K ránu přichází smrt

Román s variacemi

Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla K ránu přichází smrt tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Alois Hynek v Praze v roce 1947.

Text díla (Frank Tetauer: K ránu přichází smrt), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 6. 2025.

1

Velká světla zhasla, jako by je sfoukl průvan prudce otevřených dveří, kterými se vřítil do divadelního vestibulu opožděný návštěvník, přinášeje s sebou ovzduší zimy a chumelenice, jejíž stopy se rychle rozehřívaly na černém kabátě. Opožděnec jej rychle rozepínal vybíhaje bočním schodištěm na balkon a v zátočině schodiště div že nepadl na statného muže, který nepostačil se dost rychle odpoutat od mladičké blondýnky. „Raboch má už zas novou sladkost,“ blesklo mu hlavou, když se spěšně zdravil s překvapeným kavalírem a usmívaje se nad poděšeným pohledem děvčátka, který mu utkvěl v paměti, vzal poslední tři schody jedním skokem a zmizel v komíhavých dveřích na balkon. Vylekaná blondýnka se tiše zeptala svého mohutného průvodce: „Kdo to byl?“ A Raboch se stínem pohrdání odpověděl: „František Suchý.“ Dívka vydechla: „Ten kritik?“ Raboch se usmál: „Snad se nebojíte, že o vás už teď bude psát?“ A objal ji, aby dokončil přerušené políbení. Mladá společnice se mu však vytrhla. „Tady ne,“ zašeptala a rychle vyběhla po schodišti nahoru.

Suchý před balkonovou šatnou rychle odhodil kabát a klobouk usmívaje se pro sebe nad tím, jak přistihl Rabocha. „Magnát si hraje na studenta,“ napadlo ho, když tiše otevíral dveře na balkon. Zalily ho břeskné fanfáry slavnostní ouvertury. „Alespoň, že jsi přišel na konec,“ zašeptal stařecký hlas vedle něho, když zapadl do svého krajního sedadla. Suchý se usmál poznav hlas starého Donáta, seniora divadelních kritiků a stiskl mu ruku. „To víš, konec vše napraví.“ A vtom dozněla ouvertura a hlediště velkého divadla se na okamžik rozsvítilo na bouři potlesku, které odpovídal dole v orchestru mladistvý dirigent prudkými úklonami od dirigentského pultu. Suchý se rychle rozhlédl po lóžích na balkoně a pak se nahnul přes zábradlí nad propast přízemí a dokázal tak přehlédnout všecka exponovaná místa dřív, než světla opětně zhasla a v nastalém tichu se zvedla opona. A to ještě v poslední chvíli zahlédl, jak vstupuje do přední balkonové lóže vznešený Raboch, následuje svou jemňoučkou společnici. „Ten chlap se kompromituje,“ pomyslil si Suchý, vtom však v lóži se zvedl štíhlý mladík a nahnul se, aby políbil blondýnce ruku. Suchý se usmál a zašeptal Donátovi: „Podívej se, Rabochův nový objev.“ Donát zachraptěl: „To je Rývová z Veselé činohry.“ Suchý se mu nahnul k uchu: „A vidíš, má tam hned alibi.“ „To je taky herecký adept,“ zašeptal Donát. Suchý s ironickým obdivem: „Ty znáš každého.“ Donát broukl uspokojeně: „Něco znát musím,“ a vzal si z kovového pouzdra pokroutku, přičemž víko krabičky ostře skříplo v nastalém tichu. Suchý se narovnal ve svém křesle, vrátil se pohledem k Rabochově lóži a sjel pohledem do lóže vedlejší. Avšak v nastalé tmě už viděl jen nezřetelné siluety, a tak mimoděk přivřel oči, aby si znovu vyvolal efébský profil Emila Tažného, který seděl v lóži Bořivoje Machny vedle jeho rudovlasé dcery Soni. „Lovec věna,“ projelo Suchému hlavou; a mimoděk se ušklíbl, když si představil mohutný korpus Machnův naditý do smokingu. „Pěkný ventil plutokratických rezerv toho starého molocha,“ říkal si pro sebe a najednou si uvědomil, jak málo ho zajímá hra, která se měla započít a jak hluboce jsou v jeho představách vryti bohatýři společenské komedie, která se odehrává před začátkem, v přestávkách a na konci představení. A rázem měl nepříjemný pocit ošklivosti k vlastnímu povolání, pocit, který ho nepravidelně, ale čím dál častěji přepadal.

Emil Tažný byl naplněn slastným vědomím šťastného souzvuku všech věcí v sobě i kolem sebe. Zrcadlo před šatnami mu při příchodu vracelo obraz jeho postavy i obličeje ve výhodném osvětlení, takže když v nastalé tmě jeho ruka sklouzla za opěradlo a dotkla se pod kožešinovým přehozem dekoltovaných zad Soniných, připadalo mu nepatrné, avšak přece zřetelné přiblížení jejího plného těla docela samozřejmé. A zatím, co ostrý parfém mu dráždil chřípí, pomyslil si, „Moc se parfémuješ, Soničko. Všecko přeháníš,“ a vzápětí mu blesklo hlavou, jak je i to machnovské. A vtom se na řetězec těchto příjemných reflexí pověsila zlomková vzpomínka na to, jak v kratičké pauze po ouvertuře zahlédl na první řadě balkonu usedat Františka Suchého. „Chlap protivná,“ pomyslil si Tažný, vyvolávajíc si dojem kritikova nedávného nepříznivého referátu o svém hereckém výkonu a při tom se mimochodem odtáhl od Soni, která k němu překvapeně obrátila hlavu.

„Je ti něco?“ zašeptala koutkem úst. Tažný se však už zatím zbavil nepříjemného dojmu a lehce se dotkl dekoltovaných zad. „Ne.“ Zvednuvší se opona umožnila, aby jevištní světlo naplnilo zpětným odrazem hlediště, a tak Tažného kamarádi v herecké lóži na druhém balkoně naproti přes prostor parteru mohli zřetelně vidět blízkost Emilova sousedství s ryšavou Soňou. Václav Kalený, herecký druh Tažného a jeho kamarád z konzervatoře stáhl stařecké záhyby svého jinak mladého obličeje v posměšnou grimasu, když se nahnul k chlapecky vyjevené hlavě splašeného fotoreportéra Ludevíta Káněte, kterého do herecké lóže po zhasnutí propašoval. „Vidíš, jak Emil dělá kariéru?“ Káně odpověděl dost hlasitě: „Slečna je znamenitě dekorovaná, ale je jí v těch šatech moc. Ostatně já ti říkám už dávno, že Tažný je tchoř.“ Kalený se usmál: „Přichází do let.“ A Káně na to skoro nahlas: „Sakra, to bych se šel raději utopit.“

Bořivoj Machna opřen o okraj lóže těžce oddychoval, jak jeho organismus zápasil s teplou večeří, kterou velmož spěšně pozřel po návratu z továrny spěchaje, aby nezmeškal divadlo. Nyní, na počátku představení si to znechuceně uvědomoval a to mu jedině otravovalo vzpomínku na velmi příznivou bilanci jeho cementáren za běžný rok. A zatímco ho ovívala ostrá vůně vlasů a pleti jeho dcery, sedící mu po levici, vzpomínal na jiný ostrý parfém. Mimoděk se zašklebil, jak se mu vybavily veliké oči Tamařiny, když si svým rozkošně bezostyšným způsobem říkala při Machnově poslední návštěvě o dlouhý liščí přehoz. Machna, který rozmnožil své jmění úzkostlivým šetřením ve všech svých podnicích, nepředal se, když nemusel, ani u svých přítelkyň, a proto se znovu zašklebil při vzpomínce, jak se mu podařilo splnění Tamařiny žádosti odložit. A vtom mu zaclonil výhled obrys rozlehlého těla Rabochova, který právě vstoupil. Machna měl ještě čas znalecky přejet pohledem jeho křehkou společnici a při tom si znenadání uvědomil, jak je už ta Tamara zralá proti této dívčince. A najednou byl pevně rozhodnut, že Tamara přehoz nedostane, a tím se mu ulevilo a začal mít pocit, že jeho žaludek už přemohl svůj těžký obsah, a najednou mu nevadilo, že mu tepny na spáncích silně bijí, jak krevní oběh roznáší po těle výtěžky trávené hověziny. A rázem mu bylo při vší těžkosti lehce, takže se uspokojen napůl obrátil a s úsměvem se podíval na svou dceru. Blízkost, v jaké seděla s tím hereckým krasavcem, se mu však zdála přílišná, a tak se rychle zas obrátil prozradiv svůj nesouhlas snad jen příliš prudkým pohybem trupu.

Soňa, které blízkost Tažného lahodila, pochopila, že v Machnově odvrácení je projev nesouhlasu, neboť si zvykla dobře rozumět otcovým pohybům a reakcím. Byla však příliš zaujata objevením se Rývové v průvodu Rabochově. Štíhloučký dřík herecké adeptky se příznivě odrážel od světlého proscénia, a když dívka usedla, Soňa stiskla rty rázem si uvědomivši svou bohatou tělesnou plnost, která jí byla najednou krajně nepříjemná. A na to se jí navázala připomínka na neustálý boj s kilogramy a ve vteřině si přiznala, že všecko její taneční umění nemá jiný cíl než bojovat s váhou. Jako kdyby na ni někdo hodil plášť, prudce pocítila, jak málo ji uspokojuje toaleta a účes a přehoz, které ji před chvílí těšily, a tak nyní zas ona se lehce odtáhla, což Tažného přinutilo, aby rychle uvažoval, čím to zavinil a jak to spraví.

Zatím se rozevřela opona a započalo první jednání jedné z těch osvědčených a nezničitelných her kmenového repertoáru, které se tak znamenitě hodí pro slavnostní příležitosti, a tedy i k čtvrtstoletému výročí jubilujícího divadla. Nejlepší síly souboru s osvědčeným režisérem se tu sešly k vytvoření solidního představení, které přece, u čerta, nemůže nikoho zajímat. František Suchý, bleskem si srovnávaje tyto skutečnosti v hlavě lehce zvrácené nazad, jak pohodlně seděl ve svém křesle, byl znovu přepaden starým pocitem zbytečnosti a prázdnoty svého profesionálního dívání se a poslouchání a najednou měl dojem, že vykřikne: „Spusťte oponu, co s tímhle haraburdím, vždyť to nikoho nezajímá.“ A uvědomiv si, že tak vlastně musí být každému upřímnému diváku, a jistě všem těm společenským přeborníkům a lvicím, kteří se sešli, aby viděli anebo ukazovali toalety, tváře, účesy, spokojenost, úspěchy anebo nudu. A zase jím zalomcovala prudká nechuť, takže zasyčel, až se na něho starý Donát překvapeně obrátil. A i v té lhostejnosti a nudě nemohl Suchý nepoznat, že Václav Srch, ušlechtilý a jemný protagonista představení, který naplňoval starý obsah role novým zjitřelým cítěním a tím probouzel obecenstvo z lhostejnosti do zájmu nejen o sebe, ale i o hru, hraje s nějakou divnou intenzitou, horečnatou a vzrušující, která přeskakovala z jeviště do hlediště. Suchý, citlivý a vnímavý jako seismograf, se díky tomuto výkonu probral ze své nechuti a zapomněl na ni skoro bleskem, jak se najednou pohroužil do vnímání Srchova výkonu. Napřímil se a nasadil si brýlové kukátko na oči a celý všecek ožil. Vcelku akademický večer, z něhož už chtěl utéci, se najednou proměnil ve vzrušující dobrodružství. A Suchý, nespouštěje Srcha z očí, v nitru najednou pocítil, že jeho povolání není ani obyčejné, ani nudné, nebo dokonce nechutné, a tak se pozvolna upokojil.

Lu Karbanová, proslulá ze svého prvního, před dvěma roky rozloučeného manželství tím, že chodila na premiéry vždycky vyzdobená jako rajka, opustila po své druhé svatbě onu zálibu v efektnostech, avšak dnes jí zase podlehla, a tak seděla po boku svého druhého, o rok mladšího muže, v rafinovaně jednoduchých bílých šatech, které ji zahalovaly, ale při tom ji svou přiléhavostí odhalovaly. Jako neposkvrněná závěj sněhu jí ležela na klíně kupa kožešin bílého liščího přehozu, jedna ze složek prořídlého dědictví po generálním řediteli Karbanovi, který s ní před třemi lety podnikl jedinou neúspěšnou transakci svého pirátsky úspěšného života, když si ji k ustrnutí fluktující obce plutokratických nabobů vzal. Hubatá holčice s jemným orličím nosem dodávajícím jí semitského nádechu a s velikýma očima ve fotogenicky krásné tváři, které už dávno nevyhovovalo zaměstnání elegantní a vyhledávané manekýnky s rozsáhlou pánskou klientelou, uzavřela manželské spojení s žilnatým holohlavým dlouhánem nejen pro peníze a luxus spojené s Karbanovým uhlím a železem, nýbrž především proto, že náhle se zamilovavší průmyslový pětapadesátník jí zaručoval svým vlivem a styky možnost práce a jistotu vývoje na divadle a ve filmu. Právě na tomto požitkářském velmoži, který uměl stejně neúprosně drtit a požírat konkurenci jako dosahovat všeho, čeho se mu zachtělo v oblasti smyslů, vyzkoušela Lu dosah své ženské moci a skončila svůj divoký život svobodného mladého muže ženského pohlaví náhlým sňatkem ve starém venkovském kostelíku farnosti, kde řediteli Karbanovi patřil výnosný zbytkový statek jako jedna z vedlejších složek jeho nestoudného bohatství, naloupeného v bezúhonném souhlasu se zákony liberalistického kapitalismu. Náhlá výhra, a dokonce jakési náznaky opravdového úspěchu ve filmu stouply Lu do hlavy, takže brzo se navrátila ke svému dřívějšímu způsobu polyandrie a na tom její manželský podnik ztroskotal. Generální ředitel Karban byl zvyklý držet a hlídat svůj majetek, a když mu jeho informační služba snesla doklady sériových nevěr jeho mladé ženy, jednal rychle a bezohledně. Snad už také v ročních zkušenostech vychladlo jeho klimakterické poblouznění, a tak rozvod i rozluka byly provedeny v době co nejkratší, přičemž Lu – Karban ji dal přistihnouti in flagranti a rozvod byl z její viny – vyšla dokonale naprázdno, takže jí zbyl jen obsah zázračného šatníku, slibně započatá herecká dráha a jméno, kterého se odmítla vzdát, pokládajíc je za dobrou a osvědčenou výrobní značku. Generální ředitel byl však i v tom nekompromisní, chtěl, aby neužívala jeho jména, a jeho stařecká láska proměněná v chladnou nenávist by se byla projevila nepochybně nepříjemnými důsledky i na divadle a ve filmu, jak bylo znát z některých náznaků, nebýt jeho náhlé smrti, zaviněné smykem nerozumně rozběhnutého superbu na ojíněné silnici. A tak ovzduší skandálu a smrtelné nehody zvýšilo obchodní přitažlivost začínající herečky efektního zjevu, a jak se soudilo, prázdného nitra u cynického velkoměstského obecenstva, jež ještě nezažilo dostatečně onu sérii dobrodružství hereččiných, když už zase bylo překvapeno jejím druhým sňatkem, který byl ve všem všudy opakem prvního. Kdo se při tom všem nejlépe bavil, i když musil překousnout zklamání z prohry v obchodní manželské kampani s mrtvým generálním ředitelem, byla Lu Karbanová, jež se uměla v životě vždycky dokonale vžít do své role.

Kdybych dokázala na jevišti to, co umím v životě, povzdychla si sebeironicky několikrát a táž myšlenka ji napadla nyní, když se napřímila, nápadně bílá, a přitom decentní, v první řadě parteru, jak ji elektrizoval Srchův výkon. Tady opětně pocítila sílu kouzla herecké osobnosti, kterou si sama strašně přála se stát. Dívajíc se do jemné, zestárlé tváře Srchovy na chvilku zalitovala, že se vyhnula ženské roli v tomto kuse, protože mohla vlastně dnes večer hrát místo té nudné Pastrnkové a dělit se nakonec o úspěch slavnostní premiéry se Srchem. Pak však si řekla: „Dělit se? Ne.“ Mimoděk odvrátila hlavu stranou a pak vzhůru k lóžím balkonu a při tom zachytila pohledy několika párů očí, které se na ni upřely. Ačkoliv tomu byla zvyklá a normálně to pokládala za nutný úrok svých půvabů a skandálů s nimi spojených, nyní jako nedávno, třebaže podruhé vdanou ženu, ji to téměř znechutilo. Jako by byla za Srcha uražena tím, že jsou v divadle návštěvníci, na které nezapůsobil strhující výkon hercův. Odvrátila hlavu na druhou stranu a setkala se s pohledem svého hezkého muže, který k ní obrátil chlapeckou tvář a stiskl jí kradmo ruku. Usmála se na něho a zas se vrátila pohledem k jevišti, a než se soustředila na Srchův výkon, teple jí projelo tělem vědomí, že Jiří Sartorius ji miluje. A do toho libého pocitu jí šlehla ještě reflexe na pohled tučného Rabocha z lóže prvního balkonu, jehož zahlédla vedle té pavučinky Rývové. Lu věděla, že Raboch nepřestal mít chuť se s ní vyspat, a že dokonce před časem po jejím rozchodu s Karbanem měl v úmyslu zařídit si ji jako oficiální milenku, když jeho firma, do níž se přiženil, začala v náhlé konjunktuře prudce vynášet. Ačkoliv Lu nebyla vždycky vybíravá ve svých milencích, tomuto „muži z lidu, který to dotáhl z chaloupky až do paláce“, jak mu ironicky říkávala, nepodlehla, protože jí byl protivný, aniž věděla proč. A ovšem nyní, uvědomovala si spokojeně, jí musí dát pokoj, stejně jako ten otlemený Balabán, jiný odmítnutý uchazeč, jehož zahlédla na pravé straně své řady křesel. Neboť Lu skoro tři měsíce po své druhé, nečekané svatbě s mladým, nadějným, ale příkladně chudým a vlastně i proletářským hudebním skladatelem, byla stále rozhodnuta dát se svým hochem milovat a být mu věrná. Dosud se jí to kupodivu dařilo a vše šlo hladce, až tyto dny se jí vrátila minulost v nepříjemných finančních souvislostech, ale na ty teď v divadle nechtěla myslet. Věděla z dřívější zkušenosti, že život hetéry je smutný ve svých veselostech, neumí-li hetéra být více než hetérou. A Lu cítila, že se pomalu, ale jistě stává herečkou ve filmu i na divadle, kde původně začala jen jako hezká a vtipná slečna, jíž se záhy dostalo těžké podpory jejího prvního plutokratického manžela, a bylo by jí bývalo při tom pomyšlení dobře, kdyby nebyla následovala vzpomínka na tu zoufalou peněžní záležitost, kterou měla na krku.

Jiří Sartorius po jejím boku prožíval bouře pocitů příjemných i nepříjemných, které se skládaly v dráždivou, bolestnou a zase divně konejšivou symfonii, o níž cítil, že jejími dominantami jsou vášeň a žárlivost a stud, a o níž věděl, že ji velmi brzo promění v tóny symfonie skutečné. Dvě suity a jedna symfonie, kromě několika drobnějších skladeb, mu získaly jméno a Sartorius, vášnivý a cílevědomý umělec, věděl, k čemu ho jeho úspěch zavazuje a že, má-li v něm pokračovat, musí se celý věnovat jen své práci. A právě v té době propadl vášní k ženě, kterou z počátku pohrdal, podle pravdy dávno miloval a kterou si před třemi měsíci k ustrnutí své solidní a maloměšťácky mravné rodiny a k úžasu svých uměleckých přátel, z nichž nejvíc vyváděl architekt Dominik Petrus, vzal za ženu, když ho jednou jako rozvedená paní po oslavě premiéry u sebe záměrně zdržela. A nyní on, který chodil jen zřídkakdy na činohry a v opeře sedával ještě před několika málo lety s partiturou na druhé galerii, začal se objevovat na premiérách jako oficiální manžel této mnohokráte kompromitované, přesto však stále žádoucí ženy. Bylo mu dobře i příjemně zároveň, protivila se mu škrobenost oficiálních premiér, ale těšila ho rafinovaná krása jeho ženy, která se při takových příležitostech zvláště výhodně uplatňovala. Ale třebaže ho jitřilo a pokořovalo, když doplňovala své oblečení něčím, co připomínalo její minulost s Karbanem, jako tomu bylo dnes, i tak se smířil s tím, že jeho vášeň k hudbě, kterou žil, dostala družku v jeho vášni k ženě, o níž mu kdekdo říkal věci krajně výstražné. Jiří se tak trochu bál toho víru, do kterého spadl, bylo mu v něm však úzko i sladko zároveň. A doposud se přesvědčoval, že lze obojí spojit, jeho práci i vášeň k Lu; ve své naivnosti byl ochoten si namlouvat, že tomu tak může být věčně, až do smrti. Avšak jeho prostomyslnost byla choroba jen periodická, a v dalších obdobích střízlivosti si uvědomoval, že tato rajka, která je sama sebou nápadná, i když chce být nenápadná, vedle něho věčně sedat nebude, a při tom pomyšlení ho vždycky trochu zamrazilo. Ale pak si zas sám řekl, vem to nešť, stálo to za to, pak mi vždycky zbude hudba a bude mít alespoň obsah ne tak zcela obyčejný, kterým ji mohu naplnit. A tak mu bylo sladce i hořce vedle efektního zjevu ženina, když se díval na jeviště střízlivě oceňuje, jak dobře hraje ten zestárlý herec. A v hlavě mu zpívaly tóny, které vědomě odvozoval z příjemné přítomnosti ženiny po své pravici.

Vavřinec Donát zachrochtal na balkoně Suchému do ucha: „Srch je dnes úžasný,“ a Suchý, nespouštěje očí z jeviště, řekl šeptem: „Je. Ale víš, že mám o něho strach?“ Donát se na něho překvapen obrátil: „Proč strach?“ Dříve než Suchý mohl odpovědět, na jevišti se něco stalo. Srch ve vrcholné pasáži se najednou zastavil a hlediště, fascinované výkonem, s ním. Ale to, co se mohlo zdát mistrně vypočtenou pauzou, se proměnilo v pomlku přetaženou a pak začalo být jasno, že se herci něco stalo. Hra se zastavila, když Srch klesl do křesla zcela proti smyslu scény a šepot prošel hledištěm, jako když zavěje vítr. Srchův partner se pokoušel zachránit situaci nahráváním, avšak Srch zatím se v křesle zhroutil a pak najednou na polohlasný rozkaz ze zákulisí opona zvolna klesala a rozčilené a vzrušené hlediště se rozsvítilo. Představení skončilo uprostřed aktu.

2

Ticho pokoje jako by se roztříštilo a sesypalo v drobných sykavých úlomcích, jak zastřenými okny proniklo do místnosti tiché sborové hvízdání doprovázené rytmickým našlapováním četných pochodujících nohou. František Vávra dopsal poslední větu: „Představení skončilo uprostřed aktu“, udělal tečku a podíval se na číslici stránky, pak zvedl hlavu a napřímil se v židli. Pokoj začínal vychládat, Vávra si začal uvědomovat zimu od nohou a to ho přivádělo z vyhřátého divadelního hlediště, plného rozzářených lidí a příjemného tepla, do skutečnosti jeho nočního pracovního soukromí. Tiché hvízdání a pravidelný klapot bot pomalu slábly a vzdalovaly se a Vávra naslouchal tomuto vzdalujícímu se zvuku spíše se zájmem o zvukový efekt než z obvyklé ostré reakce, kterou míval při denních obdobách tohoto pochodování. Hvízdání, třebaže jasně slyšitelné, stejně jako pravidelné rány dupající vojenské stonožky, nemělo v sobě nic z dráždivého a nervy provokujícího řevu denních německých zpívaných pochodů, v jejichž výskavých začátcích a vždycky zahulákaných počítaných vstupech byla směs brutálního sebevědomí, přetlak dobře živené a pravidelným záměrným cvičením zmohutněné energie spolu s podvědomým exhibicionismem kolektivu mladých samců, řízených a pěstěných převážně v tom, co je na člověku instinktivního.

Uvědomuje si tento rozdíl dne a noci Vávra se mimoděk usmál tomu, jak kontrapunkticky záměrně byl přenesen z představy mírové minulosti před několika lety do válečné skutečnosti, jež se hlásila nedostatečně vytopeným pokojem a vtíravými zvuky vnějšího světa. Pocit chladu jako by se stupňoval probuzením z vyhřátého a pohodlného světa minulosti až do nepříjemnosti, a Vávra vstal, aby jej překonal a prošel se pokojem. Od oken, pokrytých zataženými zatemňovacími záclonami, ostře táhlo, jako by bylo někde otevřeno, a pozdní prochazeč po vlastním bytě, jehož kroky vítaně tlumil koberec, si uvědomil, že okna utěsnil, jak nejlépe mohl, a s humorným brouknutím se zbavil zbytečného impulsu zhasnout a prohlédnout znovu okna, zda jsou plně dovřena. Radosti války, pomyslil si a hned se zastyděl, protože se mu jako v blesku krátkého spojení na toto nepatrné nepohodlí jeho soukromí navěsila hrůza vzpomínek na hrůzy, které potkaly jeho známé a přátele. Jako právě včera toho slušného a vždycky trošku udiveného Fabiana Kostku, který na příkaz z jednoho dne na druhý musil odjet kamsi do Slezska do pracovního tábora platě tak za radosti a výhody svého mladého sňatku s hezkou ženou. Její diskrétní exotismus, prozrazovaný hlavně velikýma očima a krevnatými plnými rty, se najednou vysvětlil kříženým původem, za nějž nyní chlapecký Fabian skládal daň svým odjezdem do neznáma. To však byla věru ta nejmenší pohroma z těch, které soustavně a nepřetržitě dopadaly na národní společenství v těchto pokročilých letech války, o níž se už pět let věřilo, že se blíží konci.

Vávra se na své procházce pokojem zastavil u kamen, na něž zcela protismyslně postavil navečer termosku s čajem. Odšroubovávaje kovový vršek a vytahuje zátku vrátil se k začaté práci a násilím zahnal všecky reflexe, které se chtěly připojit na vzpomínku na případ Kostkův. Srkaje horkou tekutinu Vávra převrátil v mozku ještě vědomí své situace existenční, skutečnost zastavení svého listu, který se nechtěl nijak přizpůsobit nejdříve pokynům a později rozkazům německých okupantů a naději, že gáže – usmál se při představení toho směšného obnosu, kterým podnik honoroval jeho ne zcela obyčejnou duševní práci – bude zatím ještě vyplácena. Tak to alespoň slíbil ustaraný, dnes už ostatně také zatčený šéfredaktor podle velkomyslného, ale nejistého slibu stařeckého zazobance, zastávajícího ve vydavatelském koncernu strany funkci pokladníka. Čaj, který si uchoval v tepelné láhvi všecku vřelost, vrátil Vávrovi část pracovní pohody a přivedl ho zas k myšlenkám na rukopis, jehož první kapitolu právě dopsal. Ještě v něm dohrávalo příjemné nervové vzrušení, do něhož se vždy dostával, když psal s pocitem, že se mu to daří, při tom však – násilím zaháněje tlum představ a reakcí navoděných pocitem přechodného chladu a hvízdotem pochodujícího vojska – vracel se už k jednotlivým částem kapitoly a začínal je rozbírat, zkoumat a soudit. To byl jeho starý a dobrý zvyk, že hned potom, jak se zbavil bezprostřední pracovní únavy z napsané věci, pohroužil se s nelítostnou a při tom nějak příbuzensky kladnou kritičností do toho, co právě napsal, zkoumaje a obraceje, oceňuje a posmívaje se jednotlivostem a obhlížeje rýsující se celek ze všech stran. Tak dnes si ostře uvědomoval, že zabral do úkolu, kolem něhož obcházel už léta. Nestačily mu už dávno ty individuální historie jeho prvních románů, i když se v nich vždycky snažil postihnout nadčasový smysl a typický osud, a čím dál tím ostřeji cítil, že musí dříve nebo později říci po svém pravdu o divadle životních a společenských sil, jehož byl účastníkem. Přemítaje o tomto úkolu najednou se zarazil a našrouboval kovovou číši zase na termosku. „Pravdu o divadle životních a společenských sil“ – což to je smysl a cíl této jeho práce? A tu se vrátil k svému kritickému krédu: především ať je to, co píšeš, dílo živé, dílo umělecké. O to dbej a věř, že ta pravda o divadle sil bude v něm obsažena. A naopak zas: hledáním nějaké pravdy o životě se ještě umělcem nestaneš, nanejvýš kazatelem. A kazatele Vávra na světě kromě sadistů snad nejvíc nenáviděl. Obrátil se a zahřát usedl ke stolu, mrače se sám na sebe, že propadl zase sklonu k moralistnímu uvažování. „Starej se o své postavy a nech pravdu a morálku stranou. Napíšeš-li dobře svůj román, budou-li tvé postavy takoví plní a umocnění lidé, jak je vidíš a jak je chceš mít, ta pravda a morálka se v nich objeví sama. Protože skuteční lidé jsou bez pravdy a morálky nemyslitelní – bez nich anebo bez jejich rubu.“

A nyní se František Vávra mimoděk zašklebil, když si uvědomil, jak vlastně jednoduše převlékl sám sebe do románového hrdiny Františka Suchého. Od toho, jak mu záměrně ponechal to své všední křestní jméno, chtěje teprve září osobnosti je rozsvítit a věda, že i nejošidnější šat lze povýšit tím, koho do něho oblékneme. Ponechá mu všecku jeho zjitřenou zvídavost a kritickou povýšenost filozofického egoisty, nepodplatitelného zkoumatele a važitele věcí – fuj, vtom mu do této vznešené úvahy zapáchla svými mondénními vůněmi Soňa Machnová, jak ji tak kosmeticky vypreparovanou posadil v dekoltáži kožešinami obložené do balkonové lóže mezi tučného, mrtvičnatého otce a efébského herce, jejího mileneckého snoubence. A opětně se ušklíbl, když si uvědomil, že životní vzor jeho románové Soni, který se už dávno rozešel se svým nezištným milencem, když koncern jejího otce zkrachoval na tajného židovského společníka, v těchto dnech škrabe brambory v závodní kuchyni předměstské továrny, kam ji přesadil po zrušení baletní školy úřad označený za pracovní. A to ho nějak smířilo s navoněnou manekýnkou jeho první kapitoly. Vtom se však zarazil a pak si zvolna zapálil cigaretu a znechuceně vdechoval kouř nevalného tabáku, ne snad pro tu jeho nevalnost, nýbrž proto, že si na příkladu Soni Machnové ještě více než na Františku Suchém uvědomil všecku záludnost životních předloh jako materiálu k práci umělecké.

Už ten František Suchý, do něhož tak nepochybně převlékl sám sebe, vzbuzoval nyní jeho námitky. Když ho poprvé vytáhl na světlo v úvodní stránce tohoto svého rukopisu, přiváděje ho ze zimní chumelenice do vyhřátého a přesvětleného divadelního foyeru, zdál se mu docela zajímavý a opatřený všemi atributy, které má hrdina mít, nyní si však sám říkal, jak špatně a prozraditelně ukryl za kontrfej tohoto proponovaného protagonisty svou vlastní tvář. Tu se však sám okřikl, protože ani v této chvíli kritického znevažování své předcházející beletristické práce nemohl nikterak nahlédnout, proč by on sám, František Vávra, se nemohl skrývat ve Františku Suchém anebo, lépe řečeno, proč by alespoň některé charakteristické části jeho osobnosti, které si sám nejjasněji uvědomoval, nemohly být v postavě románového Suchého obsaženy. Zamrzel se sice na sebe, že – sám kritik – udělal ze svého hrdiny zase kritika, pak však si pomyslil, proč ne, nač se snažit dělat z něho násilně suplenta, bakteriologa či výhybkáře, když nejlépe je psát o tom, co člověk nejdokonaleji zná? Obraznost, člověče, k čemu máš obraznost, zahoukl si sám sobě do ucha (to autoři totiž mohou, obyčejným smrtelníkům je tato možnost odepřena), ale hned se opravil, dobrá, obraznost je znamenitá věc při vymýšlení dějové fabule, ale když stavíš charaktery, panečku, to se drž života, protože jinak bys mohl skončit mezi chimérami zabalenými do slovního krajkoví, jako se to děje některým lyrikům, když se, ať už z jakýchkoli důvodů, zatoulají do oblasti tvorby románové. Vávra zamáčkl oharek cigarety, který ho už začal pálit do prstů a usednuv uchopil zase pero, chtěje se vrátit ještě k posledním větám toho, co napsal. Vztahy děje a charakteru, na které narazil v myšlenkách, ho přivedly k tomu, aby si připomněl, jak leckdy dříve musil pořádat skutečné hony na motivy, než si vybral jeden, který mu snesitelně vyhovoval. V dobách šťastného, hlubokého míru, dostatku a nadbytku a klidu a bezpečí, kdy se nic nedělo, bylo nutno si hrdiny vymýšlet a nadávat je všelijakými výjimečnými, někdy až zázračnými vlastnostmi. A motivy bylo nutno stopovat, štvát, objevovat. Dnes, uvědomoval si Vávra přejížděje po všech sobě blízkých případech postižených osudů jako preludující pianista po klávesnici, jsme všichni hrdinové, ať jsme se o to přičinili, anebo ne. Ovšem hrdinové různí, někteří zářiví, jiní smutní, ale už je tomu tak, že život každého z nás je pln nechtěných a bezděčných dobrodružství, nebezpečí, zvratů a překvapení. Aniž jsme o to stáli, a třebaže jsme všichni se všemožně snažili, jednak aby přicházející hrdinská doba se neukvapila ve svém příchodu, když už musila přijít, jednak aby respektovala normy a zvyklosti, v nichž jsme vyrůstali, nezasloužené a nežádané hrdinství na nás spadlo znenadání jako déšť z jarní oblohy. A tak, ať se tomu bráníme, jak chceme (což jest ostatně dokonale marné počínání), život každého, jak zní oficiální terminologie této doby, soukmenovce (lhostejno jaké národnosti) se stal sám sobě románem lepší nebo horší kvality. Neboť má nesporné napětí a tajné děje, překvapení a obraty. Hodnota člověka se pozná, má-li kromě toho všeho také svou morálku (vidíš, už zase moralizuješ, kazateli). A v této chvíli Vávra zahlédl celý rozsah svého románu, složeného, jak si představoval, ze dvou protichůdných epických pohybů. Zatímco jeho hrdina, František Suchý, zachycený poprvé při slavnostní divadelní premiérové banalitě, se pohybuje rozumně s časem a je svědkem života, který roste z mírového blahobytu do válečného víru a záhubné smršti světové katastrofy, jež škrtla všecko soukromé a místo lidských práv, ostatně dosažených teprve nedávno, dosadila opětně jen lidské povinnosti k vrchnostem a nadřízeným silám a pojmům, on sám, František Vávra, nyní vytržený z životní dráhy, kterou si sám určil, a proměněný zvůlí nacistických okupantů v bezejmennou jednotku, bude se v románovém světě Františka Suchého propadat do minulosti vraceje se krok za krokem, či vlastně skok za skokem, z nelítostné současnosti do oné sladké minulosti, kdy lidé (alespoň někteří, a bylo jich hodně) nevěděli roupy co dělat. Tyto dva protichůdné pohyby budou vnitřní osnovou jeho díla, v němž chce být svědkem i určovatelem; a vtom se zarazil, neboť mu bylo protivné programové řečňování jakéhokoli druhu, a proto je u sebe potlačoval vždy v zárodku. Nyní, když si jasně uvědomil postup své práce, na kterou už myslel leta, ale k níž se dosud pro všelijaké menší, ale naléhavější úkoly nedostal, byl by si přál, aby už nebylo tak pozdě, a především, aby byl v termosce ještě nějaký čaj. Teplota v pokoji znatelně klesala a František Vávra složil stránky svého rukopisu a šel spát. Pozdní noc byla tak nádherně tichá, že Vávra ji vnímal přímo s fyzickou rozkoší. A tu si vzpomněl na jinou takovou noc, kdy podobné, slastné ticho bylo přerušeno vytím sirény a vzápětí duněním prudkých detonací. Ale nechtělo se mu myslet na tyto polozahojené hrůzy, a proto vzpomínku na ně zahnal, jako by věděl, že se k nim stejně vrátí, aby se s nimi po svém vypořádal. Bylo to v duchu jeho zásady, že všecko, co bylo dost důležité, aby zanechalo na sebe vzpomínku v šedé hmotě mozkové, musí mu dříve nebo později zaplatit za tento svůj vstup.

3

V honosné červeni první řady křesel nad orchestrem Edmund Balabán nebyl na rozdíl snad od všech ostatních návštěvníků premiéry překvapen náhlým přerušením hry a spuštěním opony uprostřed aktu nijak nepříjemně. Obrátil sice rychle hlavu napravo směrem k lóži divadelní správy, aby zahlédl růžovou obrýlenou hlavu nad ředitelovým smokingem potápět se rudým závěsem do předpokoje. Divadelní ředitel Herbert Láska, kterého považoval Balabán vlastně jen za svého místodržitele, zřejmě spěchal, aby se dověděl příčinu nevolnosti hlavního herce. Balabán měl skoro chuť se za ním rozběhnout a domluvit mu, aby se nesnažil zařídit pokračování premiérového představení, uvědomil si však, že by to chvíli trvalo, než oběhne parter, a vyhledávat ředitele Lásku tak veřejně ho ani nenapadlo. Zásadou Balabánovy divadelní dráhy byla obdoba zásad jeho burzovní strategie. Zařizoval všecko pomocí několika spolehlivých agentů a sám zůstával příjemně a pohodlně v přítmí jako šedá eminence, což bylo přirovnání, které mu zůstalo z jeho nehojné četby v mládí. Balabán si sám tak říkal, což se mu zdálo zvláště pikantní, protože jeho vlastní, obvykle pečlivě napomádované vlasy byly černé a šedivěním ani nedotčené a jejich nositel byl na ně velmi hrd, protože v nich viděl zřetelný důkaz své neoslabitelné životnosti. Jeho milenky, a těch byla dlouhá řada a všecky nějak souvisely s prkny, která znamenají svět, byly jiného názoru, to však Balabánovi nevadilo. Ačkoliv na svém místě místopředsedy Sdružení kvasného průmyslu a ve všech ostatních, velmi četných obchodních funkcích, měl pověst muže bezohledného a nelítostného, ve věcech lásky, pro něž podnikal všecky své složité obchodní transakce a pro něž si vydržoval v divadelním světě různé vlivné činitele, si velmi rád hrál na tvora citového, jehož ženské ručky snadno ovládají. A tak i dnes byl dohnán do divadla proti své vůli Jaruší Zachovou, kterou teprve nedávno dosadil na místo své oficiální milenky, když Lu Karbanová, tak slibně rozvedená, kolem níž se už delší dobu točil a o niž usiloval, se neočekávaně a nesmyslně podruhé vdala, a to za tu hudební nulu. Navlékl se do smokingu jen proto, že ho o to Jaruše dvakrát telefonicky žádala, protože její velká toaleta to vyžadovala. Měl ovšem chuť provést něco strašlivého, když se u pokladny dověděl, že jeho lóže byla nedopatřením prodána, a seděl proto v první řadě přízemí pln vzteku, jež sice na okamžik polevil, když zahlédl vlevo ve své řadě vážně soustředěný zjev Lu Karbanové (hraje vážnou, potvora, pomyslil si), který se však stupňoval během hry, jež ho hluboce nudila. Kdyby byl seděl v lóži, byl by býval mohl prohlížet alespoň výstavní lóžové krasavice, jak bylo jeho zvykem, když se v divadle nudil, a Balabán se nudil vždycky, pokud nehrála některá z jeho minulých, přítomných anebo budoucích milenek, anebo když neměl v přestávce v plánu projednat některý z bleskových obchodů, jimiž byl pověstný. A dnes byl právě jeden z těch nešťastných večerů, kdy ke všem zmíněným pohromám přistoupilo ještě to, že hrál Václav Srch. Balabán neměl tohoto herce rád, protože to byl jen umělec, který se nedal nikdy od něho hostit, a nadto mu jednou odmítl pomoci, když se Balabán v roli manažera a mecenáše snažil pomoci ke skoku v herecké kariéře jedné své mladé přítelkyni. Srch se tehdy vyjádřil velmi bezohledně, že nebude panu Balabánovi dělat plášť pro jeho milostné avantýry, a postižený burzián se snažil delší dobu se mu za to pomstít. Nedokázal však nic víc, než že burziánův plátek, jehož byl akcionářem, se v takzvané kulturní rubrice o Srcha několikrát otřel. Pak to však usnulo, neboť i Balabánem vydržovaný redaktor, který si soukromě Srcha vážil, odmítl v kampani pokračovat. To všecko si Balabán uvědomil v bleskovém sledu, když hra byla přerušena a padla opona, a tak byl snad jediným člověkem v divadle, který uvítal divadelní nehodu s takovým uspokojením. Byl proto ochoten se hned zvednout a odejít, jeho průvodkyně ho však zdržovala. Zatím se napětí obecenstva vybíjelo hlasitým mluvením, a na galerii začal dokonce někdo tleskat a byl hned usyčen. A vtom se rozhrnula opona a objevil se vysoký a tenký divadelní tajemník s černými okuláry na zsinalé tváři, aby utišenému hledišti s politováním sdělil, že vážné ochuravění pana Srcha znemožňuje, aby se v představení pokračovalo. Zatímco hlediště to přijalo s lítostí, a několik nadšenců dokonce s bolestí, Balabán uspokojeně vstal následuje svoji průvodkyni, které řekl do ucha s narůžovělým lalůčkem: „Jaruš, jdeme do Elysia.“ A to, co bylo lidského pod zářící maskou, barvami a kožešinami jeho společnice, odpovědělo korálovými ústy: „Zase do Elysia?“ a dvojice se hrnula uprostřed proudu ostatních odcházejících návštěvníků k východu z hlediště. Balabán byl najednou ve znamenité náladě, ale protože nemohl změnit svého vžitého způsobu myšlení, řekl nahlas své průvodkyni: „Vstupné se nevrací, protože se to stalo až v druhém aktě.“ A oslňující Jaruše, která se už smířila s přerušeným představením i s proponovaným zase Elysiem usměvavě řekla: „Mně je to jedno,“ a ukázala při tom své vzorné zuby, o nichž její přítelkyně tvrdily, že stály Jarušina dřívějšího přítele šedesát tisíc měnových jednotek.

Proud návštěvnictva se valil do chodeb, ochozů a k šatnám a pak se začal roztékat všemi východy z divadla. Všichni mluvili o Srchově záchvatu. Někteří si hráli na znalce a vykládali, že to bylo srdce, medicínští amatéři si vzpomínali, co by to mohlo být ještě jiného, nicméně většinou to brali jako nečekaný obrat představení. Jedni litovali, že se nemohl dohrát druhý akt, druzí, a těch bylo málo, byli rádi, že absolvovali alespoň první akt. A tak opravdoví poškozenci byli jen na laciných divadelních místech, studenti se svými láskami, malí úředníčkové a starší slečny. Ti všichni neměli už žádný program a odcházeli neradi. Několik málo z nich si vzpomnělo dokonce blízce lidsky na Srcha a řekli si anebo pomysleli, jak mu asi je, chudákovi, a snad bude moci zase brzo hrát.

František Suchý se rychle rozloučil s překvapeným Donátem, který měl tisíc chutí jít si ze široka promluvit o tom, co se stalo, do blízké restaurace, omluvil se mu, že si musí něco neodkladného vyřídit a vyběhl postranním vchodem z divadla. Donát si pomyslil, že ta neodkladná záležitost bude nějaká slečna, a už měl na jazyku vtip o neodkladnosti, kterou je nejlépe položit, ale Suchý už byl pryč.

