými vesnicemi mezi střechami domků, vyčnívajícími nad hladinou svými komíny, jako v Kapuváru, kdežto Kamenec, ležící na svahu posledních alpských výběžků, byl ještě dosti uchován. Blížili se tedy již Alpám, pro které museli vykonat tak velikou okliku. Nebetyčné hory, jejichž vrcholky se leskly ve sněhu a ledu, ztrácely se i o polednách v závoji mlh. Ale věděli, že každým úderem vesla blíží se hranici a cíli.

Otcova choroba se nelepšila ani nezhoršovala a projevovala se stále úplnou lhostejností a otupením duševní činnosti. Měli stále ještě tedy naději, že včasný příchod do teplého podnebí ho vyléčí. Körmendské vrchy je zdržely dva dny; neznajíce jejich šířky, rozhodli se raději je obeplout, čímž se vzdálili opět Alpám. Vrátili se k nim však znovu, když proplouvali mezi poledníkově kolmými hřebeny Sümežské planiny, a zastavili se v liduprázdné Kaniži. Pluli tedy i tak podle plánu otcova. U potopeného Legradu překročili rozvodněnou Drávu, a byl to nezapomenutelný okamžik, když vepluli do těsného chobotu Ivančických hor, kde na salaších žili již opět lidé! První lidská sídla, a snad nejsevernější hranice lidského bydlení v Evropě vůbec!

Starý Rheinisch usmál se slabě, pohlížeje na tři páry mužských rukou, které vytahovaly vor na stráň, rozsekávaly jeho klády a zhotovovaly přenosné sáně; rozloučili se s ním naráz. Michal bušil tak vytrvale sekerou do vorového kmene, že vzbuzoval dojem člověka, který se každou ranou mstí na zrádné, nenáviděné vodě. „Jako Xerxes, jako Xerxes,“ smál se Oto, chtěje rozveselit Almu. Utábořili se na stráni v pohodlném stanu a viděli před sebou do nekonečna se prostírající a bouřlivě se vzdouvající vodní hladinu.

„Ach, a co ty ubohé děti?“ vzpomínala Michalova žena lodní výpravy Sběratelů ostatků. „Zda i ty dojdou brzy k cíli?“

Nikdo jí neodpovídal. Stáli na horském svahu s pohledy upřenými na hladinu. Hluboko pod nimi ležel chumáč střech a věží a všechny varaždínské ulice byly zatopeny do výšky prvního patra. Obloha se na západě nachově zbarvila a houstnoucí mlhy na okrajích zhnědly. Domorodý dřevorubec oděný hrubým medvědím kožichem vlekl se po stráni s otepí klestí. Zachráněných Němců zmocnila se nevyslovitelná tíha opuštěnosti. Snažili se marně, aby se s domorodci dorozuměli; vrtěli jen hlavou a odcházeli do své bídné chatrče s udivenými obličeji.

„Je to nespravedlivé, že právě Slovanům dostalo se zemí, kde mohou zůstat a odkud není jim třeba prchat…“

Matka pohleděla na syna s lítostivým úsměvem:

„Což neutíkali severní Slované také jako my? A vzpomeň, co my jsme vytěžili ze své příznivé polohy, kdežto tito lidé byli a zůstanou – ubožáky… Není nic nespravedlivého v přírodě…“

Do jejich nozder tlačil se osvěžující dech jehličí. Půda byla zasněžena, ale jakmile rozdělali oheň, sníh tál a objevila se měkká, jehličím vysoko pokrytá a mechově bořivá půda lesa. Lidé, kteří tu bydleli, vzbuzovali dojem pravěkého tvorstva jeskynního, ale přece jen byli to lidé. Vzdálenost mezi nimi a sluncem jako by se byla rázem umenšila. Byli na krajním obvodě končin, kde se začínal svět, z neexistenčnosti octli se náhle u zdroje jsoucna, pronikli mlhovinami k jádru… Není to jen hranice cizího státu, ale je to sama hranice života. Tito dva lidé jsou posledními, konečnými výhonky ohromné nervové soustavy, a nyní každým krokem budou se blížiti srdci života.

Stáli na evropském rozcestí a radili se, kterým směrem zítra vyrazí. Hleděli na otce, jehož rady nyní potřeboval, a ten zašeptal jen jediné slovo:

„Itálie!“

Obraz osmý

Člun Maxe Grodemana

I

Všechny noviny přinášely nejzajímavější úryvky z knihy, vyšlé redakcí mezinárodní komise o výpravě letadel do severní Evropy a Ameriky.[11] Kniha rozebraná v několikerém vydání a přeložená do všech jazyků i nářečí zajímala indiánského Chomanka žijícího v Mexiku právě tak jako Dána, jehož osud zanesl na ostrovy Přátelství. Z celé velkolepé výpravy, čítající v době odletu pět set šestnáct vzducholodí a letadel, vrátila se jich pouze tři sta. Poněvadž však se některé aviony vrátily i po vydání jejich zpráv, je statistický jejich výčet pouze přibližný a žádné jiné zprávy, které byly jistě později uveřejněny, nedochovaly se po naše dny.

Osudy opuštěných vlastí byly vystěhovalci přímo hltány. Bylo zhotoveno více než sto tisíc fotografických snímků, z nichž několik set vyšlo v přílohách knih, a ostatní byly uchovány v alžírském muzeu Národů. Zajímal se o ně hlídač majáku i velkoměšťan, cikán z pusty i havíř, hledaje na nich stará sídla. Poněvadž denní světlo nestačilo, pořizovali pozorovatelé v letadlech snímky pomocí osvětlovacích pum a blesků vzbuzených umělou cestou z mračen.

Celý svět mluvil proto o zachráněné posádce z podmořského německého křižníku U-XIV., který přečkal zkázu severského světa, byv po několik týdnů zakotven na dně Zuiderského jezera a jako zázrakem se protlačil zamrzávající hladinou v posledním okamžiku torpédy a parou. Doplul Německým pevninským mořem až do Magdeburku, kde stlačen ledovcem očekával svoji zkázu. Lodní posádka zdráhala se opustit křižník a byla zachráněna vzducholodí č. 197 B, zničivši předtím všechny stroje a dělové uzávěry….

Lidé čtli s úžasem o bývalé Eiffelově věži, místo níž zdvíhá se z ledového pole, zaplavivšího celou Paříž, malá černá pyramida, která patrně vznikla rozžhavením a slitím železných jejích součástí. V Sognerském fjordu spatřili pozorovatelé nízký kouř, vycházející z chatrčí vystavěných z ledu, a soudili, že se tu lidé chránění vysokou horskou hradbou udrželi i v okamžiku, kdy světelná záplava pražského radiového hrůzostroje ničila všechen život v severních a středních šířkách. Tito lidé se již podle všeho přizpůsobili změněným podmínkám životním a jsou to novodobí Eskymáci.

Všechny řeky severní Evropy i Ameriky zmizely pod sněhovým příkrovem, všechny hory jsou pokryty ledovci; jejich výškové poměry se však celkem nezměnily, neboť oč se zvýšila sněhem pokrytá rovina, přibylo i jejich vrcholkům neustálými vánicemi. Ze strání sjíždějí laviny tak obrovských rozměrů, že sníh rozprášený a rozvířený jejich letem vystupuje do stametrových výšek a na dlouhé hodiny zakrývá svým popraškem celý obzor. Ostrý hvizd jejich pádu slyšeli i v letadle; řítí se v krátkých přestávkách brzy z toho, hned z onoho horského srázu, a je to, jako by celá země byla proměněna v ledové moře s tisícimetrovými krami, mezi nimiž vybuchují současně na sterých místech sněhové sopky.

Z celé Anglie zůstal na západě pouze dlouhý úzký hornatý ostrov, vypínající se od severu k jihu jako velká jizva uprostřed nesmírného pole ledu, které sahá od severní točny do poloviny Francie. Holandsko, Belgie, Dánsko, východní Skandinávie, Polsko, Rusko i Německo je také jen lesknoucí se plochou mohutného ledovce s nerovným povrchem. Praha zmizela v povodni; Petřín tyčí se nad bývalým městem jako bílým plátnem pokrytý katafalk. Letadlo, které přistálo na pražském ledovci, nenašlo již jediné věže, které byly tak charakteristické pro toto město věží. Letci vystoupili na stanici bezdrátové telegrafie a našli úředníka s rukou na stiskátku a s naslouchátkem na hlavě u deskového stolu. Byl mrtev; když vstoupili, seděl vzpřímen v křesle u stolu a zřítil se k zemi, když prudký závan přibouchl dveře, ke kterým se museli prosekati sekerami a tavicími kahanci…

Všechny lanové dráhy, které Čechy kdysi tolik proslavily, byly strhány a jen na několika místech zpozorovali letci zaváté jejich betonové základy, které zdvíhaly v sněhu ostře ohraničené své obdélníky. Radiový vysavač Modranův byl úplně zničen. Jeho olověný tubus byl zprohýbán a přetaven v netvárnou šikmou rouru; v celém okolí stroje bylo ještě tak teplo, že letci museli svléci své kožené kabáty. Teploměr ukazoval teplotu třináct stupňů Celsia, ač v Praze bylo sedm stupňů pod nulou. Sníh se tu proto neudržel, a viděli nahý zemský povrch, který je skličoval. Hlína, stromy, skály, budovy, štěrk i železné zdivo slily se tu v jedinou šedavou a hladkou hmotu, ne nepodobnou povrchu ocele. Nenašli jediné stopy, která by jim vysvětlila záhadné zmizení doktora Modrana, poněvadž i stanice lanové dráhy s jeho zpopelněnou mrtvolou přešla již dávno do chemického sloučenství masy, která vyplnila celé šárecké údolí a roztavila i blízké vrchy…

Jakkoliv byly zprávy letecké výpravy na sever tak zajímavé – oč s větší lačností sahalo by obyvatelstvo po „Dobrodružství Lopia a Periho“, kdyby je byli bývali oba smělci napsali a vydali. Letecká výprava pohybovala se ve výši dvou set metrů nad povrchem a jen výjimečně snesla se některá letadla k zemi.

Lopio a Peri vykonali však tutéž pouť pěšky po zemi! Unikajíce smečkám vlků a medvědů, lavinám i bořícím se závějím, které zakrývaly propasti, prošli jižním Korutanskem a Štýrskem a táhli podél východních předhor alpských na Vídeň, když silnice na Štýrský Hradec vedoucí ukázala jim celé peklo hrůzy; odbočili z ní záhy a drželi se podél západního břehu Maďarského moře; nebezpečí lavin je zahnalo se silnice.

Jich nezajímaly hvězdné konstelace, podivně zbarvené obzory, změna podnebí ani vztahy dne a noci. Šli tvrdí proti tvrdé přírodě. Horečná vášeň zlata, smělost jejich vůle a síly udržovala je naživu. Síla a vášeň proudily jim v krvi jejich žil a mráz nestačil, aby zastavil její oběh. Jako by se do jejich nitra přestěhovalo nezničitelné jádro vší zločinnosti, krvavé jádro lávy, vystačili s tímto tepelným zdrojem svých bytostí i tam, kde těla počala již podléhat hladu a mrazu, smrštím a vysilujícímu sněhu.

„Ta Vídeň je přece jen kdesi na severní točně,“ zaklel Peri, odtrhávaje rukou přimrzlé kusy ledu na obočí a tváři, „a my vrtáme jen ledem tunel z jihu na sever!“

„Ech mlč! Co ti tu chybí? Jíš a spíš, nu a také trochu jdeš; osm, deset mil denně. Co je to proti zisku? Již dnes jsme boháči, brachu. Jen kdyby mne ruka tolik nebolela.“ Zastavil se, vykasal si široký rukáv a odvinul kus látky, kterou obalil krvácející ránu. „Ten mi dal! A nejhorší, že odtáhl, aniž jsem mu ránu splatil!“ Látka byla prosáklá krví; třel ránu sněhem a znovu ji obvázal. Kráčel jako obvykle mlčky napřed, ale pojednou se zastavil.

„Víš, ale těch holek je mi přece líto. Myslely, že žertujeme, když jsme jim slibovali perly a diamanty. Mohly s námi přece jenom jít, bylo by to veselejší…“

Lopio viděl opět před sebou příběh včerejšího dne. Proti nim na zasněženém útesu krčila se skupina žen a mužů, obklíčená vlčí smečkou. Dvě mladé ženy tiskly lokty k bokům u nosítek, jeden muž válel se ve sněhu se zvířetem. Peri vypálil dobře mířenou ránu a oba viděli, jak se jedno tělo přemetlo ve vzduchu a dopadlo na sníh škubajíc sebou v křeči a vyrážejíc hrůzný řev. Smečka podnikla nový útok; jedna šelma vlekla v tlamě ubitého vlka, zakusujíc se zuřivě do dokonávajícího. Tři čtyři postavy oháněly se ve vzduchu topory, srážejíce útočící dravce.

Co se zběhlo potom, bylo dílem několika krátkých vteřin. I tu byli lidé, vlekoucí na jih svoje bohatství. Utloukli je pažbami, zůstavivše tři raněné stařeny ve sněhu u nosítek s nemocným. Vypáčili malou schránku pod hlavou lůžka, a již kráčely obě mladé ženy s nimi, když vzduchem zasvištěly rány z pušek a táhlá rourka rakety se rozsvítila nad sněhem. Měl stěží kdy, aby uskočil. A již ležel ve sněhu, poražen tíhou ramenatého vousáče, který ho škrtil a chňapal po něm silnými pěstmi. Sníh se s ním bořil, před očima se mu bíle zamžilo. Cítil, že podléhá, a pokusil se ještě jednou, aby se vyprostil. Tlače prsty odpůrci do očí, natrhl mu vousáč levicí šat a zakousl se mu do ramene. Z dálky běželo k nim několik mužů v kožešinách; jeden z nich, který klopýtal a opřel se několikrát rukama o sníh, budil v něm představu dravce. Uviděl ho mezi dvěma horečnými výdechy a mezi dvojím přimhouřením víček, a přece i tento letmo zachycený obraz probudil v něm zbytek jeho síly. Srazil muže k zemi a skočil za Perim ze skalního výběžku do hlubiny, a pak prchali, uhýbajíce střelám; ale zachránci upustili záhy od jejich stíhání, neboť měli na vyklizeném bojišti dost práce s lidmi, kteří potřebovali jejich rychlé pomoci.

„Ti toho mnoho neměli, pah,“ máchl rukou Lopio, dodávaje nahlas útěchy svým myšlenkám. Něco jiného ho znepokojovalo. Nemyslel, že se tu setká s lidmi, a nyní se přesvědčili, že nejsou ani tyto ledové pouště liduprázdné. Kdykoliv ozval se v mračnech a mlhách nad nimi hukot letadla, hleděli se spasit útěkem. Nebylo jisto, že loď, která se vrací na jih, nepatří také k jejich pronásledovatelům; krčili se pod zasněžené stromy a k skalním stěnám a zahazovali malé sáně sněhem, aby jich neprozradily.

II

Nevěděli, jak dlouho jsou již na cestě. Dostali se málem spolu do hádky, když Peri tvrdil, že jdou již dvacet dní a že je pondělí. Na vodní hladině srážely se sněhové vločky; vlny se uklidňovaly a povrch počal zamrzávati.

„Kdyby to tak zamrzlo! Byli bychom ve Vídni nejdéle za tři čtyři dny,“ řekl Peri, chtěje ukončit zbytečný spor.

„Je jaro a led se neudrží. A kdyby – použijeme ho na zpáteční cestě. Ale do města se musíme zaopatřit potravou na měsíc. Tam zůstaneme dlouho.“

Ačkoliv stopy uprchlíků byly zaváty, prohrabávali sníh všade, kde i nejmenší hrbol mohl býti hrobem lidí a jejich pokladů. Narazili mnohdy na skálu, ale častěji našli skutečné, ryzí zlato. Lesklo se jim do očí v nejrůznějších tvarech a zapalovalo jejich chtivost. Byly to skvosty, ukryté v náprsních kapsách mužských burnusů, pytlíky zlatých mincí v kalhotách, drahokamy v mokasínech, roztlučené předměty, slité v pruty a ukryté v bedničkách i vacích na zádech, a bylo jich tolik, že pod jejich tíží oba lupiči dříve se unavovali a museli zkracovati pochody a prodlužovat zastávky. Jejich hmat sytil se i mrazivou rozkoší, když roztrhávali vlněné blůzy a kožené náprsníky mrtvých žen a tlačili ruce mezi ztuhlá ňadra, hledajíce pod nimi po věky oblíbené úkryty…

Táhli k severu jako dvě hyeny; celá zkáze propadlá Evropa byla pro ně pohřebištěm, kde mohli ukojiti svůj hlad po zlatě, a nebylo nikoho, kdo by je přistihl v okamžiku, kdy olupují mrtvoly, a kdo by je skolil dvěma výstřely. Celý rok zabývali se myšlenkami na výpravu a byli si zcela bezpečni, že se nedopouštějí ničeho, v čem by i přísné zákony Jihu jich neosvobodily. Domnívali se, že jdou jen uvolniti zadržené prameny lidského blahobytu, které, ztrativše majetníky, nepatřily nyní nikomu. Zapomínali ovšem v takové chvíli, že již první jejich krok přes hranice byl postříkán lidskou krví…

Mohli se vloupati do sterých měst, ležících po cestě, ale několik prvních pokusů je přesvědčilo, že je to zbytečná ztráta času. Okrajová alpská města byla již po dlouhé měsíce průchodištěm statisíců lidí, kteří vyloupili vše, co po sobě zůstavili ve svých příbytcích jich majitelé. Nebyla to válka, aby lidé ukrývali své poklady do kamen a podlah anebo je zazdívali ve sklepích a zahradách. Zde nebylo naděje návratu, a kdo neodnesl svého majetku dnes, byl zítra žebrákem.

Lopio a Peri dobře věděli, že jdou paběrkovat po sklizni, ale to, co slyšeli o Vídni, je znepokojovalo. Dověděli se i o tajných úkrytech uměleckých sbírek a muzeí, když v době všeobecné nejistoty a zmateného útěku bylo nebezpečno dopraviti bezpečně všechno na jih. Ve dvacátém století rozprodala již Vídeň kramářsky více než polovinu nashromážděných pokladů devíti století. Kus po kuse byly rozprodávány obrazy i zbraně, gobelíny i vzácné sbírky přírodnin do ciziny; žila ještě plných sto let z odkazu říše, jejíž byla kdysi hlavou. Prodávala válečné stany turecké i brnění uloupená na Bílé hoře, nábytek rokoka i gotické vázy, antické sochy i české sklo a meteority, rozkramařila slávu Cách i Benátek a dědictví tří věků lidských. Podržela ze všeho jen nejcennější předměty jako zásobu pro příští dobu, a jen část těchto pokladů podařilo se zachránit, když na Vídeň počali útočit Seveřané v kožešinách…

Lopio koupil v Beluně i mapu Vídně a nebylo jediného Rakušana, jehož by se byl nevyptával s předstíraným soucitem na to, co potřeboval vědět. Peri dověděl se nejednu důležitou a cennou podrobnost za několik polibků a útulek, který poskytoval za tím účelem ženám ve svém příbytku… A nyní se tedy před jejich očima temnila v šedých mlhách silueta jejich cíle. Radili se dlouho, kde by ukryli své poklady, aby jim nepřekážely při prohlídce města. Jim nebylo se třeba obávat, že by se do jejich úkrytu vloupali lidé; ale šlo o to, označit tento úkryt tak zjevně, aby ho bez obtíží poznali při svém návratu, i když by sněhy běsnily nad krajem celý měsíc.

Zahrabali obě svá zavazadla do výklenku železničního pilíře, od kterého počali počítat tyto zbývající trosky dlouhého mostu; byl to třicátý pilíř od první řeky, která bude na zpáteční cestě poslední. Nyní bylo opět třeba všímati si dobře směru a polohy význačných budov, říčních ramen a uličních křivek vídeňského předměstí. Tedy konečně již byli ve Vídni… Teď nebylo již o tom pochybnosti, když uviděli i na jediné zachované zdi nádražní budovy nápis: „Vídeň“!

Byli ve výše položené jižní části města a viděli pod sebou lesklé pruhy vodní hladiny, oddělované uličními bloky. K smrti odsouzené město se spletí úzkých průplavů vyvolávalo v nich vzpomínky na Benátky. Hle, Benátky, město, které na sklonku devatenáctého století vyhledávali básníci dekadence proto, že odpovídalo nejlépe jejich melancholii, město umírající s roztesknělými cizinci, město, které se sesouvalo na prohnilých pilotách do Canal Grande – toto město přežilo Vídeň, která také kdysi tesknila nad jeho osudem… V zemi věčné lásky muselo i umírání trvati celé věky.

Rachot řítících se zdí domovních splýval se vzdáleným hukotem vod a vyvolával představu vodopádů. Oblaka kouře a prachu vyrážela z míst, odkud se ozval zlověstný zvuk zkázy. Byly to výkřiky ticha, děsivé a tak teskné, že zrychlovaly tep srdcí. Domy se řítily do vody jako prchající zvíře, zachycené lasem a sražené k zemi; prach a kouř vyrážely z vody jako sněhová prška laviny. Ano, ani tyto domy neohrožovaly jich jinak než zasněžené horské stráně. Jejich zdiva byla také jen sjíždějící vrstvou bílé hmoty, ztrativší kdesi v hloubce oporu… I zde zuřily tedy laviny.