Vyšel do měsíčního večera, v němž poletovaly už jen řídké vločky sněhu. Chumelenice ustala a před postranním divadelním vchodem stál shluk premiérových vytrvalců a dohadoval se, co je se Srchem. Někteří z čekajících se znali s vycházejícími herci a od těch se snažili dovědět nějaké podrobnosti. Nedověděli se však nic jiného, než že u Srcha v šatně je lékař, což bylo ostatně samozřejmé. Suchý si vyhrnul límec, zahnul za roh a v měkkém sněhu si to zamířil mezi stromy přes náměstí ke stanici elektrické dráhy. Měl-li by se přiznat, nijak nelitoval přerušeného představení. Bylo mu jen líto Srcha. Najednou si uvědomoval, že má toho herce, s kterým se znal jen povrchně, nějak rád, jako by Srch náležel k užšímu okruhu jeho rodiny. Při této představě se Suchý mimovolně usmál, protože jasně věděl, že jeho příbuzenské vztahy jsou velmi vzdáleny jeho opravdovým zájmům, tak byl zavrtán do svého světa. A když ho občas tento svět zklamal anebo omrzel, zabolelo ho, že je na světě tak sám a že opravdu žije v městě jako cizinec. Na tomto pocitu osamělosti chvilku prodlel, jak tak pozorně našlapoval v měkkém sypkém sněhu. A právě do této prodlevy, které se už chtěl energicky zbavit jako příznaku slabošské sentimentality, zazněl za ním skřehotavý hlas, který ho volal jménem. Suchý se obrátil a spatřil bachratou postavu v těžkém kožiše s vydřím límcem a v měkkém černém klobouku posunutém do týla, v níž poznal Karla Vosu. Neměl rád tohoto novopečeného ředitele předměstského divadla, který se v krátké době stal z divadelního tajemníka podnikatelem, a nijak se s ním také nestýkal. Vosa se velmi uctivě omlouval, že si dovolil pana redaktora takhle napadnout, ale je to náhoda, že ho zahlédl vycházet z divadla, a velmi prosí, aby mu věnoval chvilku. Suchý zpozorněl, tuše za pokornou zdvořilostí podnikatelovou nějaký pokus o útok na své kritické přesvědčení, které dal příležitostně najevo několika nesouhlasnými referáty o Vosově činohře. Odpověděl tedy velmi stručně dotazem, co si pan ředitel přeje. A tu Vosa, odkrývaje zdůrazněným úsměvem nepravidelné zuby, pokračoval svým skřehotavým hlasem, který se snažil vnutit do hlubší polohy, že by si pokládal za čest, kdyby mohl pana redaktora pozvat někam do tepla, kde by se mohlo nerušeně pohovořit. Suchý neměl nejmenší chuti strávit večer v takové společnosti, a zeptal se tedy naléhavě, oč že běží. A tu Vosa, přešlapuje ve sněhu, utrousil s úsměvem stydlivé staré panny, která se pokouší si zakoketovat, že o uměleckou spolupráci s jeho Lidovou činohrou. A hned vzápětí, nečekaje na Suchého reakci, začal chrlit zřejmě připravené věty o tom, že je nutné, aby divadlo se dohodlo s kritikem na základních směrnicích nové práce, a že on, redaktor Suchý, jako směrodatná kritická osobnost mu jistě neodepře rozhovor o předpokladech takové spolupráce. Suchý opravdu nevěděl, jak by mohl tuto přezdvořilou, až servilní formou tlumočenou žádost podnikatelovu odmítnout, a tak se za chvilku ocitl po boku Vosově v taxametru. Ředitel se zeptal Suchého, přeje-li si někam zvláště zajet, a když Suchý projevil naprostý nezájem o tom, kam mají jet, Vosa zavolal na šoféra: „Jeďte do Elysia,“ a uspokojeně zabouchl za sebou dveře. A po celou dobu jízdy ulicemi, které zkrásněly čerstvě napadaným sněhem, zářícím ve světlech reklamních nápisů a obrazů, když mechanicky poslouchal Vosově překotnému rozhovoru o pozadí dnešní nešťastné premiéry a o Srchově zdravotním stavu, bojoval se zájmem, který vedle něho sedící a z gruntu nesympatický člověk v něm začal probouzet. Mimovolně se přistihl, že se ze strany podíval na otlemenou tvář ředitelovu, a ke konci jízdy mu nemohl upřít, že Vosa je svým způsobem chlapík, který opravdu zná prostředí i podmínky práce a podnikání oboru, který si vybral. Toto poznání Suchého, který se omezoval na jednoslabičné odpovědi, kde to bylo nutno, a jinak mlčel, nějak netěšilo, ale protože byl fanatik životní pravdy, jak si alespoň namlouval, byl zcela ochoten změnit své stanovisko k osobě Karla Vosy podle toho, jak se mu jeho nenadálý dnešní společník dále odhalí a projeví. A když přejeli most a zastavili na sadovém náměstí před honosným hotelem, kde v levé části svítila v modrofialovém neonu dvě velká slova ohnivé kurzivy Bar Elysium, Suchý vstoupil skoro se těše na pokračování započatého rozhovoru. Vstupuje před Vosou do hotelového turniketu uvědomil si, že před ním vchází do hotelové dvorany křehounká dívka, kterou už dnes viděl. A prošed turniketem setkal se s jejíma očima, které na něho se zájmem pohlížely. Vosa si povšiml jeho pohledu, a setkav se s pohledem dívčiným, pozdravil ji. A vtom Suchý poznal v hřmotné postavě, která pomáhala dívce z kožichu, tučného Rabocha a uvědomil si, že to je dívka, kterou přistihl s Rabochem na schodišti při příchodu do divadla. Dívka, naslouchajíc nedbale svému společníku, nespouštěla ze Suchého oči a on jí tuto pohledovou vytrvalost v záchvatu nenadálého světáctví vracel tak dlouho, až nutnost odložit v šatně jejich oči roztrhla. Vosa přestal diskrétně mluvit a zaznamenal si pečlivě v paměti tento projev kritikova zájmu. Rabocha zřejmě tato hra očí jeho společnice netěšila a spěchal, aby ji odvedl od šatny. Děvče však, najednou šťastné u vědomí svého mladého půvabu, který se vděčně odrážel v četných zrcadlech, bylo ochotno hru očí přehnat. Vtom však Suchý ji sám ukončil tím, že se lehce usmál a obrátil k šatně. Když odložil kabát a klobouk a obrátil se, Raboch se svou společnicí už zmizeli a Vosa, zasvěceně se usmívaje, řekl: „Zdá se, že se tu sešla celá nedokončená premiéra.“ Suchý rázem zvážněl. „Kromě Srcha, ovšem,“ řekl a obrátiv se, začal sestupovat za Vosou po točitých schodech do podzemního baru.

4

Vchod do dvorany lanové dráhy byl uzavřen a za sklem ve dveřích visela tabulka s dvojjazyčným nápisem, oznamující, že dráha nejezdí. František Vávra potlačil prudkou chuť zaklít a obrátiv se, začal stoupat do vrchu. Silně tálo a pěšina stoupala mezi dvěma příkopy sněhu zablácenou uličkou, po níž stékaly nepravidelné praménky a proudy špinavé vody. Poněvadž se za pět let války naučil téměř soustavně dělat z nouze ctnost, přemáhal Vávra svou počáteční nechuť k stoupání zabláceným vrchem tím, že si vypočítával zdravotní výhody této nenadálé pěší túry. Jisto bylo, že ji neměl v programu, když po náznakovém obědě na sebe hodil zimník, obalil si krk šálou a vyrazil s kloboukem vtisknutým hluboko do čela do pražských ulic. Vzpomínal si na pocit dostiučinění, s kterým k ránu uléhal, a jasně věděl, že to nebyla spokojenost s kvalitou práce, nýbrž ze skutečnosti, že vůbec pracoval, jak si uložil. A nyní, když ostře stoupal zákruty pěšiny a vdechoval vlhký a ostrý vzduch, měl zase pocit nespokojenosti s prací, k níž usedl před polednem. Zastavil se v ohybu cesty a zadíval se na Hrad, s prudkým pocitem lítosti a vzteku, který se u něho vždy opakoval, když spatřil třepetat se ve větru tři nezřetelné vlajky místo té jediné, která tam patřila, a pak pokračoval v chůzi, vyhýbaje se rozlehlým kalužinám, jež mu nenadále a bez jakékoli souvislosti připomněly, jak musil zápasit ve své dopolední práci se spoustou postav, které se mu hrnuly, chtějíce býti uvedeny do děje. A zatím k těm předvedeným hned na počátku přidal jen dvě. Chlemtavého Edmunda Balabána, jednoho z burzovních molochů, kteří soustavně investovali své tučné výtěžky do žen, z nichž Balabán se věnoval výhradně herečkám, zpěvačkám a tanečnicím. V tom byl stejně důsledný jako v bezostyšném vydělávání peněz a v tom byl také jediný rys charakteru, na nějž bylo u tohoto živočicha spolehnutí. A druhá přidaná postava byl rozpínavý Karel Vosa, výbojný křeček, jehož houževnatost vzbuzovala ne-li respekt, tedy alespoň pozornost i u té většiny, která se nemohla smířit s Vosovými obchodními metodami.

Zamyšlený chodec si rozepjal zimník, protože se stoupáním ve vzduchu pozdní zimy otepleném oblevou příjemně zahřál. Vyhýbaje se proudům vod, které nyní, když už byl hodně vysoko na kopci, se valily s útočnou prudkostí, obracel prozatím vybrané postavy svého včera načatého vyprávění ze všech stran, protože cítil, že se mu tam, až na výjimky, sešla pěkná sbírka kořistníků a kreatur. A jak byl nasáklý teoretickým voláním doby po kladných hodnotách, charakternosti a poctivém lidství (Vávra se usmál, neboť věděl, že doba teoreticky hledá a chválí vždy to, co sama předstírá a co se jí nedostává), zamrzel se na sebe, že mu takhle dopadla ta první probírka. Uvědomil si však současně, že to tak musí být, protože právě takové postavy jsou nejzajímavější, a ne-li nejpravdivější, tedy jistě nejpříznačnější. A ostatně uklidňoval kladně postulujícího kritika v sobě připomínkou, že to hodnotné, co je v době a lidech, se stejně neztratí a v jeho práci se ve svůj čas objeví. A vtom si začal libovat formu, kterou pro svou novou práci zvolil, neboť ta mu dovoluje a dovolí, aby to všecko postupně přivedl a zapjal do svého vyprávění.

Vyšel na horní plošinu se širokou vyhlídkou na město. Bylo mu příjemně teplo a zachtělo se mu usednout na chvíli a zopakovat si pohled na město z této strany. Dvě části vykonané práce a skutečnost nedělního volna ho začaly naplňovat uspokojením, třebaže pod ním se zmítalo vědomí, že všecko nejde v nově začaté práci tak, jak by si přál. Ale k tomu hned si řekl, že má všecky důvody, aby byl s tím málem, jehož se mu po všech stránkách dostává, spokojen, protože většina jeho přátel a známých byla za té strašlivé, stále ještě nekončící okupace zatím mnohem hůře postižena. Začal si je vypočítávat a zhrozil se jejich početnosti. Někteří byli mrtví, jiní ve vězení anebo ve vyšetřovací vazbě a jiní konečně zapřaženi v továrnách a pracovních táborech v pracích, jež jim byly cizí. Všichni však byli z německého diktátu v osudovém kolu pronásledovaného národního společenství, jemuž se nelze vyhnout, leda zázrakem. A tak zapínaje si zimník, neboť začal na lavičce pomalu vychládat, Vávra najednou cítil, že zatím nebyl postižen nejhůř, a humorněji si připomínal stylizaci výpovědi, které se mu spolu s ostatními kolegy v listě a nakladatelství před několika měsíci dostalo. Doposud byl placen a žilo se mu při všech omezeních docela snesitelně, hlavně proto, že měl nyní všechen čas pro literární práci. Nyní mu však hrozilo, že bude i jeho fyzicky ne zvláště zdatných sil použito ve válečném průmyslu. Vávra věděl, že tomu se nelze nijak bránit, snažil se však, aby při tom neztratil sama sebe. Nepříjemné mu však bylo tušení, že mohou přijít takové situace životní a existenční, že jeho životní zásady budou brutálně rozmetány nějakými příšernými německými výmysly, vydávanými za válečné nezbytnosti. A jedině toho se Vávra bál.

Nyní, když měl téměř všechen svůj čas pro sebe, uvědomoval si, že má více možnosti k literární práci než kdykoli dříve. A jak se tak díval na město ležící pod namodralými oblaky, začal uvažovat o sobě a ptát se sama sebe, jde-li dobrou cestou. Neboť německá válka brutálně lámala dřívější životní formy. A všichni lidé se vraceli chtějíce nechtějíce k primitivním zdrojům života. V míru platné zásady ztrácely smysl a Vávra se najednou ptal sama sebe, byl-li způsob života, který si zvolil, správný. A byl-li to v něčem omyl, zda jej může ještě platně napravit. Zlobil se na sebe, neboť při tom nezapomněl, že tím opouští myšlenkové pásmo spojené s jeho plánem na román, nemohl si však pomoci, neboť si sám říkal, že žít je důležitější než psát. Ale hned se zarazil, a ptal se sám sebe: „Je to pravda?“ „Starý šťouro,“ odpovídal si a vracel se ke kořenům svého sebevědomí a při tom bolestně shledával, že se rozplývá jako ten rozměklý sníh kolem jeho nohou. Nyní, když byl vytržen z životní dráhy, kterou si vyvolil, cítil, že tu nešlo jen o otřes finanční, nýbrž o sám základ jeho bytostní existence. Doposud věřil, že hodnoty ducha a kultury jsou to nejvyšší a nejtrvalejší v životě, a teď si najednou sám na svém vlastním osudu uvědomoval omezenost a dočasnou platnost všech těch duchových hodnot, o nichž se domníval, že jsou natrvalo připoutány k jeho osobě. A shledával v jakémsi bolestném otupení, že se ztrácejí brutálními zásahy německého násilí a že mu je stejně jako sedlákovi, který přišel o chalupu, nebo měšťákovi, kterému bomba vyhodila barák do povětří. Cítil, že popraskala jeho dřívější osamocenost a že už nemůže a snad ani nechce žít v té dokonalé izolovanosti od ostatních lidí. A najednou mu začalo hořce chutnat jeho poznenáhlé zmoudření. Říkal si, že tím svým filozofickým egoismem, který z něho udělal především pozorovatele a uvažovatele, připravoval se o bezprostřední životní zážitky. Najednou se mu zdálo, že všecko, co prožíval, to procesí uměleckých hodů lepší i horší kvality, jichž byl ochutnavačem z povolání, bylo vlastně jen soustavou falešných úkojů, jež ho ošidily o věci prostší a jednodušší, avšak přitom mohutnější a pravdivější. A stejně tak to bylo u něho s láskou, která vlastně nikdy láskou nebyla, protože se nikdy (kromě jednou v mládí, ale to už bylo zapomenuto) neoddával tomuto citu s pocitem horoucí svátečnosti, nýbrž vždycky k ní docházel jako k příjemné životní nezbytnosti, nad níž člověk kromě krátkých okamžiků fyziologické křeče má být duchovně povznesen. A rázem v něm vyrostl pocit, že toto všecko byl rafinovaný vzdělanecký omyl, že ho jeho vědění a uvažování a výlučné soustředění se na věci ducha odvádělo od pravého života, který máme každý jen jeden a jehož jednotlivá údobí přicházejí a odcházející s neúprosnou a nezměnitelnou konečností a nedají se prodloužit ani změnit.

Nedělní odpoledne se projevilo procesím dětských kočárků, doprovázených většinou velmi mladými rodiči, a jindy zas roditeli překvapivě zralými. Vávra říkal tomuto procesí vozených miminek „děti pracovního úřadu“ a vzpomínal si při tom, jak ještě před několika lety mladí lidé byli příliš zaměstnáni sami sebou a přitažlivostmi, které skýtala bezstarostná doba míru, takže podobné kavalkády nemluvňat byly prostě nevídané a nepředstavitelné. Právě teď však, když si byl jist, že tento obraz nebývalé populační touhy byl vyvolán tlakem vnějším a nebyl v podstatě nic jiného než aktem sebeobrany českých lidí zahnaných z míru do německé války, uvědomoval si, že i tento násilný návrat k pudovému životu je něco správného a zdravého, jediná klidná skutečnost v šílícím obludném a děsivém válečném světě. A začal cítit instinktivní moudrost organismu, který se brání znásobenému nebezpečí smrti znásobeným produkováním života. A dýchlo to na něho z těch defilujících kočárků silou a zdravím a byl ochoten se najednou na všecky ty ukázky předjíždějící kočárkové karavany usmívat. A od tohoto pocitu byl jen krok k tomu, aby se otázal sama sebe, zda by se nechtěl také k této manifestaci obnoveného přírodního života připojit. Pocit fyziologického souhlasu vzbouřil v něm však všecku jeho ironickou skepsi a začal si říkat, že se mění v sentimentálního starého osla, který by byl ochoten své výlučné místo pozorovatele života a společnosti zaměnit za funkci řadového živočicha produkujícího mladé. A na toto pomyšlení se mu navázaly reflexy o smyslu této nové nadbytečné produkce lidiček, která povede k překrvení měst a zvýšení populace, jež bude vyhrocovat konflikty až k nezbytným válečným srážkám. A v tom okamžiku mu bylo z tohoto lidského pachtění a hemžení nanic. Nespokojil se však s tímto pocitem, protože si hned vzápětí říkal, že tento nesmyslný koloběh zbytnělého života a znásobené smrti nemůže trvat věčně a že se nové, opravdu vědecké organizaci socialistické společnosti podaří definitivně usměrnit nesmyslná nacionální soupeřství, která se projevují imperialistickým válečným zuřením, a že snad opravdu tato válka je posledním záchvatem organizovaného lidského šílenství.

A vtom se zachvěl chladem, který ho při sezení prostoupil, a proto rychle vstal a skoro se rozběhl. A v hlavě mu najednou blesklo, že to jsou idealistické pošetilosti, protože lidská hloupost a špatnost jsou věčné, války budou vždycky a lidské trápení nikdy neskončí. A napadlo ho, zda právě v tom není věčný projev života, a přepadlo ho pomyšlení, že život se bude tak převalovat z krajnosti do krajnosti, ze života do smrti, a že všecko je vlastně slepé sloužení instinktům a že se věru několika rozumově vysoko organizovaným inteligencím nikdy nepodaří ovládnout život, dát mu smysl a směr, zatímco těm, kteří dokážou apelovat na lidské instinkty, se to daří vždycky snadno a rychle.

Sbíhaje tuhnoucími cestami z vrchu dolů Vávra proklínal svou schopnost teoretického uvažování, která ho dovede někdy přivést až k pocitům úplného nihilismu, a začal se sám sebe ptát, zda by nebylo opravdu lepší proměnit se v obyčejného občánka, který opatrně cape za kočárkem. Úplná bouře protikladných pocitů se mu rozpoutala v mysli. Uvědomoval si svůj povýšený intelektuální aristokratismus, který ho zvedal nad pudové množství, a hned vzápětí jej proklínal jako úpadkovou slabost a vciťoval se do světa průměrného člověka, nad nějž se jinak cítil povýšen. A z toho ze všeho rostl pocit rozvrácenosti, který ho naplňoval smutkem a bolestí. Opouštěje park řekl si Vávra najednou pln rozhodnosti, že je zbytkem staré rozbité doby a že se už nedokáže přerodit, protože má ochořelé instinkty a zbytnělý intelekt, který se nehodí do přicházejícího světa. A bylo mu najednou sama sebe líto, protože cítil, že z toho chaosu a křečí bude dříve či později nalezena cesta a že lidé se přece jen přiblíží k tomu, co nazývají svými nadějemi a ideály. A tu Vávra násilím přerušil své uvažování a vstoupil do tramvaje.

5

Hudba v baru zněla protivnou sladkostí a v diskrétním odrazu zakrytých světel se vznášel kouř jako přízračné kadidlo v modloslužebném chrámu. Obnažená zpěvačka v bílé večerní toaletě s vlečkou měla při zpěvu lehce zdviženou hlavu s lesklými černými vlasy a zpívala zvláštním hrdelním altem, který však kupodivu nezněl ani lacině, ani sprostě. František Suchý, kterému Vosa ponechal volbu místa, se usmíval sám nad sebou, jak se tak ocitl, aniž o to stál, v nejdražším baru města a stal se tak na několik chvil účastníkem pochybných mondénních požitků, kterými pohrdal. Jeho neodbytný společník ho však při vší své nesympatičnosti zajímal, a nadto se tu opětně setkal s pohledem něžné bytůstky, kterou sem přivlékl nasupělý Raboch. Suchý si pomyslil, že to svědčí o tom, že magnát je už u cíle s tou křehkou dívenkou, když ji uvádí takhle do společnosti, pak však si řekl, že třeba právě ne a že ji sem přivedl proto, že se dosud k cíli nedostal. Při tom si uvědomil, že se mimoděk o tu dívku zajímá, čemuž se sám usmál, a usedl si do rohové lóže tak, že viděl na taneční parket a mohl dobře přehlédnout celou místnost a sám při tom byl napůl ukryt. Dělalo mu to dobře a pomyslil si při tom, že má instinkty dobrodruha anebo člověka v nebezpečném povolání, protože pocit, že má krytá záda, ho naplnil uspokojením a vědomím poziční převahy. A od té myšlenky byl jen krok k jiné, že totiž toto improvizované setkání s Karlem Vosou je opravdu jakýmsi nebezpečným podnikem a že tento světácký a drahý bar je v podstatě divoké bojiště a dějiště útoků a nástrah, a nikoliv prostředí líné zhýčkané zábavy. A Suchého těšilo rozvádět toto přirovnání a najednou si vymýšlel, že si představuje, jak parket napěchovaný tančícími páry, které nemohly z místa, je vlastně vyplněn dravými zvířaty, které sehnala dohromady nějaká přírodní katastrofa. A nad tou přepodstatněnou džunglí stále zněl erotický skřek španělské zpěvačky, které nikdo nerozuměl, ale která tam však najednou patřila.

Když se napili těžkého červeného vína, v němž si Vosa zřejmě liboval a které znalecky vybral, ctižádostivý divadelní ředitel se zvolna rozpovídal o svých plánech, jež rozvíjel se zuřivou houževnatostí, jako by sám sebe přemlouval. Suchý mu zdvořile naslouchal, při tom však jeho zrak bloudil rozhýbaným sálem, přistihuje sám sebe v tom, že mezi tančícími dvojicemi hledá snovou preisslerovskou bytůstku z majetku Rabochova. Marně se však namáhal, dvojice zřejmě netančila. Zatím Vosa, v němž začal doutnat vztek, protože nějak vycítil pod zdvořilou ochotou Suchého hluboký vnitřní nezájem, končil své expozé zakrytou nabídkou spolupráce a odmlčel se, aby si zapálil cigaretu. Suchý cítil, že nyní bude muset promluvit, ačkoliv se mu vůbec nechtělo. Chvilku oba mlčeli, až Vosa zuřivě kouře netrpělivě vyhrkl, co že říká jeho nabídce. A tu Suchý trochu si přitáhl židli a napřímiv se odpověděl zpříma, že dobře porozuměl nabídkám a že pozorně vyslechl plány na pozvednutí úrovně první neoficiální činohry města. Řekl úvodem, že umí ocenit Vosovu schopnost vybrat z venkovských herců ty nejschopnější, a nezamlčel, že soubor Lidové činohry by byl schopen zmáhat i velmi náročné úkoly. Vosa okřál při těchto úvodních větách a zapomněl kouřit. A vtom Suchý spustil ostře a útočně, že přesto nemůže a nechce s ní v nejmenším spolupracovat, protože neuznává ve věcech divadelní kultury právo soukromého podnikání. Vosa krajně překvapen pokusil se toto prohlášení ironizovat dotazem, zda si Suchý uvědomuje, že to je vlastně komunismus, co tu hlásá. A Suchý velmi klidně mu odpověděl, ať si myslí o tom, co chce, takové však že jsou jeho názory a s těch že nesleví. A nyní zase on spustil podrobný výklad o nemravnosti soukromého podnikání ve věcech kultury a tu zrudlý Vosa začal se bránit, že právě proto se na něho obrátil, aby mu pomohl vady soukromého podnikání odstranit, a že na to nechce šetřit nákladu. A tu už Suchý vzplanul a řekl mu přímo, že penězi se tu nic nespraví a že jediná cesta je odstranění soukromého podnikání v kultuře, což znamená, že v divadle mají být jen umělci a žádní podnikatelé. Vosa se urazil. „Znamená to, že mne pokládáte jen za příživníka?“ Suchý se zdvořile usmál: „Za velmi obratného a úspěšného.“ Vosa zrudl: „Pak tedy je náš rozhovor zbytečný.“ Suchý zavrtěl hlavou: „Naopak, nyní znáte mé stanovisko, a to má přece pro vás význam. A nyní mi prominete, musím odejít. A děkuji vám za pozvání.“

Odcházeje k šatně přešel Suchý těsně kolem zpěvačky a povšiml si jejích velikých mandlových očí, ale také těžkých kruhů pod nimi, které líčidlo nedokázalo zakrýt. Ve chvíli, kdy si mohl exotickou krásku prohlédnout zblízka, měl přesvědčivý pocit, že obdivovaná žena se při svém zpěvu a ve své elegantní obnaženosti strašlivě nudí, a měl už na jazyku: „Je to dřina, slečno,“ neřekl jí to však, protože si uvědomil, že by mu nerozuměla, a kdyby mu i rozuměla, že by to bylo krajně neslušné. A tak ji minul s ironickým pohledem, kterého si však zpěvačka vůbec nevšimla. Oblékaje se pak v šatně, kam zazníval tlumený alt doprovázený šumem orchestru, byl najednou překvapen, protože viděl, jak se za jedním ze sloupů vynořila tenká průvodkyně Rabochova a utíkala po schodech nahoru, až jí rozevřený plášť vlál. A Raboch, který se vynořil za ní, udělal dva kroky, pak se ovládl, pokrčil rameny, obrátil se a vrátil se do baru. Zpěv umlkl. Suchý se přistihl, že přidává do kroku, když zapínaje si při chůzi kabát vybíhal po schodech za dívčinkou, s kterou se dnes už potřetí setkal, a to vždycky za okolností nikoliv docela obyčejných. Vyběhl do přízemní haly právě včas, aby zahlédl svůj preisslerovský přelud zmizet v otáčivých dveřích do ulice.

A jakoby stržen tímto večerem nečekaných obratů udělal něco, co opravdu neměl ve zvyku. Rozběhl se a proletěl turniketem tak rychle, že skoro porazil pána, který vcházel jedním oddílem otáčivých dveří v protivném směru. Ocitl se na ulici. Sníh už přestal padat, vzduch byl vlhký a čerstvý a měsíc, bledničkové slunce, proměnil noční město v bledší a tajemnější obdobu slunečního dne. Suchý se rychle rozhlédl a spatřil mezi opožděnými chodci subtilní postavu dívky nedaleko před sebou. Rozběhl se opět a v několika okamžicích ji dohonil.

„Promiňte, že vás oslovuji, a věřte, že to opravdu není můj zvyk, přidávat se k ženám na ulici. Ale rád bych věděl, co se vám stalo.“

Děvče se poděšeně zastavilo při zvuku jeho hlasu a v prvním impulsu chtělo běžet dál. Pak však ho rázem poznalo a najednou se zastavilo. Teď už to nebylo poplašené dítě, které přemáhalo pláč, ale sebevědomá mladá žena, která ví, že má vedle sebe slušného člověka. Podívala se na něho očima, které se mu zdály nesmírně veliké a zářící, a neodpovídala. Stáli tak chvilku proti sobě a Suchému se zdálo, že to mlčení trvá nekonečně dlouho. Nikterak mu to však nevadilo, protože měl pocit nějakého krásného, divného napětí, které je pojednou spojovalo, ačkoliv dívka neřekla ani slova a jen se na něho dívala. A pak, když už mlčení se zdálo nesnesitelné, rozjasnil se jí obličej stínem úsměvu, když řekla tiše: „Bylo to kvůli vám.“ Ta věta polila Suchého záplavou horkého vzrušení, kterému se ochotně poddával, avšak nad touto nervovou libostí mu běžel nelítostný kontrolní mozek, který současně káral a ironizoval jeho počínání. Co jsi to provedl, starý blázne, takhle v noci běhat za slečinkou, s kterou jsi vyměnil za večer pár pohledů, říkal si v duchu v témže okamžiku, když otevřel ústa, aby řekl: „Myslil jsem si to. Ale nebudeme tady stát. Kde bydlíte? Doprovodím vás domů, dovolíte-li.“ A když ta slova vyslovoval, jako by v nějakém omámení už si zase spílal, co se to s tebou děje, copak to je první mladá žena, s kterou jsi kdy mluvil, a neblázni před tou žábou, jsi už starý chlap. A současně mu to bylo najednou ne jedno, nýbrž naopak to vítal a říkal si ať, jen blázni, jen střečkuj, však už je nejvyšší čas, abys ukázal, že jsi člověk se srdcem a nervy, a ne stárnoucí patron připravující se na sklerózu.

A stejně jako z něho bezprostředně vyplynuly otázky, odpovídala ona bez stopy rozpačitosti, jako by ji najednou zalil pocit blaha a jistoty, když udávala směr cesty a čtvrť, kde bydlí. To všecko, co ji dnes večer trápilo od chvíle, kdy ji významný kritik přistihl na divadelním schodišti s Rabochem, a pak řetězce trapností a nepříjemností, jež následovaly, bylo zapomenuto a Marie Rývová zapomněla v okamžiku na své slzy a usmívala se s dlouho nepoznaným pocitem jistoty. Všecko na světě by ji bylo napadlo, jen to ne, že po nechutné srážce s dotěrným Rabochem, kterou rozřešila útěkem z baru, půjde pomalu a uklidněně tichou noční ulicí, plnou měsíčního světla a sněhové běli. A právě s tím člověkem, kterého si vážila jako kritika, trošičku se ho bála jako člověka a který, ačkoliv o tom nemohl vědět, byl příčinou všech jejích nesnází. A teď najednou cítila, že to nebyly nesnáze, ale že to všecko se přihodilo tak, jak se to přihodit muselo. Marii se šlo dobře a jistě a uklidněně, jen se sama divila, co jí to všecko v tak krátké chvilce prolétlo hlavou. A to už se Suchý, přizpůsobiv svůj dlouhatánský krok jejímu, znovu zeptal: „Co se vám vlastně stalo?“ a při tom si hned pomyslel, že nemá práva jí klást takové otázky, vzápětí však se sám okřikl s furiantskou vervou, v duchu si říkaje, proč ne, dnes máš právo na všecko. A vtom se v myšlenkách zarazil, na všecko přece jen ne. A to už Marie odpovídala v prostých krátkých větách, spíše napovídajíc, než vysvětlujíc, že Raboch si povšiml, jak se na sebe se Suchým dívali, a že začal žárlit, že byl uštěpačný a popudlivý a pak že chtěl odejít, a když ona ještě chvilku otálela, začal zuřit, že je to kvůli němu, kvůli tomu papírovému kritikovi, a ať si ona nemyslí, že v ní objeví Duseovou, a jak jí pak začal vyčítat, co pro ni všecko udělal, a ona že za to nic, je nevděčná. – A vtom se Rývová zarazila, protože se jí zdálo, že pověděla víc, než musila a měla, a proto se odmlčela.

František Suchý ten večer se však rozhodl, že nevezme na vědomí, že je mu čtyřicet let, že je vážným a obávaným kritikem a bůhví co ještě, a proměnil se v zamilovaného studenta (ovšemže zamilovaného, ty starý osle, proč by ses bál nazvat věci jejich pravými jmény, ostatně buď rád, žes to ještě dokázal se vůbec zamilovat, a vůbec, raduj se, košťále, protože to stvoření vedle tebe je opravdu děvče rozkošné, možná, že to je mizerná herečka, ale čert vem tyto profesionální reflexe, teď jdou tvoje mužské hormony vedle jejích ženských hormonů, fuj, styď se, kazit si nervovou lázeň citového okouzlení hantýrkou fyziologického rozboru). A ten zamilovaný student se přímo zalykal blahem, protože se mu zdálo, že z dívčího vyprávění může právem usuzovat na to, že Raboch sice natahoval ruce po oněch hroznech (a Suchý se blaženě usmál, protože si dovolil představit si tyto hrozny zcela konkrétně), že však na ně nedosáhl. A tak jak spolu ťapkali měkkým sněhem (Suchý se už přizpůsobil jejímu drobnému kroku a dělalo mu to potěšení zkracovat krok), začali mít oba pocit, že jsou vlastně staří známí, kteří toho o sobě spoustu vědí a kteří se už léta vídali. Suchý si liboval v tomto pocitu právě pro vědomí, že mluví s Rývovou dnes poprvé v životě, anebo alespoň, že si ji dnes poprvé povšiml, a Marie, která ho znala z jeho kritik už dávno a od vidění už také delší dobu, měla pocit, že ten nepřístupný pán, který vládl v novinách jedinou rubrikou, jež se jí osobně mohla dotýkat, je vlastně její starý kamarád, s kterým se opětně setkala.

Idyla procházky zasněženými ulicemi pod zářícím měsícem se hladce rozvíjela a oba účastníci měli podobný pocit, jako rekonvalescent, který se po delší nemoci, jež ho poutala na lůžko, poprvé dostane zas ven na vzduch mezi lidi. Protože však to nebyla dvě nezkušená mláďata, jejichž nitra jsou bílé nepopsané listy, třebaže si na ně s chutí hráli, nýbrž dva dospělí lidé, přesto, že ona vypadala jako dívčí ratolístka, hra na dětskou nevinnost byla brzo u konce. To když se Suchý znenadání zeptal: „A jaký byl vlastně váš vztah k Rabochovi?“ Marie mu hned neodpověděla, povšiml si však, že bezstarostné děcko se najednou změnilo v uvažující, vážnou mladou ženu, která si dobře rozmýšlí odpověď. Suchého to nepřekvapilo, neboť se už trošku vzpamatoval z počátečního opojení lyrické procházky, a trpělivě čekal, protože jeho intelekt zas nabýval vrchu nad opojenými instinkty. Čekal, co uslyší.

Marie šla chvíli mlčky, dívajíc se do měkkého sněhu, a pak zas zvedla hlavu k zářícímu odraženému slunci na závratně tmavomodré noční obloze. Suchý byl maličko vzrušen, a přitom skoro rád, že mu hned neodpovídala, protože vychutnával jako starý divadelní ohař tu chvíli dramatického napětí. Při tom si zpřítomňoval brunátnou tvář Rabochovu, krevnatý obličej robustního hromotluka, v jehož začínající otylosti byla falešná kněžská sladkost zakrývající utajenou a nenasytnou brutalitu. Vzpomněl si na Rabochovy obrovské pracky, které byly vždycky pečlivě namanikýrované, což působilo u těchto rukou, jež byly jako lopaty, tím groteskněji. A tento příliš dobře živený chlap, praskající vitální energií, si vybíral vždycky křehké dívčí proutky, jako byla Marie Rývová.

Opožděné auto zasvištělo kolem nich, jak konce řetězů upevněných pro jízdu ve sněhu švihaly při rychlém otáčení pneumatik do zasněžené země, a to nějak ukončilo to bezděčné dohodnuté mlčení. Auto zmizelo za rohem a její hlas se ozval se slabounkým odstínem ironie. „Zklamali jsme se v sobě,“ slyšel Suchý a překvapeně se na ni podíval, a tu si uvědomil, že ten podlouhlý, snad až poněkud příliš protažený ovál s tenkým nosem a velikýma očima pod rozvětvenými očnicovými oblouky nepatří dívce tak mladé, jak se mu nejprve zdálo. Silné měsíční světlo zkrásňovalo jemný obličej dodávajíc mu neskutečného snového zabarvení, současně však se ta tvář zdála starší, zkušenější a zralejší. Už to nebyla vylekaná a trpící holčička, ale klidná a dospělá žena, která se nepoddává naivně, nýbrž s plným sebeovládáním říká jen to, co chce. Suchému se velmi líbila, toho si byl jasně vědom, při tom však na něho zaválo něco cizího a mrazivého. Lyrické okouzlení, které smazalo před chvílí věkový rozdíl – Suchý si najednou říkal, té už je přes dvacet, a možná že hodně –, se ztratilo a dva okouzlení lidé, kteří se do sebe zahleděli a ztratili při tom vládu nad zábrannými centry, se plně probudili a dívali se na sebe jako muž a žena, maličko se oba divíce, že vlastně jdou takto spolu.

„Jak tomu mám rozumět?“ odpověděl jí otázkou. Usmála se a tentokrát bez rozmyšlení vyhrkla: „Myslel si o mně, že je chytřejší než já, a já zas o sobě, že jsem chytřejší než on.“ Oči se jí ještě více rozzářily a úsměv se stal zřetelnější, když pokračovala: „Měl velmi náročná přání, ostatně myslím, že docela obvyklá, a byl ochoten za ně mírně platit vlivem a podobnými úsluhami. A já jsem zas byla ochotna použít jeho známostí, abych se dostala k takové práci, kde bych mohla něco ukázat. Nebyla jsem však ochotna za to platit měnou, na kterou byl zvyklý. Trvalo to nějaký čas, než jsme to jeden o druhém pochopili. A pak přišel dnešek, kdy se mu nelíbilo, že jsem si vás prohlížela. Začal být drzý a sprostý. Trochu mi povolily nervy, řekla jsem mu to a utekla jsem a teď tu s vámi hezky capkám. To je celá historie.“

Suchý poslouchal zvědavě a nedůvěřivě, při tom však dobře cítil, že jeho společnice mluví pravdu. Bylo to nepravděpodobné a nikdo z těch lidí, kteří mají ustálený názor na uměleckou nemorálnost, by tomu nevěřil. Suchý však svým kritickým uchem znamenitě rozeznával, co bylo hraného a co přirozeného v této podivuhodně nesenzační zpovědi, a věděl, že to, co řekla, je pravé a pravdivé, a měl dokonce dojem, že je to pravda celá a že nic nezbylo v obvyklých zapomínaných koutech paměti, kterým se rádi vyhýbáme. Už se neptal a jen si uvědomil, že ho naplňuje pocit bezděčné spokojenosti, a začal se zase cítit nějak bližší té dívce, s kterou dnes poprvé v životě mluvil a s kterou si toho už tolik řekli.

Marie Rývová šla vedle něho lehce a šťastně, jako by se zbavila nepříjemného břemene. Teď už byly zapomenuty všecky nepříjemnosti večera i jejich starší důvody. Naplnila ji teplá spokojenost, že řekla tomuto sympatickému muži pravdu o svých vztazích k Rabochovi, které jí tížily právě proto, že na nich nic dosud nebylo, ačkoliv to vypadalo naopak, a protože nebyla dobrodružka a ani neměla sklon k cyničnosti. Těšilo ji, že mohla být upřímná, třebaže si byla vědoma, že sama jediná ví, že opravdu upřímná byla. A pak ji napadlo, že je jí vlastně dobře proto, že se zbavila nervózní a rozčilené společnosti Rabochovy, v jehož jednání bylo vždycky nějaké skrývání a ukrývání. Uvědomovala si, jaký je to rozdíl jít s tímto málomluvným člověkem, na němž bylo znát, že ji nepřestal prohlížet a zkoumat, i když se k ní před půl hodinou přidal jako student. A při tom cítila, jak jí začíná věřit, a bylo jí ještě líp, chtělo se jí smát anebo utíkat a pak zas prudce zatoužila, aby se do ní Suchý zavěsil. Byly to nové pocity, jiné, než měla při svých studentských láskách z konzervatoře, a naprosto jiné, než měla v tom trapně nevinném poměru s Rabochem. Suchý se jí nijak zvláště nelíbil, už také proto, že byl, nic naplat, starší pán, ale právě proto měla u něho pocit dosud nepoznané jistoty. Působilo to na ni, jako by šla s někým ze své rodiny, s tím rozdílem, že se nenudila.

Suchý byl velmi uspokojen tím, co od ní slyšel, a potěšilo ho, jak dobře její zpověď vpadla do jeho představy o mladém magnátu Rabochovi. Navázal na to, co o něm řekla, a přiznal jí, že Rabocha dobře prohlédla. A pak začal s vášní psychologického pozorovatele a společenského kritika dokreslovat Rabochův portrét. Aniž se dovolil a aniž mu to bylo nabídnuto, zavěsil se do Marie a ta to přijala ne jako nějakou důvěrnost, nýbrž jako oporu, protože oba cítili, že se jim ve sněhu takto lépe půjde, a on, že se mu bude lépe mluvit. Suchý vášnivě rád kreslíval slovy portréty pozoruhodných současníků a měl v tom už velkou praxi a nikdy o to neztratil zájem. Proto v jeho větách vyrůstal inženýr Alfréd Raboch ze svých skromných anonymních začátků s bezprostřední životností, která Marii hned zaujala. Rabocha, jak ho Suchý líčil zasvěceně a s ironickým obdivem, který posluchačku dvojnásob bavil, protože to byl nový, ale nikoliv cizí pohled na lidský exemplář, jehož z některých stránek sama znala, bylo možno nejlépe vystihnout hlavičkovým novinářským označením, že je to „chudý český hoch, který se proslavil“. Syn maloměstského poštovního zřízence dostal se na studie a chtěl se stát vynálezcem a skutečně o sobě tvrdil, že něco vynalezl. Jeho známí však o něm tvrdili, že učinil znamenitý vynález tím, že se přiženil do rodiny nenápadného, ale vlivného politika, jenž mu dopomohl k majetnictví krachující veliké tiskárny, z níž v krátké době udělal arzenál pro své finanční, kulturní a nakonec i politické výboje. Začal s holýma rukama, na svou zdravou, a nikoliv nehezkou tvář a znamenitou výmluvnost získal ženu ze zámožné rodiny, které vytváří s neumdlévající pravidelností děti, čímž ji znamenitě zaneprázdňuje a sám má pak čas na své většinou mladičké milenky, k nimž může být štědrý, díky milionům, které si ve své převzaté firmě vyšantaloval. Suchý se zřejmou zálibou psychologického kritika kreslil Rabochův portrét zabývaje se jeho dovedným pokrytectvím, které mluví a káže při každé příležitosti o mravnosti a štěstí rodinného krbu a plném pohroužení se do práce. A vzápětí ukazoval, jak pod touto maskou významného a vůdčího člena společnosti se ukrývá bezmezný cynik, kterému téměř nic není svaté, jenž se dovedl všeho zmocnit, použít a případně zneužít. Suchý nemohl a nechtěl upřít obdiv jeho vitální energii a jen litoval, že společnost a výchova nedali Rabochovi vyrůst tak, aby ji užíval poctivě a kladně. Takhle byl však Raboch veleúspěšný společenský příživník, který hraje politicky na všecky strany a s každým jinak. Hledí, aby měl všecky možné karty ve hře, a chce se pak přidržet té, která vyhrává. Už dnes je malým státem ve státě: má tiskárenský koncern, který slouží všem a na všech vydělává, má malé divadélko, jež financuje, má noviny s konjunkturálně radikálním nátěrem, a kdyby byl trochu starší a začal dřív, měl by snad už i svou politickou stranu. V celku doufá, že se ze všech lapálií i vážných těžkostí dostane a že se bude mít vždycky dobře. A tomuto svému cíli je ochoten obětovat všecko.

Marie Rývová poslouchala se zájmem, potom s potěšením a požitkem. Poznávala v suchých ironických větách intelektuální ostří kritikovo, jež znala dosud jen z divadelních referátů. A v tomto podání vyrůstal Raboch s dokonalou plastičností jako živá divadelní postava a jen Rývová věděla, jak je ten portrét pravdivý, protože mohla jeho model ze své strany nějaký čas pozorovat. Některým obratům Suchého charakteristiky se musela smát a nakonec, když se ocitli před domem, kde bydlila, byli oba rozesmátí a dokonale si rozuměli.

Suchý najednou přerušil svou rabochovskou studii a řekl vážně: „Líčil jsem vám ho tak, že jste se smála, věřte mi však, že k smíchu není. Je to nebezpečný chlap. Doufám, že to sama na sobě nepoznáte.“ Rývová zvážněla a pokrčila rameny. „Uvidíme. A děkuji vám za doprovod.“ Suchý smekl klobouk. „Není zač. Děkuji vám, že jste mne tak trpělivě poslouchala.“ Maličko se ušklíbl. „To víte, člověk stárne a rád se poslouchá.“ A tázavě k ní zvedl oči. Rývová se usmála a podala mu ruku. „Dobrou noc.“ Suchý ji stiskl a už na odchodu dodal: „Kdybyste měla s Rabochem nějaké potíže, zavolejte mne do redakce.“ Přikývla: „Děkuju,“ a začla odmykat domovní dveře připraveným klíčem.

Ciferník náramkových hodin ukazoval, že není ještě pozdě, a Suchý odcházeje od domu, v němž Rývová zmizela, se rozhodl sehnat taxametr, protože se mu nechtělo trmácet se sněhovou nocí pěšky. Rychle šel a rozhlížel se, kdy nějaký spatří, a při tom se jeho dobrá nálada vytrácela a počal mít na sebe zlost, že se tak prázdně a nudně s dívkou rozloučil. Sedaje pak do staré šestisedadlové tatry, která se najednou přikodrcala z postranní ulice, pokusil se utěšit se tím, že si řekl: „Alespoň ses před tou žábou neblamoval.“ Napadlo ho, že by to bylo trapné, kdyby si hrál s tím děvčetem ve své čtyřicítce na zamilovaného. Vracel se znovu a znovu k té představě, jak ho kvapící taxametr převaloval ze strany na stranu, a zdálo se mu, že by to snad přece jen nemuselo být tak trapné. Kdo ví. A vtom si najednou vzpomněl na Srcha a napadlo ho, jak mu asi je. A Rývová byla pro tu chvíli zapomenuta.

6

Čekárna ordinace má jediné okno na podlouhlý dvůr činžákového bloku se pěti černými, usouženými a chudokrevnými stromy, které se lesknou vodou roztálého sněhu. Náhlá obleva zbavila město nádherné bílé polevy, a i zbytky sněhu na střechách a na dvoře stačí, aby odrážely jásavé sluneční světlo, které jasně osvětluje několik čekajících postav na osezených trubkových křeslech skromné čekárny. Dveře do ordinace se otevírají v delších či kratších obdobích, aby propustily zastřený, ale pevný zvuk ženského hlasu, zvoucího dalšího pacienta. A druhé dveře z předsíně se také občas otevřou a vpustí nového návštěvníka. Postup vyměňování, odčerpávání a naplňování čekárny pokračuje skoro pravidelným rytmem, pacienti se střídají, atmosféra místnosti je stále hustší, ne však tak nepříjemná jako v čekárnách praktických lékařů anebo některých specialistů. Všichni návštěvníci mají zřejmě naspěch, jen jediný nespěchá a trpělivě sedí v nejtmavším koutě zrovna v rohu u okna a nikterak se nehlásí o své pořadí, jako by mu působilo potěšení, že ho ti druzí předcházejí.

Už se všichni čekající vyměnili, několik nových přišlo a čekárna se pomalu vyprazdňuje, jak pevný ženský hlas zve pootevřenými dveřmi stručným „Prosím“ vždy dalšího pacienta. Odpoledne pokročilo a trpělivý návštěvník v rohu pokoje osaměl v čekárně s jedinou pacientkou. Slunce venku už přestalo svítit a čekárna zešeřela, ale i tak je vidět, jak mladá žena má pod skly s bílou obrubou zanícené oči, které velmi hyzdí její jemnou tvář, na kterou muž z okenního rohu upírá zrak vytrvale a neodbytně, až si to žena uvědomí, zneklidní a pak zvedne hlavu, jak cítí ten upřený pohled, a začne si i ona prohlížet člověka, kterého si při svém vstupu povšimla jen zběžně a jehož po celou dobu čekání vlastně nevnímala. Dívá se mžikajíc námahou, jak se snaží v rohovém pološeru rozeznat něco podrobnějšího na tmavé postavě, vidí však jen dlouhou bledou tvář s černými vlasy a v ní ostré, tmavé oči, které si ji prohlížejí tak, až je jí to nepříjemné, ba k nesnesení. Už by snad něco řekla a chystá se k tomu tím, že nervózně poposedne, vtom však se otevřou dveře a ozve se pevné, avšak trochu unavené „Prosím“. Žena si oddychne úlevou a podívá se na muže v okenním koutě potěšena, že se ho zbaví. Muž se však nehýbá a nespouští z ní očí. Žena znervózní opět, a vtom muž otevře ústa a řekne tiše a diskrétně: „Račte přede mnou. Já počkám.“ Žena je překvapena, zamumlá poděkování a rychle se zvedne a zmizí ve dveřích ordinace, které netrpělivá ruka znovu otevřela.

Když se za ní zavřely dveře, vytrvalý čekatel rázně vstal a otevřel zvolna a rozmyšleně okno. Nahnul se nad předprseň a plnými plícemi vdechoval vlhký a studený čerstvý vzduch ze dvora. Měl už chuť to udělat vlastně dávno, nechtělo se mu však vstávat a rušit to čekárenské ticho tím spíše, že si poněkud ironicky uvědomoval, že pacienti očních lékařů nějak méně páchnou než nemocní v jiných ordinacích. Sedělo se mu v rohu pokoje dobře a sám v pološeru velmi ostře viděl měnící se návštěvníky. Prohlížel si je všecky velmi podrobně, jednoho po druhém, jak přicházeli a střídali se na sedadlech, a dělal to bezostyšně, že některé to podráždilo, jiné znepokojilo. Věděl však vždycky, kdy přestat, a obrátil se k jiné tváři a tak tu seděl zabrán do své oblíbené hry. Vždycky mu dělalo potěšení vmýšlet se do cizích tváří a vymýšlet si za nimi a pod nimi, kdo a co jsou, a spojovat je s určitými situacemi a dobrodružstvími. Říkal tomu pravidelné cvičení obraznosti a tak tomu navykl, že mu to už několikrát vyneslo srážky s jeho bezděčnými objekty. Vždycky si v tomto pochodu myšlenkovém vzpomněl na onoho nádherného hromotluka v noční tramvaji, s kterým jel sám několik pásem z konečné stanice a jehož s požitkem téměř mikroskopicky studoval, až zardělý obr toho měl dost a houkl na něj tak, až se tenká a bledá průvodčí vylekala: „Co na mně viděj, voni vejre?“ Tehdy to spravil úsměv a klidná odpověď: „Líbíte se mi.“ Ten o’neillovský hromotluk se tehdy uklidněně ušklíbl: „To já vo nich bych říct nemoh“ a odvrátil se. A dnes s tou ženou v čekárně, která vypadala, jako by celou noc proplakala pro nějaké nenadálé, strašlivé hoře, se to, jak cítil, vršilo zase ke konfliktu, když zasáhly zase ordinační dveře.

Až sem dospěl v myšlenkách, když se znovu otevřel vchod do ordinace a unavený hlas ho zval neosobně a jednoslabičně dál. Zvedl se a zvolna vešel do bílé místnosti, kde se už svítilo, a překročiv práh, zavřel dveře. Lékařka v bílém plášti zvedla hlavu od ordinačního stolu a utkvěla na něm zběžným pohledem, který se však najednou změnil ve výraz překvapení, a dokonce jakéhosi poplachu. „To jste vy?“ řekla změněným hlasem, v němž se marně snažila utlumit notu náhlého vzrušení, a rychle vstala a šla mu vstříc.

„Ano, to jsem já,“ řekl František Vávra, podávaje si s ní ruku. „Nezvyklá návštěva, viďte,“ a zastavil se propadnuv lehké rozpačitosti.

Lékařčiny oči se na něho dívaly už zase s profesionální svrchovaností, Vávra si však dobře zaznamenal, že v první chvíli tento výraz neměly. Tvář ženy proti němu, bledá a smutná, byla vybudována na podlouhlé, hranaté selské lebce, měla však podivuhodně jemný, lehce ohrnutý nosík a velké, plné rty s vášnivým výrazem, když se teď uvolnilo jejich profesionální energické stažení. Vzdálena vyslovené kráse měla tato hlava silnou osobitost a nesporný půvab, který vycházel ne snad z toho, co tvář představovala, nýbrž z toho, co naznačovala. Vávra, zakletý zpytatel lidských masek, si toho byl znovu vědom a cítil prudkou odlišnost této tváře od všech, které si dnes prohlížel.

Marta Říhová velmi rychle potlačila v sobě záchvěv ženského vzrušení, když tak znenadání spatřila před sebou Františka Vávru. Jako výbuch provalil se v ní tlum vzpomínek a představ, kdy s ním naposled mluvila, a cítila, že se jí zmocňuje lehké vzrušení, současně však si říkala: neblázni, holka, přece mu, holomkovi bezcitnému a sobeckému, neskočíš kolem krku. Jako když do ní přeskočí elektrická jiskra, vytanula jí otázka: „Proč přišel? Přece ne kvůli bolavým očím?“, ale hned si řekla, neblamuj se, blázne, to jeho objevení se může mít víc obyčejných důvodů, zvláště v dnešní době, kdy tlama války nás všecky mlsně olizuje, jako by si vyhlížela, odkud bude lepší se do nás zakousnout. A to už se plně ovládla, ztuhla a nějak napřímila a vpustila na své rty stínek profesionálního (jenom profesionálního, říkala si) úsměvu. A její zastřený, altový hlas se úmyslně zdvořile zeptal: „Co vás ke mně nese? Zlobí vás snad oči?“

Vávra hned neodpovídal, protože náhle vychutnával příjemný pocit z její přítomnosti. Nespouštěl oči z jejích rtů, které ho vždycky vzrušovaly, i teď, kdy byly nad lékařským pláštěm zřejmě nenalíčené, a přesto podivuhodně rudé v té pobledlé tváři, rudé a plné a smyslně vykroužené, ale tak úžasně citlivé, jak je pamatoval. Tvář Říhové a její oči uměly být neprůhledné, ale její rty mluvily, našeptávaly, slibovaly či odmítaly v miniaturní hře jemných zvlnění a téměř nezřetelných pohybů, kterým Vávra se domníval rozumět víc než kdokoli jiný. Ve rtech bylo celé její ženství, a když se Vávra na ně díval, cítil, že ho znovu vzrušují a okouzlují jako podivuhodný střed té jednoduché a jinak na pohled dost obyčejné bytosti. A Vávru zvláště těšilo, že se zase ocitl v blízkosti živé osobité skutečné ženy, která mu najednou hladce přebíjela efektní chiméry, jimiž se zabýval ve svém románu. Při tom pomyšlení se zarazil, protože z té třpytivé ženské drúzy, již si vyvolal, s atmosférou mírové premiéry ve svém začatém románě, vyjímal Marii Rývovou. Ta byla přece jiná než taková oslňující hetéra jako Lu Karbanová anebo těžká finanční kráska jako Soňa Machnová. To byla přece také preisslerovská dívčí ratolístka s osobitým půvabem, protože jinak by sotva dovedla upoutat toho náročného Františka Suchého. A Vávra skočil v myšlenkách ze Suchého na sebe, jak tu stále ještě stál v přesvětlené ordinaci proti vytáhlé lékařce se smyslnými rty, a byl jí dlužen odpověď na otázku. Uvědomil si, srovnávaje sebe se svou románovou transpozicí, jak toho Suchého vyzdobil a zhrdinštěl a zkomplikoval a div ne nakadeřil a jak on sám, jeho vzor, tu stojí tak podstatně skromně, třebaže pevně, a teď si zase zpřítomnil tu včerejší cestu zasněženým parkem a náhle rozhodnut odpověděl: „Ne. Přišel jsem kvůli vám.“

Marta rozevřela oči a zas na okamžik ztratila sebevládu. Rty (ty dva dráždivě luky tak nevšedně prohnuté a zase v koutcích zdvižené, pomyslil si Vávra) se jí pootevřely a pak zasvítily její čisté a pěkné zuby s nepatrnými mezerami, které na pohled vůbec nevadily, a naopak zas způsobovaly, že lékařčin chrup neměl ani stopy zubního kamene, jak si Vávra, nespouštěje oči z jejích rtů, uvědomoval. A právě tyto všecky podrobnosti, které si znovu osvěžoval a znovu vnímal, naplňovaly ho jakýmsi štěstím, že ji tu zase našel a že se nezměnila. A vtom se Martina ústa energicky sevřela: „Kvůli mně? To je překvapení. Pojďte si sednout.“ Obrátila se ke stolu a usedla. Vávra usedl proti ní.

Odmlčeli se oba a chvilku se na sebe dívali, pak však její oči se sklopily na stůl a Vávra trochu zvedl hlavu a zadíval se hořejší částí okna na cíp oblohy, na němž za síťovou záclonou, ve výkroji střech, se červenal oblak ozářený zapadlým sluncem. Lékařka zvedla rovněž hlavu a sledovala jeho pohled. Vtom rychle vstala.

„Je čas zatemnit,“ řekla jako mimochodem a rychle stáhla černou záclonu, na které se rýsovaly čtverce síťového okenního závěsu. Vávra ji sledoval očima a zdála se mu v plášti kupodivu štíhlejší, než si ji pamatoval. Pomyslil si, že zhubla, protože se štve, jako všichni lékaři v této nekonečné válce, a skvěle se také nemá, to jen chirurgové a porodníci, ti rozhodují o životě a smrti, a proto se mají dobře, neboť mezi jejich pacienty jsou také řezníci a mlynáři a sedláci, kteří stůňou a plodí děti. Kdežto taková skromná očařka, ta možná shledává, že si zvolila velmi nevděčné povolání.

Seděli už zase proti sobě a Marta se lehýnce usmívala a čekala, až Vávra začne. „Přišel jsem k vám jako k lékařce,“ řekl konečně a zas se podíval na její rty, které vyrovnaly své svůdné oblouky a nabyly sevřené, energické podoby.

„Tak máte přece něco s očima,“ řekla neosobně.

„S očima ne,“ zavrtěl hlavou.

„Nejsem praktická lékařka,“ pokrčila rameny.

„Přišel jsem k vám jako ke specialistce.“

„Nerozumím vám,“ řekla a koutky úst jí trochu poklesly. Rozhovor se jí nelíbil.

„Jste specialistka na můj případ,“ řekl s úsměvem a hledal v jejím obličeji porozumění. Setkal se však s obličejem, který se díval najednou tvrdě. Sevřená ústa byla bez stínu úsměvu.

Lékařka se na něho dívala s krutou objektivitou. Zestárl a ztratil něco ze své jistoty, která ho dříve vyznačovala a jež jí byla někdy protivná. Byl to však nepochybně muž, který nosil v sobě svůj svět. Marta malinko roztála, pak se však zas vrátila ke své neosobní sebevládě. Způsob, jak začal dnes mluvit, nezdál se jí nijak chytrý. Tím spíše, že se objevil tak znenadání a že to všecko mělo nějaký jiný smysl. Říhová byla dobrá lékařka, protože měla k lidem sympatický vztah a už od dob gymnaziálních ostrou vědeckou zvídavost, takže v době, kdy byla první asistentkou oční kliniky, pomýšlela i na habilitaci. Pak však přišla smrt otcova a série rodinných pohrom, které ji vytrhly z kliniky a donutily, že se věnovala výhradně nově otevřené ordinaci. Ta vědecká ctižádostivost v ní však zůstala a snad to bylo právě to, co muže, kteří by se jí byli líbili, odpuzovalo. Avšak pod touto vědeckou zvídavostí nepřestala v ní být instinktivní žena, která tajila a tlumila svou bezmocnost a neukojenost: jen její rty ji prozrazovaly. A právě tato pudová ženskost v ní jí říkala, že nenadálá návštěva Vávrova může mít jen jediný smysl.

„Neviděli jsme se dlouho. Přišel jsem se vás zeptat, jak se vám daří.“ Začal z jiného konce a při tom si hned uvědomil, že to není útok, na který byl zvyklý, nýbrž ústup. Cítil, že nemá svou starou jistotu, a to ho dvojnásob mrzelo před touto ženou, jež ho znala z dřívějška jako až příliš jistého.

„Jak vy se máte?“ odpověděla mu otázkou a trošičku roztála, protože cítila, že najednou začíná nad ním nabývat vrchu.

„Jako bývalý redaktor,“ usmál se a čekal. Když nepromluvila, dodal: „Ani nevíte, jak mi ty noviny scházejí.“ A zarazil se, že řekl víc, než chtěl. Přece se jí tu, člověče, nerozpláčeš.

„Přirozeně, vždyť to bylo vaše métier,“ řekla. „Ale ne hlavní. Vždyť jste přece autor.“

„No ovšem, psát to dosud mohu. Ale jak dlouho. Ta zatracená válka nikdy neskončí a nás čeká dřív nebo později všecky zbrojní továrna. Anebo kopání zákopů.“

Usmála se. „Tak daleko ještě nejsme. Ovšem na všecko může dojít.“ A zase zvážněla. „Proto jste ke mně přišel?“

„Přišel jsem k vám, protože jsem vás chtěl vidět.“

„To je od vás hezké.“ Konvenční věta zněla lehce ironicky.

„Chtěl jsem se vás zeptat, jste-li stále sama.“ Nyní to bylo venku a Vávra se cítil líp. Teď už neustupuje, ale útočí.

„Ráda bych věděla, kde jste vzal právo k takové otázce,“ řekla velmi energicky a opravdově, protože ji popudilo, že si dovoluje na něco takového se jí ptát. Zazněl jí však v té větě pazvuk zbytečného patosu, přičemž si uvědomila, že vypadla ze své rezervy a že se postavení změnilo. Ztratila svou profesionální jistotu, která ji na chvíli obrňovala, a stala se zase jen ženou, která cítí, že se ji muž chystá dobývat.

„Je to něco přes čtyři roky,“ začal Vávra, „kdy jsme spolu hovořili o smyslu života. Pamatujete se?“

Přikývla. „Na procházce v Jílovišti. Navečer po dešti. Byl to zvláštní večer.“

„Tenkrát jsme se neshodli,“ usmál se Vávra přimhuřuje oči.

„To tedy opravdu ne,“ odpověděla mu s troškou ironie.

„Povím vám proč,“ pokračoval nedívaje se na ni. „Tehdy se nám vedlo ještě příliš dobře. Byli jsme takřka nedotčeni válkou. Žili jsme si ve svých zvolených mírových drahách a mohli jsme plně vyhovovat svému sobectví. Svět byl tehdy ještě dost bohatý a zaměstnával nás podle naší chuti. Mohli jsme se věnovat sami sobě. Ještě bylo možno pracovat, na čem jsme chtěli. Totiž, skoro to bylo možno. To se dnes už všecko změnilo. Život se zjednodušil.“

„A přitom zkomplikoval,“ řekla věcně.

„Zkomplikoval se v tom, co bývalo dříve jednoduché. Ve věcech mechanických a nezajímavých. Zjednodušil se však ve věcech ducha a citu. Odpadlo z nás všecko, čím nás pokrýval hypercivilizační nános. Vrátili jsme se k přírodním zdrojům života. Stali jsme se primitivy.“

Rty se rozevřely a zuby zasvítily. „Vy také?“

„Ano a ne. Nikdo nám nevezme tu duchovní zjitřenost a složitost, do které jsme vyrostli. Doba však k ní přidala to, co jsme ztráceli anebo ztratili. To je to, co jsem myslel tím, když jsem řekl, že jsme se stali primitivy.“

Zavrtěla prudce hlavou. „Takové vnucené primitivitě se budu vždycky bránit. A ubráním se jí.“

Usmál se a nahnul se k ní. „Nerozumíte mi dobře. Pokuste se vzpomenout si na ten náš výletní rozhovor. Tehdy jsem věřil, že jedině práce má v lidském životě smysl a že jediný pravý úkol, hodný muže, je konat nějakou nevšední, výjimečnou práci a v ní se uplatnit, projevit a zachovat. A k tomu že má člověk lásku jako krásný oddych, jako rozkošné rozptýlení a jako příjemnou fyziologickou nutnost. A ti druzí, řadoví lidé, ať se starají o udržování mechanických podmínek toho života, ať mají děti, ať se množí a ať pečují o zachování lidského rodu se všemi náležitostmi starostlivých zvířátek. Proto jsem říkal, že tvůrčí osobnost, zvláště pak umělec, se nehodí pro manželství, protože se nemůže věnovat ani lásce, když je mlád, ani rodině, když uzrává, tak bezvýhradně a cele, jak to vyžaduje žena a děti.“

„Hájil jste tím právo na svůj způsob života. Dělal jste ze svého individuelního případu obecné pravidlo. Zásadně jsem s vámi nesouhlasila, ale respektovala jsem to, co jste si udělal svým životním programem.“

„Proto jsme se tenkrát rozešli nedobře. Myslím, že jste si o mně myslela všelicos nepříjemného. A já jsem vás tenkrát urazil.“

„Já vím. To byl ten váš závěr o maloměšťácích a šosácích. Spolkla jsem to, protože jsem si řekla, že romanopisectví je druh posedlosti a že je to konečně vaše věc, jakým způsobem chcete tu posedlost projevovat.“

Ztišil hlas, když jí na to odpověděl: „Přišel jsem se vám omluvit. Mýlil jsem se tehdy. Byl jsem raněn slepotou v nejdůležitějších životních věcech. Vy jste měla pravdu.“

„A to jste mi přišel říci?“

„To a ještě něco jiného. Rozhodl jsem se, že se ožením a budu mít děti.“

Podívala se na něho, oči i ústa jí hrály úsměvem, pak zvrátila hlavu a rozesmála se příjemným, upřímným smíchem. „Tak vy taky, vy taky,“ a znovu se rozesmála.

Vávra měl rád její smích, tak ženský a čistý, ale přitom byl poněkud dotčen. „Nevím, co je na tom k smíchu?“ řekl skoro uraženě.

Smích se změnil v úsměv, když se zas napřímila a řekla s rozveselenýma očima: „Že nevíte? A přece právě před chvílí jste vzpomínal té rozmluvy, kde jste hlásal úplný opak. Říkala jsem si tenkrát, že by bylo škoda, abyste nepřišel k rozumu. A jsem ráda, že se to už stalo.“

Vávra se zatvářil usmířeně. „Věděl jsem, že mi porozumíte.“ Zaváhal. „Proto jsem přišel.“

„Ano,“ řekla zdvořile a oči se jí smály a rty laškovně vlnily.

Vávra byl najednou zmaten a odmlčel se. Dívala se na něho a obličej se jí stále usmíval. Vávra se rozvzteklil. „Snad nechcete, abych vám tu vyznával lásku? Stejně víte, že jsem pro nic jiného nepřišel.“ A prudce vstal a šel k oknu, energicky odhrnul zatemňovací záclonu a podíval se ven. Měl opravdovou zlost, že ho vyprovokovala, aby to ze sebe tak nečekaně vysypal. A současně byl rád. Teď oba vědí, na čem spolu jsou. Díval se z okna a čekal.

Lékařka mlčela.

Podíval se vzhůru na oblohu, osvětlenou vycházejícím měsícem. Řekl najednou tiše: „Nechcete se jít trochu projít? Svítí tam měsíc.“ A teď se teprve obrátil.

Doktorka Říhová seděla nepohnutě trochu natočena k oknu. Rty měla pevně sevřeny a v obličeji po úsměvu ani památky. Její hlas zněl vzdáleně a neosobně, když řekla: „Nemohu. Mám schůzku.“

Vávra přemohl prudké pohnutí. Pak mu však šlehlo mozkem pochopení: „Přece na tebe nebude čekat jako Šípková Růženka. Mohlo tě to napadnout.“ A najednou byl hluboce nešťasten, všecko se kolem něho a v něm propadalo. Cítil, že ji miloval a že ji ztratil. Trvalo to chviličku, než se přemohl, a řekl násilně lhostejným, a proto právě nezvyklým hlasem: „No ovšem,“ a krátce se zasmál a všecek zoficiálněl. „Promiňte, že jsem vás tak přepadl.“

Lékařka vstala. „Velmi ráda jsem vás uviděla.“

Vávra se najednou škrobeně uklonil nijak se nesnaže jí podat ruku.

„Přeju vám všecko nejlepší,“ řekl přiškrceným hlasem a obrátil se k odchodu.

„Doufám, že přijdete zas,“ zazněl za ním lékařčin hlas.

Vávra se na okamžik překvapeně zastavil a obrátil se. „Nevím proč,“ řekl nezdvořile a hořce a rychle vyšel z ordinace. Když dovíral dveře, zaslechl ještě krátký trylek jejího smíchu. Neznělo to jako výsměch, naopak jako pohlazení. A už sahal na konci slabě osvětlené předsíně rukou na kliku bytových dveří rozčilen bolestí a zklamáním a pokořením, když se znovu otevřely dveře její ordinace a ona se objevila v ostrém světle a zavolala za ním přirozeně a mile: „Na shledanou, Františku Vávro,“ a zase zmizela.

Zarazil se znovu a dokázal ze sebe vztekle vyhrknout: „Sbohem,“ a pak zuřivě vyběhl na chodbu přiraziv za sebou hrubiánsky dveře. Seběhl ze schodů, div se nepřerazil, a vyběhl na chodník. Vytáhl cigaretové pouzdro a zapálil si. A pak si ulevil nahlas: „Ty starý osle,“ vydechl kouř a energicky už vykročil.

7

Rozsvícené hlediště propouštělo všemi vchody proudy návštěvníků z přízemí i balkonů a galerií a stejně se už vyprazdňovaly lóže. Jen Bořivoj Machna seděl a díval se na ten odliv obecenstva, jako by mu to mělo nahradit podívanou, o kterou právě přišel. Machna divadlu nerozuměl, jako nerozuměl žádnému z těch příjemných, ale někdy i nudných zpestření života, kterým jeho dcera s takovým důrazem říkala umění. Rozuměl cementárnám a nemovitostem, burze se však vyhýbal jako nejistému a záludnému prostředí, kde možno snadno za den ztratit to, co za léta člověk vydřel v celém koncernu továren. Měl rád jistoty a solidní požitky, jako těžká jídla, třebaže mu je lékař nepřestával zakazovat vyhrožuje mu výší jeho krevního tlaku, která by stačila, jak mu říkával, pro dva normální šedesátníky. Machna byl jen jeden, jak si ostatně s pýchou uvědomoval, do šedesátky mu ještě několik let chybělo, jinak však byl podle svého přesvědčení normální a řádný občan ve všem všudy. Byla tu ovšem jeho přítelkyně Tamara, dříve tanečnice a nyní soukromnice, ale o té, jak byl Machna přesvědčen, nikdo z jeho rodiny ani z jeho přátel a obchodních známých nevěděl. Navštěvoval ji pravidelně dvakrát týdně, pokud nemusil někam odjet, ale to se snažil jí alespoň zatelefonovat. Tamara byla jediná položka v jeho rozpočtu, jinak úzkostlivě dodržovaném, která se vymykala ze zásad jeho šetrnosti, ale i tu používal svého osvědčeného způsobu oddalování a smlouvání, které mu v obchodě přinášelo zvýšené zisky. Když však už něco koupil a vlastnil, jako, jak se domýšlel, Tamaru anebo dnes tu lóži v divadle, žádal, aby smlouvy se dodržovaly, a proto byl upřímně dopálen, když záchvat toho herce, nebo co to bylo, skončil nenadále představení. Machna byl zařízen na to, strávit večer premiérou, proto se navlékl do smokingu, a teď najednou bylo po představení. Měl zlost na divadlo, protože to byl nepořádek, a dal to taky najevo Tažnému, když se ho ptal, proč se kus nedohrál, vždyť to přece někdo mohl převzít za toho Srcha, přece se to tak dělá. Tažný měl už na jazyku ironickou odpověď, váhal s ní však, protože věděl, že ten starý cementárenský trezor nemá smysl pro humor, zato však je krajně nedůtklivý. Pomohla mu Soňa, která to s otcem uměla, a vyložila mu několika větami, že to bylo nemožné. Machna utkvěl na své vyparáděné dceři červenýma očima a zabručel: „Co budeme tedy dělat?“ Měl opravdu málo schopnosti k lidským citům, ale dceru svým způsobem miloval a dal si od ní říci. Jinak by byl sotva dovolil, aby se tak sblížila s tím hereckým floutkem, ona, která měla možnost zasnoubit se s koncerny a doménami. Machna to nesl jako tragickou degeneraci svého rodu, třebaže byl jeho prvním a jak si myslil nejvýznačnějším členem, a proto se tomu nejdřív bránil. Považoval herce za nemravy a blázny a trochu se jich štítil a pohrdal jimi, jako každým, kdo neuměl vydělávat tolik, co on, ale Soňa ho, jak říkal, utancovala a nakonec nerad kapituloval. Ostatně začínal nalézat na tom Sonině komediantovi kladné stránky, ne sice ty, které lahodily dceři, nýbrž jiné, podstatnější. Ten chlapík s hezkou tváří a urostlým tělem (trochu moc hubený k mé Soně, myslil si Machna), začal totiž ve filmu vydělávat pěkné peníze a to průmyslníka potěšilo a naladilo příjemně. Viděl v Tažném nejdřív jen lovce věna a tomu se jeho obchodnická duše příčila jako špatnému obchodu. Teď však se všecko už urovnalo a dávno už ovdovělý Machna, který měl kromě Soni ještě syna studenta (ten byl právě na lyžích, a proto chyběl v lóži), vzal mlčky a bez ceremonií Tažného do rodiny a byl už skoro netrpěliv, kdy se s dcerou vezmou. Zvykl si brát ho s sebou do lóže a nebylo mu nepříjemné, že se na ně lidé hodně dívali, děvčata na Tažného, stávala se z něho filmová hvězda, muži na Sonin nápadný zjev a lidé znalí světa a jeho pravých hodnot na něj, prezidenta Bořivoje Machnu. Byla to snad nejpřitažlivější premiérová lóže a Machna ji nerad opouštěl, když se to představení tak zkazilo, ale co naplat, odcházeli všichni. Soňa s Tažným se už rozhodli, že zajdou do Kukaně, což byl bohémský bařík ve starém baráku nad řekou, a nabízeli mu, že ho vezmou s sebou. Machna potěšeně zabroukal, že o něj stojí, ale odmítl pozvání. „Co bych tam dělal, mezi těmi blázny. Jen bych vám kazil náladu a sobě taky. Radši se trochu projdu. Ale kousek se s vámi svezu,“ dodal, když viděl, že by si musel vzít taxametr (protože svůj superb, který ho dovezl na premiéru, zaslal do garáže), neboť šetrnost ho nikdy neopustila.

Vystoupil z modrého rapidu, který Tažný rychle řídil, na okraji předměstského parku, kam se dal oklikou odvést, a s úsměvem přikývl Soninu starostlivému varování, aby dal pozor a nezmáčel se ve sněhu. „Ostatně ti závidím tu procházku parkem. Je tu krásně,“ volala za ním dvířky auta. Machna se usmál nervózně. „Vždyť se můžete projít se mnou,“ řekl nejistě. Tažný odpověděl netrpělivě: „Vyloučeno, pane prezidente, nastydla by se v té dekoltáži.“ Machna si vyhrnul límec kožichu, aby se chránil před padajícími vločkami sněhu, a zabručel uspokojeně: „Máte pravdu. A jeďte už. Dobře se bavte,“ a kolenem přirazil dvířka vozu, který se rozjel. Zahlédl ještě, jak na něj Soňa okénkem vozu mávala.

Počkal chvilku, dívaje se za odjíždějícím vozem, který zmizel v zátočině, a pak se rozhlédl. Park byl opravdu krásný v té neskutečné sněhové běli. Machna vdechl zhluboka, pak se obrátil a zašel podle sadu do postranní ulice. U čtvrtého domu od rohu se zastavil, rozepjal kožich, vytáhl svazek klíčů, vybral jeden a odemkl. Rozhlédl se na obě strany. Ulice byla liduprázdná a vlevo svítil neskutečný park. Machna rychle vstoupil, zamkl domovní vrata a sáhl na tlačítko nočního světla. Nestiskl však a ruku zase spustil a ponořil ji ve tmě do kapsy kožichu a vylovil kapesní svítilnu. Svítě si úzkým kuželem došel ke zdviži a vhodil tam minci, otevřel šachetní dveře a vstoupil. Zavřel za sebou a stiskl tlačítko pod římskou šestkou a zdviž slabě svištíc začala stoupat. A vtom se Machna zarazil. Vnitřek zdviže páchl tabákovým kouřem smíšeným se silným parfémem, který Machna dobře znal. Vtahoval chřípěmi vzduch, aby se přesvědčil, že se nemýlí. Stoupající zdviž zatím dojela a zastavila se. Vystoupil, svítě si na cestu, a spustiv zdviž zase dolů, zašel až na konec chodby, zastavil se před dveřmi a posvítil si na štítek se jménem „T. Luková“. Vydechl a zasunul připravený klíč do zámku, dvakrát tiše otočil a dveře se otevřely. Vtom se mu však ruka zarazila, jak okraj dveří prudce narazil na zaklesnutý řetěz. Machna se zastavil a přemýšlel, že při jeho návštěvách dveře nebývají nikdy na řetěz. Pak si však vzpomněl, že dnes přichází neohlášeně, a že je tedy v pořádku, když jsou dveře zajištěny. Zavřel je tedy a lehce dvakrát zazvonil. Čekal, ale nikdo nepřicházel otevřít. Zazvonil tedy opětovně několikrát a dlouze. Zase nic. Machna začal mít zlost a znovu nalehl na zvonek. Pak se však zarazil, jak se zvuk zvonku rozléhal nočním tichem domu. Nechtěl přece dělat poplach. Nastalo ticho a vtom slyšel, jak se tiše odsunuje ve dveřích špehýrka a zahlédl otvorem světlo. A přitom se ozval tichý ženský hlas: „Kdo je to?“ a dveře se malounko pootevřely. „Já,“ vydechl Machna zlostně. Ženský hlas poplašeně vyjekl: „A, to jste vy,“ a dveře se zavřely. Machna čekal, že uslyší snímání řetězu, místo toho však uslyšel tichounké kroky a otvírání dveří uvnitř. Chytla ho zuřivost a znovu energicky zazvonil. Dveře uvnitř zase skříply a ženský hlas zavolal dušeně: „Hned, hned.“ A skutečně, kroky se přiblížily ke dveřím, řetěz zarachotil a dveře se otevřely a Machna vstoupil do ozářené předsíně. Vysoká, štíhlá žena v černém županu s tištěnými japonskými vzory zavřela za ním dveře a zmateně se na něho usmála. „To je překvapení. Nečekala jsem vás.“ Machna smekl klobouk a usmál se rovněž. „Změna programu. Šel jsem náhodou kolem.“ A vtom zas stáhl ústa, jak si uvědomil v plné síle směsici parfému a cigaretového kouře, kterou načpěl už ve zdviži. „Zdá se, že moc kouříš, Tamaro,“ řekl, dívaje se na ni. Měla pravidelnou tvář s přilbicí lesklých černých vlasů, které jí spadaly na ramena. Obličej byl připraven, ale bez růže, kterou měla jen na tenkých rtech. Ten kontrast zdůrazňoval její jižní typ, Tamara si zřejmě rozuměla. Nebyla už nejmladší, to si Machna znovu uvědomoval, vzpomínaje na křehoučkou dívku, která ho upoutala v Rabochově lóži, ale vypadá stále velmi pěkně a přitažlivě. Přesto však ten liščí přehoz nedostane, říkal si v duchu a začal si rozepínat kožich. Tamara zneklidněla, ale snažila se to maskovat úsměvem. Neměla nijak zvlášť ráda tohoto tlustého starého muže, který si ji vybral při náhodném setkání v lázeňském hotelu a pak ji tady instaloval. Choval se však k ní velmi slušně a nikdy nebyl nijak zvlášť náročný. Chodíval k ní sice pravidelně, nejčastěji však z jeho návštěv pro ni nevyplynuly žádné jiné povinnosti než se na něho příjemně usmívat, poslouchat ho a dívat se, jak kouří těžký doutník, který ji, příležitostnou kuřačku, příjemně dráždil chřípě. A tento vztah, upevňovaný pravidelným měsíčním několikatisícovým příjmem a občasnými dárky, které uměla rafinovaně, nikoliv však vždy úspěšně vymáhat, trval už třetí rok a nebyl ničím rušen ve své ohlašované pravidelnosti. Až dnes, když ho naprosto nečekala, protože věděla, že bude na slavnostní premiéře, se jí stane takový malér. Vašek Hadraba, číšník z Astorie, který měl právě dnes volno, byl už u ní od odpoledne. Před hodinou se vrátili z protější restaurace, kde spolu povečeřeli, a pak se zas uchýlili sem, Vašek se k ní měl zase už ve zdviži a bylo jim dobře a těšili se, že jim bude ještě líp, a vtom tahle nečekaná návštěva. Tamara nevěděla, co dělat, pak však chytla Vaškův zimník a klobouk, hodila to překvapenému milenci a strčila ho do koupelny. A teď tu stojí před tím zarudlým tlustým starým mužem, od něhož pochází všecko v té příjemné a čisté garsoniéře, cítí, že udělala hloupost, že je v trapné situaci a že se nedá nic dělat. Nemá však odvahu se přiznat, ačkoliv si říká, přece si nemohl myslet, že jsem se mohla spokojit těmi jeho stařeckými návštěvami, vždyť jsem mladá ženská, je mi teprve třicet, a Vašek je hezký chlapec a co je zvlášť příjemné, je o čtyři roky mladší než já – A vtom se zarazila ve svých myšlenkách. Machna se chystal pověsit si kožich na věšák a při tom si povšiml křiklavé červenožluté šály, která ležela pod věšákem na zemi. Shýbl se a zvedl ji. V Tamaře se srdce zastavilo, byla to Vaškova šála, vypadla zřejmě z rukávu jeho zimníku, jak jej poplašeně přenášela.

Machna s kožichem přehozeným přes levou ruku prohlédl si šálu se zřejmou nechutí, a jak k ní s odporem čichl, napřáhl k ní ruku. „Čí je ta šála?“

„Moje, čí by byla?“ vyhrkla překotně.

„Nikdy jsem ji u tebe neviděl,“ zavrčel a znovu k ní s odporem přičichl.

„Páchne ohavně. Ani stopy po tvém parfému. Je to mužská šála.“

Tamara mlčela. Byla chycena. Podívala se na něho vyděšeně.

Machna zvolna rudl, zatmělo se mu před očima a předsíň se s ním zapotácela. Vdechl zhluboka, napřímil se a zachroptěl: „Máš tu někoho?“

Tamara mlčela. Najednou jí bylo všechno jedno. Cítila jen, že jedna pohodlná kapitola jejího pestrého života je u konce.

„Mám se snad podívat?“ řekl vztekle a výhružně a cítil s uspokojením, že ho závrať přešla.

Najednou se napřímila. „Nemusíte. Je to můj nevlastní bratr.“

Machna se ve své zlosti musel zachechtat, současně si při tom uvědomuje, že je mu zas dobře a že něco ještě vydrží. Tamara byla velmi hezká a opravdu žádoucí žena. Ale při všech svých zkušenostech byla hloupá. Machnovi to doposud nevadilo, naopak se mu zdálo, že to patří k jejímu živočišnému půvabu. Teď však toho měl dost. Vrátila se mu sebevláda, nevolnost byla zapomenuta. „Proč lžeš tak hloupě?“ řekl tiše a cítil, jak ho naplňuje zuřivost podvedeného majitele. Odhodil s odporem šálu a energicky si oblékl kožich, nasadil si klobouk a obrátil se ke dveřím. Tamara ho pozorovala s úlevou. Pak k němu rychle pokročila a postavila se k němu tak těsně, že cítil příjemnou vůni jejího naparfémovaného těla. „Nechcete se zdržet?“ A najednou se samozřejmostí svého povolání mu nabídla rty. „Ani mě nepolíbíte?“

Machna měl chuť ji udeřit, když spatřil tak blízko její hezký bledý obličej. Přemohl se však a odstrčil ji. „Že se nestydíš. A to jsi ještě chtěla liščí přehoz!“ Otevřel dveře a rychle vyšel do tmavé chodby zabouchnuv za sebou dveře.

Tamara chvíli stála bez hnutí. Pak se však tiše usmála. Mohlo to dopadnout daleko hůř. Chvilku čekala tiše, pak však dala dveře na řetěz a rozběhla se do pokoje.

Machna zuřivě drtě páku automatické elektrické svítilny sestupoval nezvykle rychle ze schodů. Jeho vztek ho pomalu opouštěl, a když si vzpomínal na hezkou vonící tvář Tamařinu, skoro litoval, že musil odejít. Vypadala by jistě znamenitě v tom liščím přehozu, který teď definitivně ušetřil, pomyslil si. Sešel ze schodů a otevřel si dům a vyšel do zasněžené noci. „S tím jsi měl počítat, blázne,“ řekl si, když zamykal domovní dveře. „Je to mladá ženská a tobě bude šedesát. Snad sis nemyslil, že ti bude věrná.“ Uchechtl se, a pevně našlapuje v čerstvém sněhu, zahnul k parku a došel tam, kde prve vystoupil z auta. Jízdní dráha byla už zas znovu zasněžena a noční krása sněhového sadu byla povznášející. Machna se najednou začal tiše smát, když zahnul vysoce zasněženou pěšinou do sadu. Z nedalekých věžních hodin začaly padat zvonivé údery jako odhazované kusy kovu. Machna hluboce vdechl a s požitkem se rozhlížel. Nyní měl čas na krásnou noční procházku v čistém zimním vzduchu.

8

Za pozdního večera rozlehlé náměstí vypadalo smutně ve své špinavě bílé mokrosti, nad kterou se houpaly na vysokých kandelábrech směšně slabé žárovičky, opatřené nadto ještě ohavnými kornouty, aby iluze bezpečnost zajišťujícího zatemnění byla úplná.

František Vávra měl dojem jakéhosi nového, groteskního hřbitova, když se v chůzi díval na bezpočet oken oslepených černými látkami anebo papíry, kde jen úzkými štěrbinami probleskovala zakrytá světla. Mrtvě visící důmyslné neony, které bylo v přítmí bulváru jen tušit, patřily nějak k černým hadrům směšně vlajícím ve dveřích stále se otevírajících a zavírajících automatů, kam lidé se chodili spíše dívat než občerstvit, aby si nakonec s nechutí dali ohavně chutnající obarvenou vodu anebo mokvavý černý chlebík, obložený odpornou míchaninou staré nakyslé a dřevité zeleniny, cena dvě padesát a padesát gramů R.

Dlouhá válka sešněrovala život nepřehlednými a všeho se dotýkajícími předpisy a to, co bývalo kypivým velkým městem, stalo se smutným mraveništěm, které stále více se rozkládalo, ošklivělo a páchlo. Z upravených a marnivých, dobře živených lidí stali se otrhané, vyhublé a strhané maškary s přízračnými obličeji, vyděšenýma a nevyspalýma očima. Všecko, co bývalo půvabné a přitažlivé, z ulic zmizelo, a bylo nahrazeno uniformním proudem zpupných, veselých a sebevědomých německých vojáků a smutných, poničených českých civilistů, kteří do sebe zapadli v podivném vnuceném funkčním kontrapunktu. Život, zbaven všech zbytečností, které ho zkrášlovaly, omezil se na to nejnutnější, stal se nevábným a bolel. Smrt, utrpení a hrůzy, známé dříve jen z dobrodružné literatury, staly se součástí denního rozvrhu. Svět unavený mírovou prosperitou obrátil se na válečný bok a vypouštěl procesí děsu.

František Vávra cítil, že by mohl tato přirovnání a variace rozvíjet donekonečna, jak tak zvolna šel po mokrém chodníku, prohlížeje si po svém zvyku chodce a občas vyslovuje nějaké slovo z myšlenek, které mu pochodovaly hlavou, nahlas, takže někdy překvapil, a jindy až vylekal mimojdoucí svým nenadálým zabručením. Z počátku si toho nebýval vědom, potom však při takových svých monologických procházkách si všiml, že lidé si vykládají jeho útržkové samomluvy jednoduše tím, že ho pokládali buď za opilce, anebo za blázna. Vůbec mu to nevadilo, naopak si říkal, že to je nějak v pořádku, protože střízlivý a zdravý člověk by v tom světě, který najednou zešílel, nevydržel. Dnes ovšem jeho nálada byla co nejpochmurnější. Díval se přímo s nenávistí na kovová zábradlí a jinde zas na dřevěné ploty, jež z nařízení vrchního německého policejního hrdlořeza, kterému jeho čeští podřízení říkali „poprcupr“ (policajprezidentcuprag), sadisticky usměrňovaly tok chodců záměrně jim bráníce, aby mohli přecházet náměstí a ulice nejkratším směrem anebo tak, jak by se jim to líbilo. Vávra tyto nesmyslné ohrady přímo nenáviděl, a třebaže přiznával, že v některé těsné ulici výjimečně měly svůj bezpečnostní smysl, protože oddělovaly chodník od těsně vedle něho jedoucích tramvají, jinde přímo zuřil, když musel obcházet ve zbytečném karuselu celou hvězdici náměstí, jež byla dokonale prázdná, takže nesmyslnost soustavy zábradlí bila dvojnásob do očí. Byl by se někdy nejradši vrhl na ta zábradlí a vytrhal je, přelámal a zaházel, protože mu ztělesňovala všecka pouta, jimiž Němci ochromovali život jeho země. A dnes právě byl v takové zuřivé, zoufalé náladě, takže když míjel duté tyče kovového zábradlí, musel se přemáhat, aby na některou z nich neskočil a násilím ji neohýbal a nelámal. Všecka ošklivost zimního válečného večera v blikavých světlech s neuklízenou jízdní drahou, plnou bláta a odpadků, se špinavým rozbitým chodníkem a se spěchajícími přízraky otrávených lidí na něho padla. Byl zavalen hnusem a zoufalostí, a proto se mu zdálo, že ho někdo bodnul, když uslyšel veselý smích nějaké mladé milenecké dvojice. Zaznamenal ten smích jako osobní urážku, nezaviněnou a nepochopitelnou. Jak se v takové době ještě někdo může smát! A najednou ho napadlo, že ten smích je výraz nezlomnosti životní vůle, vůle ke kráse a přiznání se k životu, který zas bude a musí být hoden, aby byl žit. Pocítil, že pod tou špinavou kůží válkou sežehnutého města bije stále zdravý a silný život lidu, který čeká, až jen přijde jeho chvíle, aby prorazil kůru válečného bláta a vyrazil jásavě k slunci. A uvědomoval si, že všecka těžkost a beznadějnost jeho nálady byla způsobena nezdařenou návštěvou u doktorky Marty Říhové. Ne v tom neuklizeném a špatně osvětleném městě, ale v tvém dnešním osobním nezdaru a mužském zklamání je důvod té beznaděje a hnusu, který tě na této procházce zalévá.