Lopio a Peri zastavili se v údivu. Měli zcela jinou představu o Vídni. Nebude jim třeba bojovat s lidmi, ale s přírodou, která podrobila svým zákonům i výtvor lidských rukou, město! Brodili se ve vodě k velké budově, která byla kdysi vojenskými kasárnami a zaručovala bezpečnější útulek. Všechny místnosti byly přeplněny rozbitými bednami, hadry, lahvemi, vojenskou výzbrojí a zpřeházenými železnými lůžky. Vytlučeným oknem vnikalo do místnosti dotěrné vlhko. Ani dveří tu nebylo; ležely vypáčeny na schodech.

„Víš, Lopio, že je tu kdesi v městě ukrytý i pověstný démant Il Florentino? Váží sto třicet tři karáty! A víš, že na Toisonový řád se stopadesáti brilanty je vypsána veliká cena, která by nám již sama zabezpečila bezstarostný život až do smrti?“

„Zkusíme své štěstí,“ odpovídal Lopio, který se po jídle natáhl jak široký tak dlouhý na první kavalec.

Nevěděli, jak dlouho spali. Neslyšeli, když se zřítila věž blízkého kostela, kterou ještě včera viděli trčet k obloze. Za tmy usínali a za tmy se probouzeli, dosud nevyspalí a unavení. Hlad to byl, který je probudil; rozdělili si zásoby na dva stejné díly.

„Věz, že zde neseženeme žádného masa! Musíme šetřit,“ napomínal Peri, vida, jaké kusy medvědího masa zhltává jeho soudruh. Čekali na svítání, které se dlouho nedostavovalo; probudili se tedy patrně právě za večera a nyní jim bylo čekati celou noc. Měli jen potřebu tepla a pociťovali rozkoš z vodorovné polohy natažených nohou. Když se probudili znovu, viděli šedou stěnu protějšího domu. Lopio zatřásl Perim, který se udiveně rozhlížel.

„Vídeň!“ volal Lopio jako vyvolavač stanice. „Hybaj, spáči! Práce nás čeká, než se to propadne do horoucích pekel!“

Vyšli do ulice a vnikli do prvního domu. Železný závěs přízemní obchodní místnosti byl zprohýbán a vytržen z rámu. Spatřili překocenou pokladnu a rozbité pulty. Na zemi ležely zásuvky stolů s přeházenými koberci. Vypálená podlaha nasvědčovala tomu, že si tu uprchlíci rozdělávali ohně, aby se ohřáli.

„Vidíš, peníze!“ zvolal Peri. V pootevřené zásuvce pokladny byly balíky papírových peněz i mince ve svitcích. Lopio se v nich prohraboval bez zájmu. Peníze neměly ceny a nelákaly nikoho.

„Dětské hračky,“ řekl Lopio s jízlivým posměchem. „Papír a nic než papír. Ani ten kov nestojí za nic, neboť jinak by tu nebyly zůstaly.“ Proslídili celý dům a klepali do zdí; sklep byl zatopen a půda zbořena. Obvyklé úkryty lidské bázně neslibovaly zde nijakého úspěchu.

„Víš, kolik je tu domů?“

„Ne. Proč se ptáš?“

„A jak jsme tu dlouho?“ naléhal novou otázkou Peri místo odpovědi.

„Což vím? Snad dvě hodiny. Ale, proč chceš vědět, kolik je tu domů?“

„Řekněme, že je tu, málo počítáno, sto tisíc domů. Věnovat každému dvě hodiny – na to bychom potřebovali, můžeme-li při bídném denním světle pracovat jen osm hodin, pouhých šedesát pět roků.“

„Umíš počítat,“ smál se Lopio, vytrhuje podlahu u zdi. „Máš pravdu! Tak bychom se nikam nedostali. Půjdu po čichu, ať je to palác, nebo bouda.“

III

Nahlédli do několika domů, a obraz byl všude celkem týž. Kráčeli širokou ulicí, na jejímž konci viděli lesklou vodní hladinu. Čtli několikrát její jméno Rennweg, ačkoliv cizí výslovnost dělala jim potíže. Zastavili se před portálem velikého paláce, který již z dálky upoutal jejich pozornost. Byl to palác Metternichův. Široká dvorana vracela ohlas jejich těžkých kroků. Zdálo se jim, jako by uvolněné mramorové desky, kterými byly obloženy stěny, drnčely při každém šlápnutí.

Lopio se zarazil, zamrkav významně očima na druha. Peri se zastavil také. Naslouchali mlčky, ohlížejíce se za sebe a pátrajíce očima do výše směrem schodiště. Ne, to nebyl ohlas jejich kroků, to byly zcela jiné zvuky! Peri chtěl promluvit, ale Lopio mu ucpal ústa svraštiv obočí a pohrozil mu pěstí. Stáli teď docela tiše, a přece slyšeli opět tytéž slabé zvuky záhadného původu. Bylo to jako narážení záclony o okno nebo tichá, duchovitá chůze neobutého člověka. Dvě hyeny z jihu ucítily v tělech tepot svých srdcí. Zdálo se jim, že jsou obklíčeni neviditelnými bytostmi, a pohlížejíce na sebe shledali s překvapením, že stojí v střehu, jako připraveni k odvrácení čekané rány, nevědouce, zda dopadne zezadu, nebo shůry.

Poprvé ve svém životě cítili něco, co snad bylo strachem. Větřili tajemné ticho, které se nevzdaluje místa vraždy. Bylo nutno vykročit, jednat, ale nohy jim zdřevěněly. Slyšeli nyní, jako by někdo zasténal. Lidé, kteří by se nerozpakovali vloupat se v noci do hrobky, ohledavači mrtvol, jejichž hmat byl ostrý jako čenich krys, lupiči, kteří urazili několik set mil s cynickým pohrdáním smrtí, šlapajíce po mrtvolách ve sněhu pohřbených, stáli tu před mramorovým schodištěm, překonáni hrůzou sotva slyšitelného šelestu.

Lopio se vzmužil a postoupil; zvuky zesílily, jako by neviditelní strážcové mrtvého paláce je varovali… Peri stál ještě na svém místě, ohlížeje se úzkostlivě po dveřích. Lopio mu pokynul rukou a Peri vykročil. Na každý krok odpovídalo ticho tajemnými hrozbami. Ale Lopio se vzchopil; do jeho bytosti vracela se vrozená jeho smělost. Zákon silnějšího, zákon sněhových plání, ledovců a pouští zdvíhal jeho nohy a kladl je na schody. Až do tohoto paláce fičel mrazivý vítr ledových hor, až sem pronikal rudnoucí paprsek zaraženého slunce a tlačil jeho široké tělo krok za krokem po schodech. Peri plížil se za ním z obavy, aby neosaměl. Utrpení i zkušenosti posledních týdnů dodávaly jim odvahy. Není tu lidí, jako jich nebylo po cestě, a jsou-li tu přec, uznali již také posvátný zákon přírody a boje. Ze střech těchto domů je ji jistě vidět v horských temenech, lesknoucích se ledovci, bezcitnou, divokou přírodu, která se prolomila do města a vyhlásila nad ním svůj zákon…

Všechna nádhera slohu, který tu zůstal odkazem minulých tří století, nepostižitelný třpyt ušlechtilého kamene, kovových ozdob a soch, prchavé záblesky kultury, promíšené vzduchem – co to bylo pro syny Itálie? I neuvědoměle dřímala v těchto dvou barbarech pýcha latinské rasy, opřené o antiku. Jak je mohla dojímati století, když uvykli nepodléhati ani tisíciletí starým vnadidlům? V jejich srdcích nebylo místa pro dojmy, vzbuzené omšelostí. Přítomnost byla jejich matkou a jejich vůdcem blesk, ozařující čin jako máchnutí dýkou nebo zvířecí skok po hrdle. Těla, jejichž svalům se chtělo škrtit, nemohla vnímat subtilnějších rozkoší. Vystupovali po schodech pevně a jistě, jako by jejich nitra uchvátil do svého víru vítr, který se otáčel kolem sloupů, probíhal chodbami a vykřikoval svou výbušnou divokost oknem do palácové zahrady, ustupuje před důtkami svých stíhačů, deroucích se za ním vraty na schodiště…

V přízemí se domnívali, že zvuky, které je poděsily, přicházejí z vyšších pater a nyní, opírajíce se o zlacené zábradlí, naslouchali dolů; zdálo se jim, že šelest neviditelných kročejů zaznívá zdola. Dveře všech komnat byly vypáčeny a některé visely již šikmo na jediném za tří závěsů. Drahocenné látky na stěnách byly strhány, stolkové přístavky pod vysokými zrcadly ležely na zemi a ohýbané, útlé nohy byly zlomeny, střepiny zrcadel pokrývaly zválené koberce a skřípaly pod nohama, které je drtily. Jenom jediné zrcadlo u rohového okna balkonu, které odráželo tmavou chodbu a kus schodiště, stálo tu celé; jenom jeho, jak se zdálo, nedotkla se zkáza, která se sem provalila ze vzduchu a z ulice, z vrcholků hor lesklých ledovců a ze zmatku, který zavládl v řádu hvězdných soustav. Kosmická lavina, která se zřítila z neviditelného vrcholu nekonečného prostoru a rvala s sebou hvězdné vločky, zastavila se před rámem zrcadla, které úkosem nahlíželo do přítmí na konci chodby.

Oči obou vetřelců setkaly se na plošné sítnici zrcadla, jehož lesk byl zeleně zamžen; rozšířily se a třeštily do tmavého kouta, kde zahlédli vztaženou, až po loket obnaženou a bledou ruku, držící se kliky. Obrátili se, neboť zaslechli znovu podivné zvuky. Nyní již věděli, odkud přicházejí. Lopio sáhl rychle za pas a v jeho ruce se zaleskla dýka. Plížil se do chodby, sledován Perim. Obrátil se kvapně k zrcadlu, aby se přesvědčil o směru. Před těžkými, bohatě zdobenými dveřmi ležel muž, jehož ruka se držela křečovitě kliky.

Pokusil se povstat a uviděli tvář ušlechtilých rysů, strhaných bolestí. Hlava byla pokryta šedinami. Zasténal, neboť namáhavý pohyb působil mu bolest. Lopio strhl jeho ruku z pozlacené koule a ruka dopadla mu na bok. Umírající se nepokoušel ani o obranu. Lopio uchopil jeho tělo, odhodil je ke zdi a trhl prudce kulovitou klikou, otáčel pohyblivým stiskátkem na obě strany, ale klika nepovolovala. Opřel se o ně vší silou, ale dveře se nepohnuly a nezapraskaly ani ve veřejích; po každém náporu zasténal jen člověk, ležící nehnutě na zemi.

Zvědavá chtivost lupičů byla podrážděna; větřili tajemství, od něhož je oddělovaly dveře, které se patrně otvírají zvláštním mechanismem. V nitrech obou nebylo již ani stopy pověrečné bázně, pro lupiče tak příznačné. Peri se sklonil nad mužem a zatřásl jim.

„Otevři! Ukaž, jak se dají otevřít!“ křičel na něho, lomcuje jeho rameny. Ukázal jim opět svoji tvář, krásnou a znetvořenou šílenou úzkostí. Zavrtěl slabě hlavou. „Nerozumíš? Otevři!“ doléhal Lopio, soptě vztekem. Všiml si, že ruka mužova hledá cosi na podlaze; pohnul i nohama a posunul se bokem blíže ke zdi. V jeho tváři bylo vidět nečekanou změnu. Vrásky se vyhlazovaly, ústní koutky se stáhly a očima zazářil poslední výšleh zhasínajícího života. Jeho ruka se opřela o zeď a z hrdla se mu ozval chraptivý smích. Hlava se zdvihla, oči se rozšířily, ale dopadla opět těžce na dlažbu. Trhl sebou ještě jednou slabě a jeho tělo se natáhlo v okamžiku, když uslyšeli za sebou ujíždivé, téměř neslyšné zvuky otvírajících se dveří.

Otočili se a povstali. Obě půlky dveří se rozestupovaly; ucítili zápach hniloby a ve tmě zaleskly se blesky zlacených ozdob na stěnách, nábytku i na stropě. Postoupili vpřed, jako by se jich zmocnil vír náhle se otevřevšího jícnu. V komnatě byla tma nanesená okenními závěsy a proříznutá slabým pruhem světla pod spuštěnou záclonou. Peri připlížil se až k oknu a nenamáhaje se šňůrami s ozdobnými závažími, strhl dvojí závěs na zem. Pod vysokým baldachýnem, vybíhajícím u stropu v korunu, ležela na širokém loži dvě nahá těla, přivázaná k sobě neviditelnými pouty nebo provazy, které se ztrácely v hlubokých zářezech oteklých těl. Všimli si, že tělu muže chyběla pravá ruka. Na zemi byly rozházeny listiny a dopisy, na zlaceném křesle a otomanu ležely šaty muže a ženy, kožešiny a zavazadla, připravená na cestu.

Lopio roztrhl zavazadlo a vyhazoval jeho obsah, zastrkávaje chvílemi nějaké předměty do svého pláště. Peri, který prohlédl skříň, pohlížel na obě mrtvoly v němém úžase. Stali se posledními svědky dramatu neznámých milenců. Malé tapetové dveře vedly do úzké chodby a koupelny s vysokými, měkkými koberci a vanou, obloženou látkami. Vzduch byl přesycen vůněmi, které dosud nevyvanuly. Prošli pokojem, chodbou a několika síněmi, které dosvědčovaly, že se jich zkáza nedotkla. Soulad nábytku, úměrnost i barvy, tapety i koberce dokazovaly harmonické doteky majetníků; byli v síních, kterých vetřelci neznesvětili.

Široké a těžké dveře, které se nedaly otevřít, nutily je, aby se vrátili, kudy přišli. Vstoupili opět do koupelny a do dámské ložnice, ale jak se překvapeně zastavili, spatřivše dveře opět zavřeny.

„Jsme v pasti,“ zahučel Peri.

Lopio přiskočil k oknu. Vyrazil sklo a vyhlédl do ulice, přelézaje pažení. Veliké kostky hrubě přitesaných kvádrů, vystupující ze zdi, umožňovaly bezpečný sestup.

„Byl to jistě poslední živý Vídeňák,“ ulevil si Lopio opět na ulici, „předstíral umírání a zavřel nás. Nu, příště si dáme pozor, není třeba šetřit rány…“

Prohledali několik domů; vloupali se do Švarcenberského paláce a brodili se již po kotníky ve vodě. Půda skláněla se k řece a teprve nyní si uvědomili, že se bez plavidla do vnitřního města nedostanou. Z balkonu paláce viděli rozvodněnou Vídeňku a pobořené mostní pilíře. Moře střech ztrácelo se v třásních nízkých mračen; nedalo se říci, zahalují-li mraky vylámané zuby a rozsedliny pobořených zdí, nebo rozrážejí-li vížky, komíny a střechy těžkou oponu sražených vodních par. Velké vločky sněhu, nabobtnalého vodou, snášely se k zemi, tajíce pádem na každém okně, římse i střeše.

„Loď!“ zvolal pojednou Peri. „Vidíš? Tam, ne, dále trochu vpravo… Vidíš ji?“

Lopio zahlédl již jen nízkou záď oblého člunu, jehož bělost projela šedí vod, zdiva a přítmí a zmizela za průčelím nejbližšího domu, stočeného k nábřeží.

„Je to motor. Ten bychom teď potřebovali, proklatě! A jistě již ho nikde neuvidíme…“ Vykláněl se z okna, láteře na svou bezmocnost. Ani zbraň by jim tu neposloužila, neboť člun je stržen proudem. Sledovali očima směr, ve kterém plul, a spatřili jej znovu soutěskou příčné ulice. Člun se obracel, víře vodu za sebou, a zmizel jim za její hradbou. „Pojď! Půjdeme!“ rozhodl se Lopio, jehož čelo se zachmuřilo.

„Ty myslíš, že…,“ ptal se Peri.

„Nic nemyslím, nic nevím, ale pokusit se můžeme. Ovšem, budeme v nevýhodě, neboť k němu nemůžeme a nevíme, je-li na něm člověk, který jej řídí, anebo je-li člun hříčkou proudu. Takových lodí bez posádky tu projelo již asi více,“ skončil svou řeč znalecky.

IV

Zastavili se u chrámu svatého Karla, kde voda nahromadila vysokou barikádu vyplavených předmětů. Plovaly tu dřevěné rakve egyptských mumií vedle ukořistěných válečných praporů, nástěnné mapy i vitríny z přírodopisného muzea, kazatelna z kostela sv. Alžběty i malířské štafle, lavice, amplion i koberce, mrtvoly i obrazy z veřejných a soukromých obrazáren. Velká, ze dřeva vyřezávaná čínská plastika byla přikryta rodinným portrétem Van der Neera, brnění Gustava Adolfa, zpola pod vodou, naráželo do mramorové sochy Marcelinovy, znečištěné a otlučené v pouličním bahně, z něhož se vztyčovaly jihomořské, růžově zbarvené korálové větve jako s výsměchem k nedůstojnému jejich okolí.

Z nesmírného bohatství vídeňských sbírek, obrazáren a muzeí vybíral si člověk podle své chuti právě tak jako příroda, a přece ani živlové nemohli zdolat a zničit množství i tíhu uměleckých pokladů. Polovina klasické i středověké kultury zahynula na svém návratu do Itálie, odkud byla sem odnášena po dlouhá staletí; v alpském sněhu a ledu byly pohřbeny nejproslavenější výtvory lidského ducha a rukou umělcových; dravé vlny řek je unášely k jihu, a přece tu byly jimi ještě ucpány celé ulice i průjezdy.

Lopio dlouho neváhal; kráčeje mezi obrazy a skříněmi, zbraněmi i židlemi, přitáhl rukou těžký oltářní obraz a vyloviv kopí s červeným třapcem, trofej z bitvy u Morgartenu, postavil se rozkročeně na dřevo, v němž byl vydlabán neznámým mistrem výjev Ukřižování, a Peri následoval jeho příkladu.

Vypluli do proudu, který je unášel na hromadu skalních trosek, jež tu zbyly z bývalého mostu. Ačkoliv oba mosty byly od sebe dosti vzdáleny, řítili se k nejbližšímu mostu Tegetthofovu s takovou rychlostí, že se již pokládali za ztraceny. Lopio se odrážel kopím, které nedosahovalo dna, a Peri vesloval kusem rámu. Pracovali s napětím, aby se dostali z hlavního proudu do klidné vody, když se jim v dálce mezi stromy městského sadu mihl před očima opět bílý člun, který ihned nato zmizel za řadou domů. Nalehnuvše na levou stranu dubového prámu, tloukli do vody dřevy a odráželi se od hladiny, rozzuřeni silou proudu. Teprve v blízkosti mostu pocítili, že proud slábne. Dostali se do víru, ale Lopio již nahmatal kopím dno…

Narazili na roh Fichtovy ulice, kde voda dosahovala metrové hloubky. Peri se otočil a vypukl v drsný smích. Byli zachráněni pro tento okamžik, ale budoucnost byla nejistá. Bez člunu jsou ve Vídni ztraceni a jejich pobyt v městě je bezúčelný, poněvadž pozbyli pohyblivosti. Oč lépe se jim vedlo na ledě a sněhu, kde sami mohli rozhodovati o směru cesty! Nezbude jim než čekat na šťastnou náhodu. Byli promočeni a zásoby potravin tížily je na zádech.

„Vjedeme sem do domu,“ navrhoval Peri. „V suchu nám bude lépe než na vodě a ve sněhu.“ Lopio nepromluvil, přidržuje se zdi, tlačil prám do průjezdu.

„Však již něco najdeme, a kdybychom měli plout i na pohovce, bude to lepší než tohle.“ Odkopl nohou obraz, který se zakymácel na tmavé hladině; stáli již na schodech, po kterých vystoupili do prvního patra. Dům nelišil se ničím od jiných; úzkost a boj o život zůstavily i zde neklamné stopy rozvratu. Sušili šaty a drželi střídavě hlídky u okna. Nepohrdali ničím, každý předmět měl svoji důležitost, i dlouhý provaz, který našli přivázaný k okennímu rámu. Odtud podnikali slidičské výpravy do okolí za jídlem a zlatem, brodíce se po pás ve vodě a vracejíce se za soumraku do doupěte; zhotovili si i prám ze skříňových fošen a brali za vděk i zbytky vyschlých pokrmů, objevených tu i tam ve špižírnách. Našli si cestu i do Klenotnice, uměleckých galerií, sbírky Ambraské a do bývalého hradu. Objevili i tajný úkryt ve zdi, kam byly sneseny poklady, které lidé odnésti již nemohli. Jejich situace se zlepšila, když v Národopisném muzeu měli na vybranou eskymácké kanoe, tahitský pirog, harpunový člun a samojskou veslici; ostatní čluny byly tak ztrouchnivělé, že mohli promáčknout prstem jejich výduť.