Bylo to nesmírné pokoření, které zažil a nemohl se z něho dosud vzpamatovat. Pokusil se je léčit, jak bylo jeho zvykem, prací, a napsal v několika hodinách kapitolu o Machnově dobrodružství po přerušené premiéře. Přišel domů a vrhl se zuřivě na psaní a nyní se mu zdálo, že v erotické deziluzi starého plutokratického proudníka utápěl vlastně své vlastní milostné zklamání z návštěvy u klidné a sebevědomé lékařky. Sám se při té asociaci myšlenek zasmál, když porovnával svoji kostnatou hubenost s mrtvičnatou tučností vymyšleného Machny. A potom hned si představil dvě ženské postavy vedle sebe, věcnou a prostou Martu v bílém plášti a vysněnou, exotickou Tamaru v japonském župánku, obě tváře tak úplně rozdílné, tu skutečnou, poněkud hranatou, v níž jen vášnivé rty vábily, a tu vymyšlenou, s pravidelnými rysy v upraveném obličeji s nádhernou helmou černé kštice, obě velké a vytáhlé, tu první trošku unavenou, tu druhou odpočatou a lenivě pružnou jako kočku. Jak tak na ně myslel, splývala mu skutečnost s výmyslem, život s románovou představou, a najednou to byly obě ženy plně a horce živé, které znal a s nimiž se stýkal. Ten pocit měl rád, říkal mu, že se v literární práci tak sžil se svými figurami, že mu přicházely do jeho všední skutečnosti a začaly ji zabydlovat, vymáhat si jeho pozornost tak jako lidi, vedle kterých opravdu žil. A tak tu šel po večerním bulváru sám, a přece s oběma ženami, z nichž ta efektní černá kráska byla hloupá a vulgární, a Vávrovi bylo nechutně při pomyšlení, jak ji Machna přistihl při tom pitomém zalhávání schovaného milence, a ta druhá, neefektní, zřejmě důstojná a při vší prostotě nějak vznešená. Vávra si znovu vzpomněl na Martiny rty a cítil, že je pro něho žádoucí. Při tom měl potěšení z toho, co dokáže lidský mozek a cvičená představa romanopiscova. Viděl obě ženy, jak jdou vedle něho a nemají si co říci, Tamara v sebevědomí urostlé a hezké ženy – Vávra ji najednou viděl v nádherném přehozu ze stříbrných lišek, který jí Machna odmítl dát, a poznamenal v myšlenkách na její adresu „efektní běhna, kterou je možno na první pohled si splést s ženou nějakého cizince“ – a Marta v solidním plášti s kožešinou obrácenou dovnitř a v prosté čapce, která jí dodávala vzezření zestárlé studentky. Sám se usmál, jak to dnešní Martino odmítnutí, o kterém už začínal uvažovat objektivně a s odstupem, jako by to byl jeho literární výmysl, a nikoli bolestná a trapná zkušenost jeho nervů a srdce (hle, po letech zase objevuji, že mám tento doposud výhradně energetický orgán, pomyslil si v bleskové štěrbině mezi ostatními, bytnějšími myšlenkami), jež pomohla do sedla té hezké románové couře. Začal však tuto myšlenku obracet ze všech stran, aby přišel na kloub té neodbytné asociaci představ, a při tom začal cítit, že ty všecky jeho počestné, ale krátkodobé lásky byly při vší své neprodejnosti jenom jakýmisi čistšími obdobami Tamařina vztahu k Machnovi. Jen si to pomyslil, už se proti této představě bouřil přímo vztekle, neboť sám nebyl ani starý, ani Machna, aby si musel lásku mladých žen kupovat. Všecky milostné zážitky, anebo skoro všecky, byly z oboustranného zájmu a pro obapolné potěšení, vtom se však zarazil ve své jistotě, protože si vzpomínal na některé své divadelní lásky a jiné zas literární, a říkal si, kdo ví, třeba se mnou ty umělecké holky spaly jako s kritikem. A bylo mu nanic. Znechuceně se obrátil a při tom zahlédl, jak na něho nějaká dvojice lidí překvapeně čučí, a uvědomil si, že asi zase myslel po svém zvyku nahlas, a teď si dokonce vybavil v paměti zvuk slova kritik, které vyrazil nejhlasitěji. Pokrčil rameny, obrátil se a začal stoupat bulvárem zase vzhůru vrážeje do proudu návštěvníků biografů, kteří se právě vyhrnuli po skončení večerního představení. Ačkoliv jindy rád protékal takovým proudem, v němž se mísily laciné pachy ženských voňavek se sprostým zápachem náhražkových válečných cigaret, dnes mu to překáželo, a proto rychle přešel jízdní dráhu na druhou stranu náměstí. A jak míjel hnusné dřevěné brlení uprostřed jízdní dráhy, musil se přemáhat, aby do něho nekopl. Jeho reakce na toto bezpečnostní zařízení německé policie byla neomylná a nezměnitelná.

Na protějším chodníku trousilo se jen několik chodců a Vávra se zase pohroužil do svých představ. Ale kupodivu Tamara mu zmizela a vedle sebe cítil jen čistou a pobledlou lékařku s velkými rty a byl si jasně vědom, že po nich touží, že touží po celé té ženě. A bleskem byl u svých včerejších úvah na procházce v sadě na vrchu a znovu cítil, že by chtěl mít s Martou Říhovou děti. To byl, uvědomoval si trochu zahanbeně, a přitom s velkou úlevou, konec všech kulturních rafinovaností a umělecké výlučnosti: návrat k pudové přírodě, jediný zdravý výsledek této chorobné války. „Ty bys chtěl, ale ona nechce,“ přistihl se, jak si říká při chůzi polohlasem. A napadlo ho, že si počínal pošetile a nemožně, že si přišel pro mladou lékařku do její ordinace, jako si chodí venkovský chasník o muzice pro děvečku, která na to čeká, aby byla provedena (a potom v noci doprovázena domů a někde za humny rychle a bouřlivě pomilována). Kam se poděla tvoje kultura, tvá psychologická prohlédavost, tvé znalectví lidí, říkal si. To všecko ti jde znamenitě na papíře, tam rozumíš svým postavám, jako rozumíš jako kritik uměleckému dílu, ale když jde v životě o nejzávažnější věci, když přestává hra a začíná horká, naléhavá skutečnost, tam shoříš a ukáže se, že jsi břídil a neobratný bambula. A přece jsi to doposud vždycky znamenitě uměl, vždyť to snad byla část toho, čím jsi okouzloval své milenky. Tudy na to, řekl si Vávra nahlas a sám se lekl svého hlasu a pak zas myslel potichu: s Martou Říhovou – a najednou mu splynula představa jejích šatů s obličejem Marie Rývové – to už nebyla milostná hra, to byla opravdová záležitost. Najednou chápal, že měl vlastně právo být tak otevřený, protože tenkrát nešlo jen o potěšení smyslů, ale o skutečný životní obrat. Nemusila mi ovšem věřit a pak, osle, neměla důvody na tebe čekat. Je mladá (nejmladší ovšem už ne) a má svoje potřeby jako ty, pomyslil si a něco ho uvnitř spálilo, jako by si mohl myslit, že kvůli němu zůstane vestálkou. Měla schůzku, připomínal si, jinak bychom byli šli na procházku a já bych byl nenapsal kapitolu o Machnově maléru a rozčarování s Tamarou, a teď bych tady necoural a nebrumlal jako blázen. A zas zhořkl a zesmutněl. Vtom však si vybavil ze závitů paměti Martin jasný a příjemný smích a znovu slyšel její zastřený diskrétní hlas, jak říká: „Na shledanou, Františku Vávro,“ a viděl její útlou a dlouhou postavu v jasně ozářeném rámu dveří ordinace. Zarazil se v chůzi a soustředěně přemýšlel, co mu ještě snad v té poslední chvíli uniklo. Ten její smích trochu popuzoval, ne však sám sebou, ale tím, že on v něm chtěl vidět pokračování toho odmítnutí. A to její na shledanou, to nebylo přece odmítnutí. To bylo pozvání, pomyslil si najednou Vávra všecek rozradostněn a trošku rozčilen. Kam jsi dal uši a mozek, žes to nepochopil, říkal si uspokojeně a rychle se rozběhl. Čekal jsi, že ti padne do náručí, ačkoliv to by se ti bylo právě nelíbilo, myslil si. Ona ovšem má také své představy o takové situaci. Žena chce být dobývána a nelíbí se jí, když pán přijde a oznámí jí, že se rozhodl, že je dobyta. Usmál se. Ale pak ta její schůzka – vždyť to mohl být, hochu, jen obvyklý ženský manévr. Vávra měl rázem na sebe zlost, že ho to nenapadlo hned anebo dřív. Ale jak by mohlo, omlouval se a vysvětloval sám sobě, když jsi byl v afektu. A to ona snad právě si přála. A když tě měla tam, kde chtěla, roztomile na tebe zavolala na shledanou. A Vávra najednou skoro vykřikl nahlas: „Ovšem, že na shledanou, Marto,“ a dal se do běhu.

Několik chodců se pobaveně obrátilo za tím bláznem, který tu křičí v noci na chodníku na nikoho na shledanou, ačkoliv jde sám, a uviděli ho, jak v běhu zahýbá za roh.

9

V různobarevném světle odhmotnělém záclonou kouře před slaměným paravánem na konci dlouhého stolu, obsazeného houfem mladých lidí, smějících se, hovořících, kouřících a pijících, seděl Dominik Petrus po svém zvyku sám a mlčky usrkával červeného vína, dlouho převaluje každý doušek po patře a pak ho ještě kousaje, než potěšeně polkl. Po pravici vedle něho seděl Václav Kalený a po levici Ludevít Káně, ale Petrus je nevnímal a oni respektovali tento jeho stav. Nikdy nemluvil, když pil první čtvrtku, protože se mu při tomto obřadu nejlíp myslelo. I teď, když ho první doušky vína pomalu rozehřívaly, marně by ho byli kamarádi v tom svalnatém a krátkém těle s hubenou dělnickou tváří hledali. Příjemná zatrpklá chuť mu naplňovala ústa, on sám však v myšlenkách ještě chvíli stál v uličce v přízemí, pod balkonem, což bylo jeho vydržené právo při premiérách téměř ve všech divadlech, skalnatou tvář jakoby oškrabanou pilníkem a v šedých volných šatech s rozepjatým sakem, jak mu bylo horko. Věděl, že i když v ostatních částech hlediště je příjemně, v uličce pod balkonem bývá vždycky horko, ale protože si tam zvykl stávat na premiérách, jichž byl výtvarníkem, chodil tam i jindy. Měl na to vztek, říkal, že ti chlapi, co stavěli to divadlo, byli idioti, potil se a rozepínal, ale vydržel. A nakonec si na to zvykl, protože shledal, že je to bezpečný barometr jeho zájmu, a proto, jak byl přesvědčen, i hodnot kusu a představení. Shledal totiž, že když ho představení chytlo a drží, že zapomíná dokonale na horko a na pocení a jde s sebou. A když ho nedrželo a začalo mu být pod balkonem špatně z horka, věděl, že je mu vlastně špatně z představení, a nic mu nebránilo, aby odešel. A dnes mu bylo v uličce té divadelní boudy sakramentsky horko, a co ho z počátku drželo na té akademické retrospektivě jubilejní, bylo hlediště, a ne jeviště. Říkal si, to se tu dneska sešla pěkná menažerie, všecky pravé i falešné šmuky vyrukovaly na té přehlídce zad a šíjí a kožešin. Petrus se uchechtával, když si prohlížel to naparáděné drobné premiérové zvířectvo, s uznáním však prodlel na několika těžkých kusech, které i ve své mondénnosti, již upřímně nenáviděl, mu jako výtvarníkovi imponovaly, jako Lu Karbanová, běhna, ale když chce, umí se nosit jako dáma. A když mu začalo být nesnesitelně horko a měl už chuť se tiše vytratit, rozehrál se ten suchý Srch a Petrus, který měl čich pro hodnoty, zapomněl na vedro a pohroužil se do toho podivně fascinujícího výkonu, který ho tak zaujal, že se začal chvět zvláštním nervovým napětím, jež na něho přecházelo přes celý prostor parteru. Jako by ten herec na jevišti vyzařoval nějaké vzrušení, jako by z něho sálaly paprsky vnitřní horečky. Dominik Petrus byl rozčilen a sleduje ten mimořádný výkon, při němž celé hlediště ztichlo a kdy herec ztišil hlas, takže mohl skoro šeptat, a přece ho bylo slyšet, najednou měl pocit, že se něco musí stát, protože vytušil, že tento umělecký výkon překročil nějak hranice hry a bere svou energii z docela jiné oblasti. A pak to přišlo, zlom a tápání a krize a opona. Petrus se probral ze svého vzrušení uprostřed zmatku a šumotu náhle rozsvíceného hlediště s pocitem překonané krize. Bylo mu, jako by to on sám hrál a pak se zlomil v náhlém záchvatu. Vycházející lidé ho strhli s sebou do kuloáru a Petrus zapjal si rozevřené sako nyní už zcela probuzen z tohoto divadelního omámení a uvažoval, nemá-li se jít podívat za Srchem do zákulisí. Představil si však tu hromadu čumilů a kibiců, upřímných i neupřímných zájemců, kteří se tam hemží, a najednou se mu nechtělo. Zašel si do rekvizitárny, kde mu visel zimník, a tam se dověděl, že to byl srdeční záchvat a že u Srcha jsou lékaři. Obrátil se a vycházeje z divadla srazil se s hercem Kaleným, jehož doprovázel zvážnělý Káně. Měl rád toho mladého herce se stařeckými rýhami v tváři a velmi dobře snášel i splašeného fotoreportéra, který se vyjadřoval osobitou řečí, srozumitelnou jen úzkému kruhu jeho kamarádů. Třebaže Petrus k nim přímo nepatřil, bavil se tím osobitým dadaismem reportérským i teď, jak tak nepřítomně seděl na konci stolu v Kukani, kam ho kamarádi zatáhli.

Toto bohémské útočiště vzniklo z bezděčného a snad i programového protestu proti mondénním barům, které dopalovaly chudé kumštýře svou procovskou nádherou a nestydatými cenami. Kukaň byl dokonalý opak těch mondénních sklepení. Podnikavý človíček, který si ji pořídil, byl veden instinktivní snahou v ničem se jim nepodobat. A tak vznikl na půdě starého dvoupatrového baráku na zapomenutém kuse asanovaného nábřeží nad řekou tento podivuhodný konglomerát místností, kde se mezi slaměnými paravány a pestře obarvenými pytlovinami, sloužícími za gobelíny, pod svítilnami z dýní a kokosových ořechů docela příjemně sedělo u dlouhých stolů i malých kulatých stolečků na všemožných židlích a sedátkách a křeslech, pořízených zřejmě podle stylové zásady, aby totiž byl každý kus jiný. Stavitelští znalci nemohli pochopit, jak toto adaptované podkroví došlo kolaudace, kumštýřům, kteří neměli důvod o tom přemýšlet, se tam však žilo znamenitě. Byli tam sami mezi sebou, dostalo se tam všecko, co potřebovali, za ceny docela rozumné. Proto v poslední době velmi nelibě nesli, že se do tohoto jejich tuskula začínají vkrádat cizí živly. Stačilo, aby nějaký herec vzal s sebou společnost chirurgů, advokátů a peněžníků s jejich dámami a Kukaň se rázem stala módou tím spíše, že společnost tu nebyla promíšena cizími, mezinárodními živly a pak pro ceny, které byly milým překvapením pro návštěvníky vyděračských nočních podniků. Zakladatelé a patroni Kukaně však tuto mastňáckou infiltraci těžce nesli, a tak dříve družné prostředí, které bylo jen občas rozbouřeno srážkou anebo i pračkou některých horkokrevných kumštýřů, vřelo nyní každý večer utajeným i zjevným napětím mezi oběma tábory. Byl to konec idyly a začátek třídního boje, jak říkával Ludevít Káně, který byl v Kukani na byt a stravu, což odpovídalo pravdě vzhledem k tomu, že kromě alkoholu a nikotinu nic jiného nepotřeboval. Kromě děvčat ovšem, a ta byla v Kukani ta nejroztomilejší, hezká a chytrá, většinou adeptky nějakého umění anebo uměleckého řemesla, které vyžadovalo vkus a vtip a spolupráci některého z kumštýřů. A tak si Kukaň udržovala dost dlouho svůj zvláštní ráz, jehož podivuhodnou čistotu ostře cítil právě Dominik Petrus, všemi uznávaný málomluvný kyklop, který tu srkal čtvrtku svého beaujolais, vraceje se v myšlenkách k tomu divnému, jak nyní věděl, nějak tragicky intenzivnímu kouzlu dnešního nedokončeného divadelního večera.

Petrus postavil skleničku, kterou dopil, a řekl pro sebe a při tom všem, kteří seděli na doslech: „Ten Srch dnes hrál, jako by měl umřít. Představení na rozloučenou.“

„Je to s ním špatné,“ přikývl Kalený a jeho mladá tvář složila vějíř svých osobitých vrásek do opičí masky. „Takový hráč. Zapomněl jsem, co hraje, a vnímal jsem jen jeho.“

„Jediný herec, kterého tam máte,“ odvrátil se Káně od své rozesmáté sousedky, která najednou zvážněla. „Kromě tebe ovšem,“ mrkl po Kaleném, „ale ty jsi ještě mládě, musíme počkat, až dorosteš.“

Dominik mluvil nahlas pro sebe: „To už nebyla jen hra, úžasná, mistrná hra, to bylo čarodějnictví. Byl jsem rozčilen, jako by mi šlo o život. A vtom se to stalo. Cítil jsem, že přijde nějaká katastrofa. A především to musel vědět Srch. To nebylo už jen umění.“

„Byla to černá mše,“ řekl Káně tak nezvykle vážně, že konec stolu ztichl.

„Proč černá,“ namítal Petrus. „To tys zase četl nějakého dekadenta,“ obrátil se na Káněte. „Mše to byla, pravá, velká, slavnostní mše. Světlá a vznešená. Jediný černý okamžik byl ten, když ho to kleplo.“ A odmlčel se. Roh stolu mlčel s ním. Všichni mysleli na tu chvíli, kdy se Srch zlomil.

„Ale snad se zas uzdraví,“ řekla nesměle dívka vedle Káněte a oči se jí leskly. „Snad,“ zachrčel Dominik a zvedl hlavu. Ve dveřích z druhé místnosti se objevila elegantní silueta mladého muže a hned za ním v nádherném uzlu kožešin těžká krása Soni Machnové.

„Hleďme, Tažný,“ poznával Kalený kolegu.

„Pluje sem se svou vlajkovou lodí,“ utrousil Káně.

„Co ty sem čert nese,“ zavrčel Petrus a odvrátil se.

Tažný došel zatím se svou nápadnou společnicí ke stolu. Jejich vstup vzbudil zájem a místnost ztichla, jak si hosté prohlíželi příchozí.

„Nazdar, mládenci,“ řekl Tažný příjemným hlasem. „Bude tu pro nás místo?“

Muži vstali, Petrus poslední a se zřejmou nechutí, a když se odbylo potřebné představování – Soňa se s pány neznala –, společnost se usadila a počala mlčet. To si totiž všichni uvědomovali, když jednotlivé pokusy o zapředení rozhovoru postupně ztroskotávaly. Tajný povel k mlčení jako by přicházel od zarytého Petruse, který se šklebil svou kyklopskou tváří do skleničky s vínem drtě ji v mohutných prstech, div se neroztříštila.

Tažný, spokojený sám sebou a i potěšený zájmem, který vzbudila výstavní Soňa, brzy si uvědomil napětí, které naplňovalo ovzduší. A poněvadž se mu všecko dařilo a ničeho se nebál a kromě toho byl zvyklý, že lidé se ochotně podrobovali jeho kouzlu, rozťal trapné mlčení energicky úsměvnou otázkou: „A to jste tu seděli takhle jako zařezaní už od počátku?“

Nastalo ticho, které přerušilo jen cinknutí sklenice, kterou prudce Petrus postavil na stůl. Všichni se na něho podívali, jak se tak těžce a houpavě naklonil dozadu opřen o opěradlo své židle. „Neseděli,“ vyšlo mu zvolna a chrčivě z hrdla, „mluvili jsme o jednom skutečném umělci. O velkém herci, kterého dnes zasáhl boží blesk.“

Petrus se odmlčel a jeho společnost napjatě poslouchala, co bude dál. Kalený si myslel: „Nač ten boží blesk? Proč mluví Dominik najednou tak pateticky?“

Vtom se Petrus přestal houpat a dosedl s židlí na podlahu, jeho hlava se natáhla na žilnatém krku k Tažnému, když řekl: „A vtom jste přišel vy. Vám se ovšem něco takového nemůže stát.“ Slova poslední věty lítala mu z úst jako úlomky kamene z osekávaného balvanu. Byly ostré a zraňovaly. Dominik věděl, co mluví. Natáhl ruku a zvolna si nalil víno do sklenice.

Tažný jasně cítil urážku. Ještě více než to, co řekl, zraňoval způsob, jakým to řekl. Neměli se s Petrusem nikdy rádi. Tažný o osm let mladší architekta věděl, že Dominik ho neuznává. Byl pro něho líbivým hezounem, mužskou koketou, jež nastoupila kariéru filmové hvězdy. Divadelní ještě ne, to věděl Tažný dobře. A zatímco cítil – na zkouškách her, k nimž Petrus navrhoval výpravu –, že je pro tohoto nehezkého, ale žulově pevného člověka ničím, vzduchem, Tažný naopak si nemohl pomoci a Petruse v nitru uznával. Byl to někdo, byla to osobnost, co teď znovu poznával a velmi nepříjemně na vlastní osobě. Tažný cítil, jak ho pomalu opouští jeho suverénní usměvavý klid. Začal mít strašlivou zlost na toho ošklivce, který ho zakrytě, a přece tak zřejmě urazil před Soňou. Tažný dokázal vždycky hrát před Machnovou dcerou oblíbeného filmového prince, kterého svět přijímá s otevřenou náručí. Měl někdy dokonce pocit, že Soňa objímá v něm právě ten žádoucí ideál, jehož usměvavou podobiznu měly stenotypistky v kancelářích připevněnu napínáčky nad psacími stroji. A teď ho ten zamračený kameník přímo a záměrně urazí před celou společností, před kolegou Kaleným, před tím zlomyslným skřetem Kánětem a hlavně před jeho nádhernou Soňou. Nejlepší by bylo se zvednout a odejít, pomyslil si a podíval se letmo na svou společnici. Na ní bylo snad ještě patrnější, jak se jí dotkla Petrusova urážka. Soňa však nebyla citlivůstkářka, to věděl, Soňa pod velkou toaletou, pod šperky a kožešinami byla dcera svého rvavého otce, který se tak snadno na světě nedal a uměl se prát. Tažný byl rozhodnut. Přinutil se k úsměvu a přerušil trapné mlčení.

„Proč se mi nemůže nic takového stát, smím-li se zeptat?“

Dominik Petrus vyslechl toto vyzvání téměř s potěšením. Neměl tohoto panáka nikdy rád, pokládal ho za uměleckého parazita, spíše za manekýna než za herce. A Tažného vztah k dceři průmyslníkově jen Petrusovi potvrzoval, že ten floutek není z kamene, z něhož se tesají umělci, nýbrž z těsta, z něhož kynou lidičky, kteří si to umějí na světě dobře zařídit. A proto byl skoro překvapen, že ten hezoun dokázal mu odpovědět. Dominik sehnul hlavu jako býk a při tom bylo vidět, jak mu na spáncích naběhly žíly, a spustil, jako by čekal na to vyzvání: „Protože se to může stát jen umělcům, kteří svým kumštem žijí. Umění, pane, je jako šílená, nešťastná láska, na kterou se umírá. Jen trochu rozumu mít, jen se podívat s odstupem, jen počítat a uvažovat, a nikdy do řeky neskočíte. Sexus a umělecká tvorba rostou z jednoho kořene. A v tom jsou zamilovaní básníci zajedno s pravými umělci, že musí provést něco šíleného, bez rozmýšlení a bez lítosti, jen proto, že je žene láska, nutnost, něco nepřemožitelného. Nic na světě a v životě nemá smysl, jen v tom, co oni milují a co musí dělat, je pravé naplnění. Umění, pane, nelze dělat elegantně a s úsměvem nebo na posteli, umění se musí platit láskou, krví, zdravím a nakonec životem. A to je rozdíl mezi umělcem a hvězdou, že umělec při práci třeba umře, zatímco hvězda udělá při ní společenskou kariéru. Ostatně je to správné! Kdo nemůže dělat umění, kdo umění jen předstírá, ten ať dělá kariéru. Já jsem pro dělbu práce.“

Petrus domluvil a zapálil si cigaretu. Všichni mlčeli. Tažný nesmírně bledý zvolna vstal a přistoupil k Petrusovi. A vtom se ozval rozčilením zvýšený, avšak kupodivu se ovládající hlas Soni Machnové, který ho zarazil.

„Je čas, abychom šli, Miro. Přišli jsme zřejmě nevhod.“ A Soňa, nyní teprve dokonale rozčilena, vstala. Cítila, že se na ni všichni dívají, a byla najednou nějak vzpurně hrdá na svou tělesnou sílu, kterou cítila. Měla jen zlost, že je tak vyparáděná, protože měla chuť se s těmi lidmi pohádat a třeba porvat a obhájit Miru a tím vlastně sebe, avšak cítila, že na tuto roli je nevhodně oblečena. Kývla hlavou a obrátila se ke dveřím. Tažný stál nad Petrusem, který se opětně zvrátil dozadu a napjatě se na něho díval; zuřil vztekem a byl by se nejraději na Petruse vrhl, vtom však se ozval Sonin hlas a Tažný se vzpamatoval a řekl přiškrceným hlasem Petrusovi do obličeje: „To si domluvíme jindy,“ obrátil se a rychle došel Soňu, která už mizela ve dveřích.

„Nemám zájem,“ zavolal za ním Petrus a rozžhavil cigaretu prudkým vdechnutím.

Když dvojice, za kterou se všichni dívali, zmizela za provazovým závěsem dveří, Káně se rozesmál. „Ten dostal!“

Dominik zamáčkl prudkým gestem cigaretu a podíval se na všecky vážně a trochu výhružně. „To není k smíchu. Naopak, je to k pláči, že jsou takoví lidé na světě. Čas, aby se ten svět změnil.“

Smích rázem ustal a všichni seděli vážně a tiše.

Petrus zazvonil skleničkou o džbáneček. „Nemám co pít.“

10

Mléčná měsíční záře se vlévala do pokoje třídílným oknem, jež se otevíralo na perspektivu dvou sbíhavých řad domů. Ulice za úplňku zkrásněla a z všedních činžáků se staly tajemné hrady romanticky osvětlené. Město změnilo podobu a s touto přeměnou byly zapomenuty všecky denní hluky, starosti a strasti. František Vávra málokdy odtemňoval před spaním, protože obyčejně v posteli četl. Dnes však se mu už nechtělo nic dělat, byl unesen a přitom tak vzrušen, že cítil, že neusne. Ležel na zádech s rukama pod hlavou a díval se velikým obdélníkem okna na špičky střech a tmavé, při tom však čiré nebe. Chlad pokoje ho brzo přinutil, aby schoval ruce pod pokrývku, tím se však nikterak nepřiblížil k spánku. Bylo toho tyto dny příliš mnoho, co musil zažít, a třebaže se skoro s nikým nestýkal po svém vyřazení z uzavřené redakce, zdálo se mu, že je utlučen lidmi a že by mu svědčila samota. Teď právě, jak tak ležel v tichém domě sám jediný, kdo nespal v té pozdní noci, jež se přibližovala k ránu, byl přímo utlučen lidmi, kteří se mu stále vraceli, vtírali, objevovali a vnucovali.

Nejdříve ovšem ten chumel z Kukaně kolem Petrusova stolu, jehož divokou pulsaci cítil ještě ve svých žilách, jako by on sám, a nikoliv Dominik vypil spoustu toho těžkého červeného vína. Vávra si uvědomoval, že má k té postavě docela zvláštní vztah. Fyzicky si ji složil ze dvou předloh, ale tou vnitřní náplní ho od nich od obou odlišil. Cítil, že Petrus zastával v právě dopsané kapitole místo rezonéra, které přece bylo v původním plánu vyhrazeno Suchému. Toto však nebyla žádná geometrická skládačka, nýbrž široký záběr do proudu života, kde se hrdinové a rezonéři všelijak promíchávají a splývají. V Kukani byl dominantou Petrus, neboť Suchý se tam nedostal, ten po nevyjádřeném, divně neukončeném rozloučení s Marií Rývovou se dokodrcal v taxíku domů a teď už dávno spí, ledaže by také ležel na zádech a díval se na noční nebe jako jeho autor a stvořitel, František Vávra. A co ta křehounká dívčinka, která zmizela v domě, co s ní, jak tak stoupala nevábným schodištěm předměstského baráku k bytu svých rodičů (anebo to snad byl moderní dům, který má v podkroví ateliery?), co s touto bytůstkou, která má přece také celý život před sebou a musí prožít jednotlivé okamžiky současně s těmi, o kterých mluví mé vyprávění. Tím si Vávra uvědomil tu nesmírnost dění, neboť zatímco on tu leží a dívá se oknem na nebe, všechny jeho postavy žijí si po svém, buď dožívají noc, anebo se připravují spánkem na nový den, v každém tom těle se rozlévají šťávy a koluje krev a v každém mozku jiskří myšlenky anebo se ukládají do mozkové kůry jako do miniaturního skladiště, jako do zázračného zápisníku, jako do přesložité telefonní ústředny, odkud je může impuls zapjaté paměti kdykoliv vyvolat. A to nejen ty postavy, které už vyvolal v život ve svých počátečních kapitolách, ale i další, nové, které mohou přijít a přijdou, a po nich další a další, které se mají narodit v dalších pracích a nových dílech, jak k nim dospěje tok jeho života. A to je jen jeho svět, svět Františka Vávry, pro něho ovšem nejdůležitější, ale při tom ve vší své domnělé složitosti a nesmírné schopnosti organicky růst, je to jen kapička v moři dalších lidských skutečností, protože i když normální člověk se stará jen o sebe a svou rodinu a nemá ani čas, ani chuť, ani důvody, ani schopnosti vymýšlet si neskutečné existence a zabydlovat jimi romány a dramata či je převtělovat do výtvarných děl uměleckých, sám se svými žije a je nucen alespoň myslet v souvislosti sám se sebou na jiné. A tak je spojeno to celé společenství tisíci a miliony vláken a souvislostí a dohromady je to nekonečný proud života vystříklý z neznámého a nezjistitelného začátku a mířící anebo jen slepě směřující k neznámému cíli. A ta všecka složitost, kterou tak na přeskáčku si předvolává obraznost odpočívající hlavy Vávrovy, není než atom té celé dílčí skutečnosti lidské, jejíž nepatrnost a bezvýznamnost nejlépe si člověk uvědomí za hvězdné noci s miliardami neznámých světů nad hlavou.

Vávra ovšem ví, že člověk se nesmí dát omámit touto závratnou podívanou a ohromit tímto paralyzujícím pomyšlením. Stačí jen sklonit hlavu a odpoutat pohled od zázraku věčné oblohy – a teď si Vávra, nespouštěje oči z obdélníku okna, uvědomil, že má krásný výhled na Velký vůz, že se na toto nádherné souhvězdí už díval od počátku a tím že se dostal k představě hvězdné oblohy – a jsi, člověče, na zemi. Na zemi bez hvězd a bez nekonečnosti, ba naopak s věcmi konečnými a někdy krátce, zoufale krátce ohraničovanými. Jako je lidský život, a v něm zase schopnost plodit u muže a rodit u ženy. Vávrovy myšlenky skočily do řad jeho známých, nejen stejně starých (nebo mladých, opravil se), ale představoval si ty padesátníky i starší, kteří se celý život znamenitě obešli bez manželství a tím i bez dětí, a teď najednou, zachvácení náhlým propuknutím pudového plodivého chiliasmu se ženili a přiváděli na svět děti, šťastní a hrdí, jako by rozřešili záhadu života a dosáhli poslední jistoty mezi životem a smrtí. A zas viděl před sebou defilé kočárků tlačených nebo doprovázených šedivými a zestárlými, a přitom novopečenými otci, kteří v tlaku války zaměnili pochybné a otřesené jistoty existence, peněžních úspor, nahromaděného majetku, význačného postavení, získané proslulosti anebo umělecké slávy za nově objevenou blaživou jistotu původství a vlastnictví růžového živočicha, který ponese jejich jméno, má jejich krevní skupinu a někdy i jejich podobu a bude tím, co tady opravdu ze sebe zanechají, až se vznesou (Vávra se ve tmě ušklíbl) s dvorným pozdravem nad oblohu, abychom si zacitovali zvetšelý překlad romantického básníka.

A do tohoto procesí zmoudřelých Quijotů života a umění chce se nyní přiřadit i on, František Vávra, a udělal k tomu první krok, ostatně příkladně neobratný, návštěvou u doktorky Marty Říhové. V té noční chvíli seberozboru a sebeuvědomování Vávra zaváhal, má-li v tom vidět projev obnovené životnosti anebo první příznak latentního stárnutí. Vitalita anebo senilnost, pomyslil si s úšklebkem a obrátil se na bok, ztratil výhled na okno a místo něho viděl u stěny lesk skel rozlehlé knihovny. A to ho vrátilo k postavám jeho románu, neboť si uvědomil, že právě zuřivým pohroužením se do práce léčil nepříjemnou prohru, kterou utrpěl při své nenadálé návštěvě u vážné lékařky s vášnivými rty. Přišel rozzuřen domů a vychrlil kapitolu o Machnově popremiérovém dobrodružství s Tamarou a pak, jako by ho hnala nějaká posedlost, která mu nedala klidu, vyběhl na ulici a procházel se brumlaje po nočním náměstí a při tom dospěl až k blaživému poznání, že vlastně nebyl odmítnut, nýbrž jen snad napínán, zkoušen a tak trochu trestán. Ten objev ho naplnil blahem a hnal ho nočními ulicemi nejkratší cestou před dům, kde měla doktorka Říhová ordinaci a byt. A jak tak utíkal naplněn radostí ze svého dušezpytného objevu, jeho nadšení zvolna vychládalo, a když už měl zazvonit před lékařčiným domem, vyprchalo docela. Vávra si řekl, že je to nesmysl v noci někoho takhle přepadat, zvláště když ten někdo mu dal zřetelně najevo, že přišel na nepravou adresu anebo, byla-li to adresa dobrá, že přišel alespoň pozdě. A že snad opravdu není potřeba, aby ve své čtyřicítce pubertálně jančil. Na další zkoušení osudu je dost času zítra, a promeškal-li životní příležitost, pak je stejně pozdě a tím, že by ji teď burcoval, nic nenapraví. A při tom ho bodla u srdce žárlivost, což jestli opravdu měla schůzku, z které se ještě nevrátila, anebo což jestli má u sebe návštěvu? Chvilku přecházel před domem střídavě se rozhlížeje, nepotká-li ji, jak se vrací domů, a pak zas zkoumaje okna v jejím poschodí marně se snaže odkrýt, která náleží k jejímu bytu a zda se tam za staženými roletami svítí. Žádná náhoda mu však nepřišla na pomoc, a tak se za chvíli uklidnil, řekl si, že je to tak v pořádku a šel vystřízlivěle a otráveně domů. A tam se zase přímo vztekle vrhl na práci, protože už po cestě se přinutil nemyslet na sebe a na Martu, a tak sedl a začal chrlit líčení o srážce v Kukani u Petrusova stolu. Psal dlouho, nejdřív protože si to uložil, potom však už s potěšením, poněvadž ho v jeho opuštěné samotě, kterou si tak vydatně zalidňoval vymyšlenými postavami, zvláště potěšila přítomnost kyklopského architekta. A když tu teď tak ležel s pohledem zakotveným na jedné, nejvyšší řadě knih ve své knihovně, chtělo se mu říci nahlas v jeho představě přítomnému Dominiku Petrusovi: „Těší mne, že jsem vás poznal, pane architekte.“ A Dominik kupodivu dobře snesl tuto konvenčně znějící větu od svého autora. Vávra cítil, že je Petrusovi u něho docela dobře. Shledal s potěšením, že mu nedělá žádné potíže přenést bručivého Dominika od dlouhého stolu ze zakouřené místnosti Kukaně sem, do té chladné pracovny, kde si Vávra ležel pod dvěma pokrývkami a upjatě se díval na hřbety svých knih. A teď najednou pocítil, že ten Dominik Petrus je mu proto tak sympatický a blízký, protože takový by chtěl být on sám, protože neurvalý architekt se zachoval v jedné takzvané trapné situaci tak, jak on sám si často přál, aby se mohl zachovat anebo by se byl zachoval místo toho, že nějak neutrálně vyklouzl a projevil své záporné stanovisko vlastně jen neúčastí. To Dominik Petrus byl docela jiný kos. Ten se nebál rozlousknout i nejtvrdší ořech, i když byl při tom některý zub v nebezpečí. Tu se však Vávra ve své extázi nad Dominikem zastavil a řekl si, počkej, to je sice hezké, co tu chválíš, zatím však jsi dal svému architektovi ještě málo příležitosti, aby ukázal, že je opravdu takový, jak ty ho vidíš (a jaký bys byl rád sám). Tak daleko tvá práce ještě nepokročila. Vždyť jsi teprve zavadil o tu nejsložitější a nejzajímavější dvojici Lu Karbanové a Jiřího Sartoria. Jakou asi úlohu má sehrát Dominik Petrus v životní historii té hetéry a hudebního skladatele? Vávra si zase nervózně lehl na záda a podíval se oknem na noční oblohu, která začala slabě blednout. Jak asi Petrus zasáhne do toho cizího osudu? Vávra se skoro zpotil vnitřním vzrušením, když si uvědomil, že už to nějak tuší. Ten chlap, kterému se protivila všecka lež a který nesnášel faleš a předstírání a byl ochoten jít na všecko bezohledně, ten, který miloval umění ne slovy, ale prací a životem, ten byl předurčen, aby zasáhl do toho zvláštního společenství, to věděl Vávra bezpečně. Tím se však nebude v této pozdní noci zabývat. Dnes (vlastně včera) už dost pracoval a literární prací se léčil z toho, co se mu jako člověku nedařilo. A pomohlo to, protože práce byl Vávrův osvědčený lék a všemocné zaklinadlo. Práce ho nikdy nezklamala a říkal si, že i když z toho nic nebude, i když to nechá odpočívat v zásuvce psacího stolu své poslání – pro tebe alespoň – to přece vykonalo. A tak, zatímco Vávrovy nervy pomalu, ale jistě se zbavovaly reakce na pracovní vzrušení, jež vystřídalo vzrušení životní, které mělo potlačit, a zatímco Vávra cítil, že se ho konečně zmocňuje ospalost, říkal si, že jedině práce činí člověka šťastným. Nikoliv náboženství, ale práce je opium národů, říkal si v duchu, se zvláštním důrazem, jako by to přednášel na řečništi. Sám se usmál, když si to v příjemné umdlenosti uvědomil. Byla to umdlenost z práce, tedy ta únava nejblaženější (ne, nejblaženější ne, ta je z lásky, ale řekněme únava, která nejvíc uspokojuje). Na tom, je-li člověk šťasten, poznáte, zda pracuje, anebo ne. Ovšem prací rozumíme to, co jsme si sami zvolili a co milujeme. Tedy nikoliv práci vnucenou, jež není práce, ale otročina. Tato definice se zdála Vávrovi tak důležitá, že měl chuť vstát a zapsat si ji do zápisníku. Protože ji do zítřka zapomene. Pak si však řekl, že to není žádný objev a že to nestojí za to, aby vstával z postele. A na to si pomyslel ironicky a zlomyslně, že proto si říká, že to nestojí za napsání, protože je líný vstát a jít ke stolu. Ostatně by musil zatemňovat a rozsvěcovat, a to opravdu nestojí za to. Vlastně by chtěl, strašně by to chtěl udělat, každá taková poznámka je při práci dobrá, ale už nemůže, opravdu nemůže, nemá prostě síly. Snad za chvíli, až si odpočine, pak určitě. A František Vávra se obrátil ke zdi, při tom však cítil, že vstává, zatemňuje a rozsvěcuje, béře tužku a zápisník. Nebylo to však u jeho psacího stolu, nýbrž v Kukani, a když začal psát, zlomila se mu špička tužky. Dominik Petrus vytáhl z kapsy jinou tužku a namočil ji do sklenice s červeným vínem a podal mu ji. Vávra tužku vzal a nevěděl, co s ní, zvedl hlavu a viděl, jak se na něho dívají plné, rudé rty Marty Říhové, která seděla s Miroslavem Tažným proti němu. Petrus najednou vstal a chrstl víno Tažnému do obličeje. Bílý lékařský plášť Marty Říhové se zbarvil krví. Vávra chtěl vstát, aby jí pomohl, ale nemohl, protože všecko bylo najednou vzdáleno a rozplývalo se v mlze. Vávrovi bylo příjemně teplo a byl zase sám, až se najednou sám sobě ztratil.

11

Nakloněna dopředu nad zábradlím orchestru sledovala Lu Karbanová Srchovu hru v podivném okouzlení, protože cítila, že na jevišti se odehrává něco nevšedního. Mezi dobrým divadlem, které vytvářeli ostatní herci, dával Václav Srch svou roli s takovou bezprostředností a v takové autentičnosti vnějších výrazů, že už to nebyla hra, ale život, do kterého se mně, divákovi, podařilo nečekaně nahlédnout. Lu neměla ještě nikdy takový pocit z hereckého výkonu: bylo jí, že se dívá na nejvlastnější soukromí hercovy duše, která používá staré a slavné role k vyjádření něčeho pravdivějšího a horoucnějšího, než o čem mluvil text: k vystižení sama sebe, své bolesti a svých krizí. A vtom, jak se přímo vpíjela do hercova výkonu, chtějíc mu vyrvat, anebo alespoň uhodnout tajemství jeho fascinujícího účinu, projelo jí pohnutou páteří nepříjemné uvědomění si té hnusné peněžní záležitosti, která se na ni včera a dnes přihrnula a jež se už nedá odkládat.

Lu se na chviličku odtrhla od jeviště, neboť to byla právě čarodějná síla toho výkonu, která ji v paradoxním zvratu pocitů přivedla od tohoto uměleckého požitku k ní samé. Lu nebyla pověrčivá, alespoň jí nechtěla být, protože věděla, že věci lze připravovat a vydávat za osud, ale teď jí přece jen zachvělo mrazivé poznání, že v životě jsou síly, které nelze vždycky zvládnout. Bránila se pomyšlení, že je v tom trest nebo odplata za to, co společnost nazývala její minulostí, když právě teď, když se rozhodla programově a rozvážně být podruhé a definitivně vdanou ženou a vybíjet to všecko temné a podzemní v herecké posedlosti, začaly se na ni hrnout důsledky jejího dvakrát změněného života. Právě to však, že se tomu bránila, napovídalo jí samé, že tomu podléhá a že se stává pověrčivou. Dříve si vždycky od takových záchvatů, kterým přece podléhají jen hloupé husy, pomáhala svým mužským cynismem, v němž byla neocenitelná rezerva její životní síly, tentokrát to však nepomáhalo. Přála si najednou, aby nebyla tou všelijak proslulou mladou vdovou a pak podruhé provdanou a křiklavě slavnou Lu Karbanovou, ale opět jednou jen Ludmilou Karáskovic z malého městečka, kde byl tatínek soudním vykonavatelem a kde teď po jeho smrti žila její suchá a přísná matka ne snad z mizivé penzičky, nýbrž ze štědré apanáže, kterou jí Lidunka už od let posílala. Lu věděla, že stará paní Karásková tomu všemu rozuměla velmi dobře a že se uvnitř v srdci za dceru stydí, současně však byla na ni pyšná, jak se v ní svářely zbytky polozapomenuté náboženské morálky s dravým hladem po plném životě a zřetelném úspěchu, k němuž přece nebylo lze dojít podrobením se bídě osiřelé rodiny soudního vykonavatele.

Paní Karáskové v malém městě, kde se o divokém životě její dcery o překot klepalo, spadl kámen ze srdce, když se dověděla o královské partii, kterou ta její holka udělala s doktorem Karbanem, jenž prý byl pánem nad polovinou železa a uhlí v českých zemích. Byl sice více než o dvacet let starší, ale to je jejich věc a jsou známy případy, kdy právě taková manželství jsou nejšťastnější. Tím pomyšlením se utěšovala stará paní dvě léta, když najednou přišla ta strašná zpráva o skandálu s rozvodem a dočasně ochromené maloměstské klepařské mlýny se roztočily naplno. Vzápětí pak přišla další zpráva o náhlé smrti Karbanově, jež s konečnou platností pohřbila matčinu naději, že se její dcera s velmožným manželem zase smíří. (Byly přece už takové případy, jak o nich četla v románech, které si vystřihovala v příloze novin.) A tak paní Karásková, zahanbená a poničená tím, co se její dcery skoro nedotklo, začala chodit do místního kostelíčka a očišťovala svou pravidelnou apanáž, kterou jí dcera posílala, značnými milodary, jež strkala do kostelních pokladniček.

Její dcera ve svých třiceti letech se zevnějškem pětadvacetileté a zkušenostmi padesátiletého komisaře mravnostní policie dospěla manželstvím s Karbanem konečně tak daleko, že mohla provést to, k čemu se už dlouho připravovala a po čem nejdřív neuvědoměle a později čím dál tím plánovitěji toužila. Začala velmi jednoduše (sama tomu říkala, neskrývaně dvojsmyslně, že „od píky“) jako kancelářská myš, ale protože byla nápadným zjevem mezi typistkami, povýšila do mnohoslibné a záludné kategorie manekýnky, odkud byl už krok k filmové statistce, z níž vyrostla epizodistka a pak už – po sňatku s Karbanem – herečka, o které říkali, že je hezká a vtipná, herecky však boží dřevo. To chytré boží dřevo si bylo velmi dobře vědomo své dřevitosti a dělalo vše možné, aby se jí zbavilo. To se už na žebříčku, jehož příčky byli muži, kterým se líbila, dostala hezky vysoko nad zem a znala už o životě a o lidech tolik, že ona, kterou nejdřív muži využívali, naučila se využívat nyní je. Z Ludmily se už dávno stala Lu, ze zkratky a přezdívky jméno tak říkajíc umělecké. Prošla vším možným a ničemu se nedivila, jen si zvykla čím dál tím bezprostředněji reagovat na všemožná překvapení cynickým vtipem, který lidé znamenitě snášeli nikoliv proto, že byl cynický, nýbrž proto, že to byl vtip. Na tom, jak všechno zmáhala (Lu si nechtěla někdy to všecko ani představit, bylo to i na ni mnoho, když si někdy musila některý úsek své kariéry zrekapitulovat) bylo znát, jak je fyzicky zdravá a silná (ačkoliv uměla znamenitě hrát nemocnou a bezmocnou chryzantému, když se to hodilo), jak nenasytně touží po životě a jak se dovede nezadržitelně drát vzhůru. Přes všecku podporu Karbanova vlivu a jeho peněz mnohokrát spadla, propadla ve filmu, shořela na divadle, nepolevila však a zase se vyškrabala nahoru. Uvědomovala si čím dál tím jasněji, že její hetérství, časově kryté obchodním manželstvím s Karbanem, je jen dočasná kukla, z níž se vylíhne motýl herečky. Jednou o tom položertovně mluvila a sama sebe charakterizovala, to víte, že to nebude bělásek anebo otakárek fenyklový, ale sametový lišaj. Když se o tom výroku hovořilo v Kukani, zabručel zašklebený Dominik Petrus nad svou skleničkou: „Jen aby to nebyl smrtihlav.“ Lu se zasmála, když se jí to doneslo, ale pak zvážněla, jak si v duchu uvědomila, smrtihlav ne, tím by nechtěla být. A tenkrát zůstala dlužna cynickou odpověď, na kterou všichni čekali.

Její neobvyklá rezervovanost měla své důvody, o kterých se ještě nevědělo. V té době Lu, která začala jako protežovaná žena magnátova, pomalu a cílevědomě se probila k postavení opravdové herečky. Hýření už za svobodna se zúčastnila jen někdy, a to vždycky záměrně, když měla v plánu nějakou transakci. Jinak dřela jako kůň s energií, kterou jí mohly všecky kolegyně závidět. Zabezpečena penězi Karbanovými našla si dobré učitele a podrobovala se pokorně pravidlům řehole, které jí ukládali. Naučila se ovládat urostlé a štíhlé tělo, jemuž doposud vadila jakási klackovitost, dědictví jejích vulgárních začátků. Dokázala cílevědomým cvičením, přičemž zanechala definitivně kouření, že se její přiškrcený hlas uvolnil a nabyl jisté nosnosti. Ve všem si rozuměla anebo si dala říci, jen v jednom ne. Karbanovi přátelé (našlo se kupodivu přece několik, kteří nebyli a nechtěli být jejími milenci) a znalci jí říkali, že nemůže nikdy vyniknout na jevišti tak, jako to už dokázala v několika osobitých rolích velkoměstských děvčat ve filmu, protože její diskrétní prostředky mimické, hlasové a výrazové budou na jevišti vždycky působit dojmem chudoby, suchosti, nucenosti. Kouzlo filmového detailu nelze přenést na jeviště, leda na maličké intimní jevišťátko, Lu však toužila po velkých, klasických rolích nejnáročnějšího rozpětí, a když se jí vlivem Karbanovým podařilo zakotvit u velkého divadla, sama zuřivě hledala takové role jsouc přesvědčena, že až jednou v něčem takovém prorazí, bude rázem tím, po čem toužila: první ženskou vedetou hlavního města. Její životní bystrost, přirozená inteligence, ostrý instinkt, to všecko, čím dokázala tak znamenitě zakrýt a nahradit nedostatky mravnosti, vzdělání, znalostí a kultury, ji v tomto jediném případě zradily a zklamaly. Přesto však Lu byla tak chytrá, že si byla vědoma svých hereckých nedostatků na divadle, věřila však, že je přemůže díky své zuřivé energii a pracovní posedlosti, která u ní vystřídávala náročnost erotickou. A v tom jediném se mýlila.

A nyní, po překvapujícím sňatku se Sartoriem, když začínala někým být, nikoliv už v polosvětě anebo v oblasti peněz, nýbrž ve světě projekčních přístrojů, ramp a reflektorů, hleděla na nepřehlednou řadu svých erotických kampaní, v nichž se střídaly zájmy účelové a existenční s několika příjemnými obdobími lásky pro potěšení, s pocitem jakéhosi věcného uspokojení. Cítila, že to všecko, i to obchodní manželství s Karbanem, mělo pro ni svůj smysl, že to nebyl ztracený život, odehraný jen genitáliemi, nýbrž zatraceně bezprostřední, někdy krutá i nechutná příprava na život lepší a vyšší.

To vědomí ji neopouštělo ani teď v soustředění na divně fascinující hru Srchovu, nad níž souběžně se odvíjelo pásmo navazovaného seberozboru a sebesrovnávání s tím čistým a zvláštním děním na jevišti. Lu skoro nikdy nemluvila o sobě, tím více však o sobě přemýšlela a právě nyní si nově uvědomovala, jak vlastně snadné proti ní to měl tento znamenitý vnitřní herec, kterému nikdo nevezme a nikdo neupírá jeho umění, k němuž došel samozřejmě, jednoduše a bez obtíží, jen hereckou prací. Kdežto ona než dospěla k tvrdému rozhodnutí být herečkou, musela absolvovat přepestrou a ponornou dráhu životní dobrodružky, jež jí vynesla pohrdání i závist všech počestných ženských slepic, jejichž odsouzení jí nikdy nevadilo, neboť si byla vědoma své odlišnosti a výlučnosti. Ta vyžadovala nejen necitelnost vůči konvenci, nýbrž i odvahu a tvrdost a celou škálu dravčích vlastností, které odlišují ženu jejího typu od počestných a bezúhonných maminek a hospodyněk, jež poznávala instinktem, když se mezi nimi ocitla, třeba na premiérové promenádě, a které právě tak pudově poznávaly ji a dávaly jí to najevo pohrdáním, tichým odsouzením i pomlouváním, za nímž se leskl zlomek závisti života obyčejného životu nějak, třeba pohoršlivě, odlišnému. Při vší mnohoznačně a bezostyšně osvědčované ženskosti cítila se Lu tak nějak jako mužský dobrodruh ve válečné výstroji a hrála a žila svůj osud a typ donchuanky a hetéry a ženy, která umí vládnout pomocí mužů, s živočišným požitkem své životní nenasytnosti. Když si uvědomila ve svých necelých třiceti letech, že ji už přestává bavit ta zdařilá hra na úspěch a moc a lásku, připadala si stará jako svět. A kupodivu, pozvolna, aniž si uvědomila, kdy to započalo, ztrácela zájem na těch úspěších finančních a mocenských a začínala si všímat obyčejných lidských osudů. Byla unavena tuctem životů, které za deset let absolvovala, a toužila vyletět z té prohnané a poznamenané efektní kukly a začít jednoduchý život právě nyní, když byla tak daleko, že by to mohl být život pěkný a důstojný bez bídy a malosti a ubohosti špinavých drobných starostí, z nichž se vykoupila svou dřívější kariérou. Nyní už nemusela poslouchat pány a mohla si sama hrát na paní, a tak dospěla k tomu, o čem si myslela, že jí to nikdo neuvěří, a přece se to stalo: prohnaná Lu Karbanová se zamilovala. Toto slovo se naprosto nehodilo k její pověsti a minulosti, nicméně jinak nebylo možno vyložit náhlý konec všech jejích skandálních vlivných poměrů, nenadálé přátelství a postupně životní společenství s jemným a jinošským Jiřím Sartoriem.

Sartoriův přítel Dominik Petrus a po něm několik prohlédavých a zasvěcených, kteří tvrdošíjně odmítali spokojit se sentimentálním výkladem změny jejího života, vykládali v náznacích i přímo, že v tomto poměru byla zase jen vypočítavost (anebo také vypočítavost), protože v Jiřím si tu Lu zvolila partnera nejen umělecky slibného, nýbrž i politicky výhodného. Lu, která dlouho měla nejlepší styky s vládnoucími finančními kruhy první republiky a opírala se o dobře využívaný vliv mecenášů z hořejších deseti tisíc, což vyvrcholilo jejím prvním sňatkem s představitelem plutokratického světa, cítila s živočišnou bezprostředností změny a převraty, které byly za dveřmi. A tak ona, která vyrostla jako přítelkyně magnátů, snažila se nyní sblížit s lidmi levými a co nejlevějšími. Počítala na zadní kolečka, říkal Petrus ironicky a dodával, stejně se nakonec bude klouzat. Ale ať si říkal, co chtěl, nic nemohlo zabránit dalšímu sbližování herečky Lu Karbanové a hudebního skladatele Jiřího Sartoria. Jejich náhlý sňatek byl velkou senzací, na níž se navěsila spousta pomluv, dohadů a klepů a cyničtí odhadovatelé mocenské rovnováhy v životě metropole, pokud náleželi vládnoucí třídě, pokládali to za hloupost, která připraví Lu Karbanovou o všechen vliv a význam. Jiní ovšem viděli v tom jen krátkodobý rozmar, který brzo přejde, a opět jiní prorokovali tomuto spojení brzký a katastrofální konec. „Běhna zůstane běhnou,“ řekl Dominik Petrus své společnosti v Kukani, „a ten blázen Sartorius na to sakramentsky doplatí.“ Když to ochotní přátelé donesli až k sluchu ženy, které se to týkalo, Lu jen sevřela rty a mlčela. Neřekla ani slovo, ale tím pevněji byla rozhodnuta, že je přesvědčí skutky. Věděla dobře, že jí nikdo neuvěří, že by mohla chtít být trvale věrna křehkému dlouhánovi s jemným, bledým obličejem, jenž jí propadl jako těžkému opojení. A věděla stejně dobře, že na každý pokus o spořádaný, normální občanský život bude navěšena spousta otazníků a pochyb a pošklebků. Lu však se nikdy ničeho nebála, jen ve svých počátcích bídy a tu záhy cílevědomě, třebaže nikoliv mravopočestně překonala a postupně se naučila věřit, že dosáhne vždycky všeho, co si opravdu přeje a za čím cílevědomě jde. A teď, když skončila ten díl svého života, který právem lidi pohoršoval, chtěla žít jako počestná žena a nic jí nebylo vítanější než Sartoriovo přání, aby s ní měl děti. „Denně o tom pracujeme,“ říkala s bezostyšným cynismem, který však její přátele nepohoršoval. Všecko by tedy bylo v pořádku, z pomluv si nikdy nic nedělala, své staré poměry definitivně zpřetrhala a těšilo ji, že ji Jiří zbožňuje, a blažilo ji, že ho stále vzrušuje a že je jím milována víc, než si umějí představit ty nezkušené holčičky a paničky, které ji morálně odsuzují.

Všecko by tedy bylo v pořádku až na jedno. A o to teď šlo. Zaťala zuby, když si na to pomyslila. Ale pak se hned vytrhla ze svých myšlenek. Co je to dnes s tím Srchem? Kde vzal tu strašlivou opravdovost v té staré roli, kterou hrávali herci před ním jako úkol ne zvláště vděčný, třebaže renomovaný. Co to je to zvláštní, napjaté, strhující za jeho tichým, trochu hrdelním hlasem? Tak hraje člověk, který se může plně soustředit na své umění, který nemá takové trapné starosti jako nyní najednou ona. Anebo, kdo ví, třeba má také své starosti, nějaké strachy, bolesti anebo nemoc, kdo ví, co ho tak divně vybičovává a žene. Jistě to však nejsou finanční starosti. Nikdy jich neměla, totiž nikdy za posledních osm, devět let. Vždycky tu byl někdo, a často ne jeden, kdo byl ochoten všecko zařídit. Lu věru nebyla lehkomyslná, dovedla, jak se domýšlela, hospodařit, ale přece jen ne dost. Teď to cítí, když přeťala spojení se všemi svými zdroji příjmů. To, co si vydělá sama ve filmu a na divadle, to by stačilo na velmi slušné živobytí, jsou tu však ty závazky z minulosti. A ti všichni dodavatelé, ti všichni pokorní věřitelé, kteří byli plni shovívavosti, když byla manželkou generálního ředitele Karbana, najednou se na ni vrhli jako zorganizovaní, když je teď odkázána sama na sebe, a vymáhají své pohledávky. Závazků a dluhů je hezká řádka. Lu by je snad uspokojila, kdyby prodala své šperky, kožešiny a cenné papíry, ale když to bude prodávat teď, tak na všem, snad s výjimkou akcií, důkladně prodělá, a bude tu pak stát takřka s holýma rukama. Stejně, i kdyby prodala ten pěkný víkendový domek na Sázavě, dostane jen zlomek toho, co je v něm investováno. A ona právě teď potřebuje peníze. Od muže nechce nic, před tím to tají. Nevzala by od něho nic, i kdyby měl, ale Jiří, chudák, si vydělal svou vážnou hudbou pár krejcarů, to by je stejně nevytrhlo. Sesypalo se to na ni najednou. Jako by to konsorcium jejich bývalých vlivných milenců na záhrobní pokyn podvedeného Karbana se usneslo pomocí své finanční všemoci ji zničit. Jako by v tom měl prsty ten tučný Raboch anebo slizký Balabán, na které se v její bohaté minulosti nedostalo.

A teď ještě to předvčerejší šílenství v té ohavné špeluňce, kam zapadla, když Jiří odjel na koncert do druhého města. Nešla tam ovšem pro nic jiného, než aby zkusila štěstí. Štěstí! Poprvé v životě se pokusila hrát o peníze, aby vyhrála. Byla to největší hloupost, kterou kdy provedla. Od té doby, co změnila způsob svého života, věci jí nějak nevycházejí. Ty peněžní věci. Štěstí v lásce! A tak se nejdřív dívala a pak začala sázet. Nejstupidnější hra na světě. Mechanické vyhazování karet. Špinavá místnost, špinavá společnost. Vyvalené zraky. Nalíčené ženy, tváře sešklebené očekáváním, zda jejich sázka vyjde. Muži, kteří násilím potlačují své vzrušení. Jiní, kterým to nevadí, mohou prohrát. A mezi nimi ona, která chtěla, která musí vyhrát. A prohrála! Fuj! Odporná zkušenost. Jak se jí zakrytě smáli! Nechala tam svůj honorář za poslední filmovou roli a ještě ten závazek! Jak si jen mohla vypůjčovat! Zbláznila se zkrátka! Nervy jí vypověděly! A teď se na ni šklebí nutnost sehnat o třetinu více peněz, než potřebovala původně. Poprvé v životě si neví rady. Což dříve, to bylo docela jednoduché. Stačilo zatelefonovat anebo někoho navštívit. Ale dnes! Když se vším už zúčtovala. Jiřímu nemůže si říci o peníze. A i kdyby mohla, tak by to neudělala. Nikdy nic neřekl, ale vidí mu to na očích, jak se chvěje o ni a o sebe, jak se bojí, aby nesklouzla do svého dřívějšího života. A ona také nechce. Nebylo důvodu. Dělá vždycky jen to, co si usmyslila. Vždycky. Až teď, ty peníze. Ano, jinak to nepůjde. Musí si vypůjčit. Ale od nikoho z těch dřívějších, z těch bývalých. Od někoho jiného. Od někoho z těch čekatelů? Kteří se nedočkali a nedočkají? Ačkoliv jim sliny kapou od žádostivých tlam?

Bože můj, co se to děje se Srchem? Tohle je přehnaná pauza! To tam přece nepatří! Co je tomu člověku? Ale ovšem, klesá, vždyť to je záchvat, to přece bylo zřejmé, ten herec hrál v transu, s posledními silami. Hrozné probuzení!

Lu stojí před šatnou a čeká na Jiřího, který je kdesi vpředu a snaží se dostat od šatnářky svůj kabát. Lu cítí, že se na ni někdo ze strany dívá. Má dar to vycítit, i když se nedívá. Obyčejně toho nedbá. Ale dnes se obrátí a setká se s oceňujícím pohledem Balabánovým. Burzián se šklebivě usměje a hluboce zdraví. Lu se sama sobě diví, že ji nohy nesou k tomu otlemenému ulízanci. Kývne na něho a překvapený Balabán se oddělí od své společnice a rychle jde ke Karbanové a překotně jí líbá ruku. „To je neštěstí, viďte,“ říká konvenčně. Lu mlčí a dívá se chladně a zkoumavě. Balabán zneklidní. „Vypadáte božsky.“ Lu se usměje se stínem opovržení. „Kde ten chlap vzal tohle kýčové oslovení. Vždyť je to pro něho námaha, něco takového vylovit ze své zásoby slov.“ Usměje se sotva znatelně znovu a řekne velmi tiše: „Ráda bych s vámi mluvila.“ Balabán je překvapen a skoro šťasten: „Prosím. Velmi rád. Kdy chcete.“ A oslintává ji pohledem. Lu maličko přivře oči: „Ještě dnes.“ Balabán nadšeně přikývne. „Řekněte kde.“ Lu skoro neotevře ústa. „V Elysiu.“ Balabán se zamyslí. „Budu v některém hořejším boxu.“ Lu se zase usmívá. „Já vás tam najdu.“ A podává mu ruku. Rychle ji však utrhne, protože Jiří už se obrací a prodírá se od šatny, nevidí ji, ale ona jeho velmi dobře.

Balabán je propuštěn a dochází ke své společnici. Jaruše Zachová je nasupena. „Co ti chtěla ta paní Sartoriusová?“ Balabán je neočekávaně vtipný: „Chce koupit akcie.“ Jaruše si přitáhne těsněji límec přehozu. „Ráda bych věděla zač,“ řekne a protahuje opovržlivě každé slovo. Balabán se usmívá a už má na jazyku: „Každý kupuje za to, co má.“ Neřekne to však, nedá své společnici příležitost k dalším špičkám. A tak jen procedí mezi zuby: „Jdem do Elysia.“

12

Ostře stoupavý a prudce klesavý jek sirény rozřízl polední ticho a František Vávra zvedl hlavu od rukopisu a naslouchal vztekle, ale docela beze strachu. Toho dopoledne na sklonku zimy se sluncem ještě nejistě se prodírajícím potrhanou oblohou usedl k psacímu stolu svěží a odpočatý, ačkoliv spal docela krátce. Už od probuzení probíhaly mu hlavou představy práce, na niž se chystal, navazujíce na předcházející rušný Vávrův den, především však na obě kapitoly, které v náhlé pracovní posedlosti včera vychrlil. A nyní, když začal být v nejlepším, toto nesmyslné přerušení, vždycky nepříjemné a dnes dvojnásob nevhodné. Stoupání a klesání ječivé sirény dlouze končilo: nebylo pochyby, je to poplach, nikoliv jen výstraha. Vávra skoro nikdy nechodil do takzvaného krytu, protože jednak nesmyslně doufal, že se letecká válka tomuto městu vyhne, jednak proto, že se mu ten špinavý, páchnoucí a těsný sklep hnusil. Tentokrát však zaváhal, protože nedávné útoky na venkovská města otřásly jeho vírou v bezpečnost metropole. Zvedl se a zapjal rozhlasový přístroj a chviličku čekal, než se lampy rozžhavily, a pak s uspokojením, ale i s překvapením slyšel veselou popolední hudbu. Nicméně se však rozhodl, že se přece jen dooblékne, a zašel do koupelny. Jen dovřel dveře, uslyšel dvě tři temné rány, prudké a mohutné, které otřásly domem. Zlomek vteřiny uvažoval, není-li to snad střelba protiletadlového dělostřelectva, vtom však se ozvaly rány další. Byly to zřejmě mocné a velmi blízké výbuchy. Vávra cítil, že na něho padl strach, co bude dál, hned však se rozhodl, že seběhne do krytu. Vyběhl do předsíně a uchopil klobouk a zimník z věšáku a už sahal na kliku bytových dveří, když se ozvala dutá rána jakoby z ulice a současně zazvonil zvláštní cinkot. Vávra uvažoval: To bylo blízko, co teď? A chtěl vyběhnout na schodiště, vtom však se ozval druhý výbuch, dům se otřásl a dveře plechem zevnitř pobité zařinčely. A teď už Vávra si uvědomil, že se náhle zatmělo a současně cítil průvan. Přikrčil se do koutu předsíně a čekal na další výbuchy. Strach ho přešel a byl vystřídán podivným chladným rozčilením. Ozvaly se další výbuchy, které se však zřejmě vzdalovaly a pak nastalo zvláštní ticho. Vávra se pomalu napřímil a pak náhle rozhodnut otevřel dveře a vyběhl na chodbu. Všude bylo skoro tma od zvířeného prachu, země a úlomků zdi. Ani se nedivil vyraženému dveřnímu rámu schodištního balkonu, spíše ho překvapila ta záplava černavého prachu, která poletovala ve vzduchu, a pak spousta skleněné tříště z vyražených velkých oken schodiště. Rychle, ani si neuvědomuje jak, seběhl čtyři patra schodů a vběhl do sklepa, kde bylo plno lidí, z nichž někteří už vycházeli do přízemí. Zdálo se, že bezprostřední nebezpečí minulo.

Když si nyní skoro po čtrnácti dnech znovu vybavoval těch několik strašlivých minut, kdy mu letěla smrt nad hlavou, sám se divil, jak málo měl tehdy pocitů a jak se vlastně soustředil na pudové přikrčení za zeď a následující seběhnutí do sklepa. To, co následovalo, rostlo už v pomalém sledu a nemělo nic společného s bleskovým letem té chvíle mezi dvěma výbuchy. Vávra pak zjistil, že ten první způsobila puma, která vybuchla šikmo před domem v nakloněné stráni sadu a vyrazila jen všecka okna a udělala tak méně škody než druhá trhavá bomba, která vybuchla na dvoře několik metrů od domu a nejenže rozbila všecka okna v bytech a na balkonech schodiště, nýbrž i rozbila tlakem vzduchu porůznu nábytek a vnitřní bytové zařízení. Nu, škody je to hodně, vem to čert, uvažoval Vávra, pracně se namáhaje dát do pořádku svůj demolovaný byt. Ta hrůza, o níž jsme dosud jen mluvili, se konečně přihlásila a je tu zatím v ukázkovém množství. Vávra první dny ani nestál o to, zjišťovat okolní pohromy. Jisto bylo, že jeho obydlí se nalézalo v nejtíže postižené čtvrti a že on sám vyvázl zázrakem a bez zranění. Obě trhavé bomby měly k němu velmi blízko, rozdíl byl jen několik málo metrů a Vávra by byl nikdy už neusedl k svým rukopisům. Tak teď, když si uvědomoval, kolik set lidí to postihlo nekonečně hůře než jeho, a když se nemohl zbavit představ rozbitých, rozpáraných a rozkuchaných či sesutých činžáků v bezprostředním okolí, říkal si, co teď s tou tvou malou soukromou historií? Hned si však odpověděl, že to všecko jsou vlastně jen malé soukromé historie a že všichni ti, kteří náhodou ujdou vražedné smršti války, nemohou přece přestat proto žít svůj život. Má to však smysl, hrát si takhle na život, když nikdo neví, kdy ta hrůza přijde podruhé a co všecko postihne? Několik dní byl Vávra přímo ochromen tímto přemýšlením a s ním celá čtvrť a většina obyvatelů města, protože všichni čekali, že hrůza bude mít své brzké bezprostřední pokračování. Zatím však uplynulo hezkých pár dní, lidem otrnulo a jen ti, kteří museli denně chodit kolem strašlivých trosek, nedovedli se zbavit tísnivého pocitu.

Život však se nedá zastavit, a tak Vávra zaměniv pero za kladívko spravoval a zatloukal dřevem a lepenkou svá rozbitá okna a pokoušel se dát byt, v němž musil bydlet a z něhož by byl nejraději utekl, do pořádku. S údivem poznal, že se mu to jeho obydlí docela odcizilo a hleděl na ně jako na něco docela neosobního. Dřív cítil důvěrnost každého kousku nábytku, teď však by byl s chutí z toho prchl, kdyby měl kam. Jen knihovnu by si byl chtěl odnést, ale to bylo právě nemožné: kam s těmi tisíci svazků? A tak mu nezbývalo než uklízet a spravovat, z největší části všecko sám odřít, protože pomocné pracovní síly se mu nepodařilo sehnat s výjimkou zbídačené stařeny, která myla v domě schody a dala se pohnout, aby mu za dvě stě korun umyla podlahy. A teď se tu ohání sám, usmívaje se nad touto náhlou změnou povolání a říkaje si, že jediná spása je odtrhnout se od toho světa hrůzy a nyní opravdu špinavé všednosti a pohroužit se do světa svého a do své práce. Jde to velmi těžko, protože byt je temný a malé tabulky v celkovém dřevěném a lepenkovém bednění oken spíše straší, než osvětlují to, co bývalo útulným příbytkem, kde se tak dobře pracovalo.

A přece se včera – poprvé po čtrnácti dnech – pokusil opětně o svoji práci. Ty dva týdny byly naplněny nádeničinou, špinavou dřinou a sháněním všeho možného, to však Vávra – v protikladu k platné ideologii – naprosto neuznával za práci! To byl nutný trud, dřina a lopota, na níž se snažil zapomenout hned, jak ji měl z krku. A tak včera, jakž takž zabydlen a připadaje si ve vychladlém a nyní už nevytopeném bytě jako trosečník, pokusil se navázat na přetrženou kapitolu o Lu Karbanové. A nyní, když o tom uvažoval, uvědomoval si, jak je vlastně nespokojen s tou prací. Jedna z nejpřitažlivějších postav jeho vyprávění, v níž byla suma života i zárodky smrti, právě ta mu vyšla v takřka suchém popise. Mrzelo ho, jak málo dokázal zachytit tu proteovskou tvář, v níž byly opravdu prvky a složky všech neřestí, ale i některých ctností, jako bojovné pracovitosti a vášnivé osobní ctižádosti, jež chtěla být ctižádostí uměleckou. Žena vysloveně amorální a v mnohých věcech přímo nemravná, ztělesňovala ve své nezdravé přitažlivosti, o níž svědčil zájem bulvárního, senzacechtivého obecenstva, vybičovaný prodejným asfaltovým tiskem, všecku úpadkovitou vylhanou životnost společnosti v době bezprostředně před revolucí. Vávra vzpomínal na proslulé milostnice posledních Ludvíků před Francouzskou revolucí a říkal si, že každý národ před velkým převratem má takové hetéry. Instituce králů se změnila a místo pomazaných páně nastoupili čilí, neskrupulózní plutokraté: zřízení hetér však zůstalo a v podstatě se nezměnilo. Nejstarší ženské povolání přešlo z feudalismu do kapitalistické demokracie, přibralo jen vnější znaky industrializace a reklamy. A právě na takové Lu Karbanové bylo znát všecko, čím stůně doba a churaví společnost. Dokud byla provdána za svého plutokrata, anebo pokud udržovala styky s jeho přáteli ze stejné koterie, stála vlastně nad zákonem a mohla si všecko dovolit. Nic jí nebylo nepřístupno, a usmyslila-li si hrát si na herečku, byl tu celý aparát tiskový a reklamní a komerční, který byl zapřažen do služeb tohoto jejího přání. Opravdové herečky, které úzkostlivě střežily neposkvrněnost svého hereckého vývoje, měly pro to jen pohrdavé pokrčení ramen, občas se však našla i mezi nimi některá, která podlehla špatnému příkladu a nastoupila nejsnadnější ženskou dráhu. A tak Lu Karbanová, jedna z několika, demoralizovala, aniž to věděla či chtěla, každé pracovní prostředí, kam vstoupila.

Když jí to při výjimečné příležitosti bylo nějak, obyčejně skrytě, předhozeno, odmítala s rozhořčením. Ona přece nechtěla nikomu ublížit, šla jen za svými cíli svým způsobem. A že by ten způsob byl zavrženíhodný, takovou pošetilou představou se netrápila. Dělala prostě to, co před ní dělaly celé generace předchůdkyň, nehrála si na mravnou či na cudnou, nepokládala však svou nemravnost za něco pohoršlivého. A v podstatě měla pravdu, protože patřila docela ústrojně k pánům, kteří si ji vydržovali a kteří tvořili nad pracujícím národem privilegovanou vládnoucí třídu. Kdokoli bude chtít zabývat se dobou na sklonku liberalistického kapitalismu, nebude moci pominout instituci Lu Karbanových, neboť ty přímo ztělesňovaly pravou podobu vládnoucího a společenského stroje. To platilo o tomto ženském typu a o jeho mimotřídním zařazení do společnosti.

František Vávra si však nevybral do svého románu takový typ tuctový. To, co ho na této imorální postavě zvláště zajímalo, bylo to, že si nějak instinktivně uvědomovala nebezpečnou hluchost svého oslnivého dočasného vegetování. A že se snažila nějak se z něho dostat k opravdovému životu, na němž se dosud jen mravně přiživovala. To byl pravý smysl jejího nevýhodného sňatku s Jiřím Sartoriem a to byl zdravý biologický instinkt, z něhož vyrůstal vztah, který sama označovala tím, že se zamilovala.

Tak František Vávra rozuměl této postavě, a proto ho zajímala. Byl si však vědom, že naprosto nestačí si to analyticky uvědomovat: ukázat to v románovém ději a v nosných, přesvědčivých situacích, to byla jedna z nejobtížnějších částí uměleckého úkolu, který usiloval ve svém románě zmoci. A právě na tom, že zatím se nedostal za ten dušezpytný a mravní rozbor, mohl měřit hloubku toho vytržení z práce, způsobeného náletem. Cítil, že jeho tvůrčí pohoda je ta tam, jeho pracovní jistoty jsou otřeseny jako ještě nikdy. Se vším se dosud uměl vyrovnat, tentokrát však to šlo až na sám kořen života a ta stupidní (anebo požehnaná?) náhoda, která ve zlomku vteřiny rozhodovala o životě a smrti desítek a set lidí, ta ho naplňovala černou a dusivou beznadějí. Proto si se zarputilou nechutí vyvolával tu atmosféru, která dosud ochromovala jeho duševní ústrojenství (třebaže se, bohudík, nijak zjevně nedotkla jeho ústrojenství tělesného), protože v ní chtěl najít přetrženou nit svého pracovního nadšení. Ale právě to pomyšlení, jak se život hroutí a ochuzuje, jak člověk začíná být vděčen už jen za to, že ještě žije a že snad má co do úst a trochu tepla v noře, to ho nejvíc znechucovalo. Všecko, co mělo v životě cenu, mizelo a zůstávaly jen primitivní živočišné základy. A to zas ho přivedlo k jeho intimní historii. Snad právě jeho osamocenost je příčinou té strašné znechucenosti. Snad právě to, že se nemá s kým sdílet o své starosti a zisky (čistě pomyslné), snad to ho oslabuje víc než jiné. A tady jsi zas u své historie s doháněním normálního života, pomyslil si ironicky a zarazil se v úklidu. Někdo klepal na dveře, zřejmě proto, že zvonek, poškozený náletem, dosud nezvonil. Vávra se napřímil a podíval se na své špinavé ruce. Koho to sem čerti nesou? Asi nějakou komisi, ušklíbl se a šel otevřít.

Na setmělé, špinavé chodbě, kam ostře táhlo ze všech rozbitých dveří a oken vyraženého schodiště, stála bledá žena v modrém plášti podšitém kožešinou a s jednoduchou baskickou čapkou na světlých vlasech.

„To jste vy,“ zarazil se Vávra a bezděčně se podíval na svůj umazaný a zaprášený župan, pak však rychle ustoupil. „Pojďte dál.“

Doktorka Říhová zvolna vstoupila a Vávra zvolna za ní zavíral dveře. Jednak proto, že dosud nepřiléhaly, jak je náraz vzduchu od vybuchlé pumy vyrazil z veřejí, jednak proto, že rychle uvažoval, jak se v něm střídala radost z jejího příchodu se zklamáním, že se objevila až teď. „Řekl bych, pojďte dál,“ promluvil Vávra po chvilce, když lékařka mlčky stála a dívala se na něho, „ale opravdu nevím, kam vás mám uvést, kde je to méně rozbité. Nejlíp to vypadá ještě zde v předsíni. A ani vás nemohu vyzvat, abyste odložila, mám tu zimu, s těmi rozbitými okny se to nedá vytopit.“ A zatímco toto všecko mechanicky říkal, divil se sám sobě, že ze sebe chrlí takové banální věty, když tu má na návštěvě právě tu ženu, na kterou chtěj nechtěj myslel před tou katastrofou i po ní.

Marta Říhová stále ještě nemluvila a prohlížela si ho zkoumavě a snad i trošičku dojatě. Ruce si stále ještě nepodali, protože od ní popud k tomu nevyšel a Vávra své ruce skoro schovával věda, že je má špinavé.

„Byla jsem tu hned odpoledne po náletu,“ řekla najednou tiše a skoro omlouvavě. „Nebyl jste doma, ale řekli mi dole, že se vám nic nestalo. Jen byt že utrpěl.“

„Utíkal jsem se podívat k sestře, zdali se jim nic nestalo,“ odpověděl potěšeně. Opravdu ho blažilo, že měla hned o něho zájem. „Byl jsem dole v městě. Tam to taky vypadá. Ulice, kde bydlil profesor Suk, byla zle postižena,“ dodával. A teď už skoro s radostí otevřel dveře do pokoje a zval ji „Pojďte se podívat, jak mně to tu zřídili,“ a vedl ji dál a překotně líčil, jak se to odehrálo, jak to vypadalo bezprostředně po náletu, co s tím bylo práce, jakou škodu utrpěl, ale knihovně se, bohudík, nic nestalo.

Poslouchala ho poloroztržitě a skoro mlčela. Jen se zmínila o tom, že její strýc, Vávrův starý profesor, o kterém byla zmínka, v ulici zle zasažené vyvázl bez pohromy. Když pak skončili prohlídku toho, co bylo dřív úhledným mládeneckým bytem a co nyní strašilo vytlučenými okny, zahrazenými překližkami a lepenkou, v každé místnosti s jedinou tabulkou skla, jež jen zvyšovala svým ubohým čtvercem světla vězeňskou pochmurnost změněného a poničeného obývacího prostoru, doktorka Říhová se najednou prudce obrátila k Vávrovi a řekla mu energicky a přesvědčivě: „Zaplať pánbůh, že jste z toho vyšel alespoň takhle. Ale zůstat tu nemůžete. Vždyť tady straší. Tady byste nemohl pracovat.“

Poslouchal napjatě, protože v podstatě říkala to, co si sám myslel. Ale v tom, co říkala, bylo zatím jen zjištění skutečnosti a žádné nové řešení. Poněvadž se odmlčela, navázal dost rychle: „Máte pravdu. Ta vytlučená a zabedněná okna jsou ohavná a skličující. Ale pracovat se tu přece jen dá. Trvalo mi to čtrnáct dní, než jsem se jakž takž vzpamatoval. Protože těch prvních deset jsme tu všichni žili v nepřetržitém strachu, že se ta hrůza hned zas vrátí a že se bude stupňovaně opakovat. Ale teď nám už trošku otrnulo, člověk se vyspal a oddechl si, třebaže ví, že mohou přijít co chvíli a že jednou, a to dost brzy, opravdu přijít musí. Celý rajch je už rozbitý, a proto Němci nalezli k nám a teď tedy na ně i tady dojde. Bohužel taky na nás, ale nedá se nic dělat. Jinak by válka neskončila.“

Bledá žena rozevřela s úsměvem své výrazné, plné rty: „To nebezpečí visí nad námi nade všemi. Přesto však žít se musí. A vy tady nemůžete zůstat.“

Pokrčil rameny. „Co mám dělat?“ a díval se zase na její plná, živá ústa, která svítila krví v tom bledém a vážném obličeji.

„Něco se musí najít,“ řekla přesvědčivě. „Kostohryz vás musí vzít k sobě. Škoda, že strýc Suk je nemocen. Ten by vás jistě rád u sebe ubytoval.“

Vávra byl bolestně zklamán. Tak to je ta nabídka a to je to řešení. Docent Kostohryz, to věděl dobře, byl její starší kolega z oční kliniky. V době, kdy ještě nepomýšlela na to se habilitovat, to bylo velké zájmové společenství. Víc však snad sotva, to si uvědomoval s pocitem uspokojení, protože v té době on sám – ale nač na to vzpomínat teď, když zřejmě situace je změněna.

„Jak ten by k tomu přišel,“ řekl znechuceně. „Co je mu po mně?“

„Mluvíte nerozumně,“ řekla přísně. „Kdyby vaše postavení bylo vyměněno, udělal byste to pro něho taky. Kdybych vám řekla!“

„A vy jste mu už řekla?“ tázal se popuzeně.

„Mluvili jsme o tom spolu,“ přiznávala se.

Vávra cítil, že ho naplňuje teplo vzbouřené krve. „Snad na některé schůzce,“ vyjelo z něho a hned se zastyděl nad tím chlapeckým projevem žárlivosti. Ale vzápětí mu to přestalo vadit. Zmocňovala se ho němá, divoká zlost. A začala ho naplňovat zlá, černá beznaděj. V tom vytlučeném bytě před tou bledou ženou, přitažlivě osobitou, zvláštní ve své prostotě a pro Vávru stále žádoucnější.

Její ruka ho vzala za klopu županu. „Kolik je vám let, Františku?“ řekla a její ústa se na něho usmívala.

„Sto deset,“ utrhl se vztekle a skoro ho těšilo, že se přestal ovládat. Bylo toho na mne v poslední době trochu mnoho, myslil si s uspokojením na omluvu.

„Jste na svůj věk pozoruhodně uchovalý,“ řekla ironicky, ale nikterak zle. „A promiňte mi, že jsem si dovolila vám něco nabídnout. Nevěděla jsem, že vás to urazí.“

Vávra mlčel. Nad černou beznaděj vyrůstalo tíživé vědomí, že za ním přišla a že má o něj zájem a že přemýšlí, jak by mu ulehčila v jeho postavení. To přece nedělá žena pro člověka, na němž jí nezáleží. Možná, že zbytečně žárlí na toho Kostohryze. Snad by měl udělat něco jiného než si vymýšlet ironické dialogické seky. Co záleží na umazaném županu a na špinavých rukou, nepůjde se přece převléknout do smokingu, když chce obejmout ženu, po které touží, které to dal najevo a která nyní za ním přišla. Díval se na její plná ústa a cítil, že ho vábí a přitahují. Její oči v bledé tváři se však dívaly vážně a soustředěně a Vávra najednou začal mít pocit, že snad k němu opravdu přišla jen proto, že byl postižen náletem a že jí ho, jako dávného kamaráda, bylo líto. A teď najednou věděl, že dnes ji už neobejme. Bylo to všecko zbytečné a ta vábná, červená ústa patřila vážné dámě, která si ho prohlížela diagnostickýma očima.

A vtom řekla něco nečekaného, takže Vávra se celý otřásl a trošku i rozčilil. „Byla bych vás nejradši pozvala, abyste šel bydlet ke mně. Obávám se však, že by to bylo přece jen poněkud příliš svobodomyslné.“

Vávra byl strašně potěšen a jeho obličej se rozzářil.

„Na to jste byl příliš málo postižen,“ dodala s úsměvem.

„Jak mnoho bych musil být postižen, aby to bylo dost?“ přehoupl se Vávra do její žertovné tóniny.

„Radši to nezkoušejte,“ řekla vážně. „Tak co, nastěhujete se ke Kostohryzovi do vily?“

„Za nic na světě,“ odpověděl teď už vesele. „Budu-li se stěhovat, tak tedy –“ a nyní se odmlčel zase on, protože se mu nechtělo větu dokončit. Hleďme, jaký jsi najednou ostýchavý, pomyslil si.

Marta si větu dokončila v duchu sama a usmála se na něho. „Jste si jist, že pro vás opravdu nemohu nic udělat?“

Vávra odpověděl vážně: „Naopak, můžete pro mne udělat velmi mnoho.“

Doktorka Říhová se na něho podívala tentokrát docela bez úsměvu. „Přijďte se na mne podívat v sobotu, jestli chcete.“

Vávra přikývl. „Rád. Kdy?“

„V půl sedmé. Hodí se vám to?“

„Naprosto,“ odpověděl a myslil si, že by ji přece jen mohl obejmout.

„Na shledanou,“ řekla a podávala mu ruku.

„Mám špinavé ruce,“ řekl odmítavě.

Držela nastavenou ruku. „Záleží na tom?“

A vtom se v něm všecko prolomilo a uvolnilo, uchopil ji levou rukou za její napřaženou pravici a prudce ji přitiskl k sobě a už se díval zblízka na její ústa. Cítil jemnou vůni jejího obličeje a přitom viděl, jak pružné křivky těch vábných úst ztvrdly a napřímily se v energickou rýhu, když řekla: „Pozvala jsem vás v sobotu na návštěvu, pane Vávro. Nic víc.“ A její obličej, vážný a sebevědomý, se oddálil od něho.

Ačkoliv mu při tom ještě zůstala v náručí, Vávra ji sám pustil, jako by byl rád tomuto obratu. A stejně nelitoval, že se dal strhnout k pokusu o objetí, po němž toužil. Marta Říhová se ostatně nijak nezlobila. Byla vážná a brala věci, jak jsou. Tak to bylo v pořádku, cítila s ženským uspokojením. Neměla však ráda nedbalé improvizace, života je příliš málo, než aby se velké věci odbývaly. A láska je velká věc.

Stáli zase proti sobě a lékařka se usmála. „Teď už mne pustíte?“

Vávra se uklonil:. „Samozřejmě.“ A sejmul řetěz ze dveří.

Podívala se na něho. „Na shledanou v sobotu.“

Řekl poněkud překvapeně: „Vy se nezlobíte?“

Její rty se rozevřely potěšeným úsměvem. „A vy?“ rychle odpověděla s veselou zlomyslností, a nečekajíc na odpověď, vyšla ze dveří.

A už venku, s rukou na klice, řekla tiše: „V půl sedmé,“ a pevně přirazila dveře.

Vávra zamyšleně zavěšoval řetěz na dveře a říkal si najednou docela uspokojeně, tentokrát tě zase obehrála, a rozhlédl se po předsíni. Zlá skutečnost vytlučeného bytu se vrátila se vší naléhavostí prachu a polozapadlých střepin a zimy. A někde vespod pod všemi myšlenkami na život a pod živočišnými reflexy, vzbuzenými návštěvou ženy, jejíž diskrétní vůně trvala ještě ve vzduchu předsíně, se zachvěla ve Vávrově mozku připomínka obávaného návratu hrůzy leteckého útoku. Vávra přitom vystřízlivěl z opojení té nečekané citové mezihry. Řekl si polohlasem: „Jen ať nepřijdou do té soboty,“ a dal se zase do spravování trosek.

13

Stará barokní báseň o životě a smrti, bravurně zaměňující rýmem i smyslem dvě slova i představy s ním spojené, nabývala v dokonalém převodu českého básníka v Sartoriově mozku nové hudební podoby, jak si při svém osamělém přecházení opakoval jednotlivé verše, které ho nepřestávaly okouzlovat a jež ho nutily, aby jim dal hudební výraz. Život, to byla láska a vášeň, kterou nyní prožíval v síle dříve nepoznané, a smrt, to byla ztráta této lásky a vášně a všecko, co ji ohrožovalo. Nejprve se bál, že ho ten erotický požár celého stráví, nyní však už věděl, že ne, a shledával, že se mu naopak dobře pracuje mezi jednotlivými chody lásky, které se staly pravidelnou složkou jeho časového rozvrhu, vystřídavše tak nepravidelná a občasná vzplanutí jeho svobodného života předtím, než poznal Lu Karbanovou. Nos i brada mu ještě ostřeji vystoupily na jemném obličeji a jeho astenická postava se ještě více vytáhla. Ztrácel na váze, cítil se však znamenitě, nebýt těch čistě psychologických marot, které ho občas přepadly. Jako hned teď, kdy ho žena po přerušené premiéře odvedla do Kukaně, ale ještě než se tam ohřáli, najednou si vzpomněla, že má neodkladné řízení v Elysiu, a když projevil nad tím údiv, vyzvala ho, aby ji doprovodil, ačkoliv měla původně zřejmě v úmyslu tam jet sama. Překvapilo ho to, protože od nedávné svatby věděl o ní vše, jak si myslil, téměř se od ní nehnul a jí to zřejmě těšilo. A tohle byl snad první případ, kdy mu bez bližšího výkladu řekla něco o neodkladném řízení a chtěla se večer na chvíli vzdálit. Uklidnil se, když ho vzala s sebou – nedovolila mu, aby v Kukani platil, protože prý se brzo vrátí, a jel s ní docela rád čekaje, že mu sama řekne, jakého druhu je to neodkladné jednání, které ji táhne do Elysia. Mluvila však málo a o jiných věcech, hlavně o Srchově hře, a o tom, co ho nejvíc zajímalo, se ani nezmínila. A když přijeli před bar, najednou mu řekla, aby zaplatil taxi a počkal na ni venku, že hned přijde. Ty dva pokyny si v podstatě odporovaly, jak si Jiří pak uvědomil, poslechl však a nyní už tu dvacet minut, ne, je to teprve čtvrt hodiny, chodí v měkkém sněhu a v hlavě mu zvučí temné a hořké tóny písně o životě a smrti, jež ve svých záměnách a závislostech a skryté dvojjedinosti tak plně vyjadřují jeho vlastní živoucí pocit, lásku, která je rájem s vyhrůžkou pekla, život, jež svou spalující horoucností předjímá smrt, jako své nutné vyvrcholení a ústrojný konec.

Sartoriovi je zima, protože na té osamělé procházce pomalu prochladává, přitom však ho mezi tóny rodící se skladby rozpaluje divný bolestný pocit nepřekonatelné zvědavosti, co tam Lu dělá a s kým se tam sešla a o čem s ním jedná. Jiří si přehrává první sloku své písně a přitom si se zahanbením v náhlém pocitu tepla uvědomuje, že jím lomcuje strašlivá žárlivost a otevřené podezření. Potápí se do tónů a soustřeďuje se na refrén osudné básně a přitom se mu mezi tóny a do veršů hrnou všecka strašná obvinění, která se od let připínala k osobě, životu a sklonům té obdivované a odsuzované a proklínané milostnice, jež se náhle stala jeho ženou, zuřivě se soustředila na svou uměleckou ctižádost a v soukromí pro Jiřího prokazatelně vystačila s nově ustaveným a denně osvědčovaným manželským štěstím. Co tam dělá, proč ho nevzala s sebou, jaké je to jednání, je to nějaký dozvuk minulosti anebo začíná tu snad něco, před čím ho varovali kamarádi a přátelé, když ho zakrytě i zřejmě zrazovali z jeho poměru k ženě, která bezostyšně spojovala praxi vybrané hetéry se ctižádostí a pak už i úspěchy filmové umělkyně. Jiří cítil, že jistota několika měsíců jeho manželství se viklá a ztrácí, a se zahanbením si uvědomoval, že není pánem sama sebe a že melodie písně o životě a smrti se propadla kamsi pod tlum erotických představ, jež ho nutí, aby se rozběhl do toho podzemního baru, který teď stupňovaně nenáviděl, a aby tam hledal a třeba až křičel, kde je Lu a co tam dělá a s kým.