Ale bílého člunu, který několikrát zahlédli, a který musil tedy býti řízen vůlí člověka, nespustili ze zřetele. Pouštěli se za ním na druhý břeh, prohledali celé okolí a vždy bez úspěchu. Loď vrátila jim volnost a nebylo již třeba vraceti se vždy do téhož úkrytu. Přenocovali porůznu, vyházevše tlející mrtvoly okny a utloukajíce dotěrné krysy. Byli již týden ve Vídni, a člun se nevracel. Ukořistili tolik, že mohli pomýšleti na návrat, a přece jejich hladovost se ještě nenasytila. Jakou cenu mohly pro ně mít mytologické obrazy Franceschiniho nebo Tančící sedláci Teniersovi? Odkopli do kouta náramek s monogramem Dürera, lebku Kary Mustafy, horoskop Valdštejnův i meč svatého Mauritia. Pečetní kámen gótského krále Alaricha byl jim bezcenným kusem štěrku, právě tak jako byla starým železem zbroj Jiřího Castrioty nebo válečná sekera Moctezumova. Jak se nasmáli směšným lidem, kteří uchovávali v muzeích i dvě stě osmdesát kilogramů těžký balvan, který r. 1866 spadl z nebe. Ani drahocenné kamenořezby L. Siriesovy a Hagenauerovy nebyly ničím než člověkem upachtěným kamením…

Vždyť měli již v doupěti křišťálový pohár s drahokamy z pozdní gotiky, florentský démant, vážící 133 karáty, Toisonový řád se 150 brilianty, řádovou stuhu k velkokříži Marie Terezie s 548 brilianty, zlaté náramky a ozdoby všech zemí a věků, keltické i mexické; zmocnili se i největší nádoby zhotovené ze zlata ve váze 614 dukátů i bedny římských mincí z dob císaře Nerona, Valentiniana a Claudia, benátské zechiny i Augustovu sošku ze slonoviny… Mohli tudíž bez výčitek vyházet do kanálu sbírku mincí všech dob a států, a žezlem císaře Rudolfa II. páčit truhly a skříně. V přírodopisném muzeu našli plodiny všech pevnin a ostrovů, kterými zaháněli veliký hlad po čtyřdenním postě… Ani sami nečekali, že budou tak znamenitě pohoštěni ve vymřelém městě…

Projížděli Vídní i v noci, neboť vojenské skladiště bylo přeplněno zápalnými látkami, jichž potřebovali k rozdělávání ohňů. Jejich žádostivost vzrůstala každým dnem a každou novou kořistí. Nevadilo jim, že v lihu výkladních lahví byla rozpitvaná zvířata; byl to vždy ještě líh, kterého se dalo použít. Ulovili i několik divokých koček, které překvapili při krvavém zápase s krysami, našli dvě obrovské živé želvy a v kleci dokonávajícího papouška…

„Víš, my se již vůbec nevrátíme, Peri,“ smál se Lopio, pochutnávaje si labužnicky na želví polévce. „Co nám tu chybí? Koupeme se v lasturových vanách kněžen, převlékáme se denně do nového prádla i šatů, jídla máme dost a jsme dnes nejbohatšími lidmi na světě. Kožešin máme tolik, že můžeme je vyvážet a naše skladiště nám nestačí…“

„Teď bychom potřebovali sami velký dopravní parník nebo vzducholoď,“ přizvukoval Peri, jehož zbojnická tvář byla až po uši zahalena hermelínovou kožešinou.

„Ale ke hranicím to již dopravíme, i kdyby se samo peklo spiklo proti nám,“ jiskřil očima Lopio, „a přes hranice již to dopravíme po částech nebo najednou. Máme čas, můžeme si všechno rozmyslit a připravit.“

„Slyšíš?“ okřikl ho soudruh a přiskočil k oknu. Lopio utichl a naslouchal. „Člun… Náš člun je tu…,“ vybuchl Peri radostně, chopiv se nečekaně provazu, jako by chtěl z něho udělati laso. Lopio mu jej vytrhl z ruky a vyhlédl opatrně z okna; pokynul a seběhli do průjezdu. Slyšeli, kterak rychlý člun rozráží vodu a přibližuje se k sousednímu domu.

„Co ten tu ještě dělá?“ šeptal Peri.

„Vrátil se,“ odpovídal Lopio, tiskna k boku ručnici. A když již člun měl minout jejich úkryt, vrhl se Peri do vody, vyplaval do ulice a potápěje se křičel o pomoc. Člun se zastavoval. Lopio zahlédl vysokou jeho přídu a malou, zasklenou kabinu, přes niž se nakláněl člověk. Bylo vidět, že je to člověk, zesláblý hladem a vyčerpaný dlouhým strádáním. A když se nahýbal k vodě, aby tonoucímu podal ruku, zazněl dunivý výstřel z průjezdu. Peri se vztyčil ve vodě, zmocnil se člunu, přitáhl jej vsí silou k sobě a vrhl se oběma rukama na člověka, který se v lodi zapotácel. Strhl jej potom k sobě do vody, a sevřev jeho hrdlo rukama, přidržel mu hlavu pod vodou.

Lopio vyskočil z průjezdu a připevniv lano ke kruhu na přídě, táhl člun do domu. Peri pustil svou oběť z rukou, třesa se zimou a rozčilením. Mrtvola vyplavala opodál na povrch, ale záhy se opět potopila. Zahlédli ještě špičku její těžce obuté nohy, která se ukázala nad vodou, jak se těla náhle zmocnil nábřežní proud v ústí uličního kanálu.

„Nedalo to mnoho práce,“ prohodil Peri v pokoji, svlékaje šaty a rozvěšuje je u kamen, v kterých praskal oheň, živený dřívím z rozbitého nábytku. „Ani výstřelu nebylo třeba.“

„Dobře jsi to provedl, Peri. Vím, koho jsem si měl vzít s sebou,“ pochvaloval si Lopio. „Dobře jsi to provedl, ani mne by to nebylo napadlo tak rychle.“

„A teď?“

„Nu, teď se dáme do práce! Zhotovíme si prám pro naše zásoby. Pokusíme se vytáhnout na vodu velrybářský člun, rozumíš? A pak je vyhráno.“

„Víš, mně se odtud ani nechce… Tedy naposledy přespíme ve Vídni?“

„Naposledy.“

„A zítra již vyrazíme?“

„Řekl jsem to již. Zítra!“ Tón jeho hlasu zdrsněl a nepřipouštěl odmluvy. Rozdělovali svou kořist na dva díly, kožešiny, zlato i potraviny, a skončivše práci, usnuli tvrdě v městě, které již zítra opustí. Voda hučela narážejíc do pobřežních staveb a snad právě v téže chvíli zkrvavěly kameny Tegetthofova mostu roztříštěnou lidskou lebkou…

11 Aperçu sur la Grande Expedition aérienne sous la conduite du capitaine Orvillac et Bordon en l’an grâce 2002 dans les régions glaciales du Nord en collaboration de M. Jacques Lavedan.

Obraz devátý

V Gaetě

I

Bachraté tělo rybářského plachetníku Troily vyzbrojeného motorem leželo bokem na dlažbě ulice Via dei Castelli, vyplňujíc skoro celou šířku ulice. Několikametrová nárazná vlna vyvrhla člun jako hračku sta metrů daleko od Rivy, splachujíc při svém ústupu stromy i kamenné lavice, vylamujíc domovní dveře a odtrhujíc střechy. Moře vrhlo Troilu do ulice jako hračku, považujíc i tyto lidské výrobky za svůj vlastní výtvor, a mrštilo jí s lehkostí, s jakou denně vyhazovalo z pěnících vln na břeh polámané raky a slizké medúzy; patrně to byl i rybí tvar lodi, která odrazila již svými boky tolik prudkých vln za rybolovu na rozbouřené hladině, jímž se moře dalo oklamat.

Via dei Castelli stoupala do svahu. Nebýt toho, byla by Troila dnes svou přídou vmáčknuta do otevřených dveří osterie na konci ulice. Ležela zde a dřevěné její tělo sesychalo v ustavičném větru. Dlouhé vlasy mořských řas splývaly z jejího boku, uchytily se i na kormidle a zelené vousy visely i v potrhaném lanoví. Vypadalo to, jako by tu na vzduchu leželo mohutné tělo velryby, která se nemůže odplazit zpátky do moře a lekající každou vteřinu, jak osychaly její ploutve a žábry kotevního lana.

O několik kroků dále napravo ústila sem šikmo úzká ulice, Viale San Antonio, a trojúhelník, uzavíraný oběma ulicemi, tvořil oplocenou zahradu před domkem, jehož průčelní okna byla vytlučena třískami, kusy ráhen i nárazem vlny, po jejímž vzteklém hřebenu Troila sem vletěla.

Pošta nemohla ovšem toho dne dojít, byla-li vůbec ještě udržována tu i tam z pouhé setrvačnosti. Poštovní parník se potopil s celým nákladem potravin, osob i zpráv a letadla dorazí až pozítří. Michaela se již ostatně dověděla z novin o zoufalém činu svého snoubence. Přecházela po pokoji, kde stěny ještě nevyschly, a každý její krok jevil vzrušení.

Před matkou předstírala klid, ale zde, v samotě, mohla ulevit svému zármutku. Její ruce vjížděly nervosně do vlasů. Nevyhlédla ani z okna na zpustošenou zahradu, která byla dříve její pýchou. Zde pěstovala své karafiáty a růže, oleandry a oranžovníky, kamélie i slunečnice, které jí připadaly větrníky v říši květů. A přece to všechno pěstovala pro něho! Kvetly jen proto, aby se mohly účastniti slavnostního uvítání. Nepoznavši za celý svůj život rostlinného zázraku, vrhla se s nenasytností dítěte na zahradnické práce, které jí pomáhaly v těžkých dobách odloučenosti. Každý květ byl živou hračkou a barevným vějířem kouzelníkovým. Sála jejich vůně, mazlila se s nimi a ptala se na rady zkušených pěstitelů po celé Gaetě. Matka, vidouc její nadšení a naslouchajíc výbuchům její radosti, těšila se s ní, věřila jejími nadějemi a viděla budoucnost jejíma očima.

Těžké její kroky odpovídaly tak málo jejímu dívčímu zjevu. Byla to bolest a úzkost, které činí lidi starými. Ne, ne, čas není oráčem, ryjícím do tváře vrásky, stáří není následkem tolika a tolika let. Vždyť jsou i mladé tváře starců. Jenom takovou úzkostí, neklidem a bolestí, jakou cítí dnes Michaela, lidé stárnou…

Jiří nepsal již tak dlouho! A proč, proč nepíše? Z novinových zpráv i z vyprávění lidí, kteří přišli ze severu, ví jen tolik, že se tam stalo něco hrozného. Slyšela často vyslovovat jeho jméno, každými ústy jinak zkomolené. Nevěděla ani dne, kdy se to stalo. Že se tak stát musilo – ne, o tom Michaela nepochybovala ani vteřinu. Člověk takového soucitu a lásky odhodlal se k činu jistě po zralé úvaze, když věděl, že je vše marno a že jeho čin je nezbytný.

Kdož ví, zda by tu v Gaetě ještě dnes žila, kdyby byl Jiří neotočil páku, která uvedla v pohyb stroj smrti. Smrti, která se nezastavila před žádnou překážkou, smrti neodvratné, která jediným dotekem vraždících paprsků shlazovala z povrchu lidi i zvířata, lesy i města. Vyprávěl jí však tak málo o všech účincích svého stroje, že si vlastně ani nedovede tyto poslední okamžiky představit. A – což nebyla již skutečně možno záchrana nešťastného lidstva?

Neví nic více a nic méně, než že dne 4. února r. 1999 lidé, prchající ze severní Evropy k jihu, viděli za sebou požár. Nehořel to strom, vesnice, továrna nebo les. Obraz, který viděli, nepřipomínal jim ani požáru milionového města. To hořel celý Sever za nimi. Plameny šlehaly celým ovzduším a bylo to, jako by rudá záře prosvítila nejzazší končiny vesmíru. Všechna mračna hořela, vzduch hořel a skály se rozžhavovaly bílým světlem. Tisíceré, dosud nikým nespatřené černé hvězdy vzplanuly na obloze a zahořely modřezeleným nebo růžověbílým světlem, jakmile se přiblížily k vysokým sloupům požáru.

Nehořel jenom zemský povrch, ale celý vzduchoprázdný prostor. Ohlušující rachot nutil lidi, aby si ucpávali uši. Blesk stíhal blesk, hřmělo to a dunělo, praskalo a syčelo. Prchali s očima šíleně vypoulenýma, čekajíce, že se země roztrhne a že se zřítí do jícnu nekonečné a tmavé prázdnoty. Čekali, že jim země zmizí pod nohama a že se octnou ve vzduchu, unášeni vírem, který narýsoval na nebeské mapě dráhy hvězd.

A přece to nebyl požár, který by se dal přirovnati k ohni, stravujícímu stoh slámy. Měnil místo i sílu, přecházel po obzoru, sílil a slábl; snad se dal přirovnat v malém měřítku k hořící lodi s nákladem sudů dehtu, benzinu a oleje, které vyletovaly do výšky, vybuchovaly a zaplanuly jako rakety. Požár, který zachvátil severní kraje, vznikal asi v kráteru nějaké sopky; nový výpal hořící lávy a plynů ozářil vždy znova místa, kterých se zhoubné jazyky jeho paprsků dotkly. Byly to pochodně, vrhané s obří silou do výšky; nic nemělo uniknout žhavým jejich prutům. Potemněl-li obzor na západě, procházel požár zdánlivým středem a blížil se k východu, který ukazoval v příšerném jeho světle spálené, šeděbílé nebo popelavé a hnědé hřbety skal…

A co bylo nejhroznějšího, zachránění vyprávěli, a v tom se všichni shodovali, že za nimi táhly právě tak husté, miliony hlav čítající zástupy, prchající k jihu. Požár měl svou hranici, kterou odřízl a oddělil ty, kdož se mohli zachránit, od těch, kteří byli odsouzeni na smrt. A to vše učinil její Jiří! Zdálo se jí, jako by slyšela zvířecí řev lidské hrůzy, od vesnice k městu, od země k zemi až do nejvzdálenějších světů, který ji ohlušoval.

Vyprávěli, že všechny svahy hor, silnice i údolí, roviny i města byly přeplněny prchajícími zástupy; viděli je za sebou, kdykoliv se otočili. A po tomto požáru, z jehož dosahu prchali i nemocní a chtěli ještě odvléci svá těla i lidé umírající na zavátých cestách, viděli, že za nimi všechen život vymřel. Na stráních nebylo jediné lidské postavy, všechny cesty se vyprázdnily. Prchali divě dále, bez oddechu a bez potravy, aby unikli ohni. Vzdalujíce se pozorovali, že plameny požáru se krátí a slábnou, ale to nebylo snad důkazem toho, že požár uhasíná. A když přešli za nevylíčitelných útrap a hrůz několik dalších horských hřebenů, viděli ještě stále na severním obzoru nad hlavami světelnou záplavu. Viděli ji na Dunaji, v Alpách i na hranicích Itálie. Jen zde už ji nevidí, ale myslí, že požár na severu zuří dále.

Byl to divoký útěk, když se lidé, namačkaní v zástupy, kde druh narážel na druha, viděli pronásledovánu ohněm! Kolik národů zaplatilo tento jeho strašný čin životem! Ach, hlava se jí může rozskočit. Nesmí myslet, nesmí se již vyptávat. I její sluch potřebuje odpočinku; nemůže uvěřit, že to učinil doktor Jiří Modran! Ne, ne, vrhla by se na lidi, kteří roztrušují tak hrozné zprávy o člověku, který po celý svůj život klestil cestu dobru.

Jen aby tu již byl! Zeptala by se ho na vše, a usvědčila tak pomlouvače ze lži. Alespoň kdyby tu bylo jediné poselství od něho, že je zdráv, živ a že to, co slyšela, není pravdou. Z jejich úst mluvily prožité hrůzy. Ano, tito lidé šíleli, a nikdy jí nepřesvědčí, že její Jiří zešílel. Opak je pravdou! Pravý opak! Řekl by jí, že není vrahem lidstva; vypravují to proto, že vědí, že ho miluje, a poněvadž vědí, že by ho snad milovat nedovedla, kdyby – jejich zprávy nelhaly.

II

Na malém stolku z měkkého dřeva stála jeho podobizna. Dívá se na ni a neví, co na něm miluje více: zda ty výrazné velké oči, měkké a hluboké se stínovanými okraji víček pod brvami, které hovoří o kráse odhodlání, či jeho vlasy, tuto divokost šedin, prozrazujících nespoutané síly mládí, nebo jeho živelný zjev ukázněného mužství. Jak by ráda ovinula jeho šíji rukama, které ho postrádají jako její oči i srdce.

Michaela otevřela poslední jeho dopis. Čtla jej už tolikrát, zná jej zpaměti, ale jeho písmo oživuje slova tak, jako by je slyšela. Ach – bylo by to možné? Zdálo se jí, že teprve po tom, co slyšela o zkáze Severu, rozumí tajemným jeho slovům. Tedy Jiří byl přece – vrahem? Odhodlával se k tomu delší dobu; smutek, který tušila v jeho řádkách a který si vykládala jako touhu po sobě – to byl tedy smutek člověka, který sám se sebou dlouho sváděl těžký zápas. Ne, ne, to není možné! Čtla znovu, nahlas, slabikujíc každé jeho slovo, soustřeďujíc se na každý výraz, tah péra i pomlčku.

Je jisto, že se Jiří v tomto dopise s ní loučil, neboť by jinak nebyl psal s takovými pochybnostmi o sobě a o účelu všeho života: „Ty, Michaelo, buď šťastna se svými květy. Pěstuj je, rozmnožuj – připrav mi jich hodně, budu jich potřebovat…! Všechna nevinnost světa nechť přejde do jejich barev a krásné pokory… Chtěl bych je mít teď zde, u svého stolu, na jehož okraj nevidím; je tam tma, konec, zkáza a smrt…

Nevíš, jak tě miluji a jak bych tě tu chtěl mít, abys mi řekla a znova opakovala, že mne potřebuješ k svému životu. Máš mládí i krásu, soucitnou duši a teplý hlas, přinášející mír. Okouzluješ, podmaňuješ si nevědomky, neboť propasti lidského srdce jsou ti neznámy. Věř, že opravdové štěstí tkví v osobní bezvýznamnosti… Jak je těšivé a uklidňující, jíti nepovšimnut životem. Jsem hercem, a chtěl bych mít odpovědnost divákovu. Chtěl bych mít duši výrobku, a jsem tvůrcem… Chtěl bych se dívat, do syta dívat, a klopím oči, jak všichni pohlížejí na mne… Rozumíš mi, Michaelo? Není nikoho, kdo by byl mým soudcem, a je to těžká úloha.

Slávou nahrne se do nitra zevnějšek. Havárie ve tmách, bouře osobního s neosobním. Neznámá rozumová síla, která vyplňovala moji osobnost, se vytratila z mého vědomí. Nepociťuji sebe sama, nastal rozvrat mého vědomí. Nevím, kdy se tak stalo, ale datum této změny stalo se bodem v mlhách, jenž mi uniká. Ty mi však nerozumíš? Síla, která mne utvářela, nebyla z mého masa, kostí a nervů. Vnímám se nyní tělově, pociťuji však prázdnotu, obrysy mé osobnosti se rozechvěly. Zůstaly tu jenom projevy, které mé podvědomí vyzářilo do mého okolí; žiji odleskem vnějška, ztrativ svůj obsah. Sbírám sebe sama, svoji osobnost z prchavých postřehů obdivu, vděčnosti, slávy a jsem člověkem, který se probudil ze zářivého snu. A v tomto stavu vnímám skutečnost, které jsem se tak odcizil, že ji mohu pokládati pouze za zdánlivou…

Nikdy jsem nepotřeboval více tvého objetí. Nejenom proto, že jsi snad jedinou bytostí, která mne neodsoudí. Potřebuji tebe, jako potřebuje člověk člověka. Chybí mi tu tvoje veliká láska, která je schopna obdivu i odpuštění. Michaelo! Dospěl jsem na rozcestí. Miluji tě. Nikdy jsem tě nemiloval tak nešťastně. Michaelo, čekej!…

Včera započala expatriace našeho obyvatelstva z Čech. Všichni příslušníci našeho národa sejdou se opět v nové vlasti na pobřeží Rudého moře. Americké státy převezou naše krajany hromadnou výpravou na válečných plavidlech. Jsem šťasten, že jsem tě ušetřil hrůz posledních dnů. Čekej v Gaetě na mne a moje zprávy…“

A to bylo vše, co věděla o Jiřím. Jiskrových zpráv dochází z celého světa tolik a bezdrátová služba je tak přetížena, že nelze volati Prahu v soukromém hovoru. Petřín se hlásil, jak čtla, a je tedy téměř jisto, že Modran žije. Ale to jí nestačí, chce vědět více, chce, aby se vrátil a byl již zde. Je-li zahájena expatriace, čeká jistě, až bude provedena, a odejde z Prahy poslední. Co je pro něho nebezpečí? Zná jenom povinnost. Ovšem, ale musí uznat, že jeho přítomnosti je ve vlasti potřebí. V takovém zmatku musí někdo stát v čele, někdo, ke komu mají všichni důvěru. Ví, že Modrana je tam na Severu potřebí, říká jí to rozum, ale srdce, její srdce neuznává žádných důvodů a žádného práva veřejnosti.