Už byl rozhodnut se tam rozběhnout, když předtím potlačil několik takových impulsů, vtom však se zastavilo s prudkým zabrzděním kolem jedoucí auto a vyskočil z něho muž, který křikl „Sartorie“ a pak se obrátil k šoférovi a rychle mu platil. Jiří Sartorius se zarazil a podíval se, kdo ho to volá, a vtom už poznal, jak od rozjíždějícího se taxametru k němu rychle přichází František Suchý. „Co tu děláte?“ zeptal se s úsměvem Jiřího, s kterým se už od let znal a úzce spřátelil, třebaže si při tom nepřestali vykat. Manželství s Lu Karbanovou oba muže trochu odcizilo, dnes však Suchý, vraceje se ve směsici divného neuspokojení z doprovodné procházky s Marií Rývovou, zahlédl v taxíku, který se vracel kolem Elysia, starého kamaráda a zachtělo se mu v záchvatu dnes znovu a znovu ho přepadající družnosti si s ním promluvit.

Jiřího objevení se přítelovo překvapilo a odpověděl poněkud rozpačitě: „Čekám tu –“ a odmlčel se. Suchý rychle domýšlel: „Na ženu?“ Sartorius přikývl. „Šla si tam něco vyřídit,“ řekl plaše. A vtom mu zazněla s plnou jasností hudba k posledním dvěma veršům básně, jíž se obíral.

„Vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život,
a život bez tebe je nejkrutější smrt.“

Nezdržel se a polohlasem si to pro sebe zazpíval, zatímco Suchý se na něho nejdřív překvapeně a pak s porozuměním díval. „Komponujete?“ řekl a měl pocit, že přišel Sartoriovi krajně nevhod. Jiří přikývl. „Zaujalo mě pár starých veršů o životě a smrti a drží mě. Vím, že se nevymaním z jejich moci, dokud k nim nebudu mít hudbu.“ A zase zanotoval polohlasem začátek.

„Můj život na světě je učiněná smrt,
ba horší je než smrt můj bezútěšný život.“

Suchý zpozorněl a zamyslil se na okamžik a pak řekl: „Docela vás chápu. Tenhle Weckherlin, jak mistrovsky ho tlumočí E. A. Saudek, je strašlivá síla v tom, jak spojuje to, co my máme za protiklady. Vidím, že na vás působil stejně otřesně jako na mne. Je to zvláštní, jak mohou verše tak rafinované a strojené a virtuózně chladné, přímo vypočítané na střídání efektů, mít přitom tak bezprostřední účin. A zvláště divné, že tak působí na člověka, který jinak vším dokazuje, že se dostal do ráje lásky.“

Sartorius se zastavil. „Myslím, že nebudu nikdy mluvit o ráji jako o něčem samostatném a svébytném. Poznal jsem, že je veliká moudrost a zkušenost v tom starém spojení tří představ nebe, peklo, ráj. Jedno bez druhého nemá smyslu.“

„A které z těchto tří představ jste vy teď nejblíž?“ zeptal se Suchý trošičku zlomyslně. Sartorius se na něho podíval a potřásl hlavou. Uráželo ho, že Suchý zvolil tak primitivní tóninu pro věci a stavy, které se Jiřího bolestně dotýkaly. František to okamžitě postřehl a velmi ho to zamrzelo. Prudce se do Jiřího zavěsil a změnil tón. Chtělo se mu dnes lidi těšit a pomáhat jim a tohoto jinošského hudebníka měl rád citem staršího kamaráda, který umí být nad věcmi, anebo si to alespoň myslí. „Krize?“ řekl suše, ale tónem, v němž zřetelně zněla poctivá sympatie.

„Ach, lásko, dej mi, dej teď zase jiný život,
když mermo musím žít, či dej mi jinou smrt.
Tou smrtí nechci mřít ni žíti tento život!
Odpusť! Jsem, lásko, tvůj, ať život jsi, či smrt.“

Tak zněla polohlasem intonovaná odpověď Sartoriova. Suchý poslouchal se zájmem a s požitkem verše, které měl rád a jež v přednesu Sartoriově nabývaly nové a prudší naléhavosti.

„Vidíte, to je veliká výsada básníků, ať se vyjadřují slovem, tvarem, anebo tónem, že mohou své nejvnitřnější pocity odosobnit a že z muky anebo slasti mohou zanechat trvalý odlitek a někdy i věčnou podobu toho, s čím zápasí v křeči okamžiku. A to už samo o sobě je kus vykoupení a osvobození.“

Jiří přikývl. „Jenže to se odehrává někde dál, v druhé kulise našeho vědomí, a ta bezprostřední citová skutečnost trvá. Umělec nesmí přestat být člověkem, protože umělectví není nic jiného než znásobené lidství. A proto ten úkoj, to uklidnění umělecké přichází ve svém blahodárném účinku až později, někdy dávno, když už ta původní lidská bolest se probolela a dobolela.“

Suchý přitiskl ramenem Sartoriovu paži těsněji, jak se obraceli na zasněženém chodníku. „A jaká je ta vaše původní lidská bolest, smím-li se zeptat?“

Jiří Sartorius šel chvíli vedle něho mlčky, až došli před portál hotelu, kde vedle vchodu svítil jedovatý hadí neon se záludnými kličkami nápisu Elysium. A tam se zastavil a nepouštěje ruku z podpaží Suchého napůl se k němu obrátil a řekl: „Pochyby.“

Suchý pohodil hlavou a podíval se mu zostra do očí. „S tím jste musel počítat? Přece jste věděl, koho si berete?“

Sartorius zbledl a napřímil se, a jeho ruka se uvolnila z podpaží Suchého. Jeho obličej se napjal a vyjadřoval najednou nepřátelství. „Co si to, pane, dovolujete?“ Ústa však mlčela.

Suchý velmi dobře cítil obsah a smysl toho odmlčení. Nijak ho to nezarazilo. S novou energií uchopil Jiřího pod paži a přinutil ho k chůzi.

„Nejsem voyeur a nepletu se do života druhých. Nemluvili jsme dosud o vás a o vašem manželství, a proto bych nerad, abyste myslel, že sdílím tu skandální poplašenost, kterou vyvolalo. Ujišťuji vás, že mě ani nenapadá, abych vás nějak odsuzoval jako pošetilce a člověka nepředloženého. Umím se vmyslet do vašich pocitů a snad chápu vaše důvody. Už proto rozumím, že jste se opíjel a ukájel Weckherlinem. Myslím si, že jste si však dobře vědom, jaké jste to podnikl velké dobrodružství. Dovedu ocenit jeho svůdnost a přitažlivost, mám pochopení pro takové vášnivé závrati, musím však u vás předpokládat, že jste to všecko věděl. Neudělal jste to přece jako nezkušený student, který se poprvé zamiluje, ale s dobrým uvážením a s vědomím všeho nebezpečí. Každý člověk a ani každý umělec se nemůže stát manželem Lu Karbanové, stejně jako se každý nemůže stát kuřákem opia. Ale když už člověk jednou takové omamné neřesti propadl, nesmí se divit, že se u něho objeví příznaky následků.“

Sartorius najednou ožil a hrál plný ohně. „To zní velmi přesvědčivě, ale není to pravda. Anebo je to jen kousíček pravdy. Mýlíte se v tom, že soudíte podle minulosti přítomnost i budoucnost. Pochopte, že ani v lidských povahách není nic docela neměnného. Mluvíte o neřesti jako o něčem daném, trvalém a nezměnitelném a nevíte, že nalepujete vinětu na něco mnohem složitějšího a hluboce proměnného. Řeknu vám to přímo: ani já nemohu a nechci hájit minulost své ženy. Vím však, že to všecko ze sebe svlékla a zahodila a že se přímo zoufale rve s nějakými zbytky, které snad na ní ulpěly. Je mi to jedno, budete-li se mi smát, ačkoliv bych rád, abyste mi věřil, když vám řeknu, že se dokonale mýlíte se svou teorií o omamné neřesti. Moje žena má docela zdravé a nenarušené instinkty a nechce nic jiného než žít normální lidský život stejně jako já.“

„Jak dlouho, kamaráde?“ řekl Suchý skepticky.

„Stále. Navždycky. Do smrti. Nejde jí o nic jiného. Ovšem kromě jejího herectví. Ačkoliv já na její divadelní kariéru nevěřím. Ve filmu ano, tam je dobrá, protože tam teprve začínají. Ale divadlo je příliš staré umění. Má příliš mnoho těch, kteří hodně uměli.“

„Jste-li o tom všem přesvědčen, pak nechápu vaše muka. Byla to alespoň muka, o čem jste mluvil. Anebo jsem vám špatně rozuměl?“

Sartorius se zastavil: „Muka pochyb.“

„Proč pochyb, když jí věříte?“ řekl Suchý věcně.

„Protože sleduji, anebo alespoň tuším, že se stále ještě rve s nějakými věcmi své minulosti. Chce je přemoci, ale nejde to asi najednou.“

„Proč se vám tedy nesvěří?“

„Nevím. Snad nechce. Snad nemůže. Je hrdá. Nic ode mne nechce.“

Suchý se zamyslil: „Pak to tedy pusťte z hlavy a čekejte.“

Sartorius vášnivě odporoval: „Nemohu. Vím, že se s něčím rve. A nevím, jak jí pomoci.“

Suchý začal být trošku ironický. „To je právo i povinnost manžela, aby si svou ženu zidealizoval. Do toho vám nebudu mluvit. Už proto ne, že to je tvoření básnické a já jsem jen – kritik. Ale nemůžete-li na to zapomenout, pak se do toho vložte. A zasáhněte nějak. Jedno nebo druhé. Ale zůstávat uprostřed, to je to nejhorší. Z toho jsou ta vaše muka.“

Jiří uvažoval: „Snad máte pravdu. A co mi tedy radíte?“

Suchý energicky odmítal. „Nic. Chraň bůh. Ani mě nenapadá, abych se vměšoval do vašeho soukromí.“

Sartorius se na něho díval prosebně: „Ale to není vměšování. To je rada.“

Suchý zavrtěl hlavou. „Nechtějte to ode mne.“

Jiří ho uchopil za klopu kabátu. „Co myslíte, mám se tam jít podívat?“

Kritik byl překvapen takovou měrou náhlé bezmocnosti a bylo mu Sartoria líto. „Zkomplikoval jste si pořádně život,“ zabručel.

Sartorius vzrušeně naléhal: „Pojďte se mnou.“

„Vy jste se zbláznil,“ bránil se druhý. „Nemám práva se do toho plést. A ani nechci. Ostatně, možná, že se plašíte a rozčilujete zbytečně.“

Jiří Sartorius byl rozhodnut. „Počkejte tady. Dojdu tam sám.“ Vytrhl se mu a rozběhl se ke vchodu. A vtom se otevřely dveře a v záři modrého neonu objevila se vysoká postava Lu Karbanové, pevně vztyčená, vážnou tvář zahalenu v kožešinovém límci. Sartorius se zarazil a radostně vyhrkl: „Konečně, že jdeš. Čekáme tu na tebe se Suchým.“

Lu se usmála a podala Suchému ruku. „Dobrý večer. Nepůjdete s námi ještě do Kukaně?“

Suchý byl velmi zdvořilý: „Děkuju, ale půjdu už domů.“

Sartorius byl celý proměněný návratem své ženy, skoro žadonil: „Prosím vás, pojďte. Popovídáme si.“

Suchý cítil, že nemůže odmítnout. „Doprovodím vás tam, ale opravdu se nezdržím.“

Jiří se už zavěsil do své ženy. „Vyřídilas, co jsi chtěla?“

Lu se na něho upřeně podívala. „Ano,“ řekla a usmála se. Sartorius najednou zaintonoval:

„Odpusť! Jsem, lásko, tvůj, ať život jsi, či smrt.“

Lu navázala dřív, než mohl pokračovat, a zarecitovala jasně, ale tiše ztemnělým altem:

„Vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život,
a život bez tebe ta nejkrutější smrt.“

Suchý se usmál. „Vzácná shoda v poetických zálibách.“

Lu řekla vážně: „Proč vzácná? Prostě shoda.“

Suchý rovněž zvážněl. „Přejme si, aby potrvala.“

Sartorius se podíval na ženu. Mlčela.

Suchý gestem zastavil mimojedoucí autodrožku.

14

Tísnivá můra hrůzy ztrácela svou ochromující moc, protože dny míjely a spojovaly se do týdnů a zatím – Vávra si zdůrazňoval to zatím – nedošlo k obávanému opakování. Lidé, kteří dřív nemluvili o ničem jiném, nyní se opatrně tomuto námětu vyhýbali, jakoby z pověrčivosti, aby nepřivolali opakované neštěstí. Ale všem to sedělo vzadu v hlavě a při každé příležitosti se to vyvalilo a zalilo stísněná nitra děsem. Každý jek sirény zastavil srdce, aby je vzápětí rozehnal prudkým, horečným tempem. Ústřední pumpa lidských těl za den několikrát zastavovala svůj tep, aby vzápětí doháněla ztracené rázy horečnatým spěchem rozčilení. Lidské stroje se opotřebovávaly se zhoubnou všestranností, čerpajíce ze své podstaty. A přitom, takový je řád živoucích organismů, všecko chtělo a všecko tíhlo k obnově normálního života, třebaže se tomu lidský rozum vzpíral. Jaký smysl má předstírat, že všecko jde dál, když to může, ba musí každou chvíli být přetrženo, přeraženo, rozbito? A do těchto zkrušujících představ bily injekce programové síly, nepoddávat se, jít dál, žít dál, jako by nebylo apokalyptických příšer na obloze.

Zjitřeně a stupňovaně prožíval František Vávra to všecko, protože jednak bydlel ve středu náletem nejhůře postižené čtvrti, jednak proto, že byl sám a že měl čas se na všecko soustředit, a že dokonce začínal nalézat trýznivou zálibu v rozboru těch všech pocitů a myšlení uhranutého zažitou děsivou zkušeností. A při tom život se zdánlivě vracel do normálních drah, tramvaje zase jezdily starými cestami, zvolňujíce jen opatrně rychlost, když míjely navršené cihlové barikády ze zbořených a vyhořelých domů. Hlavní třída čtvrti vypadala, jako by ji někdo pročísl obrovským hřebenem s vylámanými zuby, který někde zabral a vytrhl celý dům z kořene, jinde zas přešel jakoby nic, spokojiv se odřením omítky a několika vytlučenými tabulkami. Vávra si už zvykl i na noční návraty, při nichž si ovšem vždycky vzpomínal na onu první příšernou noc, kdy ho ve tmě páchnoucí doutnajícími ohni zastavil strážník a pak, když zjistil, že opravdu bydlí v nejhůře postiženém bloku, propustil ho s hrůzně věcným poučením: „Jděte prostředkem ulice a na nic se nedívejte. Leží tu mrtvoly.“

To bylo dnes už jaksi zapomenuto (jen jaksi, poněvadž skutečně zapomenout to nebude nikdy možno) a toto sobotní ráno pokročil návrat do normálnosti přímo obřím krokem: ozval se poprvé telefon, který několik týdnů od náletu mlčel jako mrtvé zvíře. Vávra skoro radostně vzrušen zvedl sluchátko, avšak jeho radost rázem pohasla. V přístroji se ozval vysoký a energický hlas Anežky Hylské. Při tomto nečekaném a nevítaném hlasu minulosti František Vávra si ostře uvědomil změnu, která se s ním stala. Byly doby, kdy na tento hlas redakční kolegyně netrpělivě čekával, kdy se mu zdál rajským zvukem a přímo ho dráždil svými lehce afektovanými hrdelními souhláskami, dnes však byl krajně nevítaný. V nikoliv jednotvárném sledu erotických zkušeností Vávrových tvořila krásná Agnes, jak jí v redakci říkali, vlastně poslední článek. Začalo to jako vždy velmi příjemně, a protože tu kromě zájmů milostných byly i společné interesy profesionální, měl tento počestný nelegitimní svazek naději na slušné trvání. Když však potěšení prvních setkání pominula, začal si Vávra dost nelibě uvědomovat, že jeho elegantní a hezká přítelkyně má kromě příjemných vlastností ženských i některé vyhraněné vlastnosti mužské, a poznenáhlu cítil, že lze těžko chovat něžné city k někomu, s kým je možno a někdy přímo nutno se profesionálně srážet. Agnes byla dobrá a chytrá novinářka, což Vávra s celou redakcí rád uznával, avšak právě to mu začalo vadit v lásce. Pochopil pak, co se říkalo v náznacích o této pozoruhodné kolegyni: že člověk nikdy o ní neví, zda myslí na lásku, anebo snad přemýšlí o úvodníku do své rubriky. Vávra si uvědomoval čím dál tím víc mužský charakter tohoto vábného ženského zevnějšku a jejich vztah, kterému vždycky chyběla spontánnost a ono minimum nezbytné naivity, jež dělá lásku teprve láskou, ochládal, přerušoval se a vytrácel. Agnes ovšem neměla nouzi o ctitele a Vávra už před zastavením listu shledával s tajným potěšením, že vlastně na tuto zřejmě stále žádoucí ženu nijak nežárlí. Konec žárlivosti je konec lásky, to si právě na tomto svém vztahu ozřejmoval, a tak viděl-li se ještě někdy, a to čím dál tím řidčeji, s touto svojí pomalu už jen bývalou přítelkyní, bylo to jen proto, že ani jeden, ani druhý neměli důvodu nějak ostentativně pouto doznívajících vztahů přervat. A pak přišla náhlá vlna Vávrova návratu k přírodě, jak tomu sám ironicky říkal, a nenadálé obnovení polozasutého vztahu k diskrétní lékařce Říhové. Tato žena kupodivu dovedla v něm vzbudit city něžnosti, které Agnes, aniž o tom věděla, přímo zapuzovala. Na tom rozpačitém a zmateném vztahu k Martě Říhové, který se Vávra po svém náhlém biologickém obrození snažil navázat a obnovit, s potěšením poznával, že je schopen citů a reakcí, které v sobě pokládal za dávno odumřelé a jež nyní přímo s radostí si na sobě uvědomoval. A do této rozvíjející se historie, o níž ještě vůbec nevěděl, jak dopadne, protože v ní vystupovala jedna závažná neznámá, najednou dnes, v sobotu dopoledne toho dne, kdy měl se večer sejít s Říhovou, zazní tento hlas minulosti. Vávra měl zlost a nesnažil se ji zakrýt.

Hlas v telefonu se namáhal znít velmi příjemně, když se ptal Vávry, co s ním bylo, že měla o něho starosti a že nesčíslněkrát volala a že teprve dnes se dovolala. Vávra poslouchal mlčky a myslel si, že kdyby měla o něho opravdu zájem, že se mohla na něho přijít podívat, byl však přitom rád, že se to nestalo. A vtom hlas v telefonu řekl, že se byla za ním podívat, ale že ho nenašla doma. Vávra odpověděl věcně, že teď bývá málokdy doma. Hlas v telefonu vychladl při dotazu, bývá-li nyní hodně zaměstnán. Agnes nebyla nikdy sentimentální, dříve se to Vávrovi někdy nelíbilo, ale dnes to opravdu vítal. Odpověděl, že ano. Hlas v telefonu se stal mrazivě zdvořilým, když řekl, že by se mu asi nehodilo se nyní někdy sejít. Vávra ochotně přešel do této zdvořilostní tóniny a odpověděl, že se jistě zase příležitost naskytne. Chladné odmlčení a pak konstatování na druhém konci drátu, že je ráda, že se mu nic nestalo. „Až na rozbitá okna a trošku poškozený nábytek zaplať pánbůh nic,“ zněla Vávrova odpověď. „A srdečně děkuju, že jste si na mne vzpomněla.“ Chvilku ticha a pak se ozvalo její pevné a chladné: „Na shledanou,“ a zavěsila dřív, než mohl dokončit totéž nakousnuté rozloučení.

Vávra zavěšoval sluchátko pomalu a s potěšením. Tak to je tedy už definitivně skončená kapitola. Na okamžik mu blesklo hlavou, že se zachoval jako sprosťák, pak však zaplašil toto sebeodsouzení jako přemrštěné. A s potěšením si nyní pomyslel, že večer se sejde s Martou Říhovou, nyní už opravdu prost i posledního zbytkového závazku, který by mu mohl bránit v tom, aby se snažil dosáhnout cíle se vší rozhodností, které je schopen. Cítil přitom, že sám v sobě objevuje vlastnosti, které připisoval jen lidem mladě nezralým a jež ho teď dvojnásob těšily. A znovu se s úsměvem sám sebe ptal, co se to s ním děje, je to opravdu návrat mládí a zdravých instinktů, anebo první záchvat předčasné senility?

Za těch několik dnů poznenáhlu se dostavujícího uklidnění si už pomalu začal zvykat na změněnou podobu svého vytlučeného a zalátaného bytu. Psací stůl byl nucen přistrčit těsně k oknu, aby využil jediné skleněné tabulky, jež dávala pokoji skrovné světlo. Táhlo při tom na něho, snášel to však zabalen do pokrývky v náhlých návalech pracovní posedlosti, jež ho příjemně přepadaly a dávaly mu zapomenout na všecko nepříjemné a hrůzné, co bezprostředně před tím prožil. Už to, že zase dokázal sednout si k psacímu stolu, byl veliký pokrok, a třebaže Vávru ani nenapadlo, aby to zaměňoval se skutečným návratem do minulého klidu, jen to vědomí, že jeho nervová konsolidace tak dalece pokročila, ho těšilo. Přerušená práce na románu byla obnovena, a třebaže to vytržení ostře cítil, poněvadž ho zabrzdilo v nejlepším rozběhu, nepochyboval, že se mu podaří navázat všecky přetržené nervy a vést vyprávění dál tak, jak si to určil. Nyní, když už se mu některé postavy začaly v ději zauzlovat, uvědomoval si napěchovanou a kypivou bohatost látky, do níž zabral. Mravní přírodopis metropole, který usiloval zachytit a vyjádřit v řadě osobností s typizovanými vlastnostmi, třebaže s individuálními osudy, to byl úkol, který ho stále víc a víc přitahoval a zaměstnával. Nešlo mu jen o postižení a předvedení vybraných charakterů (charakterních i bezcharakterních), které za to stály, třebaže to byl úkol svůdný, který mu dával hodně objevitelské radosti, nýbrž nadto o postižení nadosobního smyslu toho leckdy na pohled planého hemžení, jež však mělo svůj řád a zamíření. To postihnout, porozumět spletitosti osudů a hře náhod, jimž nelze uniknout, to se mu zdálo pravým smyslem té práce, v níž mohl zabírat ze života i z hloubky. Odedávna věděl, že nejtěžší je plastické a zajímavé vystižení povah a osudů kladných už proto, že se rozumem i zkušenostmi svými, stejně jako cizími, bránil vší mocí čítankové představě jednoduchého dobra a snadně dosažených a lehce uschovávaných kladů. Byl přesvědčen, že klad je něco, co se dosahuje po dlouhém, namáhavém a leckdy na prohrání vypadajícím boji, a rozuměl dobře pravému smyslu biblické pravdy o tom, že je větší radost nad obrácením jednoho hříšníka než nad devadesáti devíti spravedlivými. Proto se nijak nelekal záplavy negativních vlastností postav svého románu. Zkušenost lidská i umělecká ho dávno přesvědčila, že všecky složitosti života a nakonec i jeho pravé hodnoty rostou z náročného a jindy zas odříkavého boje s démony a mocnostmi temna, ať jakkoli civilní, moderní anebo civilizačně všední jsou jejich okamžité podoby. Hnací silou toho všeho však zůstávají věčně a nezměnitelně síly lidského nitra, láska, strach, vášeň, ctižádost, pud sebezachování, a na tom, jak kdo je umí nebo neumí uplatňovat k svému prospěchu a na úkor druhého, závisí složitá souhra společenských sil, které se pak projevují i vůlí politickou. Protože však viděl a zažíval krach společenské, politické i mravní organizace předválečného světa, věřil, že se musí podařit zvládnout ty pekelně rozkladné a vražedné síly, které se nakonec vždycky vybíjely válkou. To čekal od nového socialistického řádu, který musí přijít po této nejstrašlivější ze všech dosavadních válek. A jeho román se svými postavami a dějem měl být příspěvkem k tomu vývojovému procesu lidského sebeuvědomování, kamenem na stavbě cesty k poznání pravých sil života a smrti a jejich zvládnutí. Vždyť umění nemůže mít většího úkolu než být pomocníkem a nástrojem k životu osvobozenému od všech apokalyptických hrůz, které lidstvo ve své rozeštvané slepotě na sebe sesílá. Umění má ovšem také své vyšší cíle, tak říkajíc ryze umělecké, proto báseň má být krásná, drama napínavé, socha vzrušující, stavba vznosná, obraz okouzlující, symfonie povznášející a umocňující, avšak to všecko by bylo málo a špatné, kdyby nadto a předtím neměla všecka díla umělecká svůj nadosobní a nadumělecký, náboženský, metafyzicky tvůrčí smysl tvořit život lepší a zbavovat ho hrůz. A Vávru najednou napadlo, že v tom je přímý protiklad civilizace, hlavně technické, které lidstvo zneužívá k nejrafinovanějšímu ničení, a umění, jež se nikdy nedá zneužít a namířit proti životu.

To všecko ho jen upevňovalo v rozhodnutí dořešit svou životní změnu tak, jak to naznačil a vlastně přímo řekl Martě Říhové. Zazvonil proto večer v půl sedmé u jejího bytu s pocitem jistého vzrušení, protože věděl, že ten den se opravdu musí rozhodnout, půjde-li život tak, jak si to nyní přál. A proto zažil první pocit zklamání, když v obývacím pokoji lékařčina bytu nalezl docenta Eduarda Kostohryze. Znali se povrchně a nikdy si nic neudělali, a přece od počátku bylo mezi nimi jakési slabé a nevyjádřené napětí. Korektní okulista nikdy nevyšel ze své odměřené rezervy, Vávra naproti tomu si leckdy pustil pusu na špacír, jak bylo jeho zvykem. Marta Říhová už jednou prošla Vávrovým životem, stalo se to však takřka nepozorovaně, jak se zdálo. Že to nebyla pravda, to si Vávra uvědomil právě v těchto dnech, kdy rozumem i smysly po mladé lékařce zatoužil. A teď tu, ve chvíli a v místě své schůzky s Martou najde právě toho člověka, kterého si nejmíň přál u ní vidět. Bylo mu jasno, že ta profesionální souvislost mezi docentem očního lékařství a doktorkou se lidsky zkomplikovala tím nejpřirozenějším způsobem, který v kolegyni a v kolegovi probouzí ženu a muže. To vycítil a pochopil hned: bylo to nasnadě. Nerozuměl však v prvé chvíli, proč dochází k jejich setkání, proč Marta Kostohryza zdržela anebo proč jejich schůzku neodsunula. Pak však si uvědomil, že se setkává s druhým mužem právě jen proto, že si to Marta zřejmě přeje. Toto setkání má smysl a lékařka zřejmě si přála, aby k němu došlo, snad že to bylo nezbytné a že jí bylo protivné všecko okolkování a vymlouvání. Vávra si vzpomněl na jeden z jejích výroků: indikace k operaci. Cítil, že to je v této chvíli taková situace a že dojde k operaci. Neměl ovšem ani v nejmenším v úmyslu být operovaným, cítil se sám operatérem. Napřímil se, když dospěl až sem ve svém myšlenkovém pochodu, a vtom se střetl s chladným a jak se mu zdálo poněkud nenávistným pohledem proslulého očního chirurga. Vydržel však ten pohled a skoro s potěšením si uvědomoval návrat a obrození svých bojových instinktů. Připisoval to probuzené a zjitřené pohlavnosti, uvědomoval si to s uspokojením. Byl rád, že i takhle poznává, že Martu miluje. Trochu se zarazil, když si to tak sám definoval, pak však si řekl, přec se nebudeš stydět za to staré, zapomenuté slovo, které dostalo nový smysl a bezprostřední obsah.

Posadili se všichni tři a Vávra, který byl lehce vzrušen, si všiml, že i oni jsou napjati. Podíval se znovu na Martu, jak tam seděla v prostých černých šatech, které výhodně rámovaly bledost její tváře, a všiml si s uspokojením, že přísný puritánský účes změnila výhodnějším upravením vlasů, které jí padaly v jediné pevné vlně na krk a dodávaly jí dívčího výrazu. Všichni mlčeli, jako by čekali jeden na druhého, že začne. Bylo však nějak samozřejmé, že promluvila ona. Vážně a tiše.

„Pozvala jsem vás, Kostohryze, protože jsem pozvala Vávru. Mohli bychom všecko vyřídit postupně. Mohla jsem nejdřív promluvit s vámi a pak s Vávrou. Anebo naopak. Bylo by to však dvojí vysvětlování a snad se zbytečnými složitostmi. Dávám přednost přímému jednání a otevřenému výkladu. Dřív, než jsme se my dva sblížili,“ mluvila teď obrácena ke Kostohryzovi, „znala jsem se dobře s Vávrou. A sblížili jsme se proto, že jsem neměla nikoho bližšího – když jsme se s Vávrou nedohodli. Snad nevolím správná slova, myslím však, že smysl vystihují. Prosím, opravte mě, až domluvím, jestliže to nepovím správně. Myslím, že si nikdo z nás nebude stěžovat na naše přátelství. Teď však se věci změnily, Vávra mě vyhledal a to, co mi říkal, bylo snad právě to, co bych byla od něho ráda slyšela tehdy, když jsme se odcizili. Nemám vůbec sklonu k romantice a neuznávám zbytečná utrpení a nelíbí se mi tajné či potlačované lásky. Budu se vám snad zdát cynická, ale nemohu si pomoci. Chci, abyste to slyšel sám.“ Domluvila a podívala se na Vávru. Teď je na tobě, abys mluvil, říkal její pohled.

Vávra cítil, že jeho hlas zní vyšším tónem a ostřeji než obvykle, když řekl skoro bezprostředně, jak skončila: „Chci si vás vzít, Marto, a doufal jsem, že vám v tom nic nemůže bránit.“

Kostohryz seděl bez hnutí a zřejmě se ovládal nejlépe ze všech. „Měl jsem vás rád, Marto, tak jak to dovedu. Snad to nebylo dost. Asi to nebyl ten druh lásky, který potřebujete. Snad neumím mít jinak rád. Upřímně řečeno, nesnáším mluvení o lásce a také jsme o ní spolu nemluvili. Věděl jsem, že jste se znala – s panem Vávrou přede mnou, ale teprve dnes vidím, že ten vztah byl závažnější, než se zdálo. Není to tak dlouho, co jsem vám nabídl manželství. Odmítla jste je, protože vám ten náš volnější vztah lépe vyhovoval. Dnes vím, proč jste odmítla. To, že mluvíte o těch věcech před panem Vávrou, znamená, že jste se už rozhodla pro něho. Kdybychom to nebyli zrovna my, řekl bych, že jednáte krutě a bezohledně. Vím, protože se známe, že jednáte jen přímo. Bylo nutno operovat, operuje se. Nemá opravdu smyslu, abych licitoval a nabízel a sliboval a přemlouval. Jste rozhodnuta a ta vaše otevřenost při vší krutosti má velkou přednost: ukazuje věci, jak jsou. Myslil jsem si, že se z našeho přátelství stane časem manželství, zdálo se však, že na tom ani vy, ani já nijak přímo nelpíme. Byli jsme přece nejdřív kolegové a spolupracovníci. A těmi, doufám, zůstaneme. Jinak vám přeju k vašemu rozhodnutí štěstí. Já vím, anebo si myslím, že si umím představit, jak by se byl váš a můj život vyvíjel, kdybychom zůstali spolu. Vy teď uvidíte, jaké to bude, když se rozejdeme.“

Kostohryz vstal a v jeho klidu bylo něco až nelidského. Vávra měl nejdřív chuť ho nenávidět, teď však si nemohl pomoci a začal tohoto korektního suchouna obdivovat. A tento pocit se stupňoval, když Kostohryz přistoupil k Martě, která rovněž vstala, a vzal ji za ruku. „Děkuju vám a mnoho štěstí,“ řekl a políbil jí ruku. A pak se nenadále obrátil k Vávrovi, který stál s pocitem jakéhosi zahanbení, a řekl mu: „Záleží jenom na vás, aby Marta nelitovala,“ zastavil se na okamžik a pak se lehce uklonil, obrátil se a odcházel. Marta chtěla jít s ním, to však polohlasem odmítl. „Děkuju, neobtěžujte se,“ a zavřel za sebou dveře.

Vávra stál na stejném místě a uvědomoval si, že se ten člověk zachoval nečekaně a přímo heroicky. Pocit zahanbení trval a svářil se s pocitem vítězství, otupoval jej a do radosti mísil hořkost jedu. Nemohl si pomoci a přerušil mlčení upřímným vyznáním: „To jsem opravdu nečekal.“

Marta se usmála. „Nevím, co myslíte.“

Vávra řekl s očima, které hleděly nepřítomně: „Zachoval se skvěle.“

Marta pohodila hlavou. „A to. Ovšem. Takový je Kostohryz. Učil mě to a naučil, nebát se diagnózy. A neříkat ji, dokud si nejsme naprosto jisti.“

Vávru tato řeč plně probudila. Setřásl skličující dojem zahanbení a řekl najednou uvolněně a s náznakem humoru: „A jste si docela jista, že jste udělala správnou diagnózu?“

Marta přikývla a vlasy jí mladě poskočily na ramenou.

„Tak správnou, jak jsem jen schopna, Františku.“

Vávra se na ni díval a měl dávno nepoznaný pocit štěstí a domova.

15

Brzdy zaskřípěly, velká lancia se zastavila těsně u chodníku a Raboch se sehnul, nahmatal řetěz a zaklesl zámek do okraje volantu a pak teprve zvolna a těžce vystoupil z vozu. To nezvyklé zajišťování vozu řetězem byla Rabochova zvláštnost, které se držel a na kterou byl hrd. Bylo to příznačné pro tohoto nenasytu majetku, požitků a vlivu a svědčilo to i v jeho dnešní bohatosti o zdravém a dravém plebejském původu. Raboch byl plebejec, který se vyšinul nad svou třídu a programově se přiřadil k bohatým. Ti jím pohrdali jako zbohatlíkem a vyšinulcem, on to věděl a oplácel jim tím, že je obíral, kde mohl, a že se snažil jimi pohrdat pro jejich úpadkovost v sebevědomí svého neurvalého zdraví. Věděl, že třída bohatých má své skupiny, aristokratickou, která své bohatství zdědila, a plebejskou, která je získala. Patřil k té druhé a přiženil se do té první a dnes byl už tak daleko, že se nemusil na nikoho a nic ohlížet, protože už byl sám mocnost. To věděl a denně se mu to dokazovalo v jeho koncernu, v jeho novinách a v jeho divadélku. A teď si takové herecké pískle dovolí si s ním hrát jako s nějakým neopeřeným hladovým studentem. Raboch měl vztek a nic ho už nemohlo udržet v Elysiu, protože náhlý odchod či vlastně útěk Rývové vzbudil pozornost několika Rabochových známých u okolních stolů. Raboch měl na Rývovou upřímnou chuť: její nevyzrálé mládí ho dráždilo tím víc, čím jeho mladá žena, která byla opětně s útěžkem a neodvážila se starat se o mužovy pravidelné večerní a noční obchodní záležitosti, matronovatěla a měnila se v mateřskou kvočnu. A právě nyní, když měl být před cílem, dojde k hloupé komplikaci s tím nadutým kritickým hladoletem Suchým, na něhož Rývová docela provokativně začala brát. Raboch rád nazýval věci jejich pravými jmény, jednal a myslel hrubě a bezostyšně a snažil se to dle potřeby maskovat několika málo hoteliérsky zdvořilými frázemi: tentokrát to však nebylo třeba, mluvil sám se sebou, nadával si, jak ho ta žába vyvedla, a byl by přísahal, že mezi ní a tím kritickým ptakopravcem muselo něco být. A právě když se rozhodl, že z Elysia odejde, srazil se s ředitelem Vosou, který byl zřejmě také na odchodu. Dohodli se, že ještě zajedou do Kukaně a při jízdě Rabochovým autem Vosa, kterému záleželo na přízni divadelní rubriky Rabochova plátku, sám začal o Rývové. Pamatoval si, že Baroch mu před časem doporučoval štíhlou naivku z Veselé činohry jako velký a slibný talent, který potřebuje vhodné půdy pro svůj rozvoj. On, Vosa, si myslí, že by nyní byla jistá možnost tento slib angažovat, protože se mu některými přesuny uvolnil tento obor v jeho Lidové činohře, a proto také Rabocha vyhledal.

Zarudlý Raboch mlčky řídil a poslouchal a pak najednou spustil a k Vosovu hranému překvapení řekl, že byl nucen změnit svůj názor na tuto herečku a že opravdu netrvá na svém někdejším hodnocení. Vosa, který si dobře povšiml Rabochova příchodu s Rývovou a jemuž neušel ani její náhlý odchod, byl spokojen svým tahem. Potvrdilo se mu, co se domýšlel, a přece jen se mu podařilo obnovit styk s vlivným magnátem, a přitom ho to nebude nic stát.

Vystoupil z vozu za Rabochem a následoval ho po schodech do Kukaně, kde byl více doma než jeho mohutný společník. Kukaň už byla dost vyprázdněna a v koutech porůznu se drželo jen několik větších skupin hostí. Největší byla v zadním koncovém stolu, a tomu předsedal sukovitý a žilnatý Dominik Petrus, jemuž oblíbené červené víno rozvázalo jazyk. Z počátku nemluvný a kousavě úsečný stával se průběhem večera výmluvným. A dnes, když se vymanil z tísnivého dojmu způsobeného Srchovým záchvatem, jenž vedl k předčasnému ukončení představení, začínal věřit, že svět, ten starý špatný svět, je přece jen na cestě k lepšímu. Srážka s tím hereckým manekýnem Tažným k tomu jen přispěla a Dominik byl právě uprostřed svého výkladu o příživnících lidské společnosti, když vstoupil Raboch a s ním Vosa. Dominik po svém způsobu nepřerušil řeč ani se nesnažil ztišit hlas, když se dvojice přiblížila, nýbrž naopak navázal na jejich příchod, jako by Raboch a Vosa byli dvě objednaná a v pravý čas došlá corpora delicti.

„Příživníci lidské společnosti jsou přečetní a mnozí z nich znamenitě maskovaní, takže je někdy obtížno je rozeznat. Někteří však jsou naopak každému na první pohled zřejmí, jako například peněžníci, obchodničtí advokáti, burziáni, průmyslníci, kteří nikdy svůj průmysl neviděli, divadelní podnikatelé atd.“

„Směl bych se zeptat, co pijete, pane architekte?“ zeptal se s ironickou zdvořilostí ředitel Vosa a Raboch, stále ještě nasupěn a vzteklý dodal: „Zřejmě toho pán vypil už dost.“

Dominik Petrus byl zvyklý hlásit se ke všemu, co mu náleželo. A tak i nyní zvedl skleničku proti světlu a pak s požitkem usrkl a postavil ji. „Nově přišlí pánové mají zájem o to, co a kolik piju. Nechť se laskavě obrátí na vrchního. Sdělí jim to i s cenou. Já je mohu jen ujistit, že piju za své, že jsem proto, abych tu mohl sedět a pít, nikoho o nic neobral a na nikom nic nechtěl. A proto jsem přesvědčen, že budu moci pít i v době, kdy pánové, kteří své příjmy a majetky získávají nepřímo a příživnicky, buď nebudou vůbec, anebo budou přinuceni, aby vyměnili své zaniklé povolání za nějakou činnost skutečně produktivní.“

Nastalo napjaté ticho a Petrusova společnost, z níž Kalený i Káně byli už také ve veselejší náladě, se dívala na Rabocha a Vosu. Magnát rudl a zřejmě měl chuť vyletět. Vosa se ovládal mnohem lépe a v jeho hlase, když promluvil, se dokonce třepotala ironie. „Hrozně rád poslouchám stříknuté kumštýře,“ řekl Rabochovi tak, že ho slyšela celá místnost. „Vy ne?“ Raboch řekl vztekle: „Ne. Nemám rád ožralce a je mi jedno, jsou-li to umělci, anebo zedníci.“

Dominik Petrus zřejmě čekal na tuto výzvu. Opilý nebyl, ale měl dost v hlavě, aby si dovolil výstup, který by se mu byl zdál ještě před dvěma hodinami zbytečný. Zvolna vstal, pomalu a pevně přistoupil ke stolku, kde seděli oba nově příchozí. Postavil se pevně rozkročen a promluvil jasně a hlasitě, že všichni ztichli: „Páni byli tak laskaví, že se vyjádřili o opilcích. Dovolím si nyní jménem nepřítomných opilců pánům odpovědět. Toto je kumštýřská hospoda, kterou jsme si my našli a zavedli. Nemáme tu rádi živly, které sem nepatří. A mezi ty počítáme především společenské příživníky, kteří sami nic neumějí a neprodukují, ale kořistí z práce jiných. Všecko, co o pánech víme, vede nás k přesvědčení, že páni náleží k této společenské třídě, která bude rozpuštěna a likvidována dříve nebo později. Já osobně doufám, že to bude dříve. Oznamuju to pánům, aby věděli, na čem jsou.“

Vosa se zřejmě bavil, třebaže mu nebylo nejvolněji, Raboch však zuřil. Oba skoro současně sáhli po sklenkách, aby se napili. A tu Petrus, který stále stál, čekaje na odpověď, pochopil, že oba pokládají za nejvhodnější mu neodpovídat. Zakončil tedy svůj proslov zvýšeným hlasem: „Jen pijte, pánové. A račte toto napití pokládat svým způsobem za poslední.“ Obrátil se a vrátil se k svému stolu.

Kukaň docela ztichla. Petrus řekl, co chtěl, a předmětové jeho výkladu se mu neodvážili odpovědět. Raboch i Vosa mluvili spolu polohlasem, ředitel zřejmě uklidňoval průmyslníka. Dařilo se to do té míry, že Raboch zavolal číšníka, hodil na stůl bankovku a nečekaje, až mu vrátí nazpět, zvedl se a odešel. Vosa s úsměvem kývl k Petrusovu stolu a následoval ho. Po jejich odchodu hovor zase oživl. Káně se obrátil na Petruse, jak to bylo onehdy s tím notářským koncipientem, který se zaváděl mezi umělci. A Petrus navazuje na odchod obou pánů s chutí se rozhovořil.

„Nikdo neví, co nám zítřek přinese. Jedno je však jisté na této nevyjádřené době. Že je to soumrak parazitů. Ti dva, co odešli, to dobře cítí.“

„Dnes jste jim to dal znát po lopatě,“ řekl Káně.

„A vidíte, zůstali mi odpověď dlužni. Na tom vidíte, jak ti příživníci degenerují. Je to oslabení bojových instinktů. A to znamená, že jim začínají vypadávat zuby. A bezzubý parazit, ten se dlouho neudrží. Ostatně to není jediný příznak příživnického chátrání. Sem se hodí ten příběh o ctižádostivém notářském koncipientovi, mohli jste tu dnes večer zahlédnout jeho koňskou hlavu, prošel tudy, někoho tu hledal. Na tom nezáleží, jak se jmenuje, důležité je, že se nějak seznámil s kamarádem sochařem, a uložil mu, aby nás několik přivlékl k němu na čaj. Stalo se a nevím proč, šel jsem tam taky. Hlavní důvod byl, že prý má velmi hezkou, vybranou malou soukromou galerii. Tak jsme tam přišli, řekli rukulíbám jeho mladé paní a dívali jsme se. A opravdu, pověst nelhala. Měl tam výběr znamenitých věcí, ne mnoho, ale perly. Starý Slavíček, jeden z nejkrásnějších, a k němu čtyři, pět krásných českých impresionistů. A pak záviděníhodnou kolekci Tvrdošíjných, samé skvosty. A k tomu čtyři dokonalé Štursovy bronzy. Notářské embryo nás vodilo od kusu ke kusu a vykládalo historii těch obrazů a při tom diskrétně jsme se dověděli ceny těch věcí, čísla skoro astronomická, ale konečně, stály za to. Embryo to říkalo polohrdě, poloomlouvavě, a my jsme si mysleli, no dobře, jako notář budeš zrušen, až dojde k vyhubení parazitů, ale jako shromažďovatel této malé galerie zasloužíš uznání a pochvaly. Všecko bylo tedy v nejlepším pořádku, což byl důvod k napití. A vtom našeho notáře odvolal telefon, a protože jeho choť zmizela před okamžikem zaměstnávajíc se přípravou čaje, zůstali jsme tam sami. A proto jsme skorem uvítali, když se objevil sympatický žvavý stařík s typickou bělovousou maskou zasloužilého mladočeského tatíka, představil se jako tchán hostitelův a nabídl se, že pány provede po galerii. Byli jsme trochu zlomyslně zvědaví na tento druhý odborný výklad a nechali jsme se vést. A ujišťuji vás, že jsme nelitovali. Stařík viděl náš zájem a poznal, že se kusům upřímně obdivujeme, a proto kápl božskou. Pochlubil se, že všecky tyto skvosty českého malířství a sochařství získal za první světové války pravidlem přímo od umělců samých anebo od jejich příbuzných, a to skoro vesměs, jak s loveckou pýchou zdůrazňoval, za aprovizaci. A tak jsme se dověděli, kolik kilo másla, sádla a mouky stálo to které veledílo, stařík měl znamenitou paměť a nás to víc než zajímalo. A když byl se svým výkladem v nejlepším, objevil se zděšený zeť, který rázem pochopil, k jaké katastrofě došlo. S úžasnou pohotovostí tchána vyexpedoval a vedl nás na občerstvení. Bylo dobré, jemu však, zdálo se nám, nějak nechutnalo. Večer se nějak nevydařil a brzo jsme odešli. A podruhé nás nepozval, takže opravdu nevím, kolik kilo sádla stáli ti Štursové: tak daleko totiž starý pán ve svém výkladu nedospěl.“

„A jaké měl ten starý pán zaměstnání?“ ptal se rozesmátý Kalený.

„Peněžník ve výslužbě,“ odpověděl Petrus. „Vždyť jsem vám přece řekl úvodem, že tento příběh souvisí s dnešním naším tématem o nutnosti zániku parazitů,“ řekl Dominik spokojeně a střelil pohledem do vedlejší místnosti. „A vida, ti dva, co jsem se jim nelíbil, neodešli, jen se přestěhovali.“

Raboch s Vosou, vyhoštěni útočným Petrusem ze zadní místnosti, přešli do přední a tam usedli a dali si číšníkem přenést své nápoje. Raboch totiž změnil své rozhodnutí odejít, protože si uvědomil, že by to vypadalo jako útěk. Takhle to bude zřejmě vypadat jen jako opovržení. Už zase seděli a Vosa pil s chutí, Raboch zarytě a otráveně. Dnes se mu všecko obracelo na rub, nic mu nevycházelo, čert mu byl dlužen, že vlezl do téhle bohémské špelunky, proměněné v karikaturu mondénního baru. A teď ještě ten opilý architekt, který si o sobě myslí nejmíň, že je Michelangelo. Raboch měl zlost, nesnášel vedle sebe toho ředitelského křečka, neměl však síly se zvednout a jít domů. Napil se bez chuti a řekl konečně napůl pro sebe a napůl k Vosovi: „Nejlíp ho dát, ožralce, sebrat.“

„To by šlo asi těžko,“ usmál se Vosa. „Divím se vám, že jste si už nezvykl na takové kumštýřské maroty. U vína vždycky rejsní a bouří, hlavní věc však je, že umějí postavit uměleckou práci, když se na nich chce. Za to jim odpustím všecky tyhle nájezdy.“

„Já ne,“ zavrčel Raboch a mimoděk uvažoval, že to panu Petrusovi nedaruje. Zavolá si zítra referenta kulturní rubriky svého listu a poradí se s ním. Žádné stromy nerostou do nebe, řekl si Raboch usmířen trochu plánem pomsty. Žádné, kromě snad mých, usmál se. Ulevilo se mu a napil se s chutí. A jak polykal poslední doušek ze své číše, uviděl přes okraj skla nápadnou ženu se zlatými vlasy vyčesanými vzhůru, jak se jistě vnesla do sálu v oblaku bílých lišek. Viděl dnes Lu Karbanovou už podruhé a teď se mu líbila ještě víc než večer v divadle. Nastrojil obličej k úsměvu čekaje, že herečka půjde kolem něho. Pak však spatřil, jak za ní jde Jiří Sartorius, bledý a s rýhou na čele, a za nimi, koho čerti nesou, ten protivný Suchý. Raboch se vztekle obrátil, také proto, že Lu se na něho vůbec nedívala.

Sartorius několika dlouhými kroky předešel svou ženu a zamířil k Petrusovu stolu. Dominik si změřil trojici, už jak se objevila ve dveřích. Vstup Karbanové vzbudil pozornost, třebaže Petrusovi společníci se snažili nedávat to najevo, a Dominik měl už na jazyku nevybíravý komentář, pak však uviděl Sartoria a umlkl. Zlobil se na něho, že se dal omámit tou běhnou, a když bylo vidět, že to je víc než chvilkové poblouznění, začal jím pohrdat a dával mu to, což bylo ostatně při jeho povaze samozřejmé, útočně najevo. Pak však přišel Sartoriův sňatek a několik měsíců soužití takřka příkladného, pokud se dalo soudit z toho, co si lidé o Sartoriových povídali, a Petrus zmlkl a přestal Jiřímu spílat bláznů. Ze skandálu a senzace se stávalo něco slušného a legitimního, zájem pohasl, ale docela nezmizel. Stále doutnaly uhlíky nedůvěry a zapřisáhlí skeptici čekali, cynikové předvídali špatné konce. Petrus pomalu přecházel z tábora cyniků do obce skeptiků, a nyní už dokonce měl chvíle, kdy si říkal, třeba se stane ten zázrak a Sartorius to přece jen vyhraje. Nikdy to však netrvalo dlouho, brzy se mu vrátily pochyby a hleděl na Sartoria opět jako na pobloudilce, který bude platit za svou nerozvážnost. Ale rád ho mít nepřestal, i když se na něho zlobil, a jako umělce si ho vážil. A proto také Sartorius směl přivádět Lu k Petrusovu stolu, kvůli Jiřímu ji Dominik trpěl, neútočil na ni, jen ji lehce přehlížel, ale tak, že ji to nevyhánělo. Lu ovšem nebyla žádná putička, navenek zvláště ne žádná citlivůstkářka a v drsném a nevybíravém ovzduší Kukaně se cítila dobře. Usedla vedle rozchichtané dívky Ludevíta Káněte a Sartorius, který si podal ruku s Petrusem, usedl vedle ní. Suchému udělali místo mezi Petrusem a Kaleným. A přerušená zábava se brzy rozproudila, Kánětova dívka spěchala zasvětit pozorně naslouchající Karbanovou do hlavních událostí večera, v nichž výstup s Miloslavem Tažným hrál prim. Kalený zase vyprávěl Suchému o srážce s Rabochem a všem bylo zřejmo, že Petrus je dnes v náladě krajně bojovné. Tak to bylo v pořádku.

A vtom se objevil číšník nevolán a neočekáván a nahnul se k uchu paní Karbanové. „Telefon, milostivá paní.“

Sartorius se podíval na ženu překvapeně. „Kdo tě to sem ještě teď volá?“

Lu se zamyslila a pak se zeptala číšníka: „Kdo to volá?“

Číšník bohužel nevěděl. Jen že má milostivé paní vyřídit, že to je velmi naléhavé. Lu vstala a odešla. Jiří si rychle zapálil cigaretu a nervózně kouřil. A pak se začal násilně bavit s dívkou redaktora Káněte. Petrus, který si povšiml odchodu Karbanové, díval se na Jiřího pátravě. Zábava pokračovala a vázla. Jiří dokouřil a rychle pil. Lu se stále nevracela. Jiří už se nemohl dále přemáhat a vyskočil. A vtom se Lu vrátila a na tázavý pohled Sartoriův se k němu nahnula a řekla tiše, odvádějíc ho několik kroků od stolu: „Jiří, věříš mi?“ Sartorius byl lehce rozčilen. Takhle se ho jeho žena ještě nikdy neptala. Bez rozmyšlení přikývl. „Jak se jen můžeš ptát?“ Ale v duchu si říkal: „Ne, má milá, opravdu nevím. Ačkoliv bych to rád věděl.“ Lu pokračovala velmi naléhavě: „Musím ještě teď něco dojednat. Odejdu. Ale nechci, aby to druzí viděli. Pojď se mnou a pak se vrátíš. Počkej tu na mne. Petrus s tou svou bandou tu bude jistě sedět až do tří, ne-li do rána. A já se za hodinu vrátím.“

Jiří byl jako v horečce. „Kam jdeš, Lu?“

Lu se k němu nahnula: „To ti řeknu později,“ a odváděla ho do šatny. Tam ho rychle políbila a řekla: „Vrať se k Petrusovi. A čekej na mne.“ Zmizela ve dveřích, veliká, bílá a zanechala za sebou příjemnou vůni. Jiří chvilku stál a bylo mu zoufale. Chtělo se mu běžet za ženou. Pak se však přemohl a zvolna se vrátil do místnosti, vyhýbaje se zvědavým pohledům přátel, a usedl jakoby nic.

16

Hluk z ulice, dříve zahrazený pevnou nepropustnou zdí skla, nyní snadno proskakoval chatrnou náhražkou překližek a lepenky, což Vávru rušilo při práci. S pokračující válkou si člověk uvědomuje, jak málo potřebuje k životu a jak těžko lze to málo si opatřit, uvažoval nad rukopisem svého románu, který začal jako mravoličný román charakterový ze současné doby, aby nyní, po prvním stu stránek viděl, že to je vlastně román historický. Všecky ty vymyšlené postavy, jak je viděl živé a jednající před sebou a jak si je spojoval s mnohými skutečnými lidmi – a tuto složitost nechtěl nikdy ztratit, byla mu zárukou životnosti –, žily své životy prudce anebo mdle, podle řádu své krve, ale dnes, jak to Vávra ironicky srovnával, je konec toho všeho. Z výrazných individualit staly se strojové jednotky, které válka vytrhla z jejich prostředí a přesadila je do jiné půdy a nutí je vykonávat činnosti, které jsou jim naprosto cizí a jež by si nikdy nezvolily. Život předválečné metropole se propadl do nenávratna, a co z něho zbylo, jsou ubohé zbytky, kterým se podařilo skoro jen zázrakem vyhnout se vražednému mlýnu Němci řízené válečné pracovní povinnosti. Svět Lu Karbanové je stejným mýtem dnes, jako svět královny ze Sáby anebo Madame Récamier. Ostatně Lu Karbanová byla docela legitimní nástupkyní v métier dámy posléze jmenované, neboť společenský život komplikoval i život hetér, a k čemu před dvěma třemi stoletími stačilo být dvorní dámou anebo šlechtičnou, případně novopečenou, dnes – a tu se Vávra opravil, dnes ne, tehdy dávno, před válkou – bylo nutno být umělkyní divadelní nebo filmovou. Válečné dění však toto všecko odsunulo a zasulo, nádherní motýli a mámivé můry a přízrační lišajové buď pomřeli, některým se včas podařilo odlétnout a většina se pokoušela zvrátit zákony přírody a vyhledávala své staré, opuštěné kukly a snažila se do nich zalézt v pošetilé naději, že zaspí nepříznivý čas a pak v novém jaře opět vzlétnou, anebo, nepůjde-li to jinak, promění se zase v nenápadné housenky a zmizí v uniformním táboře ostatního živočišstva bez rodokmenu, bez minulosti a bez proslulosti.

Tak daleko však ještě nejsme, uvědomoval si Vávra nad rukopisem a přerušil práci, aby zavolal Martu. K nově zapojenému telefonu se choval s pocity téměř něžnými a volil čísla s pečlivostí dříve nemyslitelnou. Přesto však se na čísle doktorky Říhové nikdo neozýval. Vávra chvíli čekal, zavěsil a volal znovu, ale ani pak se nikdo neozval. Není asi v ordinaci, odběhla, nebo co, uspokojoval se a vrátil se k rukopisu, v němž uvedl své postavy do Kukaně. Nemyslil však na ně, nýbrž na Martu, a vyvolával si znovu včerejší setkání s Kostohryzem a ten celý, z počátku trapný, později však ozdravující a vysvětlující rozhovor ve třech, který skončil tím, že s Martou osaměl. Znovu se vracel k tomu pomalu rostoucímu pocitu výhry a štěstí, který tam najednou zakusil a jenž mu dal zapomenout na hrůzy bombardování a všecky těžkosti válečného života. Usmíval se sám sobě, jak se on, který si rád hrával na cynika a nosil skeptickou masku, najednou změnil v člověka dychtivého normálních radostí, slastí i strastí, a bylo mu přitom docela dobře. Připadal si, jako by se vysvlékl z nějakého těžkého, tísnivého krunýře, který ho nápadně odlišoval od ostatních, přitom však ho tížil a zabraňoval mu v pohybu. Těšil se na opětovné setkání s Martou a bylo mu příjemně v úloze prostého tvora, když svlékl toho estétského a filozofického nadčlověka, jímž ve svých představách byl dvacet let, aniž mu to přineslo pravé uspokojení. Práce s románem ho začala opětně těšit, ale zdaleka ne tak, jako jeho nová role šťastného Františka Vávry, který je zamilován do Marty Říhové. Uvažoval o tom, jak zcela po svém, zprvu bolestně a bezohledně, pak však moudře, poněvadž přesvědčivě, rozřešila situaci s Kostohryzem. Styděl se za ten cit, ale současně ho to blažilo, že mu dala jako muži přednost před tím bezvadným, korektním a úhledným docentem se slibnou kariérou. Právě v tom viděl projev Martiny citovosti, a poněvadž si v poslední době uvědomil, že sám vlastně je také kus takové citové, nechtěl říci sentimentální kůže, řadil to k sobě jako něco samozřejmého a ústrojně nutného. A už neměl trpělivosti sedět nad prací, skončil kapitolu snad trochu dříve, než původně zamýšlel, a šel opětně k telefonu. Ale Martino číslo, dávající volný tón, neozvalo se žádným lidským hlasem, třebaže se Vávra divil, proč se místo hlasu lékařčina neozve aspoň služebná. Najednou ho přepadl neklid, rychle vzal kabát a klobouk a za chvíli se mu zdálo, že tramvaj nikdy se tak nehrabala jako tentokrát. Od stanice běžel k Martinu domu a do jejího poschodí vyběhl hodně zadýchán. Prudce zazvonil a ve chvíli mu otevřela vyděšená služebná. Když vstoupil, začala mu nesouvisle vyprávět, že slečna doktorka není doma, přišli prý pro ni dva mužští, všecko prohledali a pak ji odvedli s sebou. Vávra poslouchal jako bez ducha. Nejdřív dobře nerozuměl, dal si celou historii opakovat znovu a pak pochopil. Služebná byla vyplašena, přitom se mu však zdálo, že na ní postřehl stopy škodolibosti, ale snad se mu to opravdu jen zdálo.

Chvíli stál bezradně a uvažoval, co teď. Vyptávat se, hledat, intervenovat, to všecko by nemělo smyslu, to si říkal hned. Potlačil také otázku, zda děvče neví, proč slečnu odvedli. A pak se najednou rozhodl, ujistil služebnou, aby se nebála, že se slečna jistě brzy vrátí, a rychle odešel.

Z telefonního automatu volal docenta Kostohryze. Na klinice nebyl a v ordinaci se nikdo neozýval. Zazvonil do bytu. Starý ženský hlas se velmi naléhavě ptal, kdo volá. Vávra, aniž věděl proč, řekl nazdařbůh „Dr. Urban“. A na to ženský hlas odpověděl, že pan docent není doma a má-li se mu snad něco vyřídit. Vávra se ptal, kdy přijde. Na to teprve hlas na druhém konci odpověděl nejistě, že neví, protože pan docent odjel a není známo, kdy se vrátí. To Vávrovi stačilo, poděkoval a zavěsil. Tak ten je v tom také, říkal si, když opouštěl špinavou telefonní budku a pomalu se loudal k domovu. Všecka radost ho přešla a propadal se zas do své staré nálady. Vražedný německý stroj zabral bezprostředně v jeho blízkosti.

Tak vidíš, chlape, jsi zase tam, odkud ses chtěl dostat. Půl dne štěstí, tolik jsi měl toho vyměřeno. A pak dost. Vymyslel sis to dobře a znamenitě ti to vycházelo. A teď, před cílem, ti zase sklapne. Jsi smolař. Na všecko je pozdě. Život se nedá obnovit. Ani zastavit se nedá. Co můžeš dělat? Nic. Anebo jen pošetilosti a zbytečnosti, které ublíží jí a snad i tobě. No, což o to, pokusíš se něco se dovědět. Zatím však seď a mlč a smiř se s tím, že máš pro tu chvíli po svatbě. A po rodinném životě. Ale neblázni, co můžeš vědět, třeba se zítra vrátí. Anebo za tři neděle. Dá bůh, že dřív. Nevěšet hlavu. Jsou horší věci na světě. Nesmíš se dát. Vždycky ti zbývá ještě tvá práce. A naděje.

Vávra zrychlil krok. Ze schůzky s Martou sešlo. Půjde pracovat na románu. Beztoho je u konce s expozicí. Teď půjde do tuhého. Tak jako ve skutečném životě s Martou. A kdo ví, i s ním.

17

Těžká oblaka vonného kouře se válela v úzkém prostoru čtyřsedadlového taxametru, jak Balabán netrpělivě a rozčileně dýmal ze svého doutníku. Kolikrát už takhle čekal na ženu, vzpomínal s uspokojením člověka, který podle svého přesvědčení uměl užívat, ale dnes zas po delší době byl, nic naplat, vzrušen. Lu Karbanová se mu líbila už dávno a dávno jí to také dal znát, nikdy však se k ní nedostal blíž. Vyhýbala se mu, nenáviděla ho, bylo jí zřejmě dobře i bez něho. Její finanční známosti byly toho druhu, že i Balabán byl na ně krátký, a tak mu nezbývalo než se na ni jen dívat a spokojovat se s jinými. Balabán si nestěžoval, jeho výběr byl znamenitý, ale všem, snad všem, jak uvažoval, těm krásným slečnám, všelijak divadelně proslulým, u srovnání s Lu něco chybělo. Tak hned ta obdivovaná Jaruše Zachová, Balabánův poslední případ, jaká byla hluchá proti vtipné a bezprostřední Lu. A když chtěla někdy napodobit její cynismus, protože vytušila ženským instinktem, že se to Balabánovi líbí, mluvila jen sprostě. Lu byla jen jedna, říkal si Balabán a velmi ho mrzelo, že mu byla nepřístupná. Zdála se mu jedinečná a úžasná, protože nepoznal slušných hereček, z nichž některé uměly být stejně bezprostřední a vtipně cynické jako Lu a přitom si nijak nezadaly. A tak Lu – Balabánovi, starému žouželníkovi, to bylo samému k smíchu – zůstávala jeho nedosažitelnou touhou, když žila volným a svobodným životem dámy, která se ničeho nebojí a všecko umí získat, dvojnásob pak, když se provdala za velmože Karbana a pak znovu, třebaže jinak, když se vdala za toho skladatelského hošíka, který zřejmě nikdy neměl ani na činži. A tu máš, Balabán se šklebil nečekanému překvapení, právě teď, kdy manželství Sartoriových se stalo jakýmsi skandálem na ruby svou bezúhonnou počestností, právě teď, kdy Lu, jak bylo známo, se rozešla se všemi mecenáši, a právě teď, když ho jeho poslední efekt, Jaruše Zachová, mimochodem řečeno, nevalná subreta, ale báječná na pohled i na ohmat, začala zřetelně nudit, v této nečekané chvíli u něho znenadání Lu Karbanová zaklepe. Jeho složitý a úzkostlivě tajený finanční manévr nesl ovoce.

Balabán si nervózně přesedl na pružném polštáři zadního sedadla vozu, jehož taxametr rychle tikal jakoby v souhlase se zrychleným tepem Balabánova vyprahlého, unaveného a nyní nezdravě vzrušeného srdce, a pak natáhl ruku a pootevřel kličkou zasunovací okno dvířek. Příliš nakouřil v tom těsném prostoru, potřeboval trochu čerstvého vzduchu a pak hlavně kouř mu vadil ve výhledu na vchod do domu, odkud měl vyjít předmět jeho zájmu. Balabán se podíval na červený zátylek šoférův pod koženou čepicí a nad koženým límcem: chlapík byl zřejmě zvyklý na taková noční čekání a klidně spal, protože Balabána znal ze štaflu před Elysiem a nebál se, že mu ufoukne. Balabán vdechl studený vzduch z bílé noci a pak se podíval na hodinky v zápěstí. Seděl na zadním sedadle bez světla, protože nechtěl, aby ho náhodný chodec poznal, a tak se mu hodilo, že ciferník svítil jedovatou zelení fosforu. Ukazoval, že Balabán už čeká pět minut, chvilka pro člověka za obyčejného dne, ale hrozná doba pro někoho, kdo se dostává tak neočekávaně na cestu, jež může vést k cíli, který se zdál nedosažitelný. Balabán si se zálibou přehrával své osudy tohoto večera. Nejdřív tu divadelní nudu vedle popudlivé Zachové, jejíž parfém, kdysi docela příjemný, mu byl už několik týdnů docela protivný, pak ten malér na jevišti s náhle spuštěnou oponou, a hned nato ono nečekané setkání s Lu před šatnou. Bylo asi na něm znát, že ho okouzlila, pro to měla Jaruše, jako téměř všecky ženy, velmi ostrý čich. Cesta do Elysia byla velmi napjatá, jak ostatně předvídal, protože slečna Zachová, tato okouzlující schránka efektů, které už pro Balabána dávno ztratily svou přitažlivost, uměla být velmi nepříjemná, když se do toho dala. Balabán si však s Jaruší už dávno nehrál na lásku, nýbrž byl připraven, že toto obchodní spojení přeruší při první příležitosti. Burzovní dravec v něm čekal na svou chvíli, a ta přišla dnes, a když Jaruše neprozřetelně vystupňovala svou nevrlou žárlivost tak vysoko, že se sama skoro lekla, Balabán se vrhl do šranků a začal, tak říkajíc, prodávat. V několika minutách vyřídil celý případ, a když uražená Zachová s gestem dotčené vévodkyně (Balabán, ačkoliv pro to neměl smysl, s uspokojením cítil, že nikdy na jevišti si nepočínala tak zdařile operetně jako v této chvíli) se zvedla, aby odešla z barového boxu, jak řekla, navždy, velmi se podivila, že ji nijak nezdržoval. Balabán svou partii s touto svou přítelkyní tím dohrál, což mu bylo právě v ten večer nadmíru vhod, a přitom si znovu ověřil, jak tato slečna při všech svých zkušenostech je prostomyslná. A protože kromě krásy obdivoval na Lu hlavně její chytrost, zavrhl Zachovou tím definitivněji. Opravdu si oddechl, když osaměl v poloukrytém boxu, objednal si nový sekt a on, který jindy nevydržel chvilku sám, trpělivě čekal, naslouchaje sladké hudbě dobrého tanečního orchestru.

A dočkal se. Rychle vstal, když se portiéra rozhrnula, aby propustila vysokou ženu v bílých kožešinách, s tváří masky, která ho vzrušovala. Lu měla zřejmě naspěch a snad se na sebe sama zlobila, že se dnes oblékla tak nápadně, že si jí každý všiml. Opravdu nestála o to, aby ji někdo viděl v barovém boxu s Edmundem Balabánem. Dříve by ho byla vodila za sebou na neviditelné šňůře své přitažlivosti jako psa na řemeni, teď však už dávno odvykla nepříjemné profesionální společnosti hezké a elegantní ženy, která žije z předností svého zevnějšku. To všecko však bylo nutno potlačit, aby mohlo dojít k rychlému jednání. Lu rychle usedla do rohu boxu, kam na ni bylo nejméně vidět, usrkla z nabídnuté číše sektu jen proto, aby Balabána nepopudila, a nervózně si uvědomujíc, že její muž na ni čeká před Elysiem, začala. Na potěšeném a trochu přitom vyplašeném Balabánovi bylo znát, že by si rád dal na čas v tomto jednání, jehož příčiny i cíle zatím jen tušil, ale Lu, ačkoliv se snažila nedávat to najevo, zřejmě spěchala. Balabán jí chtěl usnadnit začátek tím, že se přiznal, jak ho těší, že ho vyhledala a že bude opravdu rád, bude-li jí moci nějak pomoci.

Lu s jistotou a vypočítavostí dravce na to skočila s onou bezprostředností, kterou muže vždycky odzbrojovala. Ano, potřebuje pomoci a doufá, že to pro Balabána nebude nesnadné. Balabán byl krajně napjat, stále nevěděl, na čem je, ale přímo se tetelil ochotou. V tmavém plyši barvy syrové krve, kterou box byl vyčalouněn, odrážela se bíle oblečená, zlatovlasá Lu velmi výhodně a otrlý korouhevník cítil, že v přítomnosti této ženy přímo omládl. Zeptal se s nejpříjemnějším úsměvem, který přitom dopadl nějak uslintaně, oč tedy běží. Žena, která seděla v rohu boxu pohodlně, ale přitom tak, aby uplatnila linii svého dříku a oblouk krku, najednou rozťala Balabánovu nejistotu. Peníze, tak tedy šlo o peníze této přitažlivé ženě, která se Balabánovi doposud zřejmě záměrně vyhýbala. Burzián vychladl ve svém vzrušení jako vždycky, když šlo o peníze. Žena proti němu byla stále přitažlivá a žádoucí, a nadto měla pověst a minulost takovou, že se mohl cítit před ní doma. Nebyla to však už ta neurčitá a záhadná svůdnice, kterou očekával, nýbrž konkrétní člověk, který chtěl peníze. Balabán si nadsedl a cítil, že jeho rozčilení vyprchává. Doufal, že půjde o dobrodružství, a tady jde zřejmě o obchod. Hlasem, v němž bylo znát nepatrné ochlazení, se ptal, o jakou jde sumu. A nyní zas Lu, sebevědomá a sebejistá, vědomá si svých půvabů a své přitažlivosti, lehce znervózněla a začala vykládat, jak se jí znenadání nahromadily platy a jak se na ni všechno nahrnulo, že sice nemá starostí, protože to všechno postupně vyřídí, ale pro tu chvíli že opravdu potřebuje půjčku. Balabán se zamyšleně napil. Už se nedíval na ženu proti sobě, nýbrž bloudil očima přes okraj boxu dole po tanečním parketu, na kterém se třely nemožně na sobě směstnané dvojice. Lu cítila, že nějak ztratila vedení, ale hned se zas okřikovala, přirozeně, co jsi čekala jiného, vždyť si říkáš tomu člověku o peníze. A nečekajíc na jeho odpověď, spustila, že ty peníze má, že by je totiž mohla mít hned anebo v několika dnech, kdyby chtěla prodat své skvosty a kožešiny anebo realizovat své papíry anebo prodat letní domek na Sázavě, ale to že ona nechce, protože to stejně bude moci brzo zaplatit ze svých honorářů a z gáže.

Sladký dvořan naproti ní se už dávno proměnil v berního odhadce a z jeho polovystrčeného spodního pysku trčela pochybnost a jakési ošklivé uspokojení současně. Tak tedy peníze potřebuje slečna, podívejme se, jak jsou věci najednou jednoduché. Šest let mě přehlížela a najednou si ze mne udělá důvěrníka ve svých finančních nesnázích. Balabán se zastavil ve svých myšlenkách a okřikl se, protože žena naproti němu, jak se na ni teď znovu podíval, byla stále přitažlivá a tak docela jiná než ta nudná Zachová, kterou před chvílí viděl na témže místě. Muž polkl a zeptal se věcně, kolik potřebuje.

Lu odpověděla okamžitě a Balabánův mozek zaznamenal cifru. Lu se dívala na muže se svým nejnevinnějším úsměvem, který se jí vždycky dařil v nejnapjatějších chvílích, a přitom ho soustředěně hlídala, čekajíc, jak bude reagovat. Balabán už se nenamáhal zdvořilými úsměvy. Tohle už nebyla zábava, tady šlo o peníze. Byl zvyklý platit za své zábavy a uměl vydávat, tady však nevěděl dobře, na čem je. Pořád si nebyl jist, proč se obrátila právě na něho a při své cynické věcnosti si říkal, co že za to. Mlčení trvalo už dost dlouho a začínalo být trapné, protože orchestr právě dohrál. „Je to hodně,“ zabručel konečně Balabán a zvolna se napil.

Lu sebou pohnula. „Zaručím se vám za všecko. O nic u mne nepřijdete.“

Balabán se zvolna měnil ve velkomožného. „O tom nepochybuji,“ řekl tak, že to znělo až urážlivě skepticky, a podíval se na ni už bezostyšně jako na vábné zboží.

„A kdy to potřebujete?“ dodal s jistou rozmrzelostí.

„Co nejdřív. Hned,“ řekla zlatovlasá žena a uvolnila bílé lišky, které jí halily šíji.

Má krásný krk, potvora, říkal si Balabán, a ví to. Pak broukl nahlas: „Nějak dnes se vším pospícháte, milostivá paní.“

Ty otlemený chytráku, říkaly ženské oči, když se Lu najednou zvedla v celé své urostlé štíhlosti a nos se jí nakrčil nelibostí. „Vidím, že jsem se ve vás mýlila, pane Balabáne,“ řekla zvysoka a zas to byla nepřístupná a žádoucí žena. „Dobrou noc,“ a rozhrnula portiéru.

Balabán vyskočil jako probuzený a jeho nabobská jistota byla ta tam. Hrozně se bál, že ta báječná paní zmizí a že on tam zůstane sám bez ní, a dokonce i bez Jaruše, která dnes taky se snažila vznešeně odejít, a odešla směšně. Balabán si uvědomil právě v tom celý rozdíl mezi oběma ženami, jednou, která ho nudila, a druhou, která ho vzrušovala. A zase se proměnil v něco hoteliérsky uctivého až na to, že se odvážil tak daleko, že chytil Lu za kožešinu.

Lu se zastavila a obrátila se na něho. Cítila, že vyhrála, jak se tak na ni díval provinile a žádostivě. Volným pohybem si přitáhla kožešinu a pustila portiéru. Stáli proti sobě a Lu řekla se stínem úsměvu tak, že to znělo jako rozkaz: „Vy mi tedy chcete půjčit. Dobrá, ale potřebuju to brzo.“

Balabán věděl, že hra je u konce. Teď musí platit. Konečně, proč ne, o ty peníze snad nepřijde, a když, vždycky může ještě přijít na své. Vtom si vzpomněl na bledého Sartoria a usmál se. Zdalipak ví pan skladatel, že si jeho ženuška ode mne vypůjčuje? Úsměv ho však přešel, ženina tvář proti jeho svítila chladná a vážná jako maska na pozadí tmavěrudé portiéry.

Balabán vdechl a pak tiše řekl: „Kam teď jdete?“

Lu zvedla trochu překvapeně obočí. „Do Kukaně.“ A pak dodala jako mimochodem, přitom však s bezděčným důrazem: „Muž na mne čeká před vchodem.“

Balabán sebou trhl. Chtěl se zeptat, ví-li Sartorius, proč sem šla, včas se však zarazil, co s tou pošetilou otázkou. Řekl mechanicky: „Muž,“ a odmlčel se. Lu sevřela obočí a nad nosem jí naskočila malá, energická vrásečka, nelíbilo se jí, že to Balabán opakuje. Člověk proti ní měl najednou pocit, že se zpotil rozčilením. Vyhrkl: „Zavolám vás během hodiny do Kukaně telefonem. Řeknu vám, kdy dostanete peníze,“ a vytáhl kapesník, aby si otřel zpocené čelo.

Lu ukázala v laskavém úsměvu zdravé, pravidelné zuby. „Jste hodný,“ řekla mu, jako by ne on jí, ale ona jemu něco půjčovala, podala mu ruku a byla pryč. To bylo všecko.

Balabán na sedadle auta se vyrušil v myšlenkách, z domu vyšla žena v bílém plášti a za ní muž, ale hned se zas uklidnil, to nebyla Lu. Vytáhl zase okno, do vozu nepříjemně táhlo. Podíval se na hodinky a vzpomínal, jak osaměl v boxu Elysia, jak dopil sekt a při tom se zvolna rozhodoval, jak vyhovět Karbanové a jak to udělá s penězi. Jak seděl dvacet minut uvažuje o všech možnostech – byl zase příjemně vzrušen, dobrodružství mělo pokračovat – a jak pak šel telefonovat. Chvilku to trvalo, než ji číšník zavolal k telefonu. A jak jí řekl stísněným hlasem: „Čekám na vás za čtvrt hodiny v taxi před Kukaní. Dostanete to hned.“ Cítil, jak chvíli váhala a pak řekla rozhodně: „Dobrá. Přijdu přesně,“ a zavěsila.

A jak tu tak na ni čekal v zakouřeném taxametru, uvědomoval si její záviděníhodnou jistotu, která ji skoro nikdy neopustila. Byla to jediná žena, před kterou se tento starý rutinér kupovaných požitků necítil jist. Připadal si zase dnes jako amatér a nějak ho to skoro těšilo.

A vtom sebou trhl. Před vchodem domu se objevila její neklamná bílá silueta. Byla sama. Balabán zaklepal na šoféra. „Předjeďte!“ Šofér se probudil a zapjal motor, vůz se hnul k bílé ženě a Balabán otevřel dvířka. Nevystoupil, naopak se upozadil do kouta vozu. Lu rychle pohlédla dovnitř a pak, jak se zdálo, s klidem vstoupila do vozu. Šofér přirazil dvířka a obrátil se tázavě na Balabána. Ten rychle jmenoval ulici a číslo. Taxametr se rozjel.

Lu seděla ve voze jako socha. Obrátila se při tom, když slyšela jmenovat adresu, a řekla nepohnutě: „Kam mne to vezete?“

Balabán se pokusil vyloudit jeden ze svých úsměvů, o nichž se domníval, že jsou příjemné. „Ke mně,“ odpověděl výbojně.

Lu zvedla oči. „Tak?“ řekla suše.

Balabán zářil. „Snad se nebojíte?“

Lu k němu obrátila zvolna hlavu a odpověděla se slavnostní vážností: „Ne.“

18

Jarní jitro, načechrané větrem, který krutě zmítal větvičkami probouzejících se stromů, zvalo k práci a František Vávra měl tupý pocit bezmocnosti, když si uvědomoval, že by se mu znamenitě psalo v té ranní svěžesti, ale že nemůže. Pohled na hodiny ho poučoval, že snad už za hodinu, nejpozději za dvě, ozvou se sirény a bude po práci a po klidu. Toto vědomí ho ochromovalo, a tak místo psaní potloukal se ve svém sdrátovaném bytě namlouvaje si, že zlepšuje improvizované správky oken, dveří a nábytku. Na ten pozměněný, vytlučený a zubožený byt, kostru svého dřívějšího příbytku, si nikdy nezvykne. Nedá se však nic dělat, alespoň do konce války, pokud ji přežijeme. Ale to by už tak nevadilo, člověk otupí a poručí si, aby neviděl a nevnímal, co nechce. Horší jsou však ty věčné, pravidelně nepravidelné poplachy, které ochromují život města, zarážejí na chvíli dech a pak ženou všecko lidské do sklepů. Vávra se ironicky usmíval tomu obrácenému světu: nikdy ještě neměl tolik času na vlastní práci a nikdy se jí nemohl věnovat tak málo. Denní i noční poplachy, pravidelné i nečekané, stravovaly kus po kuse zásoby jeho nervové energie. Dříve zvuk sirény skoro nevnímal, pak ho zaháněl zaklením, nyní však se zkušenostmi prvního náletu nevyhladitelně vtisknutým do paměti, vždycky cítil, jak každý jek sirény ho chytí za srdce a trhne jím a lomcuje. Ubohé srdce, které tak dobře zmáhalo lyžařské túry – nyní už šest let nebyl na lyžích – siréně odolávalo špatně. Vávra si nemohl pomoci, ale ten jek ho vyčerpával a oslaboval právě tím, že nebylo proti němu léku stejně, jako nebylo pomoci před tím, čeho mohl být předzvěstí.

Teď však měl před sebou ještě hodinu klidu a skoro nevěděl, co s ní. Představoval si, jak někde, tisíce kilometrů daleko na letištích, zalitých nádherným jižním sluncem, nasedají svěží a vyspalí – anebo také nevyspalí a unavení – mladí mužové v dokonalých stejnokrojích do obrovských, stříbřitě lesklých bombardérů, naložených benzinem a pumami, aby se zakrátko vznesli k nebi a letěli k severu buď přes hory, anebo obloukem na východ přes nížinu, v každém případě však aby se za několik desítek či dvacítek minut objevili nad vesnicemi, městečky a městy a pak najednou se snesli vypouštějíce smrtonosný náklad svých letounů na to lidské a živé, co se krčí dole. Tam pod nimi zas jiní mladí mužové, příslušníci pronároda, který to všecko způsobil, sedí anebo stojí u zaměřovacích přístrojů a u protiletadlových děl, která jsou namířena na smrtonosné ptáky. To je na zemi, ale pod zemí jsou ukryty desetitisíce a statisíce Němci zotročených, nevinných a bezmocných civilistů, mužů, žen a dětí, kteří jsou zoufalí z války, ale nemají nejmenší možnost ji urychlit nebo skončit. Smrt letí nad zemí a vykusuje si náhodné anebo zvolené kousky země a drtí to, co je v nich ukryto a poschováváno. Lidé se třesou a bojí, vojáci stoicky vyčkávají anebo obsluhují své zbraně, ale celá města jsou jakoby přikrčena před zkázonosnou vichřicí, která se vyzuří v opětovných nárazech za hodinu, za dvě a uděšená země se vrací zase k životu, jakoby opilá tím, že ještě tentokrát ušla zkáze. Ale všem, i těm nejveselejším a nejlehkomyslnějším, sedí v zátylí vědomí, že zítra a možná ještě dnes se ta hrůza vrátí, a kdo ví, třeba se snese právě na tuto vesnici, na toto město. Co naplat, i tak je nutno a je možno žít a Vávra uvažuje o tom všem, myslel na všecky ty lidi, muže a ženy, kteří byli vytrženi ze svých prostředí a posláni do nových pracovišť, jak těm je v této houstnoucí cloně náletů, které přináší přibližující se fronta.

Někdy se mu zdálo všecko lidské počínání marné a zbytečné, nesmyslné a bezcílné, jak se vyměňovali živí za mrtvé a jak se život stále obnovoval, aby tím rychleji zanikal. Byly chvíle, kdy mu zoufalý pocit prázdnoty obaloval srdce a usedal do vědomí a Vávra bezděčně křivil rty, když se díval na to mravenčí hemžení z dálky a neosobně. A přitom nepochybně na konci té strastiplné pouti, kterou procházel jako všichni příslušníci jeho lidu a ostatních národů dočasně ujařmených, tušil zázračnou úlevu blížícího se osvobození, které zlomí a rozbije ten obrovský kontinentální koncentrák, pro nějž si nacističtí sadisté vymysleli bezděčně ironický název „nové Evropy“. Proto se v něm svářila při houstnoucích náletech hrůza z bombardování s pocitem dostiučinění, že spojenecké zbraně zasahují německý válečný stroj s neúchylnou soustavností, v níž došlo nyní i na české země, kam se před koncem války Němci utíkali jako do posledního útočiště. A při tom pomyšlení se mu znovu vrátil ten pocit primitivního, instinktivního návratu k nejjednodušším věcem života. Nespekulovat, ale žít a zúčastnit se toho života, který přece jen musí mít svůj smysl, protože jinak by se byl už ubil a vybil a zanikl v prázdnotě. Rychle vyměnil hledisko pozorovatele za pocit jednoho z milionů lidských mravenců a navázal na to svoji nedávnou touhu po prostém životě, k němuž si vybral družku, jež mu vyhovovala. A tu se obrátil ten nevypočitatelný mravenčí osud a nějaké kruté božstvo, používající německého policejního sadismu, položilo zábranu přes miniaturní lidskou cestu a dva jedinci, kteří byli přece umluveni, se najednou nemohli setkat. Jako by někdo šlápl do mraveniště a rozkopal, co tisíce pracovních úsilí postavilo. Hra osudu a náhody – Vávra se smál těmto romantickým pojmům, kterým v dobách míru bylo popřáváno jen málo uplatnění – určila jinak, než si dva lidé, kteří se domnívali, že mohou o sobě rozhodovat, představovali. A tak tu František Vávra, kdysi filozofický egoista a kritický pozorovatel života a umění, nyní ztroskotaný kandidát prostého člověčenství, trčel ve zpustošeném bytě, kde okna se proměnila v úzké střílny skoupého světla z jediné obnovené tabulky, a říkal si, co teď. Co teď jiného než čekat, že zvuk sirény tě zažene zanedlouho do sklepa, kde si pobudeš hodinu nebo dvě nebo čtyři, zhoršíš své nastuzení a znásobíš svůj kašel. Ale co můžeš proti tomu všemu dělat? Nic. Vávra se usmál. Nic, jen doufat. A věřit, že hrůzy brzo přejdou a že tento mumraj smrti se zase změní ve zdravý a klidný rytmus osvobozeného života.

Vávra se podíval na hodinky a viděl, že se blíží doba jekotu sirén. Ačkoliv nechtěl, musil na to myslet. Zlobil se sám na sebe, že se neumí tak odosobnit, aby i teď se zabýval románem, na kterém ve chvílích klidu (klidu!) pracoval. Opravdu, to bylo to jediné, co mu zbývalo a přes všecky nesnáze a těžkosti a hrůzy ho to naplňovalo novou životní silou. Věděl, že vstává od práce nikoliv unaven, nýbrž nějak mravně posílen, ale proč mravně, nejen mravně, ale přímo biologicky. Najednou si uvědomoval, že nic tak člověka neničí a neoslabuje, ani nedostatečná a špatná, jednostranná strava, ani praktická nemožnost přírodní rekreace, jako to strašlivé odosobnění, kterým prochází člověk zachycený mlýnem německého pracovního přeřazování. Člověk je živočich a velmi mnoho snese, nejtíže však na něho doléhá to odejmutí atributů lidské svobody, které se nejzřetelněji jeví ve volbě povolání a v možnosti je vykonávat podle libosti a podle potřeby je měnit. V tom cítil nejstrašnější tlak války, že tato lidská svoboda byla sadisticky milionům vzata a že se z Němcům nepohodlných lidí a osobností staly početní pracovní jednotky, bez možnosti změny a odporu. Když si to Vávra uvědomil, naplnil ho krátkodobý pocit jakési osobní úlevy, neboť v této nejzákladnější věci stále ještě byl svým pánem a mohl pracovat na tom, co ho těšilo, třebaže se musil úzkostlivě střežit před tím, aby do románového rukopisu nezaznamenal to, čím překypoval: nenávist k zotročujícím a zabíjejícím okupantům. Neboť v té době nikdo nevěděl, kdy bude přepaden a pročmuchán ve svém soukromí. Vždyť to byl nejďábelštější vynález nacistických úbrmenčů: k vyhlazení lidské důstojnosti zrušení lidského soukromí. Vávra na chvíli zapudil pocit času a přehlížel jednotlivé epizody románového děje, který rozvíjel. Zatím to byly osudy jednoho večera a začínaly to být osudy jedné noci. Téměř všichni herci románového děje byli už uvedeni do vzájemných souvislostí a tok událostí byl v pohybu. Některé osoby ovšem ještě neukázaly svou pravou tvář a jiné byly předvedeny jen mimochodem a snad ještě jiné se vůbec neobjevily. Vávra se cítil odpovědný za osudy toho svého románového společenství, které nabral ze široka v přerušené premiérové noci, jak se tak shromáždili v tom společenském pandemoniu, jemuž se říká oficiální divadlo. Byli to svědkové zašlého světa anebo světa, který zacházel. V jejich svědectví bylo však obsaženo mnoho toho, co nemá zajít nezachyceno a nezaznamenáno. Osnova románu Vávru okouzlovala svými nevyčerpatelnými možnostmi právě proto, že byla soustředěná časově, ale dovolovala jakékoli výkyvy v čase i v místě. Vávra, zvyklý z divadelních her úzkostlivému hospodaření s jednotami místa, času a prostoru, byl tak trochu opojen bezhraničními možnostmi románové formy, k níž se nyní poprvé uchýlil. Proti přísné řeholi dramatu, které nedovolovalo obcházet zákony, dané možnostmi své realizace, románová forma se mu jevila jako kouzelný háj a nekonečné bludiště, které vábí a láká dál a dál, šíře a volněji, zatímco krunýř dramatu nepovoloval, omezoval a nutil k soustředěnosti.

Vávra by byl šťasten se svými novými románovými zkušenostmi, kdyby nebylo strašné národní kalvárie a s ní souvisejících osobních strastí, které přece jen do těchto jeho úvah doléhaly. Skoro se na sebe mrzel, že se už dřív nezabýval románem a zdálo se mu, že leccos promeškal. Věděl sice, že nikde není psáno, že tuto svoji práci dokončí, anebo že s ní bude tak spokojen, aby ji dal přečíst někomu jinému. Ale na tom věru nezáleželo, protože ta zkušenost byla vzrušující a opojná a Vávra, autor, se v tom cítil právě tak šťasten, jako se chystal být Vávra člověk v nově navázaném vztahu k Martě Říhové.

To ho vrátilo od úvah ke skutečnosti. Pokoušel se včera dovědět se něco bližšího, ale všude ztroskotal. Neměl opravdu ani tušení, jaký byl důvod jejího zmizení. Zatčení toho druhu nebyla ve válce nic vzácného, ale obyčejně se hádalo na důvody. A tady nevěděl nikdo nic. Vávra se násilím nutil, aby na Martu nemyslil, ale bylo to marné, vracela se mu stále a znovu. Bodlo ho, když se dověděl, že stejný den jako pro ni přišli si pro Kostohryze, pak však z toho čerpal i jakousi nezřetelnou útěchu. Zatím mu nezbývalo nic jiného než čekat, a protože plány na citovou idylu byly rozbity, aneb alespoň jejich uskutečnění oddáleno, zbývala mu jen práce. Práce, která ho těšila a která se musí dařit. Vávra přestal chodit po pokoji, a zapomněl na čas a usedl k psacímu stolu, který měl přistrčený těsně k oknu, aby viděl při světle jediné tabulky, jež mu byla uštědřena. Ponořil se vášnivě do čtení včerejšího rukopisu a zanedlouho začal psát.

Nedopsal však ještě první odstavec, když se instinktivně vymrštil, jak ostrý jek sirénové sinusoidy prořízl vzduch. Pak se zastavil a poslouchal. Byl to plný poplach. Sbohem, práce! Zmechanizované, jakoby strojové pohyby mu podávají kabát, šálu a klobouk a mozek pobízí rychle do sklepa. Dá pánbůh, že to není dnes zas na nás. A aby do toho hrom uhodil!