Kdyby se dnes tak Jiří vrátil! Zastavila se náhle. Tvář jí zahořela novou nadějí. Vyhlédla z okna na zahradu, kde záhony byly vyplaveny a jejíž půda vypadala jako bahno. Dnes by ho nemohla přivítat ani květy. Avšak Modran dnes také nepřijde. Na stole ležely noviny; nedočtla zprávy o území, vykázaném Čechům ve východní Africe. Anglie a Francie postoupily jim část svých somálských držav.

Pročítala článek, aby spíše zapomněla. Chtělo se jí sice do zahrady, aby se pustila znovu do práce, ale článek ji zaujal. Francie postoupila Čechům celou svou državu ve výměře 83 000 km^2, Angličané západní polovinu somálské své osady, 72 000 km^2. Budou tedy nové Čechy měřiti celkem 155 000 km^2. Oba státy vymínily si svobodu obchodu i prvenství ve vývozu. Anglická Berbera a francouzské Džibuti zůstanou svobodnými městy. Čechům dostalo se dlouhého, většinou skalnatého a srázného pobřeží, otvírajícího se jen na několika místech mírným svahem k moři. Několik set drobných ostrovů přiřčeno bylo též nové české zemi od mysu Dermalského až k mysu Kathib: ostrovy Halebské, Mušachovy, Suba a Perim.

Mezi protilehlými městy Obockem a Džibuti zařezává se do pevniny rozkošná zátoka Tadjoura, půlíc zemi na severní a jižní část. Vnitrozemská hranice táhne se od Assabu na jih do Adalské poušti přes 2000 m vysokou horu Moussa Ali, dotýkajíc se jezer Assalských, prochází průsmykem Galatským do údolí Gáfu až po Džebel Ahmar, vysoký 1856 m, postupuje na východ k Haráru, odkud jde hranice po slemeni hor Habraualských, dosahujících výšky 1300 m, až k poledníku mysu Kathibského.

Všechny řeky jsou ponorné a občasné, ztrácejíce se v nejnižších polohách v poušti, písku nebo bařině; jediná řeka Webi Gamana, pramenící se u Hararu, tvoří výjimku, ač nepadá v úvahu pro krátký a bezvýznamný horní tok, protékající českým územím. Michaela čtla jména měst, jezer, zálivů a hor a nerozuměla jedinému; co jí mohlo také říci jméno Sagallo, Galamo, Daimoli, Dhalco, Asbel nebo Killelu? Rahayta mohla být právě tak městem jako osadou rybářů nebo perlolovců, Seila mohla ležeti na horské stráni právě jako na dunách, v Dougaritě mohli bydleti Arabové právě tak jako tetovaní Orómové, Adda Galia mohla býti skalnatou pouští nebo městem – to vše ji nezajímalo. Nemohlo ji to zajímat, pokud nepřijde Jiří.

III

Michaela nepozorovala, že matka vstoupila do pokoje, a ulekla se jejího hlasu.

„V kolně záchranných člunů jsou prý jacísi noví příchozí. Nikdo jim zase nerozumí…“

Michaela povstala a zadržela výkřik. Matka se tváří tak tajemně, ví něco a chce ji překvapit?

„Mluv, maminko, co je? Přijel?“

„Nevím. Cizinci jsou úplně vyčerpáni. Našli je na cestě a dovezli je až sem. To však nebudou naši lidé.“

„Půjdeme k nim, ošetříme je. Budou jistě hladoví,“ a Michaela vyběhla, shánějíc pokrmy a ovoce. Vrátila se s košíkem do pokoje.

„Ty nepůjdeš, maminko?“

Matka zavrtěla hlavou a odvrátila se, chtějíc ukrýti před Michaelou slzy.

„Mami… maminko… Pro boha živého – ty něco víš? Ty jsi s nimi mluvila? Viď, ty mi to tajíš,“ a propukla v pláč. Položila košík na stůl a přiskočila k matce, a když ucítila její slzy na své šíji, nemohla se již déle ovládat. Vzlykala, objímajíc matku a její tělo se svezlo k nohám.

„Nevím nic, zhola nic nevím, dítě. Snad pláčeš zbytečně. Hleď, jsem jeho matka – nu, a víš – Jiří byl z rodu lidí, pro které se nepláče… Tací lidé neumírají.“ Hladila ji soucitně po plavých vlasech; Michaela se vztyčila, chopila se košíku a vyběhla. Zahlédla, jak úprkem běží po svahu k moři.

Hlouček lidí obklopoval dřevěnou kolnu, narychlo opravenou, když dřívější kamenné stavení zmizelo ve vlnách.

„Jsou to vaši krajani,“ prohodil povědomý jí hlas ze zástupu. Protlačila se do dveří a rozhlížela se ve tmě. Několik lidí leželo na podlaze; nad nimi stál lékař a u jednoho lůžka ze slámy, pokrytého houní, klečel kněz. Patrně tu někdo umíral. Michaela podávala právě u dveří prvnímu nemocnému pomeranče, když zaslechla odkudsi z kouta hlas. Srdce se jí sevřelo. Vymrštila se do výše.

„Vy jste Češi?“

„Ano. Z Prahy.“ Neušlo jí, že hlas neznámého se zbarvil radostí.

„A – kdo je s vámi?“ ptala se tiše, děsíc se svého hlasu i odpovědi, která snad rozhodne rázem o jejím osudu.

„Tam – vzadu.“ Jeho ruka unaveně ukázala na člověka rozložitých ramenou, který stál u lékaře, otočen k ní zády. Postoupila, ač myslela, že omdlí. Kolena se jí chvěla a spánky jí hořely. Ach – ale pravdu musí slyšet celou, i kdyby ji měla zahubit.

Muž se obrátil a světlo mu padlo na tvář. Pohlížel na ni, ale nepoznával jí. Michaela přiskočila k němu s výkřikem.

„Inženýr Liput!“

Stiskl jí bodře ruku, natáčeje její tvář stiskem ruky do světla.

„Tak jsme vás našli. Dobrý den, slečno Michaelo!“

Stáli proti sobě; rty obou probíhalo chvění. Měli si tolik říci, že se nemohli dostat za pozdrav. Cítil její otázku a váhal promluvit, a Michaela se bála, že počíná všemu rozumět.

„Budete bydlet u nás, ovšem,“ prohodila, aby něco řekla. „O své lidi se nemusíte bát. Půjdeme ihned?“ Inženýr váhal, ale nakonec přikývl. Promluvil se svými lidmi a přehodil si vak přes rameno. Pozorovala, jak slabě zastenal a shodil jej opět na zem.

„Jste unaven, vezmu jej sama. Ne, ne, nedovolím. Jsem tu k ničemu, odpočatá, a vy, ubožáci, po takové cestě…“ Vzala mu vak, a vyšli z kolny. Nepoznávala jeho chůze; byla rozviklaná, potácivá. Zdvíhal pomalu a opatrně nohy obuté do těžkých bot a zachytil se o zeď.

„Jste tak vysílen, a já vás ještě táhnu… Ale odpočinete si. Je to nutné. Čím dříve, tím lépe. To vše musí napřed dolů, pak koupel a mazání. Jsou někteří z vás omrzlí?“

Věděl, že mluví, aby se vyhnula předmětu, který ji naplňuje takovou úzkostí.

„Ano,“ odpovídal těžce. „Ze šedesáti došlo nás jen devět… Po čertech málo, viďte, slečno? A byli to vybraní chlapíci!“

Zastavil se a opřel se znovu o zeď. Díval se jí do obličeje. Ech – jednou to být musí, říkaly jeho oči, a Michaela pochopila.

„A vás poslal za mnou… Jiří, že ano?“ Poslední slova byla pouhým výdechem stísněných prsou, který znemožnil článkovanou řeč. Zašeptala je, ačkoliv bylo vidět, že si dodávala odvahy a že vypotřebovala v těchto slovech všechnu svou sílu.

Liput hleděl jí upřeně do očí a přikývl smutně a těžce. Jeho pohled ji pálil, ačkoliv to nebyl obvyklý pohled, jakým muži dívají se na ženskou tvář. Z jeho očí mluvila bolest, kterou jí měly prozradit jeho pohledy.

„Poslal, ovšem… Neměl jiného přání… Věděl, že mu to nemusím slibovat…“

„Což tedy… Jiří –?!“

Jeho hlava se opět soustrastně rozkývala. Věděl, jak ji donutit k hrdinství. Vymámí z ní všechnu její životní sílu. Musí vědět pravdu – a konečně jí po několika dnech nezbude nic jiného než se smířit.

„Bylo to jediné jeho přání. A měl ještě jednu prosbu taky na vás!“ Slzy se jí draly do očí, ale vypjala hlavu.

„Je tedy – mrtev?!“

„Nevím. Myslím však – že ano. Na konci ledna mluvil jsem s ním naposledy. Víte, že Čechy jsou vyklizeny?“ Přikývla souhlasně. „Slíbil jsem mu, že vás budu chránit – a rád jsem mu to slíbil. Učinil bych tak, i kdyby byl o to neprosil…“

Michaela sáhla po jeho ruce a stiskla ji vděčně.

„… a vás prosí pro tu velkou lásku, kterou choval k vám a kterou jste cítila k němu vy… abyste matce ničeho neříkala a abyste ji milovala jako dcera, nahrazujíc jí syna. Nevíte, jak mi bylo, když mne o to prosil. Nepohnul ani brvou, a trpěl tak, že to rozrývalo srdce… I jakousi bednu jsme vám přinesli; snad v ní budou také dopisy…“

Inženýr se odmlčel; stála před ním se sklopenou hlavou rychle oddychujíc. Narovnal své tělo a pohlížeje jí do očí, které donutil, aby se mu upřely do tváří, řekl těžce: „Slečno! Modran trpěl tolik, že toho nikdy nepochopíte. A pro tu jeho lásku musíte přinést oběť i vy!“ Podal jí ruku, ukončiv předčasně pohnutím svou řeč. Stiskla mu ji znovu a ucítil na ní její horké slzy.

„A nyní pojďte!“ To bylo vše, co slyšel tohoto dne z jejích úst. Nastěhovali ho do pokoje bez oken, když Michaela přenesla všechny své věci do světnice matčiny. Viděl ještě, jak se jí třásly ruce, když brala ze stolku Modranovu fotografii. Převalil se na lože a nevěděl již o ničem; zdálo se mu, že slyší tichý šepot dvou žen, ale tak tichý, jako by přicházel z veliké dálky…

Obraz desátý

Ve šlépějích mrtvého

I

„Ze šedesáti devět,“ přitakoval Liput, pokyvuje vážně hlavou a natahuje své dlouhé nohy rovně před sebe. Jeho zaťaté pěsti hladily a třely stehna, která mu ještě působila bolesti i po třídenním odpočinku. Ačkoliv slunce nesvítilo do pokoje, dalo se přece tušit kdesi na západě, odkud nachově zbarvené světlo dopadalo kosým úhlem do pokoje.

„Co by si tak počali dnes lidé ze století, kdy se jezdilo do ciziny s cestovními průvodci v rukou a zavazadlech – pomyslel jsem si často. Každý den mění se tvářnost povrchu, každý den! Každý z těch milionových zástupů musel nabývat vlastních zkušeností, kterými jiným posloužit nemohl, neboť za ním se krajina měnila rázem, takřka přes noc…“

Na ulici bylo hlučno. Několik vousáčů s námořními čepicemi na hlavách a s těžkými botami až přes kolena obstupovalo Troilu, taženou ulicí zpět do moře. Vyschlé lodní dřevo praskalo a železem pobitý kýl skřípal při každém smyku na válcích. Několik silných paží zpovzdálí natahovalo lano, které po každém náporu povolilo. Na zahradě pracovali čtyři muži, hovoříce spolu tiše s dýmkami v ústech.

Michaela seděla čelem proti vyprávěči; neušlo mu, jak pobledla. Její rty byly bezkrevné a ve tvářích jí vystupovaly vrásky. Svěží kouzlo jejího mládí zmizelo; nebylo by s podivem, kdyby tuto zestaralou hlavu pokrývaly šediny. Šedý vlas by se lépe hodil k jejímu obličeji než bujné, plavé vlasy, které tu zůstaly již jen jako upomínka. Michaela mlčela, sledujíc lhostejně jeho líčení. Hovořil s matkou a byl to jen nový doklad klamavé reality, která chtěla světu namluvit, že v pokoji sedí tři osoby; byly tu pouze dvě.

„A – Jiří, co se o něm vypravovalo, kdo ho viděl naposledy? Jak se s vámi rozloučil?“ naléhala matka.

Liput zaťal rty, pozoruje, jak materializovaný zjev třetí přítomné osoby plní se rychle krví okamžitého zájmu. Rty jí zacukaly, ruka v klíně se pohnula.

„Nemyslím, že by se mu bylo bývalo cosi přihodilo a… čekám ho. Prosil mne, abych se o vás staral až do jeho návratu… A je to pro mne tak nezvyklý pocit, nic nedělat. Nemohu si na to zvyknout. Stavby, plány, rýsovací prkna, dozor na stavbách v mraveništi dělníků – chybí mi to. Připadám si teď neužitečný. Odpočívám, a nevím po čem. Ale, i ten dnešní zápas o život je už také jakousi náhražkou práce…“ Nutil se do úsměvu, odvraceje rozhovor z předmětu, který působil mu zřejmá muka, a jsa rád, kdykoli se mu to podařilo. Ale matka se bránila.

„A řekněte mi, co ještě teď dělá v Čechách, když jsou již opuštěny, anebo, kde je a proč se nevrací?“

„Nerad o tom mluvím,“ vyrazil přímo, unaven stálou nejistotou. „Je to hrozné, ale co nám zbývá? Vy, ani slečna nebo já, nikdo z nás není si jist životem. Vím, že pro jeho cestu bylo připraveno letadlo… a vy víte sama, že se Praha hlásí. Musíme tedy čekat zde nebo v Alexandrii či v Berbeře. Život i smrt, vše je náhoda! Náhoda je, že tu sedíme, jako jsem také náhodou ušel smrti, která po cestě nám tolikrát hrozila!“

„Ostatně,“ řekl po chvíli zamyšleně, „Modran není jediný, jehož stopy se nám nadobro ztratily… Se mnou měl odplout i Bořek a Sahula; čekali jsme na ně marně, ač jsem prodloužil odlet o celý den a noc… Vždyť i nešťastný Helikar dobelhal se na letiště, zraněn a vysílen, několik minut před odjezdem, podporován dívkou, kterou nazýval Ivetou… Unikl jednomu nebezpečí, a vidíte, ztratili jsme ho znovu kdesi na korutanské hranici, když jsme se zřítili s naší vzducholodí… Taková je již dnešní doba…“

„Helikar… Byl to týž Helikar, který mi dovezl poslední list Jiřího?“

„Týž. Byl nejspolehlivější z celé družiny Modranovy.“

Je to její hlas? proletělo mu hlavou, když zaslechl Michaelu. Promluvila poprvé po třech dnech a jistě sama se poděsila svého hlasu. Zněl dutě, byl mrtvý jako její obličej s vymazanými rysy mládí. Vžívá se asi do úlohy, kterou jsem jí přidělil sám – a tato myšlenka ho naplnila radostí. Přišla mu na pomoc neočekávaně a sama, aniž ji k tomu vybídl.

„A – jak jste se sem dostali, to je mi dosud záhadou.“

„I mně se tak zdá, slyším-li zde, v takové dálce českou řeč. Bylo nás šedesát, které vláda poslala napřed, abychom zahájili přípravy k přesídlení do Somálska. Naše vzducholoď byla bezpečná. Jelo s námi několik set cestujících. Pokud vím, bylo vysláno přes čtyři sta pracovních skupin. Mou úlohou bylo přistát na hranici a zastavit se v Římě, zde u vás a pak měli jsme plout přes Sicílii a podél afrického pobřeží. Byla to vůdčí vzducholoď s obvyklými nočními signály národních barev. Jiné skupiny letěly do Ruska, na Balkán jich posílali třicet…“

Inženýr se odmlčel, odkašlal a vyhlédl z okna. Z ulice zněl pokřik lidí; obstupovali loď, křičeli a nedalo se vytušit, co se stalo. Obě ženy povstaly také.

„Vidíte?“ vykřikla Michaela. Klubko lidí se rozestoupilo; zdvíhali člověka, který házel rukama. Několik rukou mávalo dlouhými a silnými topory ve vzduchu, podchycujíce jimi loď. Výkřiky, kterými se dorozumívali, radili si a pomáhali, byly také takovými dlouhými topory, utvořenými ze zvuků.

„To asi loď sjela dále kupředu a někoho umačkala,“ vykládal Liput. Velký, čtyřhranný jeho obličej ukázal silný jeho chrup, který mohl také drtit a zesiloval představu toho, co právě mluvil o člověku umačkaném lodními žebry; jeho slova skřípala alespoň právě tak jako ta těžká hmota rybího tvaru na konci ulice, kde lidé pomáhali zraněnému.

„Nu, a pak,“ pobízela znovu Michaela, když znovu usedli. „Vyprávěl jste o lodních signálech a pracovních četách…“ Pokusila se o nezdařený úsměv, hledíc na něho očima bez výrazu a zájmu.

„Ach, ano… V noci nepomáhaly ani nejsilnější reflektory. Viděli jsme jen slabý odlesk v mlhách, po stranách, vpředu i za sebou. Mnoho lodí zahynulo srážkou. Hromový třesk nárazu, výbuch a řícení… Tak to obyčejně končívalo; neviděli a neslyšeli jsme ovšem nic, ale to jen stupňovalo hrůzné představy. I nás to potkalo necelých sto mil od hranic. Všechny sirény ječely. Uslyšeli jsme je teprve potom, když ustal hluk vrtulí a strojů. Měl jsem dojem dvojího padání; dovedete si to představit? Byli jsme ohlušováni po několik hodin zběsilým hrčením strojů, a teď pojednou jejich řev ustal. Hvizd sirén byl jako zvuk vzbuzovaný letící ohromnou střelou; bylo to jako zvuk, který vydávala naše k zemi střemhlav se řítící loď. Houpali jsme se tak, jako by nás zachvátila mořská smršť. To bylo po nárazu, který mne vymrštil ze sedadla a praštil mnou do okna kabiny. A přece naše loď neklesala tak rychle… Snášela se k zemi, když se stroje zastavily, a byl to věru čirý zázrak, že jsme se neroztříštili o skalní hrot. Dopadli jsme kamsi, na cosi velmi tvrdého a člun se naklonil; všechna světla zhasla a zdálo se nám, že sjíždíme po skluzavce do propasti. Nový otřes prorazil nám čelní stěnu kabiny a zamrazilo nás. Choulili jsme se do houní, které jsme po tmě namáhavě sháněli. Bylo ještě štěstí, že jsme měli po ruce zavazadla. Kdo jich neměl, trhal látky ze stěn a křesel. Čekali jsme věčnost, než se trochu rozjasnilo. A teprve teď jsme viděli, že ještě žijeme na zemi a že jsme nesjeli někam do pekel. Několik mrtvých a zmrzlých zůstalo za námi, když jsme nazítří opouštěli rozbitou kabinu…“

„Obaly vzducholodi visely jako hadry na skalních vrcholech,“ pokračoval po krátké pomlčce inženýr, „někteří ranění, kteří byli tepleji oblečeni, ještě dýchali, jiní zmrzli. Na záchranu nemohli jsme ani pomýšleti. Na jednoho živého bylo deset raněných; co jsme s nimi mohli také dělat uprostřed ledovců a ve sněhu? Nevěděli jsme, kde jsme a jak dlouho půjdeme, ani zda dorazíme k cíli živí. Moje mužstvo bylo rozděleno do dvou kabin – zadní se roztříštila o skálu. Slyšeli jsme jen příšerně táhlé vytí vlků, větřících potravu. Pod námi leželo moře mračen a nad ním vycházelo zarudlé slunce. Viděli jsme, jak po protějším zasněženém svahu slézá veliký černý medvěd. Spočítal jsem své lidi, bylo nás osmadvacet. Vyzbrojili jsme se; z trosek vzducholodi zhotovili jsme si troje saně pro bednu potravin, střeliva a pak…“

„Ach ano, vím všechno! Táhl jste moji bednu…“

„Ne, ne,“ bránil se Liput. „Střídali jsme se. Sněžnice na nohou, nastoupili jsme pochod k jihu… Dva ranění zemřeli nám cestou na saních. Naši lidé užili i kožichů těch, kterým nebylo pomoci… Udržovali jsme výbušnými plyny šelmy v dálce, ale kroužily kolem nás stále, uzavírajíce vždy těsnější kruhy. Ne, o té cestě nechci mluvit. Hloupých sto mil vlekli jsme se deset dnů. Desetkrát jsme rozdělávali ohně a desetkrát se počítali, pojídajíce zbytky potravin. Některý den, ač jsme byli stále na nohou, neurazili jsme víc než pět mil do kopce nebo přes rozpukaný ledovec, jindy opět více. Zbylo nás devět, kteří jsme dostihli hranice…“

„Vím, vím! Vyprávěl mi to všechno Mevart. Vypravoval, jak jste se pustil po laně do rozsedliny a vynesl ho vzhůru…“

Liput máchl rukou. Neslyšel rád chvály o sobě.

„Vykonal, nevykonal! Všichni jsme dělali, nač jsme stačili. Ale Mevart je chlapík! Je to výtečný chemik, a jsem šťasten, že se nám udržel. Bál jsem se o něho, budeme ho velice potřebovat tam…,“ a máchl rukou. „A vy, jak vy tu stále…,“ chtěl obrátit řeč jiným směrem, zřejmě unaven delším líčením. Nenadělal nikdy mnoho řečí a mluvení mu bylo obtížné. Hranatost jeho zjevu připouštěla pouze možnost jednání; uhlazené řeči byly mu cizí i fyzicky.

II

„A ty ubohé ženy, které přišly s vámi?“ zeptala se Michaela po chvíli mlčení.

„Nyní je jim snad již lépe, ale pláčí ustavičně. Přidaly se k nám…“

„Ano, vím již všechno. Nechcete se přiznat k zásluze. Spíše byste se přiznal k své slabosti, kdybyste byl slabým…,“ vybuchla Michaela s výčitkou.

„Ano, víme vše,“ pokračovala matka. „Zachránil jste je z dvojího nebezpečí, před vlky a před lupiči. Řekly mi to samy.“

Liput učinil rukou odmítavý posunek. „Nebyl jsem sám, moji lidé mi pomáhali…“

„Ne, vy sám jste se vrhl na lupiče a srazil jste ho do sněhu. Vaši lidé byli ještě daleko, vy jste je předběhl…“

„A ostatně, připusťme, že je tomu tak, jak pravíte, lupiči uprchli přece jenom před mými lidmi. Se mnou jediným by byli dva, jak přiznáte sama, jistě brzy hotovi… Byla to krátká rvačka ve sněhu, toť vše.“

„Ale nemohou zůstat tam, s vašimi lidmi… Nastěhují se k nám, chcete?“

„Ano! Vrátím se k svým lidem a do mého pokoje přijdou ty dvě ženy. Půjdeme pro ně teď, ano?“

Jakmile spatřily Liputa, přiblížily se k němu; ačkoliv se přesvědčily, že se jim netřeba ničeho obávat od těchto lidí, dobrých jako jejich vůdce, táhly se k němu pudově jako ke světlu. Nepřestal být v jejich očích zachráncem ani teď, kdy již nehrozilo nebezpečí. Stály u něho mlčky a v ostýchavých rozpacích.

„Nerozumějí mým mužům,“ vykládal inženýr Michael. „Jsou to Němkyně.“ Přistoupila k nim s otevřeným, upřímným pohledem svých velkých očí a tiskla jim bodře ruku. Promluvila na ně, a oči jim zazářily, když uslyšely z jejích rtů svou mateřštinu. Chopily se kvapně zavazadel a následovaly Michaelu.

„Vše se upraví,“ povzbuzovala je Michaela. „Napíši panu Perinimu, majiteli domku, a on se již o vás postará, a jednoho dne vás odvezou do vaší nové vlasti.“

„Nikdy toho nezapomeneme, co jste nám prokázali, vy i pan Liput. Těšíme se, že i tam, v té nové naší zemi, se nám neztratíte. Jenom ta naděje mi ulehčí loučení. Věřte mi, slečno, nejraději bychom šly s vámi… Viď, Marie?“

Marie přikývla s bolestným úsměvem. Michaela vzala několik jejich pokrývek a vedla je k domovu. Na zahradě pracovali lidé s lopatami a rýči. Michaela vedla obě dívky do kuchyně a Liput vrátil se k matce. Stařena mlčela, a bylo mu proto úlevou, když do pokoje vstoupila opět Michaela.

„Nechtěl jsem vám kazit vaši nevinnou radost, slečno, ale tu zahradu opravujeme zbytečně. Za několik dní musíme se vydat na cestu,“ zachmuřil se Liput.

„Budu se těžko loučit s Gaetou,“ povzdychla Michaela. „A zahrada? Nevadí, našla jsem ji kvetoucí, když jsme sem přišly. Ať se zase jiní s ní potěší.“

Liput se protáhl, pleskl si rukama do nohou a povstal.

„A pan Perini?“ ptal se jen mimochodem. „Neviděl jsem ho tu ještě, a mám vzkaz i pro něho. Málem bych byl na to zapomněl.“

„Pan Perini je opět v Římě. I jídlo mu donášejí na hvězdárnu. Ale slíbil, že se s námi přijde rozloučit,“ odpověděla matka, vidouc Michaeliny rozpaky.

„Ach, jak to asi nyní v Čechách vypadá? Chtěla jsem vás prosit, pane inženýre,“ a Michaela ztlumila hlas. „Chtěla jsem vás o něco poprosit. Chci tu zůstat… Slyšela jsem i čtla, že se vbrzku vydá celá výprava na Sever…“ Michaela se odmlčela.

„Nuže, a vy,“ naléhal Liput poněkud netrpělivě, když se vrátili opět do pokoje.

Michaela dodala si odvahy. „Vím, že jedině na vás to záleží… Chci se účastnit této výpravy, chci vidět… Prahu, chci…“ Její hlas se chvěl.

„Neříkám ano ani ne. Výprava vzdušných loďstev k zjištění celé pohromy a případně i k záchraně žijících odletí později. Kdo se zachránil, je buď na cestě, anebo již vydrží… Praha, jak jsem se právě dověděl, nevolá o pomoc. Máme teď důležitější úkoly před sebou… A vy, slečno Michaelo,“ hlas inženýru zvroucněl, když ji vzal za ruku, „vy slečno… nechtěla byste se podrobit vůli svého snoubence a nechtěla byste být ani při tom, když k jeho poctě budeme klást základní kameny v nové vlasti, k městu Modranovu?“

Michaela ucítila vroucí jeho stisk dlaně a nebránila se tomuto citu, který jí byl zcela novým. Tento člověk, kolos hmoty, působí na ni tak jemným dotekem. Když si však uvědomila, že je to někdo jiný než Modran a že tento dotyk jeho ruky budí v ní něco zcela odlišného, co dosud ve styku se snoubencem nikdy nepocítila, počala se mu bránit ve svém nitru a zhrozila se sebe samé. Sklopila hlavu, vytáhla svou ruku z jeho, ale tak, aby se necítil ponížen, a její tvář se pokryla ruměncem.

Po ztrátě Jiřího i každá nejvšednější myšlenka na muže ji urážela. Byla by přímo křičela odporem, vidouc, že se jí blíží nějaký muž. Její zoufalství bylo příliš hluboké a těžké, aby snesla všední lichotky, povrchní hlas mužů, kteří jsou dosti domýšliví, aby si nebyli jisti, že působí na ženu svým slovem i tehdy, když k ní nic necítí. Uvědomila si to tehdy, když na ni poprvé promluvil Jiřího přítel Perini, a tehdy ještě Modran žil! Což teprve teď, kdy ví, že je neodvratně ztracen…!

„Tedy později, ale určitě, ano? Slibujete mi to?“ Jeho odpovědí byl nový vřelý stisk ruky, tak veliké, že malá její dlaň se mohla v ní schoulit jako do hnízda. Jeho ruka mluvila o přátelství k mrtvému i k živé. Cítila v jejím doteku veškeru lásku, které byla tato bytost schopna a kterou přenesla z přítele na ni. Ví, že jí nectí a nechce jí chránit pro ni samu. I kdyby byla ohyzdná a odporná, cítil by k ní totéž přátelství, neboť je sbližuje kdosi třetí, kdo byl a koho již není…

Byl to cit tak nevýslovně hřejivý a milý, který se jí dotýká až do kořenů její duše. Neví, co by si počala, jsouc odkázána na jeho pomoc, kdyby byl jiný, než je, a je mu vděčna za to, že je právě takový. Ulehčuje jí její úlohu a je velikou jeho dlužnicí. Z toho, co dříve o něm věděla, usuzovala na jeho sobectví, a je vždy tak příjemné, shledáváme-li lidi lepšími, než byla jejich pověst. Modran původně ji chtěl svěřit ochraně jiného přítele, lékaře Radona, ale po jeho smrti se rozhodl pro Liputa, a – Jiří znal lidi a věděl, komu ji svěřuje. Ze spárů bílé smrti po katastrofě vzducholodi přišel k ní, zbaven poslední stopy mužského sobectví.

Pokládala za svou povinnost projevit mu vděčnost nějakou radostí. Přemýšlela chvíli, jakou, ale nenapadala ji vhodná myšlenka. Přistoupila k němu za okamžik, pevně rozhodnuta. I když v jeho životě neznamená nic jiného než povinnost, kterou mu ukládala přátelská věrnost, a i když nechce přeceňovat svého významu, jistě ho potěší. Ačkoliv toho nedával najevo po celé tři dny, neušlo jí, jaká starostlivost dívala se na ni z jeho očí.

„Chcete? Půjdeme se podívat zase na Troilu, jak se houpá zase na moři… Maminko, maminko, půjdeš s námi?“ Usmála se na Liputa, který nevěděl, jak má přijmout její úsměv, aby jej náležitě ocenil. Vypjal celé tělo do výše a bodrá jeho tvář, neschopná přetvářky, celá se rozzářila. Údiv a radost přijímaly vděčně její první úsměv. A Michaela porozuměla! Tak se v ní ohlašoval přechod od pustého zoufalství k smírné rezignaci.

Matka se na ni v duchu až poněkud horšila, neboť úzkost o syna vyplňovala celé její nitro, pro které svět žádných jiných zájmů neměl. Vyšli družně všichni tři z úzkých vrat rodného domku Casa Perini, jak mu v obci říkali, když Liput promluvil šeptem ještě několik slov s Domalipem, který byl jeho důvěrníkem.

„A pak nezapomeňte na okna!“ loučil se s ním Liput.

Přišli právě v okamžiku, kdy bárka přídou sjížděla po písčitém, přílivem zatopeném břehu do dlouhých vln, s jekem se tříštících o mělké dno. Loď přijímala každý jejich náraz, nadzdvihujíc se a klesajíc. Rybáři brodili se po kolena ve slané vodě, která je smáčela prškami. Táhli po levé i pravé straně lana, která jim šla přes bedra. Opravený člun houpal se ve vlnách jako ryba, kterou hodili zpět do vody.

„Je to svátek pro celou Gaetu,“ vykládala Michaela, ohlížejíc se po hustých davech diváků, stojících na břehu. „Ubohá Troila zabarikádovala městskou dopravu na tři měsíce, neboť nemohli pomýšlet na její odklizení a opravu, dokud se nezařídili ve svých zničených domech.“

„Nu, a nemyslíte, že mají dnes opět radost? Z těch narychlo opravených domků, z Troily zakotvené na moři, ze sluncem prozářené oblohy a z toho, že vyvázli svými životy? A bylo to přece veliké nebezpečí a hodiny veliké tísně. Dnes však – jen jim pohleďte do tváří. Radují se opět…“ Liput mluvil spíše pro sebe. Chladivý vítr od moře cuchal jeho vlasy, jak tu stál mezi dvěma ženami, pro něž vykonal svou cestu smrti, pronásledován lačnou zvěří.

Šli po břehu v rozprávce; nebylo pochyby, že Michaela odbyla si již čas největší zkoušky. Bolest hlodala ještě v nitru, ale počala se již zajímat o své okolí. Ještě včera nepatřila světu ani svým obrysem, svými pohledy a pohyby, dnes byl tu již první krůček k obratu. Její povrch, celý její zevnějšek vešel ve styk se zevnější slupkou ostatního světa. Konečky nervů a neviditelné výhonky jejích smyslů odpovídaly již na vnější popudy, ale kdesi v úzkých jejich chodbách byla hranice, od které počínajíc patřily jenom její bolesti. Liput byl by to vyjádřil asi tak, že její dlaň ho přijímala s účastí a se zájmem, kdežto již zápěstí bylo mrtvo pro celý svět.

III

Michaela musila si každý okamžik uvědomovat, že se nesmí prozradit, aby nepůsobila matce bolestí. Měla se ve střehu teď i v noci, když spala v matčině pokoji, aby ani jediným slovem nebo povzdechem jí neřekla, že ví všechno. Kolikrát chtěla vybuchnout: „Kdyby tu byl tak Jiří!“ nebo „co by asi řekl, kdyby mu bylo osudem dopřáno se toho dočkat.“ O jeho smrti nevěděla vlastně nic, a nechtělo se jí uvěřit, že ani Liput to neví. Proč se jen vyhýbá každé příležitosti, být s ní o samotě? Proč uvádí řeč na jiné pole, kdykoli začne mluvit o jeho smrti?

Avšak Liput je dobrý člověk! Řekl by jí to jistě, kdyby to sám věděl. Vyhýbá se jejím dotazům, poněvadž snad je mu líto, že jí více pověděti nemůže. Však se toho přece jenom jednou doví. Sama se o tom přesvědčí. Vždyť jí slíbil, že se s ní později vydá na let do Čech. Ano, – ale co bude s matkou? Bude mít dost síly, aby ji nechala v cizině opuštěnu?

Blížili se již k hradebním zdem bývalé pevnosti gaetské, mořskou vlnou přetrhané. Celé bloky slepených hmot z cihel i kamene ležely tu po písku. Některé vyčnívaly z mořské hladiny a vlny, které se překocovaly ve větší vzdálenosti, prozrazovaly, že i na dně leží balvany zdiva. Deset metrů dlouhý kus betonové silnice, vytržený vlnou a vhozený na zeď, visel šikmo nad jejich hlavami jako střecha besídky. Železné zábradlí bylo zohýbáno jako vrbový prut a polámané jeho kusy i s cementovými kořenáči po písku roztroušené překážely chůzi.

„Nebyly jsme tak daleko, co jsme tady,“ zvolala Michaela v úžase nad ohromnou drtivou silou mořských vln. „Věděl to – Jiří?“

„Věděl! Psaly o tom noviny. Nedovedete si představit, co zakusil, dokud nedošel váš list…“

„A vidíte, my ani nevěděly, co nám hrozí,“ mluvila matka. „Seděla jsem v pokoji a dcera, jako obyčejně, psala… Zatmělo se naráz; Michaela vstala, nemohouc psát po tmě. V oknech se zablesklo a bylo to, jako by olověná zeď se hnala proti městu. Vítr burácel, z několika domů zazněl srdcervoucí křik. A teď to praskalo, tlouklo, do ulice, těsně k našemu domu se hnala v mlze loď. Nemohly jsme tomu uvěřit. Kdesi vyšplouchly spousty vod, před naším domem vytryskl do výše mohutný vodotrysk. Voda šuměla a mlaskala; uskočily jsme od okna a běžely do zadního pokoje. Celý dům se otřásl v základech, do zdí počaly padati těžké kusy dřev, rozbitá okna, trámy střech a voda. Vikýř domku odnaproti dopadl na strom, který se s rachotem zlomil, lodní kotva zaryla se hluboko do zahradní hlíny přes poražený plot. Několikrát přihnaly se vlny, kterých jsme neviděly; splachovaly všechno, co jim bylo v cestě, i Troila sjela o několik metrů po svahu. A za hodinu bylo po všem…“

„Jsme již u řeky,“ přerušila matčino vypravování Michaela. „Ani jsem netušila, že jdeme tak dlouho.“

„To je Carigliano, není-li pravda?“

„Ano. Dříve tak krotký sabinský potok, a jak vzrostl! Lidé mi o něm vypravovali, že v parných letech zpravidla vysychal…“

„A teď tvoří ještě větší deltu než Pád! Nu, a to již nejsme daleko od Neapole, pravda-li?“

„Za dobrého větru doplují tam čluny za osm, deset hodin.“

„Zamýšlel jsem původně pěší cestu přes Apeniny po staré římské silnici, což by vás zajímalo. Chtěl jsem přes Capuu a Casertu pod Vesuvem na Benevento, Andriu a Bari do Brindisi. Učiníme však lépe, pojedeme-li lodí přímo na Suez, ačli se mi nepodaří získat od filiálního úřadu v Římě letadla.“

„Což by mi ovšem bylo nejmilejší a snad také nejbezpečnější,“ souhlasila matka.

„Uvidíme. Pojedu zítra do Říma se třemi lidmi, pět jich vám tu s Mevartem nechám k ochraně, ač myslím, že je tu dosti bezpečno.“

„Ano. Jenom ustavičné domovní prohlídky jsou poněkud nepříjemné; a tito lidé zde se nesnaží člověku ulevit. A pak ovšem ta drahota,“ naříkala matka. „Tři sta zlatých lir za kus drůbeže – toho by věru nebylo třeba, je-li v místě tak veliký chov drůbeže, že Gaeta může vyvážet do Říma i do Neapole.“

„Není třeba, abyste se uskrovňovali. Doktor Modran poslal veškerý svůj majetek… Slečna Michaela již snad…“

„Ne, neviděla jsem nic, nechtěla jsem nic vidět. Bylo mi to příliš trapné, přijímat takové… dědictví z jeho rukou.“

„To nejsou peníze… Jsou to kovy. Ale – jaké kovy!“ řekl s pýchou inženýr Liput. „Víte, slečno Michaelo, že jste snad největší majitel helibithu na celém světě? A to nemluvím o radiu a o platině, ani o jeho skřínce s naplněnými zkumavkami… Chtěl jsem vás však prosit o něco…“ Liput se odmlčel.

„Můžete… Rozumím vám. Nemusíte se bát. Chcete, abych to podržela pro sebe, že ano…“

„Ne, pro sebe ne. Pro nás všechny, do naší nové vlasti… Budeme toho potřebovat více než zlata a všech jiných kovů… Helibith a zkumavky! Mohla byste za to koupit celou Itálii… S ostatním netřeba tolik ohledů. Jednám podle Modranova návodu… A teď víte, proč jsem musel vás najít! Víte teď, proč jsme dorazili sem s takovými ztrátami… Závisel na tom celý vývoj našeho národa tam… kdesi v Somálsku.“

„A kdy chcete, abychom se vydali na cestu?“ Michaela visela na jeho rtech. „Pan Perini přijde až v pondělí, a dnes je středa… I on dopustil se malé lsti proti nám. Tvrdil Jiřímu, že zakoupil pro nás dům – a postoupil nám svůj vlastní rodný krov, nepřijav ani franku… postaral se o naši kuchyni i duši, uvedl nás do svého města, které je na něho tak pyšno – a bůhví, co vše pro nás vykonal, o čem nemáme třeba ani potuchy…“

„Byl to dobrý a věrný přítel doktora Modrana… Tak jednají všichni, ano, my všichni se vynasnažíme, abychom ukázali, že jsme byli hodni cti, býti jeho přáteli…“

Michaela pochopila. Zapýřila se a podávajíc mu svou malou ruku pravila: „Promiňte, nemyslila jsem to tak… Pan Perini nepodstoupil zápas s hladovým medvědem, a nemá také roztrženého ramene… proto, aby mohl vyplnit svěřené poselství. Vy jste vykonal něco tak velkého, že ani krásné činy pana Periniho nedají se s tím srovnávat… Za vaši práci a za vaši obětavou lásku k příteli nelze najít slov, kterými by se dal vyjádřit obdiv, vděčnost a úcta…“

Inženýr byl ve zřejmých rozpacích. Jeho ruce znervózněly, ústní koutky zacukaly. Nebylo to jen odmítavé gesto ostýchavé skromnosti; trhal prudce tělem a prozradil i fyzickou nevoli. Viděla, že skutečně velice trpí.

„Nejsem snílek, slečno. U mne musí jíti všechno podle ostré hrany pravítka nebo střízlivou řečí číslic. Neděkujte mi; nevykonal jsem nic jiného, než že jsem nedokonale provedl úmysl Modranův. Řešil jsem rovnici s veličinou x, kterou mi dosadil; byla jste jí vy. Dostihnout k vám znamenalo urazit tolik a tolik mil, učinit tolik a tolik kroků… Přišel jsem o týden později, nebylo to však mou vinou… Nemohu přijímat proto díků…“

Měla potřebu dotknout se opět jeho ruky, ale zarazila se; byla to přece jenom jeho nezdolná, mužná síla, schopná tak pavučinově jemného doteku, která ji vábila, těšila a uklidňovala? Nestýkala se dosud nikdy s muži, neznala kromě Jiřího nikoho a nyní stála před tajemným významem stisku cizí ruky; bylo to něco silnějšího než útěcha a rada, sdělovaná slovy. Bylo to pohlazení duše, umlčení zvučící struny bolesti prstem přátelského soucitu.

„Vrátíme se?“ zeptal se suše, obraceje se u šedě zeleného říčního ramene, hrnoucího se do moře, s kterým se dlouho nemohlo barevně vyrovnat. V modřezelené vodě mořské táhl se daleko viditelný pruh nesmiřitelného proudu. Michaela nemluvila již ničeho. Chtěla by se ho zeptat na to či ono, ale neodvažovala se. Tón jeho hlasu prozrazoval rozmrzelost. Jistě by jí dovedl vykládat o moři, síle vln, lodích i květinách. Vždyť zde, v cizině, cítila se pojednou tak nevědomou. Slýchala často o dřívějších zábavných cestách po mořích: nejezdili tehdy lidé právě proto z domova za hranice, aby se dávali obklopovati dobrodružstvím a tajemstvím? Tehdy se tomu říkalo „dojmy“ a „změna okolí“ a mělo to prý léčivé účinky.

Je obklopena také samými záhadami a cítí se dítětem, potřebujícím poučení. Vždyť již klíčení a vzrůst květin bylo pro ni zázrakem. A Liput mlčí a nepřijímá ani upřímné její vděčnosti. Je to velice nehezké od něho. Rozmlouvá s matkou tiše a zdá se jí, že je tu zbytečnou. Nevidí ji a jeho slova si jí také nevšímají. Je skutečně tak divošsky přírodním člověkem, kterému i každý dík je zbytečnou frází a rafinovaným pozůstatkem nabubřelého a přetvářkového století galantní konverzace? Bude o tom přemýšlet, neboť neměla v úmyslu ho urazit.

Avšak i Liput byl v rozpacích. Neoslovoval jí, poněvadž se cítil viníkem. Odpudil ji od sebe ani ne tak slovy, jako spíše způsobem, jakým je pronášel. Byla proto velmi překvapena, když se zastavili opět před domem.

„To je překvapení! Zahrádka, plot – a pohleď, maminko, i okno, okna…“ Michaela vyrážela ze sebe projevy radostného překvapení. A byla ještě více překvapena a obě tváře jí zčervenaly, když stála tváří v tvář Liputovi, který, nabízeje jí bázlivě ruku, pronesl k ní tichým hlasem:

„A, nehněvejte se, slečno, na mne. Ženy jsou mi cizím světem. Odpusťte. Půjdu ještě ke svým lidem. Dobrou noc!“

Cítila opět stisk jeho ruky, vlahý jako slza radosti i potom, když jí pustil ruku, a cítila jej ve své dlani, když usínala se smutnými vzpomínkami i nejistotou o zítřek.

Obraz jedenáctý

Počátek somálského románu

I

Neminulo dne, aby noviny nepřinášely vzrušujících novinek. Přinesly právě zmínku o Richportu, ve kterém se prý zhotovují umělá slunce. V největších vánicích a dešťových přívalech, v mraze i v mlhách procházejí se ulicemi lidé v lehkých šatech, držíce v rukou krátkou kovovou tyč. Tyč svítí a zahřívá tak, že sněhové vločky tají a schnou právě tak jako dešťové kapky. Byly učiněny i zdařilé pokusy s tyčemi o velkém měřítku na řepných polích i na střechách domů… Jiný vynálezce sestrojil prý malá výhřevná tělíska o velkosti jablek s podobnými účinky.

„Každý člověk bude majitelem svého vlastního slunce,“ psaly noviny, „které učiní člověka nezávislým na podnebí, počasí, roční době i nepohodě…“ Ale lidé, tolikrát zklamaní, nedali se tak snadno přesvědčit zprávami ze země, která si libovala v mnohomluvné, obchodnicky zchytralé reklamě, obzvláště když nebyla ani uveřejněna jména vynálezců a na objednávky z Evropy nepřicházelo zboží ani odpověď z továren novinami označených.

Přesídlení evropského obyvatelstva setkávalo se všade s úspěchem; přicházelo do krajin většinou neobydlených, kde se dal provozovat i chov dobytka, když již divoká zvěř byla téměř vyhubena a když továrny na chemické náhražky masitých i zeleninových pokrmů nestačily, aby ukojovaly hlad uštvaných lidí, kteří po strastiplných cestách došli cíle a měli jedinou potřebu, jíst! Amerika již nepotřebovala hlásat s takovou hrdostí staré své heslo „Amerika Američanům“, neboť poloha jednotlivých zemědílů úplně vyhovovala. Každý pevninský celek měl svůj protějšek v rovníkovém pásmu, se kterým musil vystačit. Asie, vybíhající řadou velkých i menších poloostrovů do teplých moří, měla nejúrodnější své nížiny na jihu, které však trpěly již od nepaměti přelidněním; bylo štěstím pro asijské obyvatelstvo, že severní a nejnižší část jejich pevniny byla řídce obydlena; Amerika byla na tom hůře. Hlásavši staletou svou doktrínu Monroeovu, nemohla se nyní proti Evropě dovolávat imigračního práva, když se byla sama vždy tak úporně přistěhovalectví bránila. Její pevnina, šířící se k pólům a úžící se směrem k rovníku až do převlaky panamské, široké pouhých padesát kilometrů, neměla území, které by bylo schopno přijmout a uživit přestěhovalce. V nejteplejších šířkách zeměpisných byla zalita mořem, z něhož vystupovaly skupiny drobných ostrovů. Nezbývalo než vypovědět všechno „barevné“ obyvatelstvo do jeho pravlastí. Číňané, Japonci a černoši byli chytáni jako za éry otrokářské a pod silným průvodem bitevních lodí vyváženi přes moře, do Číny, Japanu a Afriky.

Přes čtyřicet milionů Američanů vrhlo se na tichomořské ostrovy, z nichž nejvíce bylo tímto přívalem postiženo souostroví Havajské. Mnoho lodí srazilo se na svých plavbách s ledovci, a bylo proto třeba největší opatrnosti. Veškero atlantské obchodní i válečné loďstvo Spojených států kotvilo u Antil a v Mexickém zálivu, loďstvo tichomořské drželo se západního břehu panamského. Bylo třeba stanovit nové lodní kurzy, a žádná nautická zkušenost nebyla dosud vykupována většími obětmi. Proto také i Amerika udržovala spojení s ostrovy pomocí vzducholodí a letadel; nejbezpečnější kurz lodní držel se pasátního příhonu a jeho osa ležela mezi třetí a sedmou rovnoběžkou.

Evropa, jejíž pevninská hmota vybíhala právě naopak poloostrovními hroty k Severu a jejíž ruská nejširší část byla více než padesát let téměř liduprázdnou tundrou, těžila z výhody své konfigurace; dosahujíc největší šířky kolem padesáté rovnoběžky, kde se zastavoval vyjímajíc plochu Alp severský ledovec, vybíhala k protilehlé Africe třemi poloostrovy, které tvořily přirozené mosty do neobydlených krajů vnitrozemských, Sahary i Sudánu, Libye i Konžska, mořského pobřeží, pouští i stepí, které byly s to přijmouti i desateronásobný počet běženců. Evropa byla zajištěna!

Nečekaná pohroma, s jakou postihla nová doba ledová evropské obyvatelstvo, byla příčinou tak značného úbytku lidí, že zeslabení bílého plemene bylo přímo povážlivé; bylo velkým štěstím pro bělochy, že se Japonci vrhli na Novou Guineu. Žluté nebezpečí bylo tedy alespoň na čas odvráceno. Hůře bylo tomu s Číňany, kteří se stěhovali na Sundy a hledali útočiště i na přelidněné Sumatře a Jávě. Jižní polokoule poskytovala lidstvu ještě větších výhod; všechny její pevniny byly nejužší na jihu, odkud přicházel led a sníh. Šířily se k rovníku, kde v pampách a pralesích našlo řídké obyvatelstvo jihu dosti místa. Teprve nyní oceňovalo se s plným pochopením rozdělení pevnin a moří na zeměkouli, ač tolik zeměpisců si přálo míti jiný poměr mezi pevninou a mořem. Zdálo se dokonce, jako by byla bývala věčná, neznámá rozumová síla hmoty, vtělující se do všech bytostí, předvídala tento okamžik, poučena zániky tisícerých světů ve vesmíru, a jako by byla již vývoj všech geologických epoch řídila železnou rukou a vůlí, nepřipouštějíc nejmenší odchylky.

Nyní se ukázalo, že každá sopka byla na svém místě, i když to stálo miliony lidských životů. Prozíravá předvídavost neznámé, rozumové síly hmoty věděla, proč přehradila Evropu napříč Alpami a proč sblížila tři pevniny, oddálivši a osamotnivši Ameriku. Nikdo jiný než tato síla nevytvářel světových dějin. Nebylo jediné bezúčelnosti na zemském povrchu. Pouště, proklínané tisíciletími, staly se vysněným rájem lidí, které z jejich sídel vyštval led. Ztroskotalo osmdesát pět tisíc lodí na pobřežních úskalích, jak mlčky ponurými číslicemi nevinných obětí chtěla statistika dvou tisíciletí Zemi vytýkat? Ano, budiž! Ale jakým štěstím byly tyto skály, jejichž hřbety se často tajily v nepatrné hloubce pod hladinou, navrtávajíce lodní kýly a boky! Odrážely svojí nepoddajnou hmotou vlny, a kde jich nebylo, byli lidé nuceni s krajním napětím svých slabých sil a nepostačujících prostředků technických napodobiti je na písčitých březích, stavějíce dlouhé, do moře vybíhající vlnolamy…

Srdce milionů zachvělo se blahozvěstí, která se rozšířila v několika hodinách po celé zemi; podmořské kabely se chvěly její silou, zvukové vlny roznášely ji ve všech vrstvách vzduchových z pevniny na ostrov a z ostrova na pevninu. A tato zpráva, tištěná i čtená pod slábnoucími paprsky slunečního světla, oznamovala světu:

„Sahara je zdolána. Všechny průplavové sítě jsou dokončeny. Na všech pouštích klíčí rostlinstvo. Přesun podnebných pásem k rovníku změnil i skalnaté pláně arabských pouští. Naše země nemá již pouští kromě území, kterých se zmocnil led. Zákon rovnováhy, platný ve světě hmotném, dýchá na utýrané lidstvo soucitným požehnáním a dokazuje božskou rozumovost sil přírodních…“

Nebylo již tedy ani potřebí zavodňovat Saharu! Rostlinstvo, vypuzené změnami geofyzikálními, vrací se po opravě úchylky do míst, kde je ho nyní nejvíce třeba a odkud bylo zatlačeno násilím. Slunce, které v severních šířkách hrozilo při každém svém západu, že již zítra nevyjde, hřálo zde přesto, že jeho tvář stařecky pobledla. S posunem podnebných pásem nastal i posun rostlinného pokrovu na zemském povrchu. Arktická i velehorská vegetace bezstromová zmizela úplně. Rozsah pokrovu sněžného, zaujímající kdysi v lednovém svém maximu s pobřežními výjimkami celou plochu severní polokoule až po 40° severní zeměpisné šířky a který ustupoval ještě před osmdesáti lety v červencovém svém minimu vysoko za točnový kruh v 63° sev. zem. šířky, ovládl celý sever až po 48° i v době bývalého léta. Na jižní polokouli, kde sníh se neobjevoval ani v zimě, postoupil od jižní točny až k 38° jižní zeměpisné šířky.

Hranice lesů zaujala nejjižnější mez oblasti obilní a obilí zaujalo plochu někdejších lučin a stepí. Oblast vegetační stěsnána byla do pásma, vykázaného lidem, začínajíc již na svém pokraji, kde byl člověk pouze trpěn. Období sucha střídalo se v rovníkovém pásmu s obdobím deštivým, ale protivy obou period se značně zmírnily. Místo doby sucha, za kterého dříve pukala země a rostlinstvo, slunečním žehem spálené, vzbuzovalo v člověku dojem požáru, který se přehnal krajinou, převládalo tu nyní mírné teplo s krátkými prškami a dešti, a místo doby tropických dešťů, zátop a vyhnívání všeho rostlinného pokrytu až ke kořenům nastoupilo období četných, téměř každodenních srážek, aniž teplota značně poklesla.

Jásot, který se vydral z milionů lidských bytostí, byl děkovnou modlitbou Přírodě. Tedy přece není ještě všechno ztraceno, je tu přece ještě naděje, že se podnebné podmínky, které dosáhly vrcholu r. 2001, ustálí a že se lidstvo vžije do nových poměrů bez obavy o zítřek, který by mohl přinést změnu k horšímu. I za soumračného světla poledního chápala se každá ruka s radostí svého úkolu.

II

Na arabských pouštích, jejichž vyschlá koryta říční, vádí, naplnila se opět vodami, vzrůstalo však napětí, vyvolané nárazem cizorodých plemen i národnostních záští. Turci, Kurdové, Arméni, Indové, Uzbeci i Kavkazané, Beludžové, Afghánci i Kyrgyzové valili se Persií do Mezopotámie, kde nastala vyvražďovací válka asijských národů. Kurdové, tito zdivočelí Černohorci asijského Balkánu, uhájili se v Mezopotámii a poražení národové zaplavili Sýrii a Arábii. Loupeživí a kočovní beduíni pokusili se několikrát s nezdarem o odpor a obranu své domoviny proti vetřelcům. Ale bída, hlad a vytřeštěné zoufalství uprchlíků tlačily je k pobřeží, které je uživit nemohlo. A tak k čínským pirátům přidružily se pirátské lodi Arabů, kteří přepadali i českou osadu v ústí průlivu Adenského.

Berbera, Zeila, Džibuti a Obok, největší přímořská města česká, trpěla jejich nájezdy po celý první rok, než přistěhovalci zdomácněli a mohli přikročiti k obraně. Uhájili i zde svou historickou válečnickou tradici. Nečekali již na příjezd spojených loďstev tichomořských států Ameriky, Austrálie a Japonska, která křížila všechny jejich loupeživé zájezdy a potápěla jejich škunery, jakmile se objevily na dostřel; čeští kolonisté přešli sami k útoku na arabský břeh Rudého moře a zde byla vybojována první vítězná válka česká na asijské pevnině. Obsadivše Perimy, drobné průlivové ostrůvky, zmocnili se Adenu i Mekky a jižní cíp nejúrodnější Arábie, Jemen, stal se jejich první válečnou kořistí…

Byl to počátek novočeských dějin; generace, které se již narodily na koloniální půdě, vzpomínaly však vždy s hrdostí na činy svých předků v daleké zemi, pokryté teď také takovým zářivým ledovcem a sněhem, jaký na ně shlížel z habešských velehor, ale i tak krátký odstup časový způsobil, že se jim vše, co se kdysi odehrálo na historické půdě v české pravlasti, zdálo již jen zkazkou pravěku. Obdělávajíce úrodné pobřeží a zavlažujíce vnitrozemí docílili sklizně, která hradila všechny jejich potřeby. Vodní dráhy a výstavná města s palmovými alejemi budila obdiv sousedů. Praktický, vrozený jejich smysl hospodárné výkonnosti i přizpůsobování se novému prostředí docilovaly zázraků. Za jediný rok zařídili se v novém území a seznali všechny hospodářské jeho výhody do té míry, že se zdálo, jako by tu bydlili od nepaměti.

„Ústř. mezinárodní uřad vystěhovalecký“ věděl dobře, proč rozloučil sousedství národů, obývavších kdysi Evropu. To byl konečný a neodvratný ortel nad všemi plány, které chtěly evropským státům vrátit bývalý jejich zpátečnický ráz, ať již pod pláštíkem víry nebo monarchismu, či z důvodů hospodářských o produktivitě a pasivitě sousedících států. V tradici potomků udržovaly se ještě zmatené představy o Veliké dohodě evropských států, které tyto úmysly potlačovaly; dnes nemohl již nikdo toužit po „Střední Evropě“ nebo sníti sen o novém vybudování státních federací, ať dunajských, nebo baltických. Bývalá střediska velkých a kdysi mocných říší stala se vyhaslými sopkami. Vídeň nevyzařovala síly po obvodech říše, vymazané z mapy velmocí. Berlín nikoho již neohrožoval. Dunaj přestal být hospodářským lákadlem, Rýn nebyl již předmětem sporů, jablkem na meči…

Každý národ měl dokázat sílu své rasy v novém působišti. „Ústřední mezinárodní úřad vystěhovalecký“ věděl, proč právě do tohoto afrického zákoutí umístil Čechy. Octli se i tu v národnostním babylóně, i tu narazili na staré své hebrejské nepřátele. Země obývaná Núbijci, Habešany, Somály, Araby, míšenci a Židy, mohla v nich vyvolat představu vymřelého Rakouska, kdyby vzpomínka na ně se byla udržela v jejich paměti. Úkolem Čechů byla pacifikace všech oblastí sousedních, vytlačení Židů z východoafrického obchodu, kteří byli tak přinuceni k návratu do Asie, zavedení vzorného farmářského hospodaření a výstavba železniční sítě, která se měla připojit na transafrickou železnici, spojující Alexandrii s Kapským Městem.

Čechové předčili všechno očekávání; zabývajíce se chovem pštrosů, koz a ovcí, velbloudů, mezků, oslů a domácí drůbeže, zavodňovali pole, stavěli mosty, zřídili první elektrárny a první cukrovary, počali stavěti továrny pro chemický průmysl, lanové dráhy i strojírny, odkrývali nerostné poklady a lámali stavební kámen, a nebylo pochyby, že mezi všemi národy, přesídlenými do Afriky, stanou se soupeři jiného národa, ovládaného prací a kázní, od kterého byli odděleni Egyptem – soupeři Němců.

Ztráta sousedství však způsobila, že toto zápolení bylo pouze projevem ctižádosti, vytrvalosti a odvahy. Pozbylo ozbrojené vyhrůžnosti a stalo se soupeřstvím cti. Čechové byli předurčeni k tomu, aby převzali do svých rukou i mezinárodní styky námořního obchodu. Pokusili se s úspěchem i zde pěstovati domácí své plodiny a dětské pohádky vyprávěly jim o kypré, černé a tučné hlíně v Polabí a na Hané. Mírné podnebí, které ani v těchto dobách nevykazovalo značných rozdílů průměrných teplot denních a nočních, letních a zimních, umožňovalo jejich hospodářský rozkvět. K pšenici a cukrovce přibylo mnoho divokých plodin, které počali pěstovat zemědělsky. Uprostřed tamaryškových a bambusových hájů rozkvétaly nedozírné plochy, osázené cukrovou třtinou a čirokem, mezi citlivkovými a bambusovými lesy těšila lidský zrak pole bavlníková.

Na mírných horských stráních dařil se divoký kávovník, vinná réva, oliva a kukuřice, jejich farmy byly ukryty ve věnci palmových lesů. Každý obor lidské činnosti a každý stav našel tu objevitelské možnosti; léčivé byliny i stavební materiál, rudy i krmiva, rohoviny i rostlinná vlákna, zlato i sůl… Zastaralá koloniální železniční trať z Džibuti do Hararu proměněna byla záhy v moderní dopravní linii s parostroji posledního vzoru. Získavše mimoděk obdiv i úctu svých sousedů, nevěděli sami, že se jejich stát vyšinul do popředí a že se stávají národem vedoucím, což jim jejich nešťastné umístění v hranicích staré pravlasti kdysi znemožňovalo.

Teprve zde, na břehu moře a na pokraji pouští, mohli Čechové s úspěchem a bez překážek rozvíjeti všechny kladné složky rasovní své příslušnosti i všechny síly, tlumené dříve nepříznivou polohou i mezinárodním napětím. Minula doba monarchistických vetešníků i politických trhovců; zde nemohl nikdo toužit po obnově lžisocialistických vlád, demokratických oligarchií, tolikrát prokletých. Zde vytvořili Čechové dokonalý stát Svobody a Práce…

III

Inženýr Liput, který řídil největší dělnickou strojírnu a podle jehož plánů stavěla se i mola přístavního nového města, budoucího střediska pětimilionového národa, zpola vyhubeného živly na útěku z Evropy, a jemuž se dostalo názvu Šťastná Praha, inženýr Liput, který celé nábřeží již pojmenoval jménem Modranovým, stál na assabském tržišti, kterým procházela s kymácivými náklady na hřbetech dlouhá řada velbloudů, a zapaloval si svou dýmku.

Po široké cestě kráčela řada žen danákilského kmene, nesoucích na tržiště sezam, nug, durru a tabák; za nimi, vrhajíce ostré stíny na bílou půdu, kráčeli poháněči velbloudů, obtěžkaných náklady cibetu, kávy a bavlny. Byli mezi nimi Galové i Somálci, ozbrojení šípy, jejichž hroty byly napuštěny mléčným jedem rostliny Adenium multiflorum, v řasnatých pláštích, přehozených přes rameno a zakrývajících červené spodky; na hlavách měli pyšné turbany, jako vždy, když vstupovali do města. Modrý a bílý šátek, otočený kolem hlavy mladé ženy houpavých boků, prozrazoval její vdovství a zakrýval vlasy obarvené na červeno. Všechny ženy měly v zápěstí i v nadloktí kovové a rohové náramky, kolem šíjí perlové náhrdelníky a na nohou kostěné kruhy, které při chůzi chřestily. Jejich ňadra byla zakryta cínovými nebo koženými náprsníky, bohatě zdobenými stříbrem. I stará žebračka, která se otočila po jeho dlouhém pštrosím péru za kloboukem, měla mosaznou, stříbrem prokládanou náprsenku, uměle vyřezávané, veliké jehlice ve vlasech, a kolem krku jí visel talisman.

Přicházel Mevart, následován sluhou Lečulakolim, vedoucím dva koně. Byl z modaitského kmene, urostlý a kávově hnědé pleti. Blíže se k Liputovi, usmál se a ukázal celý chrup, jehož bílá barva vyplnila dolní třetinu jeho obličeje.

„Přilétl cizí roj do našeho včelínu,“ hlásil sluha. „Budeme mít dost práce na celý den. Vrátíte se brzy?“

„Nevím, nečekej mne. Nezapomeň, že bude třeba česat jalovec…“

„Víte, pane Lipute,“ ozval se Mevart, „že naše hejno kormoránů se rozmnožilo o čtyři mláďata a že přiletělo i několik ibisů?“

„Kdy? Dnes?“

„V noci. Zvykají si na nás, vědí, že jim neublížíme.“ Liput neposlouchal; otočil se k úhlednému domu, zastíněnému fíkovníky, sykomorami a olivami, v jehož okně zasvítilo bílé rámě ženy. Neviděl, že se opodál zastavila dcera náčelníka Makoloana s malým hochem černých, kudrnatých vlasů. Zastavila se tak dosud vždy, kdykoliv ho potkala a jiskříc očima prozrazovala mu náklonnost. Prohlížela si jeho dlouhé pštrosí péro, a když se k ní obrátil, ukázala na ně rukou.

„Muž nosící pštrosí péro na hlavě zabil nepřítele a může se ženit. Zabils nepřítele a chceš se ženit?“

Liput přikývl s úsměvem. „Zabil! A to druhé nevím… Bude-li mne ona chtít,“ prohodil rozmarně s pohledem k domu, v jehož okně zmizela bílá paže. Benčiloa pozdvihla dva prsty k čelu a odcházela. Chlapec se však nehýbal. Liput se upamatoval, že si dosud nezapálil, a nevěděl, že zastrčil dýmku opět do kapsy. Mladý domorodec visel na jeho ruce dychtivýma očima a pozoroval každý jeho pohyb. Sledoval ho, jak líně a v myšlenkách vnořily se jeho ruce do kabátu pro dýmku, váček s tabákem a křesadlo, které se samočinně zapálilo v jeho dlani. Obrátil se k hochovi s úsměvem, který mu dodal odvahy. Hoch vztáhl ruku po křesadlu s bázlivým ostychem a druhou rukou nabízel Liputovi velký, lesklý koláč mince. Shýbl se k němu, dal mu křesadlo a hoch chtěl odběhnout. Ruka inženýrova ho zadržela.

Díval se dlouho na peníz s vypouklým a výrazně vytlačeným portrétem ženy plných, krásných tváří a s bohatou, splývající parukou. Tedy i zde připomínají mu nejsmutnější dějinné období jeho národa; zde, v zemi, kde jsou v oběhu čím dále tím ovšem vzácněji – tereziánské[12] rakouské tolary! Jeho tvář se zachmuřila; stiskl nevědomky asi poněkud příliš silně útlé rámě hochovi, který vykřikl.

Inženýr Liput pohleděl na něho s údivem. Jeho myšlenky braly se pojednou jiným směrem, neboť jeho tváří přelétl úsměv. Vrátil hochovi peníz, celé jeho bohatství, které měl a které bylo hodno být vyměněno za zázračné sirkové křesadlo. Hoch se zatvářil zklamaně; nyní bylo jeho povinností vrátit bílému člověku jeho předmět. Vracel mu jej, ale inženýr se usmál.

„Ponech si obojí. Jedno mám ještě doma, a druhé, to tvoje, nechci!“ Pokynul Lečulakolimu, aby odvedl koně, a podal ruku Mevartovi.

Velbloudi odnášeli na svých hrbech bedny s nářadím, stany a potraviny. Natahujíce krky šli za sebou odměřeně, pomáhajíce člověku, který se snažil pomáhati opět přírodě. Provázel očima každý jejich pomalý a dlouhý krok, ale jeho hlavou táhly představy dokonaného díla. Viděl kvetoucí zahrady i pracující jeřáby na molech, viděl salinky i parníky, vodovody i údolní přehrady, elektrárnu, poháněnou silou horských bystřin, jejichž energii dovedl odhadnout a ocenit pouhým okem, viděl pyšné ulice, skryté ve stínu vysokých palmovníků, rozsáhlé dvorce i farmy, průplavy i letadla, stroje vyrábějící umělou radiaci i minerály, a zahleděl se k obloze.

Světle modrá, vzdušná navrstvenina, prozářená tlumeným, narudlým světlem slunečním, vynutila v inženýrových očích pocit vlahé vděčnosti. Vzpomínal na Prahu, opuštěnou a mrtvou, či na svého přítele doktora Modrana, jehož památku uctívá v nové vlasti každým novým činem? Nechť si přeskočilo hodinové péro věčného času na vesmírovém orloji, nechť se i vykloubila paže obra, který řídí ohromný stroj světa, nechť letí lidstvo s celou soustavou nebeskou vstříc nehostinným a mrazivým končinám nebeských dálav na nových drahách – ať je to srdce učence, či honce velbloudů – jak málo stačí lidskému srdci ke štěstí!

Stráň je plna kvetoucích akácií; stačilo by učinit několik kroků, aby jich natrhal plnou náruč a odnesl k nedalekému domu, kde v černých, smutečních šatech a s rozpuštěnými vlasy stojí na rovné střeše domu, proměněné v zahradu, Michaela. I její pobledlé tváře časem zrůžovějí. A snad teprve potom, snad teprve potom bude se moci odvážiti toho, přinésti jí květy; a toto poselství nebude vyznáním ani touhou ani slibem. Řekne jí pouze tolik, že v její blízkosti žije a dýchá přítel jejího nešťastného Jiřího.

Michaela ho spatřila a pokynula mu rukou na pozdrav; ale inženýr Liput smekl jen svůj širák a houpavou svou chůzí přidružil se ke karavaně, táhnoucí k moři, které ukazovalo jen úzkou stuhu modré hladiny…

12 V Somálsku i v Habeši byly tyto stříbrné mince již dvě stě padesát let v oběhu. Mince razila císařovna Marie Terezie v 18. století ve středoevropské říši, která se nazývala Rakousko-Uhersko a která se rozpadla za světové války.

Obraz dvanáctý

Na rumišti starých zákonů a řádů pučí družné štěstí…

I

The new Sun[13], anglická revue, vycházející až dosud v Monte Carlu, oznamovala v březnovém čísle svým čtenářům, že v důsledku vyhlášky ÚMÚV[14] zastavuje vydávání listu na Riviéře a že příští její číslo vyjde již v Káhiře. Ale přistěhovalectví anglosaské rasy do vykázaného jí Egypta dálo se velmi zvolna. Nemajetné vrstvy vystěhovaly se již dávno do této přelidněné země přesto, že se dělnická třída, zaměstnávaná dosud v průmyslových závodech, rozhodovala těžce o změně svého zaměstnání; nepatrný průmysl egyptský trpěl nadbytkem pracovních sil a tovární dělníci z Anglie nemohli přivyknouti zemědělským pracím v novém podnebí.

Zámožné rodiny anglické žily v Provenci, na Riviéře, ve Španělsku, na Maltě a Kypru, na africkém pobřeží a byly roztroušeny po Itálii, Balkáně i maloasijském pobřeží. Mezinárodní kdysi řeč nejvzdálenějších osad a výlučná řeč námořní, přestala být angličtina rázem řečí světovou. Byl to mohutný trup panenské Asie s dvěma indickými prsy, zabořenými do měkkých podušek Rovníkového moře, který rozprostranil po celém světě vládu anglického jazyka. Avšak dnes, na prahu třetího tisíciletí a po ztrátě indických osad i ostrovů nemluvil již žádný domorodec anglicky; v Kapsku právě tak jako v Singapuru, v Egyptě i na drobných ostrovních výspách středoamerických.

Angličtina zmlkla v ústech milionových národů všech barev a plemen, s tetovanými ozdobami po těle, s dýmkami, provlečenými ušními boltci, s mauzerovkami nebo se šípy a kyji v rukou, s krátkými parei kolem boků nebo s bílými turbany na hlavách. Hlahol anglických slov ustal, jako by je byla pohltila nenávist prostorů, a Angličanům nezbývalo než učit se něčemu, čemu jich dosud nikdy výsady jejich světovlády nenaučily: řečem tuzemců. A poněvadž návyk žíti na širokých prostorách celé zeměkoule přešel jim do krve, hrozilo nebezpečí, že anglická národnost i jazyk vyhyne v době dvou tří pokolení. A tak byl to i důvod národní sebezáchovy, který je nutil k soustředění ve vykázaném území – v Egyptě – pro který tolikrát bojovali a který každý samosprávný ústupek platil potoky krve i librami zlatých šterlinků.

Březnový sešit The new Sun, z něhož čerpáme několik vět této kapitoly, přinášel proto také na prvních stránkách „Velikou výzvu k všem věrným synům Anglie“, pobízeje roztroušené krajany k bezodkladnému stěhování do Egypta a přilehlých osad až po Ugandu a Rudé moře. Ač se již březen schyloval ke konci, ležel na Riviéře dosud sníh; nebylo také důstojno velikého národa zneužívati pohostinství ciziny, a když zachránivší se zbytky švýcarského obyvatelstva vpadly na Riviéru, neubránili se angličtí bohatci pohrdlivému úsměvu; lidé, kterým kdysi házeli hrst pencí do jejich zelenavě šedých klobouků s kamzičí srstí nebo tetřevími pery za stuhou, kteří je vodili po horách a bavili svým jódlováním na velitelský pokyn ruky anebo od kterých kupovávali kdysi upomínkové trety a nevkusné pohlednice – tito lidé hnali nyní útokem na jejich najaté paláce a vily na mořském břehu i na horských stráních…

Obchodník je vždy těkavější a postrašenější než zahálčivý povaleč; blazeované úsměvy vodově zbarvených očí zmizely Angličanům z tváří, když viděli ve strhaných a znetvořených rysech švýcarských horalů vytřeštěný děs před smrtí, a když zahoukly pivní výstřely… Angličané opustili paláce a vily, nastěhovavše se do Casina, kde se již ovšem netísnili kolem hráčských stolů zoufalci nebo vyvolenci štěstěny… Leželi tu ve velkých sálech i klubovních místnostech po zemi šlechtic vedle zbohatlého farmáře, stařec vedle dítěte. V blízkosti lidí, podobajících se šelmám hrůzou a schopných vraždit jiné, aby sami zachovali si životy, vyklizovali Angličané monacké bojiště; zde ani vábný a čistý zvuk zlatých sovereignů nic neplatil.

V tomto těžkém ovzduší zrodil se za tak nejistých poměrů úmysl, který přijal, oděv se literárním šatem, hrdý titul Nové slunce. Olivový olej, ryby, ovoce a kukuřičná mouka utišovaly žaludky a Nové slunce mělo ukájeti hlad duší. První anglický list, vydávaný dva roky po přívalu švýcarském oznamoval, že ÚMÚV prohlásil Suezský průplav za svobodný, mezinárodní majetek a že Angličanům byl postoupen Egypt náhradou za všechny jejich ztracené osady. Vystěhovalecký úřad měl také velmi snadnou úlohu, poněvadž tu nebylo žádné řádně pověřené a odpovědné vlády, která by s ním vyjednávala za svůj lid; vlády byly na útěku právě tak jako jejich rukám svěřené kdysi národy. Vládou všech vlád stal se sbor učenců, kteří vytvořili Ústřední mezinárodní úřad vystěhovalecký a rázným svým činem vynutili si úctu a poslušnost, neboť jejich výkonnými orgány byli všichni, jimž záleželo na udržení bílého plemene.

Řeka Rhôna, jejíž ledovcový splaz splynul se švýcarským Ledovým mořem velehorským a postoupil až k Juře, pohřbiv na svém dnu usměvavou Ženevu, ukazovala lidským zrakům dravý svůj proud, plný ledových ker a tříště, teprve těsně před Lyonem; téměř až k jeho předměstí pokrýval její hladinu led, který se trhal na horských svazích a tál, přicházeje do teplejších šířek. Město Lyon, proslulé v dějinách středoevropského peněžního obchodování, poskytovalo obraz aljašského tábora; sníh tížil jeho střechy a tál pouze na několik týdnů v letním období. Ale odtud na jih po obou březích Rhôny vzkvétal klín Francie, Provence; žensky mdlivý a okouzlující, který ve středověku stvořil evropskou píseň lásky a který vtiskl odvahu i meč do rukou prvního rytíře v brnění – sladký tento klín černal se na vrcholcích hor mohutnými lesy a zelenal se po všech stráních, na kterých mezi sebou závodily květy a plody, vůněmi i barvami.

Francie podržela největší území v Africe, celý široký pruh mezi 0°–10° východní zeměpisné délky, s krajními hranicemi Oranem a Tunisem na severním pobřeží africkém, napříč Alžírem a Saharou, přes státy Fellahů až po Guinejskou zátoku mezi Zlatým pobřežím a Kamerunem; celý západ africký přidělen byl státům skandinávským a baltickým. Zdálo se, že starý, tisíciletý sen o vyrovnání všech jazykových i plemenných rozdílů dozrává k svému uskutečnění… Sen o mezinárodním bratrství nebyl však nikdy cizejším lidstvu, které svou mateřštinou vyráželo skřeky hrůzy a které nemohlo nikdy oželet ztracených vlastí.

Ano, byl to právě měsíčník Nové slunce, který vystoupil s návrhem na svolání mezinárodní konference za tím účelem, aby do staletími vzdálené budoucnosti byly původním národním držitelům státních území protokolárně zaručeny a vyhrazeny kraje, které před příchodem ledové doby drželi a které budou moci nerušeně znovu obsadit ve starých hranicích – až opět ledy odejdou…

II

Vy, moji čtenáři, kteří žijete se mnou památného roku 2044, tedy bezmála padesát let po tom, kdy byl vydán za tak stísněných poměrů anglický časopis The new Sun a kdy i kosti pisatele článku „Poslední válka“, pana W. Burnse, dávno již zetlely v pískovém hrobě u čtvrtého nilského kataraktu, dovedete se asi těžko vžít do situace, v jaké se evropští národové před čtyřiceti roky nečekaně octli. Což zvykli jste si dívati se na jedince, žijícího mimo zákon? Jak si můžete proto představit lidská stáda bez kázně, prchající přes moře do nových vlastí bez státní formy a bez jakékoliv spořádané organizace?

Všechna zděděná pouta návyků i názorů, zákonů i citů, vztahů i rozdílů popraskala a povolila. Ztrativše bezpečné své útulky v městech a oporu, zajištěnou mezinárodními smlouvami v územích s vojensky střeženými hranicemi, opatřenými pomeznými kameny se značkami a barvami sousedících států, ztratili lidé sebe samy. Lidé? Nikoli. Rodiny, náhodné shluky běženců, stáda hrůzou vyjících lidských šelem a po celé zeměkouli se volající, rozptýlení národové.

Ve vývoji lidských dějin byly to snad jen krvavé a hrůzné revoluce, ve kterých lidé ukazovali pod svými cáry srstí porostlá těla dravců, kdy zmizely nalíčené úsměvy s tváří, které cenily na sebe ostré tesáky křováků, a kdy z lidských srdcí vymizel soucit, aby se v nich ukázala celá propastnost zákeřného vraha. A naši předkové prožívali v této době daleko větší revoluci; nebyla to revoluce ideová, osvobozenská nebo mravní, nebyla to vzpoura otroků ani převraty panujících kast, ale revoluce pevninská, revoluce planetární… Lidé hledali své hranice, své panovníky, zákony a četníky, a proto byla jejich hrůza taková, že vývoj dlouhých tisíciletí byl rázem odplaven…

Jejich hranice zmizely pod ledem, jejich zákony, předsudky, city i touhy zavály sněhy a na svém útěku odhazovali lidé všechny vývojové možnosti a předpoklady, které nutně musily vždy vésti k věčným, vyvražďovacím válkám… Tisíciletá usedlost a tisícileté sousedství bylo vzněcovatelem nekonečných válek. Hle, jak se nám žije dnes, kdy známe jediný zákon, zákon práce, a kdy místo starých, zkamenělých států žijeme v prozatímních koloniálních oblastech…. S jak shovívavým úsměvem vracíme se k představám svých předků o mravnosti, o úkolech vlád, parlamentech, ochraně slabých a třídních bojích… To všechno zůstalo nalepeno pod skly muzejních vitrín a ztrouchnivělo s pohřbenými kostmi těch, kteří tak cítili a myslili…

Tak hrozných útrap bylo potřebí, tak otřásající výstrahu musila dát svému tvorstvu naše země, aby se vzpamatovalo!? Musila se sama vychýlit ze své dráhy, aby dala lidstvu příklad, jak možno hledat novou cestu obrození. Dnes není občana nebo světoobčana, dnes není lidský život bludištěm nesmyslných zákonů, dnes není lidových panovníků ani byrokratických demokracií, dnes není válek ani konferencí… Jest jen život, svoboda a práce. Zní to paradoxně, ale je to pravdivé: k divochům bylo třeba jít, aby se bílé plemeno odnaučilo válčit…

Nezajímají nás jednotlivé články, uveřejňované s takovým poplachem v listě The new Sun o nových, zlověstných úkazech. Mluvíme-li o něm, je to jediné pro jeho fantastický obraz prožitých hrůz s nadpisem Poslední válka. A v tomto apokalyptickém vidění zajímá nás opět – obšírná poznámka pod čarou, která nám umožňuje, abychom vnikli do okruhu názorů, citů a plánů evropského lidstva krátce předtím, než se připlazil do střední Evropy severský ledovec. Ve vysvětlivce pana W. Burnse čteme doslova:

„Mezi přístroji, vysílajícími vražedné paprsky, zasluhuje zmínky přístroj českého vynálezce doktora Modrana. Nejistá budoucnost jeho vlasti, sevřené ze všech stran zdrcující přemocí nepřátel, nutila českou válečnou techniku k takovému opatření, které by znemožnilo vpád nepřátelských letadel již na samých hranicích. Mnoho vynálezců pokoušelo se o to ve druhé polovině dvacátého století. Šlo o to, zhotoviti stroj, který by mohl svými účinky zapálit a zničit na velikou vzdálenost…

Pohroma rychlého ledovění, která se ohlašovala povětrnostními poruchami čím dále tím patrněji, urychlila zhotovení stroje, který byl skutečně svého druhu jedinečným, univerzálním prostředkem obranným. Jenom vášnivá láska k vlasti a zoufalá poloha malého státu mohla vymysliti stroj, který čistil ovzduší a zamezoval absorpci slunečních paprsků zemským ovzduším v době pozvolného ochlazování země i zeslabené radiace sluneční a který v případě válečného přepadu byl s to zajistit českému státu vítězství bez jediného výstřelu…

Zjistili jsme zcela bezpečně, že to byl doktor Modran, který tento netvorný stroj uvedl v činnost, nikoliv proti nepřátelskému vojsku, ale proti bezbranným a nevinným vystěhovalcům v okamžiku, když zlézali pohraniční české hory, aby se zachránili útěkem. Budiž zachována všem věkům paměť tohoto geniálního vraha bezmála jednoho sta milionů lidských životů! Nespokojil se s pouhou obranou své země, čehož nebylo ani třeba, poněvadž Čechy byly již téměř liduprázdné, ale namířil stroj na celou severní zeměkouli od západu k východu a vše, co trpělo, naříkalo a prchalo na jih, bylo chyceno jeho smrtícími paprsky a zhynulo…

I v jiných zemích pokoušeli se zabránit uprchlíkům přístup podobnými stroji, ale jejich stroje neměly výkonnosti a síly přístroje českého technika. Na Dunaji byly vzaty útokem a dobyty, ochránci byli povražděni a stroje zničeny. Zprávy, které přinesla francouzská letecká výprava ze Severu, která byla donucena u Dunaje pro neproniknutelné a vysoké vrstvy mračen k návratu, potvrzují naše údaje. Letci mohli se ovšem vznésti nad mraky, ale pak nemohli činiti pozorování, což bylo účelem jejich výpravy… Používáme těchto dokladů na potvrzení svého stanoviska, že v příští válce nebudou již bojovat armádní sbory a že i letectvo bude konati výhradně službu výzvědnou.“

Autor článku nakreslil obraz příští války. Ze země vztyčovaly se kolmé, vysoké, věžovité roury, z nichž byly vysílány sírově žluté, zelené nebo hnědé pruhy světel. Obyvatelstvo uprchlo z hrůzy před nimi z měst a marně hledalo úkryty v podzemí. Jak bylo těžko vésti válku proti válce! Jako každý projev lidského života, strom i hvězda, démant i gejzír podléhal i vývoj válečnictví času. Nebylo lze jej zadržet nebo obmezit, jako nelze zastavit oběh nebeských těles a nelze křísit k životu vadnoucí květinu. Válečnictví musilo dospět až k té hranici, kde sebe samo znemožňovalo. Státy, předstihující se žárlivě v horečném zbrojení, urychlovaly konečné, úplné odzbrojení lidstva. Ti, kteří hleděli zadržet vzrůstající zbrojení a obmezit válečné prostředky, prodlužovali jen lidské utrpení. Ano, pacifismus byl největší metlou lidstva. A tak se konečně dostalo Německu cti, že je dnes pokládáno za dobrodince lidské společnosti, neboť svým zdokonalováním válečné techniky – ať již sledovalo jakékoliv cíle nebo ať již, jak se se tvrdívalo v Evropě – tím jenom projevovalo svou germánskou útočnost a starou vražednou vášeň – přece jen způsobilo, že všechny prostředky boje byly vyčerpány a lidstvo octlo se před rozhodnutím o dalším osudu celé zeměkoule: stačilo uvésti v činnost jediný stroj, aby se celá země rozletěla v miliardy zrn, kamenů a výbuchů vesmírem v nicotu.

Nyní se již neodhadovala síla státu podle počtu děl, jízdy, pěchoty, dreadnoughtů a muničních továren; počítaly se tuny otravných plynů, výbušných látek, vzdušných min, odhadovala se utajovaná nosnost spalujících paprsků, výkonnost řiditelných torpéd a množství radia. V Čechách pracovalo prý sto dvacet tisíc dělníků sedmdesát devět roků, rozrývajíc skály v honbě za novým bohatstvím, touto silou a spásou malého státu, které jej činily velikým…

A jak hrůzný obraz poskytovaly v noci evropské vojenské stanice, připravené k útoku. Města byla ponořena v temnotu, jenom ze skrytých skalních zákoutí tryskaly kolmo k obloze plameny světel. Jako ohně, sršící z opalizujících zřítelnic ještěrů, propichovaly tyto úzké sloupy vražedných světel hloubku oblohy, zelené, sírově žluté a hnědé. Běda letadlu, které se odchýlilo od osvětlených, signálových vzdušných silnic a třeba vinou motorové poruchy dostalo se do jejich dosahu!

Tak stál k boji připravený svět v okamžiku, kdy se na něj valila severská zkáza. K válce nedošlo, poněvadž by znamenala konec světa. Zde již nešlo o útok nebo obranu jednoho státu proti druhému. Nikdo nemohl předpovědět, kam až zasáhnou smrtící paprsky. I nevinní v dalekých končinách měli být obětováni místnímu sporu dvou soupeřů. Válka německo-francouzská ohrožovala celé dvě pevniny, Evropu i Ameriku, a tuto válku zamezila sama příroda. A jak bude tomu nyní, kdy národové ztratili všechny opory své vzdělanosti, školy i kostely, divadlo i umění, přednáškové tribuny i knihy? Vrátí se lidstvo k pravěku a bude se zase vraždit kyji na potkání?

III

Autor článku Poslední válka viděl obrysy vzdělancovy duševnosti přecházet v srstnatou divokost přírodního pračlověka. Dějiny ho o tom poučovaly, neboť z těch a těch následků, které vyvolaly ty a ty příčiny před sta lety, usuzovalo se i do budoucnosti. Ale dějiny nemohly předpisovat léky chorobám nové doby, mluvily pouze za sebe, poučovaly pouze samy sebe, a byly to, celkem vzato, mrtvé a neužitečné poučky, které se nemohly domakati teplého masa rodícího se života. Za necelých padesát let, jaké výsledky! Příchod do bývalých kolonií, které znaly podle jmen pouze děti, sbírající poštovní známky, a o jejichž vzdělanostním stupni mluvilo se s pohrdlivě odhrnutým rtem, změnil samu podstatu lidského života. Měli jsme v knihovnách vysoké regály, přeplněné učenostmi o prospěšnosti křížení plemen a krve, a neměli jsme potuchy o obrozené staré kulturnosti živelností nového území. Naše cévy kornatěly otrávenou krví umdlené, úpadkové Evropy, v jejíchž dějinách vždy ti, kteří sami neměli dosti moci, aby zotročovali jiné, volali po svobodě pro sebe. Dějiny evropské vzdělanosti jsou ve zhuštěném, dva tisíce slov obsahujícím výtažku jen řadou reklamací svobody, přivolávané vždy jinými ústy, a v těchto dvou tisících slovech se opakuje slovo svoboda pětsetkrát…

Třídní boje, protidynastické revoluce, náboženské bouře, selská povstání, boje proti trustům, stávky, Kleisthenes i Saint Simon, Kristus i Bakunin, Hus i John Stuart Mill… tisíce bitevních vřav, obrazy mučíren, popravčí špalky i hranice kacířů, odboj Indie v novověku i vzpoura Gallů za C. J. Caesara – to vše, to vše bojovalo marně za svobodu, která se stala chimérou… Na starém jevišti nebylo lze hráti nové kusy; území, do něhož se vsákly jedy, nemohlo uzdravovat, zděděné povahy nebylo lze přetvořit ani nejkrásnějšími ideami…

Zanechali jsme v opuštěné Evropě prokletý poměr vykořisťovatelů a vykořisťovaných, zůstavili jsme tam všechno prokletí průmyslových mučíren, honbu za ziskem i odpor k schopnějším jednotlivcům, všechnu ideologii a utopie, vítěze i mučedníky, galerie ctností i žaláře, a přišli jsme sem s nahými dušemi a bez předsudků…

Za sto let nabažili se lidé socialistického despotismu, který svou krutostí předstihoval despocii absolutistických monarchií; jen tak dalo se také vyložit, že monarchie se mohly udržet po dlouhé věky již od těch dob, kam lidská paměť sahala nejdále, kdežto socialistická oligarchie politických stran se vyžila za sto let. Co vymohl pracující třídě trade-unionismus? Nacionalizace podniků, dolů a železnic, zavedení osmihodinové pracovní doby a zvýšení mezd – což se mohly tyto požadavky, jednou dosažené, stát cílem pro všechnu budoucnost? Nešlo již o dobro a zlo, o spravedlnost, svobodu a právo; v době kooperativních pekáren a tržnic, oděvních výroben i zmunicipalizovaných hutí byli to sami dělníci, kteří volali po individuální morálce a po nové etice…

Dnes není zahalečů a není bídy, a není proto také mezi námi rozporů mezi kapitálem a prací; nepřeme se o stanovení sociální ceny stroje ani o ztrátě, kterou utrpí Všeobecné Dobro hlasovacím lístkem v rukou nevědomého proletáře, sloužícího ochotně tyranii přicházející zleva či zprava… Kolik krve vyteklo za jediné heslo osmihodinové práce, která znamenala kdysi emancipaci a volnost! A zde? Tropické podnebí i sama půda, hospodářské podmínky i trhové ceny vynutily si obmezení pracovní doby, zkrácené z osmi hodin denních na šest.

Lidé volali kdysi po odstranění zahálky boháčů a nahradili ji zahálkou pracujících. Dnes nezahálí nikdo, ale dnes také nezakazuje nikdo pracovat přesčas tomu, kdo má potřebu a chuť pracovat; před sto lety zapomínali, že nebyla práce každému jedinci kletbou: mnohým přinášela i radost a rozkoš. Úplná svoboda jedincova je možna a zajištěna jen úplnou volností všech ostatních, a proto má dnes každý z nás i svobodu práce, po které se volalo tak vášnivě v posledním století největšího útisku, kdy stát hromaděním zákonů a vršením své moci stal se netvárnou obludou, obmezující i svobodný pohyb individua…

Nezbrojily socialistické státy ještě více než monarchie? Nebyly federace útočnější všech církví, nebyly výlučnější a mezinárodnější než klerikalismus?

A kde byla mravnost, kde bylo právo? Válka uplatňovala barbarské principy a dokazovala, že lidstvo se ve svém vývoji nepohnulo ani o krok kupředu. Armády, v nichž se dávala analfabetům s nízkými čely přežvykovati nestravitelná sousta filozofických frází, byly na tom hůře než armády, v nichž byla vzbuzována láska k vlasti. Uprostřed Evropy, na sklonku dvacátého věku zápasil o svou existenci stát, který mohl býti zničen nepřátelskými letadly za dva dny.

Ano, i kdyby nebylo bývalo došlo k evropské pohromě a kdyby lidstvo nebylo bývalo donuceno přírodou opustiti svá historická sídla, bylo by příkazem opravdové lásky a pokroku vybičovat je a hnát je před sebou do džunglí, na okraje pouští, do mlčenlivých, tmavých pralesů nebo k lávovým jezerům. Proč člověk přestal válčit s člověkem teprve tehdy, když slyšel v noci řev lva anebo když na potulce pralesem zaleskly se mu ze tmy houštiny kly divokého slona? Starousedlictví bylo příčinou všech válek. To země sama se ustrnula nad člověkem, pohrozivši mu mrazem a vánicemi! Území, mající schopnost udržet a konzervovat všechny rasové odlišnosti, zvyky, nářečí a náboženství, uchovalo v člověku krvežíznivost jeho křováckých předků i jeho zvířecí válčivost.

Kdo vymýšlí zde, v oblastech neurčitých hranic a v sousedství polodivochů vražedné přístroje a záminky k válkám? Bylo to bezstarostné vědomí naprostého bezpečí ve starých formách státních, s diplomatickým zvěřincem a hraničními sloupy, vysokými jako šibenice, které ponoukalo lidstvo k válkám! Jaká zvrácená mravnost, jak ohyzdné zákony, trestající vraha – jedince, ale vychvalující vrahy v četách? Kdo pochopí tuto zvrácenost? Sto let žijeme na půdě, kterou nikdy dosti nezúrodníme, v sousedství, které páchne syrovým masem, v podnebí, kterému neuvyknou ani naši vnuci, zmateni i neznámými mapami nočního nebe – a neválčíme. Proč, proč?

A přece i my vedeme války. Ano, i my zde válčíme! Proti cizopasníkům a bakteriím. Minulá staletí používala, jak je dokázáno, válek k zmenšení vzrůstajícího obyvatelstva z obavy, že země čtyř tisíc milionů lidí již neuživí, a zhotovujíce vražedné stroje, zůstavovali své plodiny i půdu na pospas kazům a rostlinným chorobám. Nuže, my jsme vypověděli válku těmto mikroskopickým ujídačům lidské potravy. Ještě před sto padesáti lety přicházela čtvrtina osevné plochy nazmar; dnes tomu tak není. Známe chemismus ústrojných látek a léčíme lidi právě tak jako zvířata i rostlinstvo – a přece nikdo z nás nezneužívá slova „humanita“. Tato válka sama o sobě vyžaduje soustředění všech našich sil, a můžeme říci, že za několik let zvítězíme úplně!

Nikdo z nás neobléká kaftanových kostýmů teroristů, kteří osobní svoji zbabělost maskovali násilím a vraždou. Není mezi námi hrdinů ani zbabělců. Odměňujeme povzbuzením a trestáme mlčením. Nevyvíjíme se ani neupadáme ve starém významu slov. Žijeme proto, aby i jiní mohli žít, neboť víme, že i my jsme celku nezbytně potřební. Naše soužití není také kompromisem, který by nás nebyl důstojný. Nemůžeme pochopit, že tak dlouho trvalo, než se lidstvo dopracovalo k tomuto poznání. Ale lidé vždy viděli vzdálené a neznali blízkého, chápali složitě a objevovali chiméry, místo co by se učili chápat okouzlující prostotu života.

Nebylo dosti na tom, že byli tehdy lidé obklopeni tolikerými záhadami? Všechna děsivá nejistota a tajemství nestačila, aby je sblížila! Ani pocit vlastní marnosti, ani vědomí jejich bědnosti neuvrhlo člověka do náruče spolutrpícího. Neslyšeli výstrah a neviděli ohromující jednoty vesmírového dění. Posilujíce všechno, co je vzdalovalo přírodě i ostatním jedincům, stali se lidé ve vývoji přírodních dějů činitelem záporným.

Jednota, kterou jsme pochopili, činí nás silnými. Kdysi i malí národové rozpadali se v třídy, skupiny a politické strany, a dnes – dnes jsme silni silou celku. V okamžiku, kdy oceány pohlcují severní a jižní pevniny a kdy se rozšiřuje propast mezi Evropou a Amerikou, počínáme dějiny nového, šťastnějšího lidství[15] a chtěli bychom výkřikem své radosti vzbudit i mrtvé bratry na všech hřbitovech, aby se radovali s námi. V našich svalech jsou žilnaté skály, naše ruce mají měkkost mechu a v našich srdcích proudí dech jara – jsme šťastni!

IV

Ani jedna z utopických představ budoucích útvarů státních a společenských se nesplnila. Lidé tvořili si státy ze vzduchu, ze svých snů a tužeb, nikdo z nich nepočítal s drsnými životními fakty. Všechny předpoklady zklamaly; měli jsme a máme možnost vytvořit si stát jakékoliv formy, a přece zůstáváme v zásadě při starém. Není to ani demagogická oligarchie, ani komunistický, pokusný ostrov, ba ani kolektivismus starých socialistických průkopníků. Není společenské formy, která by se hodila na útvar našeho pospolitého života.

Dříve bylo mnoho teorií a osadní experimenty měly nahradit skutečnost a přesvědčit lidstvo o nejlepší a nejvýhodnější socialistické utopii – a dnes máme tuto skutečnost beze jména i teorie. Do kolonií jezdívali nesmiřitelní odpůrcové zákonů a všech řádů společenských zakládali pokusné anarchistické kolonie, a my jsme dnes v těchto koloniích a forma našeho pospolitého života, která přímo vytryskla z nové půdy, dá se snad, byť i dost neurčitě, srovnávat jedině se starým ideálem anarchistické organizace společenské, o jaký se pokoušel na statku Citadelle, náležející Giuseppe Morimu, doktor Giovanni Rossi, jehož osada byla dokonce i vyznamenána na světové výstavě pařížské r. 1899 stříbrnou medailí, a o rok později v osadě Cecilii a Parana v Brazílii.

Kdyby dnes znovu ožili vyhynulí marxisté, nemohli by uvěřit a porozumět dnešním poměrům: všechny jejich výpočty byly lžemi! Mohli jsme si vytvořit jakoukoliv organizaci společenskou, a přece dvě základní složky rozhodovaly o nás s námi: neměnící se lidská povaha a území. Kdo nám bránil, abychom se nezařídili po vzoru osad vyhynulých mormonů – a proč jsme tak neučinili? Donát, bývalý revolucionář a táborový vůdce továrního dělnictva, překřikoval mne a hrozil mi i násilím, když jsem navrhoval zkrácení pracovní doby a mluvil o kolektivní etice. – Každý člověk má svůj vlastní domek a zelinářská jeho zahrada, kterou obdělává ve chvílích odpočinku, je jeho pýchou a nedovoluje sousedovi zahálet. Lidé jsou prosti všech svěráků, a přece neutrpěla mravnost, ač se mohli muži oddati mnohoženství a ženy obšťastňovaly svým objetím dva muže současně. Zemědělci bránili se zuřivě proti každé novotě a dělníci sami se rozhodli, nikým nenuceni, bez správců a ředitelů, drábů i četníků, zavést tři kasty lidí: vedoucích, výkonných a pomáhajících!

Bylo by veřejnou hanbou zahálet v pracovních hodinách, ale nebylo by hanbou pracovat i ve chvílích odpočinku. Místo zákonů řídily úkony člověkovy činy ostatních. Život, octnuvší se v nebezpečí, měl patrně větší cenu než život se zajištěnou budoucností. S úsměvem na rtech zřizovali jsme první laťové ploty na rozdělených pastvinách, káceli lesy a vysazovali školky, zorávali louky, vysušovali bažiny, tahali těžké náklady cestou necestou, zpracovávali stavební materiál, stavěli silnice a měli jsme nepopsatelnou radost, když poprvé z nové společné peci vycházel kouř a my jsme se tísnili kolem, čekajíce na první pecen chleba, kterým nám byl vydán – poprvé bez peněz, zdarma.

Všechny životní potřeby opatřujeme si výměnou, ačkoliv ani zde jsme úplně nevyloučili peněz; kupujeme za ně přepychové předměty a platíme jimi za suroviny domorodcům. A proč, ačkoliv se předpokládalo, že nebudeme mít žádného představeného, proč dal návrh Zaklín, aby byl zvolen stařičký Liput guvernérem okresu Tadjurského zálivu? Proč nazvali první obecní studnu v Seile jménem dělníka, který ji bez pobídky vyvrtal, vyzdil a opatřil stříškou s takovou láskou?

Čím byly všechny dřívější takzvané „sociální boje“ z našeho hlediska? Nářkem dítěte, které se zranilo hračkou, povykem menšiny, chtějící domoci se vlády nad většinou, závistivým sobectvím a touhou po moci. Ze všech aristokracií světa byla jistě nejodpornější aristokracie dělnická, která tiskla ke zdi všechny ošálené, zubožené voliče, chudáky, které poštvala lichými hesly, aby jí dopomohli k vládě; a pomáhal jim tulák v cárech, pobledlá tovární dělnice s útěžkem i dělník, kterému stroj utrhl pravici.

Náš dělník není již závistivým a zbabělým otrokem, lačným požitků jako kdysi před sto padesáti lety, kdy pohlížel, pokud se vůbec o umění zajímal, s hněvivou tváří a zaťatou pěstí z poslední galerie na pohodlná křesla buržoů, jejichž majetku chtěl se naráz zmocniti třeba vraždou, zapomínaje, že i oni k blahobytu museli se propracovat tělesnou i duševní námahou… Sociální boje! Čím byly tehdy? Šlo buď o snížení daní, zvýšení mezd, udržení nabytého vlastnictví, nebo pojištění. Revoluce, které způsobily přesuny majetkových poměrů, pospíchaly po zdaru své akce, aby si pojistily násilím získané bohatství četnickými bodly. Na opravdové chudáky, vyhladovělé a nemocné, kteří ani s hlasovacím lístkem v rukou nebyli ničím, leč přítěží, neměl zřetele dělník ani měšťák. A my jsme nyní v zemi, kde není chudoby a kde větší přičinlivost přináší i větší užitek, aniž vyvolává závisti. Ubohý marxismus! Zkostnatělý ve své pravověrnosti jako katolicismus, s nímž měl společné tytéž semitské základy, nepočítající s životními fakty a lidským temperamentem, domnívající se, že spasí lidstvo, když se byl buržoastické filozofii přizpůsobil, přejav její slovník a pouhým přemístěním slov i pojmovými hříčkami podnikající útoky na větrné mlýny.

U nás není otroků ani vyvrženců, trestanců ani biřiců. Zločinci a škůdcové obecného dobra ztratili se v horách a jsou snad posádkou pirátských lodí. Nemáme vězňů ani soudů, polepšoven ani trestnic. Nechápeme dnes, jak mohli kdysi naši předkové žíti v době, o které platil paradox, že nejsvobodnějším se člověk cítí v žaláři…! Naši lékaři, zemědělci i chemikové, technici i lovci zdolali všechny choroby, krvavou úplavici i bahenní zimnici. Léčíme i nejrozšířenější nemoc domorodců, příjici, a naši krajinu již neobtěžují mračna kobylek ani moucha tse-tse. Smějeme se takovým vynálezům filozofujících škatulářů, jako je altruismus a sobectví. Jsme družně šťastni, a to je vše!

Změna vnějších podmínek životních způsobila v našem lidstvu přerod tak nenadálý. Socialistické teorie žily a padaly otázkami hmotnými; jejich hlasatelé odvraceli pozornost proletariátu od duševní krásy a bohatství srdcí k plným mísám, přeludům nenasytných žaludků; proto také byl socialismus umělecky neplodný a nestačil lidem, kteří toužili po kráse. A proto také socialismus dohrál svou intrikánskou úlohu v zemi, kde nikdo nehladoví. A proto také naše společenská organizace podobá se spíše uskutečněnému snu anarchistických proroků o největší myslitelné svobodě jednoho mezi všemi svobodnými.

Socialismus a politika, tyto dvě lučavky na zdravém ústrojí společenském, staly se v Evropě vleklými chorobami. Byly to poslední dvě utopie lidstva. Zchytralci našli dokonce i tajné chodby, jak by se pomocí socialismu mohli uplatnit v politice anebo jak by pomocí politiky se daly uplatniti socialistické nároky. Lidí, jdoucích k cíli první cestou, bylo ovšem nejvíce; a pro široké davy byl úhrn sociálních otázek rozřešen k všeobecnému uspokojení tehdy, když na křesla ministrů, generálů a senátorů, starostů i vyslanců, správních radů závodů, jimž klnuli, dosazeni byli socialističtí vůdcové…

Za svoji svobodu vděčíme zániku evropských hesel o lidské rovnosti. Svoboda, aby se jí skutečně stala, musela přestat býti lživým heslem. Vůdcové dělnických mas, kteří měli jim otevříti oči, naučit je spoléhat se na vlastní sílu a vést je k slavobráně všelidské jednoty, štvali je do slepých uliček, na bodla a v dostřel pušek, tiskli jim do rukou kyje a cihly a učili je nenávidět a vraždit… U nás není proto vůdců a není politických stran. Lidé vystřízlivěli – u nás není prostě pro ně místa, nemáme výčepů ani tribun, sněmoven ani volebních uren. Ale jsme šťastni, družně šťastni, pečujeme o trpící, pomáháme slabým a nepřijímáme odměn ani hodností. Jsme – lidmi!

13 Nové slunce.

14 Ústřední mezinárodní úřad vystěhovatelský.

15 Je-li snad tento slastný povzdech člověka, doživšího se svobodného lidství teprve v roce 2044, dnešním čtenářům po dvou stech letech nesrozumitelný – oč méně mohli chápat tito první šťastní lidé všechny zvrácenosti století dvacátého?

Josef Müldner

Hvězdná lavina

Románová vidina budoucna

Ilustrace na obálce Swill Klitch / Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 6. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4624-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4625-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4626-1 (prc)

Table of Contents

Obraz první: Poslední pražský román

I

II

III

IV

V

Obraz druhý: Vor na Dunaji

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Obraz třetí: Umírající hvězda

I

II

III

IV

V

Obraz čtvrtý: Kosmická lavina

I

II

III

IV

Obraz pátý: Zříceniny Vídně

I

II

III

IV

Obraz šestý: Dva ze Solmie

I

II

Obraz sedmý: Na Moravském poli

I

II

Obraz osmý: Člun Maxe Grodemana

I

II

III

IV

Obraz devátý: V Gaetě

I

II

III

Obraz desátý: Ve šlépějích mrtvého

I

II

III

Obraz jedenáctý: Počátek somálského románu

I

II

III

Obraz dvanáctý: Na rumišti starých zákonů a řádů pučí družné štěstí…

I

II

III

IV