19

Chladný noční vzduch, ostrý a živný, jak ho pročistila několikahodinová chumelenice, procházel tenkým dvouřadovým smokingem, ale Raboch, třebaže stál v průjezdu v průvanu, to však necítil, protože byl vzrušen sprostou zvědavostí, co uvidí. Nepodařený večer vrcholil po dvou malérech nudným hovorem s Vosou, který se Rabocha stále držel a vykládal mu své dalekosáhlé divadelní plány, na nichž by mohl on, Raboch, být také účasten. Rabocha to hluboce nezajímalo, jeho interesy byly dávno vyhraněny, vydělávat peníze, kupovat si milenky a vládnout lidem, a tenhle divadelní křeček se mu málo hodil do jeho řádu věcí už proto, že v něm cítil malou a zdaleka ne tak zdařilou odrůdu sama sebe. A Raboch se strašně nerad stýkal s Rabochy. Poslouchal jedním uchem, občas zabručel souhlas anebo otázku, aby Vosa nevychladl, přitom však se soustředil na pozorování Lu Karbanové, jež seděla se svým mužem tak, že je ještě viděl, nicméně byl dokonale kryt před nepříjemným rentgenem bezohledného pohledu toho drzého architekta, který trůnil v čele svého stolu v zadní místnosti. Plavé zlato vzhůru vyčesaných vlasů, které bezvadně i nyní, po několika hodinách, díky mastixu držely, dodávalo ve spojení s bílou toaletou zabalenou do kožichu z polárních lišek Lu Karbanové nevídané ušlechtilosti a Raboch, od přírody voyeur, nespouštěl očí z dlouhého krku, který se výhodně odrážel od tmavého pozadí. Nic naplat, ta ženská manželstvím s tím hudebním hošíkem nic neztratila, naopak. A Raboch si nemohl pomoci, aby nesrovnával bezpečnou zevnějškovou dokonalost této filmové Pompadůry s tloustnoucími půvaby své mladší, ale pro Rabocha už hrozně nezajímavé choti, které zase udělal dítě, aby měl pokoj a mohl se věnovat svým nevyčerpatelným erotickým zájmům. Ale bělozlatá Lu vyhrávala v neukojené sexuální zjitřenosti Rabochově i proti dívčí Rývové, která se mu zdála prázdná, proti proslulé i tušené rafinovanosti této počestnící hetéry. Raboch si v duchu nadal, že si tento efektní případ dosud dal ujít, a zuřivě se rozhodoval, kousaje přitom malými doušky trpké víno, že tuto kapitolu znovu otevře.

A vtom se objevil u bílé paní Sartoriusové číšník a něco vyřizoval. Raboch, přikyvuje neúnavně hovornému Vosovi, který v duchu zuřil, protože cítil hluboký Rabochův nezájem o to, co on povídá, sledoval číšníkův odchod i jeho brzký návrat a pak s potěšením viděl, jak se Lu zvedá, odvádí stranou svého muže, něco s ním hovoří a pak odchází druhým východem s klidnou jistotou, jaká vyznačuje královny, filmové umělkyně a hetéry. A i na dálku měl dojem, že ten chlapecký Sartorius vypadá nějak zoufale a sklíčeně. Ostatně dobře mu tak, proč si on, takové hudební tintítko, vybírá takovou plnokrevnou ženskou, která potřebuje jiné krotitele a na kterou nestačil ani velmožný nebožtík Karban, pomyslil si Raboch. Přitom najednou rozhodnut vstal a omluviv se překvapenému Vosovi, který však nic z toho všeho nepozoroval, byv zaujat sám sebou, už proto, že byl Rabochem záměrně posazen zády k zadní místnosti, rychle vyšel na chodbu směrem k telefonu, aby uspokojil Vosovu zvědavost, pak však se spěšně vrátil a utíkal ze schodů. Ocitl se u východu v průjezdu právě včas, aby zahlédl, jak přidržovaná vlečka bílé toalety paní Sartoriusové mizí ve hřmotném taxametru, který se ihned nato rozejel.

Raboch ještě nikdy tak neproklínal svůj zvyk zabezpečovat volant řetězem jako tentokrát, když okamžitě rozhodnut sledovat tu dráždivou a dobrodružnou ženu, jejímuž ctnostnému obrácení nevěřil, skokem se octl u svého vozu, otevřel jej připraveným klíčkem a vrhl se pak na bezpečnostní zámek. Odřel si prsty zuřivým úsilím, jak slyšel vzdalovat se hukot taxametru, konečně však zámek otevřel, bleskem nastartoval (to je výhoda těch amerických vozů, liboval si při tom) a skokem se rozjel, zasunuje o překot rychlosti. Taxametr byl však už na konci nábřežního úseku a zahnul za roh, Rabochova lancia jako zběsilá řízla zatáčku a opravdu, stopující zvědavec měl štěstí, zahlédl nájemné auto před sebou a rychle je doháněl. V autu byla zima, jak tam seděl bez kožichu, který nechal v šatně v Kukani, a táhlo mu na hlavu. Řídě volant jednou rukou, sáhl druhou do kožené kapsy na dvířkách a vytáhl montérskou rádiovku, kterou tam měl uschovánu a rychle si ji narazil. Motor už příjemně hřál do nohou a vzduch ve voze se také ohříval zapnutým topením. Raboch měl na své tučné hrudi jen měkkou košili a lehký smoking a byl by se jistě klepal zimou, kdyby ho nerozehřívalo napětí toho nenadálého dobrodružství. Takovéhle kousky prováděl s rozkoší: to z něho zmizel inženýr Alfréd Raboch (ten inženýrský titul byl získán velmi snadno a rychle písemným kursem se soukromým cizozemským učilištěm, které nepěstovalo žádných vědeckých styků s veřejnými vysokými školami, mělo však hodně diplomovaných absolventů, Raboch se vždycky usmál, když si na to vzpomněl, stálo ho to pakatel a prospělo mu to velmi, společensky i obchodně) a proměnil se ve Frédu Rabochů, který u nich doma chodíval za večera sledovat milenecké párky do polí a do lesa.

Taxametr zatím projel několika ulicemi, zahnul za roh a pak najednou zpomalil jízdu, takže Raboch byl nucen, jak se za ním lačně hnal, sešlápnout brzdy, až zaskřípěly. Zastavil se u chodníku několik okamžiků předtím, než stanul také pronásledovaný taxametr. Raboch pro jistotu vypnul světlo a seděl za volantem potmě a hned viděl, že se mu jeho opatrnost vyplatila. Šofér taxametru se vyklonil z otevřených dveří a otevřel zadní dvířka, sám přitom zůstal sedět, byl to zřejmě pohodlný muž a pak bylo už opravdu pozdě. A vtom vystoupila z taxametru – Raboch se sám sebe ptal, frkaje údivem, zda nemá vlčí mlhu – jeho burzovní excelence, pan Edmund Balabán – Rabochův občasný partner anebo odpůrce, jak stádo běží. Raboch vidí rozčileně uspěchané Balabánovy pohyby, vidí, jak platí šoférovi a pak se rozhlíží a rychle jde k domovním dveřím, které odemyká. Raboch tomu stále nemůže věřit a vůbec tomu nerozumí, protože kde je Lu, sakra, nepřehlédl jsem se, ptá se vztekle sám sebe, bylo by to možné při té rvačce se zamknutým řetězem. Spílá si sám oslů, protože se mu zdá, že jel nadarmo a zbytečně pro nic za nic se nastydl. (Teď, když vůz stojí, cítí zas zimu.) Vtom však sebou trhl a všecko si rázem odpustil, neboť jak Balabán zatím otevřel domovní dveře a zmizel v nich, z taxametru se vyhoupla bílá svíce kožešin a vysoká ženská postava, najednou nenápadná na zasněžené ulici, rychle přešla chodník a zmizela ve vratech, které se zavřely se slabým skřípnutím.

A taxametr se pomalu rozjíždí a zatáčí za roh, zbývají po něm jen stopy pneumatik ve sněhu a ulice je prázdná a ztichlá, jen motor Rabochovy lancie tiše přede jako spokojená, nasycená angora. Nikoliv magnát Raboch, ale zvědavý a zkažený uličník Fréda Rabochů, který se plazíval po břiše v polích za milenci, sedí tiše a šklebí se spokojeně. Tak přece jen se neštval nadarmo. Tak takhle vypadá ta náhlá, původně nenadálá a pak přímo propagačně rozhlašovaná manželská věrnost paní Sartoriusové. Ulice je tichá napadaným sněhem a motor svým tichounkým mručením to jen podtrhuje, a najednou se ozve hrubý, sprostý, nasycený smích, chechtot, řehot. Pan Raboch si popřává a vychutnává reakci na předcházející napětí. Ne, ne, lidi se nemění, Lu Karbanová zůstane tím, čím byla a jak začala, chachá! Raboch se proto nijak nezlobí, opravdu ne, pánové, vždyť Raboch to vždycky říkal, že to tak dopadne. Jen jedno najednou zamrzí inženýra Alfréda Rabocha v jeho sprosté veselosti: že to je zrovna s tímhle Balabánem, ne, to si mohla opravdu vybrat někoho vhodnějšího a – proč se bát toho slova – důstojnějšího. To opravdu snížila svůj standard, tato přítelkyně ministrů a průmyslových králů, a rozvedená paní generální ředitelová. Ale konečně, co na tom, Balabán není první, a jak figura ukazuje, nebude poslední. Raboch se trošku zahřál při tom pomyšlení a znovu si uvědomoval, že ta paní ho dnes zvláště přitahovala, ačkoliv ho nechtěla vidět a také ho vlastně skoro neviděla. To, co však on viděl, to je kapitál, který bude k lecčemu dobrý.

Trochu se musí sehnout, aby dobře viděl na dům, kde jsou všecka okna zhasnuta, až na dvě nahoře v předposledním patře, šikmo pod nějakým atelierem, rovněž rozsvíceným. Raboch je trpělivý, a hleď, teď zrovna pod tím atelierem, vedle těch dvou zářících oken se rozsvítila nová dvě světla, a pak najednou vedle tři. Chvíli hezkou chvíli všecka světla planou. Raboch se dívá a vidí, jak za chvíli jsou okna postupně zakrývána roletami jedno po druhém a pak, ještě za chvilku, se rozsvítí dvě další okna, zrovna vedle těch dvou, co svítila už dřív, ale tam už jsou rolety staženy. A teď někdo zhasl ta první dvě okna a pak hned tu druhou dvojici a do noci se rýsuje, pod ozářenou skleněnou stěnou atelieru fronta diskrétně zatažených oken. Příjemnou zábavu!

Raboch křiví hubu, když si představuje, že Balabán, který měl větší štěstí než on, už tu ženu přivedl do svého bytu, a co, to známe, násilím odvrací od té představy myšlenky. A najednou mu zasvítí oči, Raboch rozsvěcí vůz a pouští spojku a přidává plyn a pomalu se rozjíždí a zastavuje před domem, kde před chvílí zmizel Balabán se společnicí. Je jasná noc a Raboch si vtiskuje do paměti číslo domu a řadí je vedle jména ulice, které zná. A jak tam čeká, najednou se otevřou dveře a vyjde ženská postava. Raboch sebou trhne, ale ne, to není Lu, třebaže vypadá báječně. Raboch sebou trhne znovu, poznal, kdo je ta žena, a nechce být poznán. Bleskem se lancia znovu rozjíždí a zahýbá za roh, Raboch se obloukem vrací ke Kukani.

Na rohu nábřeží vůz zastavuje u telefonní budky, vybíhá z něho muž ve smokingu a v rádiovce, rozsvěcí si uvnitř, listuje v seznamu, vkládá minci a volí číslo. Strážník, který se batolí po druhé straně chodníku, dívá se na to se služebním zájmem a říká si, jsou to blázni, v takové zimě a ve sněhu jezdit bez kabátu. Zdá se mu to divné a přejde jízdní dráhu a nahlédne do budky. Vidí tam blahobytně vyhlížejícího pána ve večerním oděvu a v černé čepičce na ucho. Strážník se usměje uklidněně. To je nějaká nová móda, anebo to bude cizinec, snad dokonce diplomat, a strážník se obrátí, aby se podíval na číslo. Ne, je to obyčejné pražské číslo a není nad ním žádné červené CD. Strážník ztratil zájem a batolí se dál, ať se páni baví, kdo by se staral o flamendry, pokud nedělají neplechu. Ještě jednou se obrátí, jak zaduněly dveře automatu, pán zřejmě dotelefonoval a už je ve voze, dvířka zaklepla a vůz se rozjíždí. Strážník se dívá znalecky za vozem, to je, panečku, náramná kraksna, ostatně na tom naobědvaném pánovi bylo hned vidět, že je to prachař. Ačkoliv, ten zloděj automobilů, jak ho onehdy honili, vypadal taky jako velmi dospělý syn trojnásobného domácího pána. Strážník se na chvilku zamračil při představě, že ten muž bez kabátu třeba ani k tomu vozu nepatřil. Ale vůz už je v prachu a jaké že měl číslo? Sedm, čtyři, sedm a dvě nuly – a co, nesmysly, co tě nepálí, nehas, byl to jistě prachař, a ne zloděj. Ačkoliv, jak se šklebil do toho mluvítka, to nevypadal nijak slušně, naopak, vyložený vyvrhel, mluvil asi o pěkných věcech, když se tak tvářil, ne, ten chlap, to nebylo nic dobrého. Strážník se podíval na hodinky: sakra, je čas se vrátit na stanici, ostatně mě stejně zebou nohy. Ten sníh měkne, asi začíná obleva.

20

Vzduté a kalné vlny se překotně valily přes sebe, jako by se celé řečiště vařilo a přitom se řítilo po proudu velikým obloukem řeky uhýbající vysoké, bílé skále daleko za mostem, na kterou se Vávra díval, jak zlátne a červená v zapadajícím slunci. Foukal ostrý, bodavý vítr, plný tušení sněhu a vody, a Vávra ostře šlapaje po navigaci cítil řezavou bolest, jak mu spánek a tvář větrem namrzávaly. Ale právě pro ten pálivý pocit mrazu si vyšel na procházku u řeky, protože potřeboval naplnit hlavu jinou, fyzickou bolestí, aby vyhnal tu, která tam seděla, zplodina myšlenek a vědění a vědomí. Nejstrašnější je nejistota, slýchával častokrát a nikdy o tom valně nepřemýšlel, protože nebylo proč, ale teď a dnes si říkal hořce a zarytě, že nejstrašnější je jistota. Šel ostrým, pádným krokem a vítr se do něho opíral, pokoušeje se mu ohrnout pravou postavenou klopu zimníku a vytahuje mu zpod klobouku nepevně přilehlou kadeř vlasů. Vítr foukal a hučel a kousal a cloumal vzduchem, věcmi i lidmi, opíral se o tvrdošíjného chodce, jako by ho chtěl shodit z navigace, a projevoval se tak dokonalou tělesností jako nějaký neviditelný, zato však důkladně hmatatelný násilník s nekonečným počtem malých drápků, nehtíků a ruček, které ze všech stran a nejvíce ovšem zleva, z návětrné strany, na Vávrově těle pracovaly. Pro rozbolenou hlavu kupodivu nejpříjemnější byly ty snopy jehelných paprsků, které se mu zabodávaly do tváře nad límcem kabátu a do čela pod okrajem klobouku, a pak do celé kůže hlavy, když v náhlém rozhodnutí strhl si klobouk z čela a šel několik kroků prostovlasý. Ať jakkoli vítána byla tato bolest, tak rozdílná od té, které utíkal, přece jen se stala za chvilku nesnesitelnou a chodec si přirazil na promrzlou lebku klobouk, záměrně tak střídaje pocity bolesti, aby tak jedním paralyzoval druhý.

Větrný podvečer hrál barevnými kouzly, která proměňovala periferii v jednotlivostech ohavnou, díky zrcadlu řeky, jejího prostoru, reflektorům oblaků a proudům řeky, v přísnou, snovou a neosobní krajinu nějakého zcivilněného Turnera anebo Sisleye. Hle, podvečer jak k pohledání pro bouřlivé milence, hle, jedna ze vzácných chvil dne a období a lidského života, kdy příroda, sama sebe zkrásnivši, proměňuje a ozvláštňuje i lidi, kteří se koupají v čarodějné smíšenině jejího vzduchu a barev a dotyků a sami si připadají jiní, zajímavější a nějak šťastnější. František Vávra tvrdě jde s tváří proti větru a to všecko cítí a uvědomuje si pod pásmem tělesné palčivosti mrazivého větru, které má přikrýt, vyvážit a odreagovat pásmo jiné a hlubší bolesti. Odkládá svůj nový, vymyšlený život, loučí se s životním plánem, který poprvé si sestavoval pro dva a jemuž chtěl dát platnost trvalou. Vymyslil sis to hezky, Františku, tak, abys získal souhlas všech složek, které tě tvoří, chtěl jsi tím uspokojit dlouho už hladovějící smysly (chtějí zas nějakou slavnost, a ne zdravotní dávky!), věděl jsi, že máš k tomu souhlas svého rozumu, a chtěl jsi tím i po svém (ó, směšně prostá moudrosti věcí jednoduchých!) odpovědět na otázku po smyslu lidského života, když to umělecké černokněžnictví tě nějak fyziologicky a biologicky přestalo uspokojovat. Což o to, pěkná to mohla být idyla v té poslední fázi války, kdy se lidem sahá na majetek, na existenci, na zdraví, na krk, zkrátka na všecko, co dávalo životu smysl. Nesnaž se kriticky zhodnotit a zjistit, co tě všecko k tomu vedlo, zda to měla být opravdová regenerace a renesance života v něčem pobloudilého, anebo zda to byl poslední (proč poslední?) záchvat pudu biologické sebezáchovy. Přiznej se, že tento druhý výklad se ti zdá nějak nejpravdivější, třebaže to snad nechceš přiznat, ale nech už úvah, život ubíhá závratnou rychlostí, i když se ti zdá, že děje stojí, docela tak jako se točí zeměkoule a ty máš pocit, že se nehýbeš z místa. Ano, život se odvíjí se strašlivou, závratnou rychlostí, ubývá ho vražedně, je ho každou vteřinu méně, každou vteřinou ti tuhnou cévky, unavují se orgány, stárnou žlázy, život z tebe prchá, teče proudem jako voda z proťaté hadice a běda, nepodaří-li se ti včas absolvovat to, k čemu ti byly dány smysly a mozek, tělo a myšlení, údy a srdce. Válka to byla, která v tobě spustila sirény poplachu a všecko v tobě se zmobilizovalo k velkému boji o to nejzákladnější a samozřejmé, o fyzické pokračování tvého života, jež jsi mohl mít kdykoli před dvaceti lety a po celých dvacet let a co teď se snažíš dohonit, uhnat, zachytit, vyžebrat, vyhrát. Byl jsi dobrý životní stratég, Františku, což o to, věděls, že život stejně jako dílo umělecké se musí komponovat. A tím jsi právě prohrál samozřejmost života nekomponovaného, života té bučící přirozenosti, která nepotřebuje ani kultury, ani vzdělání, ani vědění. Rouhat se nebudeš, abys proto kulturu proklínal, ale co naplat, právě ta je tím vinna. Ale nevadí, život skýtá nekonečné možnosti, umíme-li chtít to, co chtít můžeme, a proto ses včas vrátil tam, kde jsi v nějaké pošetilosti před lety přestal. Není pochyby, žes volil dobře, a nadto úspěšně – František Vávra se zastavil ve vichřici a viděl před sebou usmívající se ústa Marty Říhové –, ale nepočítals se svárem jednotlivých osudových kompetencí. Vyhrál jsi lásku, ale ztratil jsi ženu, protože je doba živelných válečných katastrof, které přepadají lidi, v těch nejnečekanějších podobách. Jedna z nich tě připravila o Martu, dá bůh (příznačné, jak často najednou se v tvých myšlenkách objevuje úsloví, spojené s bohem!), že ne navždycky.

Vítr se stal nesnesitelný a Františka prostoupila opravdová zima. Obrátil se a nyní s větrem skoro v zádech se vracel, vnímaje mimoděk scenerii zase obráceně a propadaje se do kvapící tmy večera. Procházka mu zřejmě přinesla úlevu, o kterou usiloval, a nyní se vracel nějak posupně usmířen, jako by byl opravdu přemohl ten nejhorší nával bolesti, který byl vlastně už zoufalstvím. A zas mu to defilovalo hlavou jedno po druhém i na přeskáčku, jak byl rozhodnut na nic se neptat a nic nepodnikat, aby to nezhoršil, protože to je stejně marné, ale jak mu to nedalo, a jak se tedy vypravil k muži, který má styky, a jak byl poslán k jinému pánovi, který má ještě větší styky, a jak se konečně třetí den dověděl, že to je s Martou velmi zlé, protože je tu nějaká osudná lékařská souvislost s ošetřováním lidí, německou tajnou státní policií stíhaných. Gestapo je symbolem německé zvrácenosti: policie byla původně zavedena na ochranu občanstva před zločinnými živly a teprve Němci tuto soustavu obrátili a zorganizovali zločince k trýznění a pronásledování občanstva, především ovšem v zemích okupovaných. Vávru už ani nezajímaly podrobnosti Martina případu, věděl dobře, co takové věci znamenají za německé okupace v době válečného stavu, a věděl také, že sám opravdu nemůže nic dělat. Snad čekat a doufat, že válka brzo skončí, dřív než – to nechtěl domýšlet. A tak se rozběhl s hlavou, která začala třeštit těmi myšlenkami, do vichřice nad řekou, proběhl se, promrzl a nyní se vrací ne usmířen, ale přece jen nějak uklidněn rezignací, která ho začala prostupovat. Jen ne sentimentální litování, jen ne žádné „ubohá Marta“. Jsme tu všichni stádo takových ubohých Mart a smrt a zmar na nás čeká v tisícerých podobách. Nejen nálety, ale, Vávra si vzpomínal na rozhovor s docentem Kostohryzem, hrozící epidemie, skvrnitý tyfus, a i mor, které se líhly za frontou a pomalu prolézaly a prosakovaly do vnitrozemí, věrní a nepostradatelní průvodci a společníci statisíců uprchlíků. Kdo tohle přežije? A pak zas příšera hladu, o které všichni mluví a všichni se jí bojí. Vávra si pak vzpomněl na to všecko, co se proslýchalo o koncentračních táborech, továrnách na smrt, o bombardovaných městech s jejich hromadnými pohřebišti v rozdrcených blocích domů a ve vysušených bazénech na vodu, proměněných v improvizovaná krematoria. Co v těch všech hrůzách chceš, Františku Vávro, se svou malou osobní tragédií? Záleží na ní? Vidí ji vůbec někdo? Ano, vidíš ji ty.

Vávra došel na konec navigace a stoupal k mostu do setmělého večerního města. Se vším osobním a lidským se loučil, zbývalo mu jen a jen jeho psaní. Hle, k čemu je dobré to tvé estetické umělecké černokněžnictví. Jediný lék, jediná opora, jediná útěcha. Všecko tě opustilo a skoro nikoho nemáš. Zbývá ti jen tvá práce. Ta má svůj řád a rytmus při všech svých nedokonalostech.

A Vávra zrychlil krok. Netěšil se na večeři (stejně nebude stát za nic, ačkoliv hlad mám), ale na setkání se svými postavami. Opustil je přece ve chvíli, kdy děj spěl k první krizi. Toť chvíle, jež vzrušuje dramatika. A František Vávra byl dramatický kritik i autor. Spěchaje domů, zaradoval se na okamžik: hle, kromě naděje na konečné osvobození, toť jediný pevný bod, který mu zbýval v tom čase, bez jistot a bez zákona (v němž přišel o ženu dřív, než se jí stala).

21

Dům byl tichý, jak se v té noční době slušelo, a osvětlený jen měsíčním světlem, které vpadalo na schodiště okny balkonů. Marie Rývová tiše otevřela šachetní dveře a zase zavřela, stiskla knoflík a zdviž jemně odšuměla dolů. Ze schodiště bylo vidět do nejhořejšího poschodí domu, a vedle velké skleněné stěny atelieru, která se leskla odrazem měsíčního světla, svítilo malé okno do noci. Marie si pomyslila, vida, paní Petrusová je ještě vzhůru, a skoro zaváhala, nemá-li vyběhnout poslední poschodí a zazvonit u atelieru. Ale pak si uvědomila, že je už pozdě a že rodiče budou mít radost, až ji uslyší, že se včas vrátila domů. Přešla kousek chodby a zasunula klíč do zámku a vešla do předsíně, rozsvítila a tiše zamkla dveře. Zula rychle přezůvky a pověsila plášť a pak tiše vešla do svého pokojíku, a trhla sebou překvapením. Na židli u jejího lůžka seděla ženská postava, která k ní zvedla uslzený obličej.

„Bože můj, proč pláčeš, maminko, co se ti stalo, ty jsi mě vylekala. Stalo se snad něco tatínkovi?“ vychrlila Marie ze sebe a rychle přiklekla k plačící matce, která se snažila se ovládnout. Paní Rývová se zmohla jen na to, aby přerývaně vydechla: „Je to pravda s tím Rabochem?“

Marii se ulevilo. Tak to se asi někdo starostlivý postaral, aby poplašil počestnou rodinku Rývových strašlivou zprávou o tom, že se jejich dcera propadá do mravní propasti nezákonného poměru s velmi zámožným pánem, pomyslila si a ztvrdla. „Nevím, na co se ptáš, maminko. Nejdřív mi řekni, co jsi slyšela a od koho,“ řekla pevně a vzala matku za obě ruce.

Paní Rývová se zřejmě uklidnila, když měla zase dceru u sebe, přemohla pláč a vyprávěla šeptem, co se stalo. Mariin tatínek přinesl z Národního divadla, v jehož orchestru byl druhým hobojistou, zprávu, kterou mu svěřil kolega, že prý jejich Mařenka chodí s nějakým inženýrem, ženatým milionářem, který střídá milenky jako košile. Nechtěl tomu věřit a nechtěl to nikomu říci, ale otrávilo ho to a ona, paní Rývová, to z něho přece jen před spaním vytáhla. Bránila dceru, což jí ostatně mnoho práce nedalo, ale když tatínek usnul, zvedla se a šla si sednout sem, do jejího pokoje, a čeká na ni, protože jí to musí říci. A teď, když už to bylo venku, oči paní Rývové se úzkostlivě dívaly na dceřinu tvář a čekaly odpověď.

Marie byla skoro veselá, když matka skončila. Naklonila se rychle k matce a políbila ji na tvář. „Ten pán, o kterém to donesli tatínkovi, mi skutečně věnoval svou přízeň.“ Paní Rývová strnula a zabodla se znovu do dceřiny tváře, ale mlčela. „Nic mu to nebylo platné, byla jsem s ním několikrát v divadle a pak v restauraci nebo v baru, ale to bylo, mámo, všecko. Je to vlivný muž a mnoho v divadelních kruzích dokáže, a proto jsem se s ním bavila, ale nic víc. A právě proto, že jemu to nestačilo, dnes jsme se velmi ostře rozešli, a spolehni se, mami, že už mne nikdo pohromadě s panem Rabochem neuvidí. Stačí ti to?“ Paní Rývová už dávno osušila slzy a teď docela uklidněna vstala. „Právě takových věcí jsem se bála, když jsi poprvé přišla s tím, že chceš být herečkou. A proto –“

Nedokončila, protože ve dveřích stál šedivý pán ve zmačkaném županu a díval se na obě přísně. Zavřel za sebou dveře, a jako by přeslechl dceřino pozdravení „Dobrý večer, tati“, spustil pevně a klidně: „Vidím, že ti matka všecko řekla. Na nic se tě nebudu ptát. Jsi dost stará, aby sis takové věci uměla vyřídit sama. S tím Rabochem tě vidělo víc lidí, ale z toho pro mne stále nic nevyplývá. Nevěřím, že by z mé dcery mohla být nějaká běhna, jako je Karbanová a jak se ty některé poběhlice, které jsou u divadla jen pro reklamu, jmenují. Protože pak bys přestala být mou dcerou, a ty to víš. Ale vážně, Maričko, netahej se s takovými chlapy, vždycky ti to ublíží.“ Díval se na dceru klidně a pevně a jen on sám věděl, že se v nitru chvěje, zdali to děvče něčím neprozradí, že se v ní mýlil. Marie však byla neafektovaně klidná, a vypadala dokonce spokojeně. To ho uklidňovalo. Když však k němu přistoupila a vzala ho kolem krku a řekla: „Táto, já vím, že ty víš, že se nemusíš o mne bát,“ naplnilo ho vlahé dojetí, které nechtěl za nic na světě projevit. Pohladil ji trošičku neosobně a řekl: „Já vím,“ a pak s úlevou: „Maminko, pojď spát,“ obrátil se a odešel tak, jak byl zvyklý zachovávat i doma trošičku obřadnosti. Však až bude žena ležet vedle něho, všecko mu poví, ty podrobnosti, které ho ještě víc uklidní a ujistí, ale na které by se sám za nic na světě nezeptal, protože on své Maričce věří. A taková víra, o které dcera ví, to je víc než deset morálních kázání.

Paní Rývová se už zvedla, aby následovala muže, když Marie řekla: „Já si ještě skočím na čtvrt hodinky nahoru k paní Petrusové, maminko.“ V maminčině odpovědi se chvěje spodní tón nesouhlasu, když odpovídá: „Tak pozdě? A co tam budeš dělat?“ Neboť paní Rývová na paní Petrusovou trochu žárlí. Ví, že dcera v některých věcech má k ní blíž než k matce. Ale co naplat, tak už to bývá, žába tam půjde stejně a tatínek čeká, musím mu povědět všecko, co jsem se dověděla od dcery.

Marie se dívá na dveře, za kterými zmizeli rodiče, a je jí dobře, že je má a že se o ni tak starají. Copak máma, ta je zlato, ale musí všecko obrečet, ale táta, ten jí imponoval, stál jako skála, brvou nehnul a moc toho nenamluvil, ale uvnitř se jistě tetelil obavami, jestli se s ní snad přece jen nestal nějaký malér. Jak je to dobré, když člověk nemusí lhát, a jak snadno se pak věci samy rozetnou. Táta, ten je vždycky takový, ještě ho neviděla ztratit hlavu. Někdy to dělá báječně dobře, trochu takové obřadnosti i mezi nejbližšími. Jak tu stál u dveří a krabatil čelo, připomínal nějak toho Suchého. Z toho jde také takový nějaký klid a vyrovnanost a to dělá člověku dobře. Kdežto s těmi mladými chlapci si člověk někdy neví rady, jak sami nevědí, čí jsou. Marii se opravdu nechce spát a jde se podívat, zdali u Petrusů opravdu ještě svítí, a pak ujištěna vyběhne patro a krátce třikrát zazvoní před dveřmi atelieru. Je už skoro půlnoc, ale vem to nešť, nebude to poprvé, co přepadne paní Kateřinu.

Na tmavé chodbě je chladno, jak tak Marie stojí pořád ještě ve svých malých večerních šatech, přes které si vzala jen černou krajkovou šálu. Musí zazvonit ještě jednou, než se ozvou kroky a odkryje se dveřní špehýrka se žlutým světlem, objeví se zvětšené oko a energický hlas se zeptá: „Kdo je to?“ „Já, Marie,“ odpovídá pozdní návštěvnice polohlasem a nato je hned slyšet, jak se vyvěšuje dveřní řetěz a dveře se otevírají.

Kateřina Petrusová, velká a plná s olivovou pravidelnou tváří, které sluší lesklé černé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, vypadá velmi pěkně a žensky přitažlivě v černém prošívaném županu až na paty, usmívá se příjemně na pozdní návštěvnici a vede ji přes předsíň, která je plná divadelních maket a modelů scén, nikoliv do pokoje anebo do atelieru, ale do kuchyňky, jejíž jediné okno svítí z bočné zdi do dvora. Marie má o sedm let starší Kateřinu ráda a cítí se tu jako doma, přesto však šeptá, je pozdě a bojí se, aby nevzbudila děti. Kateřina se směje, jen se nebojte mluvit, děti spí jako zabité, ty se vzbudí až ráno, jsou zvyklé na jiný povyk. A omlouvá se Rývové, že ji vede do kuchyňky, ale tam je nejtepleji a ona si tam vaří čaj, nemůže se zbavit kašle, to víte, v tomhle atelierovém bydlení jsme nastydlí pořád, je tu moc hezky v létě, krásný rozhled, ale v zimě se tu člověk nemůže dotopit. A posaďte se, Mařenko, tyhle šaty vám sluší, jaké to bylo dnes v divadle, ten můj ještě není doma, po premiéře se obyčejně zdrží, na to už jsem si zvykla. A to jste hodná, že jste sem ke mně přišla, marně jsem se pokoušela usnout, ten kašel mi nedá, a tak si vařím čaj, napijte se se mnou.

Marie srká horký vonný čaj a dívá se na hezkou paní proti sobě, je jí dobře, ale stále neví, jak začít. A černovlasá paní to vidí na své mladší přítelkyni, tuší, že nepřišla tak pozdě jen tak, a čeká, co to bude. Návštěvnice pořád ještě nezačíná, pije čaj, který ji příjemně zahřívá, a mluví v útržkových větách o dnešní premiéře a o tom, co se stalo Srchovi. Paní Petrusová dojatě zpozorní, Srch je její oblíbený herec, taky Dominik ho má moc rád, že je to poctivý kumštýř, nijak nezkažený povrchní popularitou, neefektní, vnitřní a tak lidsky opravdový. Ale silák nebyl nikdy, působil vždycky křehce, říká statná, zdravá paní a vzpomíná mimoděk na Dominika s jeho siláckou postavou a medvědí silou. A to je chvíle, kdy Marie přemohla nezbytné rozpaky a zeptá se bezprostředně: „Paní Katuško, vy jste přece dobře znala kritika Suchého, jaký je to člověk?“ A teď už je to venku a Marii se ulevilo a dívá se na pravidelný ovál olivové tváře před sebou. Kateřina lehce poposedla, když uslyšela to jméno, a zvolna postavila šálek s čajem na stůl. Najednou zruměněla, zřejmě od toho horkého čaje, myslí si Marie, anebo to snad je vzpomínka na toho, jehož jméno bylo vysloveno. Ruměnec na tváři paní Petrusové jen zdůraznil to, co předtím nebylo tak nápadné v úmyslné přísnosti jejího zevnějšku, jaká je to stále krásná žena. A teď se Marii teprve zdálo, že se ta velká a urostlá paní s ušlechtilou hlavou nehodí do té malé kuchyňky.

Kateřina však se už zachytila nadhozeného jména a pomalu se rozhovořila, nejprve nějak neosobně a v oklikách, čím dál však tím určitěji a plastičtěji. Marie pozorně naslouchá a Kateřina vidí, že v děvčeti není žádná povrchní vulgární zvědavost, ale nějaký hlubší zájem, ostatně jaký jiný to může být než ten nejpřirozenější, tím spíš, že se to ptala mladá herečka na uznávaného kritika. Paní Kateřina se rozhovořuje čím dál s větším zájmem, vzpomíná svých studentských let, kdy se jako umprumačka seznámila v kumštýřské společnosti s mladým kritikem, jak ji bral s sebou do divadla a jak z toho byla velká láska, která však k ničemu nevedla. Neboť František Suchý, chytrý, přitažlivý a mužský, bral lásku jako jeden z příjemných pravidelných životních chodů, na který se zapomíná hned po jídle. Nemohla si na něho stěžovat, měl ji rád a byl jí věrný a znamenitě si rozuměli ve všem, kromě toho hlavního. Kateřina opravdu nechtěla být věčnou milenkou kritikovou, zvláště když jí bylo čím dále tím jasnější, že jediný hluboký a bytostně trvalý zájem Suchého platí jeho kritické a umělecké dráze. Začal jako lyrik a jeho tenké svazečky básní měly slušný ohlas a získaly mu jméno mezi mladou generací a – Kateřina se usmála klidně a vyrovnaně – bylo to docela příjemné, být básníkem. Ale hned zase zvážněla, když dodala, že být milenkou básníkovou je povolání sezonní a rozhodně se nedoporučuje jako osud celoživotní. Suchý ostatně byl ve svém literárním nadání dvojdomý, byl lyrik, ale byl také kritik. A záhy se poznalo, že zatímco jeho lyrika, vkusná a kultivovaná, byla hladce zastiňována dvěma nebo třemi opravdu prudkými a spontánními lyrickými fondy generace, jeho činnost kritická se záhy projevila ostrou notou intelektuální ironie a nesmlouvavé revoluční bojovnosti, která ho – kritika měšťanského listu – přivedla do sousedství krajní levice.

Marie poslouchala s napětím a to, co slyšela, ji krajně zajímalo. Stále však to ještě nebylo to, co se chtěla dovědět: důvod rozchodu těch dvou lidí. Varovala se však, aby o tom sama začala hovořit, čekala a doufala, že se dočká. V miniaturní kuchyňce sedělo se docela příjemně, bylo tam čisto jak v laboratoři, to byla výhoda toho nového elektrického činžáku. Paní Kateřina přemáhala občasné návaly kašle, který jí vháněl krev do tváří, novou dávkou horkého čaje s medem a Marie ze zdvořilosti pila druhý šálek. A přitom se odvíjela započatá historie dál. Kateřina byla zřejmě se svou minulostí plně vyrovnána a rozchod se Suchým nezanechal v ní vůbec hořkosti. Naopak, těšilo ji, že ho plně chápe, že mu už tenkrát rozuměla, jenže s jeho způsobem života nemohla souhlasit. Čím známějším se Suchý stával jako kritik, tím víc ustupovala do pozadí jeho činnost básnická. Navenek to bylo v pořádku, rostl v nespornou kritickou autoritu, ale kromě něho snad jen Kateřina věděla, jak těžce nesl ten zvrat své umělecké činnosti a jak horoucně a nenasytně si přál zůstat především básníkem. Činnost dramatického kritika přivedla ho k divadlu, jež ho zaujalo pozvolna, ale veskrze, a tak najednou pocítil potřebu sám se pokusit o dramatickou tvorbu. A v tom narazil na první zklamání svého života, jeho pokus, slovesně vybroušený a ideově promyšlený, ztroskotal na nedostatku fabulační fantazie, který byl zřejmě rubem líce jeho ironického vtipu a emotivní citovosti. Suchý ztvrdl a trápil se – a trápil mě, přidala paní Kateřina se stínem chápajícího úsměvu – a tehdy došlo k první roztržce mezi námi. Suchý, hluboce nešťasten neúspěchem svého dramatického pokusu, hledal důvody a příčiny toho zklamání všude jinde, jen ne tam, kde opravdu byly. Dominik – paní Kateřina poprvé vyslovila ten večer jméno svého muže – to o něm řekl jednou moc dobře, že Suchý by byl vynikající kritik, kdyby si o sobě nemyslel, že ze sebe přece jen vychová univerzálního génia. Na světě to už tak chodí, že vloha básnicky tvůrčí nikdy se nepojí se stejně silnou vlohou kritickou. A právě kritikové to těžce nesou, říká Dominik, který jednou dopálen nekompetentní kritikou obávaného kulturního hrdlořeza, definoval kritika jako nepodařeného umělce, který se mstí šťastnějším autorům za vlastní impotenci. Dominik je ovšem zlomyslný a řeže hlava nehlava, dodávala Kateřina, nikoliv bez uspokojení, ale něco pravdy na tom je, to jsem poznala právě na Suchém. Vždycky nekompromisní stal se po svém, ostatně soukromém ztroskotání se svým prvním dramatickým pokusem (Černý anděl se to jmenovalo, bylo to strašně dekadentní, ale byly tam některé moc krásné verše, ale děj to nemělo, vzpomínala Kateřina polohlasem), přímo nemilosrdným važitelem dramatických hodnot, a dramatikové se ho začali bát víc než kohokoliv jiného. Znala jsem Suchého dost dobře, pokračovala paní Kateřina po chvilkovém odmlčení, a vím, že to byl z gruntu slušný a charakterní člověk, který měl opravdu zájem jen o umění. Ale pak jsem viděla, že se nějak divně poznenáhlu mění. A ta změna byla druhý důvod, proč jsme se rozešli.

Marie poslouchala beze slova, ale teď už se nemohla zdržet a vyhrkla: „A jaký byl ten první důvod?“ Černovlasá paní si vzala na lžičku medu a pomalu jej rozpouštěla v ústech. A pak s uvolněným hrdlem pokračovala: „Hned k tomu dojdeme. Teď ještě o tom druhém, o té změně, která mi Františka – tenkrát jsem mu říkala Františku – odcizila. Poznala jsem totiž, že Suchý, ten chytrý, vzdělaný, citlivý člověk, začíná závidět. Ano, záviděl úspěšným autorům jejich díla, jejich slávu a nakonec – i jejich peníze. To poslední jsem chápala, protože Suchý byl za svou odpovědnou práci, která vyžadovala mimořádné průpravy, placen přímo hanebně, zatímco úspěšný autor vydělal, šťastně umístěným kusem značné peníze. A nakonec i ten nejpovznešenější kritik je přece jen člověk. Horší to bylo s tou skrytou závistí uměleckou, kterou si Suchý začal otravovat život. Nejdřív sobě a pak i mně. Z rozhořelého lyrika se stal kousavý ironik, Dominik říká, že nejostřejší ocet bývá ze sladké šťávy, když zkysne. A to byl tak trochu případ Suchého. A teď se mohu vrátit k tomu prvnímu důvodu, proč jsme se rozešli.“

Kateřina na chvilku zavřela oči a Marie na ní viděla, že maličko váhá, má-li jí to všecko říci. Ale to už zase oči otevřela a řekla s lehounkým úsměvem, v němž byl stín dívčích rozpaků, které u té statné a vyrovnané ženy překvapovaly. „Chtěla jsem se vdát a mít děti. A to bylo něco, co se Františkovi vůbec nehodilo. Měl tolik práce sám se sebou, že na manželství vůbec nepomýšlel. Velmi jsme se o tom nepohodli a to byl začátek konce. Chápala jsem ho, ale neměla jsem chuti k té věrné roli. A pak jsem ho začala vidět trochu jinak. Zdálo se mi, že není tak silný, jak vypadá, a viděla jsem, že je uvnitř pln rozporů a že je vlastně nešťasten. A přitom neměl síly se z toho neštěstí dostat a ženu, která by se mu byla pověsila na krk, jako já jsem chtěla, byl by strhl do té nešťastné rozervanosti s sebou. A tak jsem vlastně byla ráda, když se mezi našimi přáteli objevil Dominik Petrus, chlap jak balvan neopracované žuly. To už jsme se s Františkem vlastně rozešli a viděli jsme se jen ze setrvačnosti mezi známými. Je to zvláštní, ale já jsem nebyla nijak nešťastná, protože jsem začala vědět, že Suchý není muž, kterého já potřebuji. A to se začal o mne zajímat Petrus, nebyl ostatně sám, vyskytlo se jich víc, když se ukázalo, že mezi mnou a Františkem je konec. Dominik – však ho znáte – není vůbec salonní zjev a krasavec už vůbec ne, a tak jsem byla hodně nesvá, když mě několikrát doprovázel. To víte, tak zajímavě jako Suchý nikdy nevypadal. Ne, co bych se nepřiznala, z počátku se mi vůbec nelíbil a skoro jsem se ho trošku bála, ale Dominik – víte, to je právě on – nepovolil a postupně jsem mu přišla na chuť. Hlavně, když jsem se blíž seznámila s jeho prací a viděla jsem tu bohatýrskou tvůrčí jistotu, tu přemíru nápadů, tu vybuchující fantazii. Víte, Dominik je primitiv a tím to všecko vyhraje. Tím to také vyhrál u mne. Díval se na mne jednou tak odborně, že jsem se ho zeptala, co na mně hledá. ‚Vy budete báječně rodit, slečno. A vůbec vám to nezkazí postavu.‘ Nevěděla jsem, nemám-li mu dát po hubě, jakou jsem měla zlost. Bylo to na nábřeží, obrátila jsem se a šla jsem pryč, bylo po procházce. Rozběhl se za mnou a před lidmi, ostatně moc jich tam nebylo, byl už večer, mě chytil za obě ruce. ‚Já bych o vás stál, slečno. Chci ženu, jako jste vy, a chci mít s ní děti. Namlouvat si neumím. Chcete se jít se mnou podívat na můj nový atelier? Je u toho slušný byt.‘ Docela mě to ohromilo a pak jsem se dala do smíchu. On stál a čekal, poprvé jsem ho viděla nejistého. Ale hleděla z něho chlapská poctivost, zdraví a síla. A tak jsem se ještě ten večer ocitla poprvé v tomto bytě, totiž tady vedle atelieru, bylo to ještě docela nezařízené. Ale to už věděl, že si ho vezmu.“

Marie byla vzrušena a nadšena. „A nikdy jste nelitovala!“ Kateřina se usmála. „Nikdy.“ Zvedla hlavu a mluvila někam do dálky. „Vzali jsme se za čtvrt roku, máme dvě děti a Dominik je šťasten, práce se mu daří a já mám všecko, co jsem chtěla. Anebo alespoň to podstatné. A vím, že mám muže, který mě má rád a který miluje naše děti. Je nám věrný, i když si občas hezky dlouho posedí s přáteli, a někdy mi je, bandu ožralou, přivede k ránu do atelieru. Nenávidí pakumštýře a štítí se prostitutek všeho druhu jako já. No, a to je všecko. A teď mi řekněte, proč se tak zajímáte o Suchého? Zamiloval se do vás? Anebo vy do něho?“

Marie zavrtěla trochu v rozpacích hlavou a pak začala zvolna vyprávět svou dnešní historii i s tím zakončením u poplašených rodičů. Teď zase Kateřina poslouchala a přikyvovala. Nakonec se Marie přiznala, že se jí Suchý opravdu líbí, že jí jako kritik imponuje a dnes že byl velmi příjemný, a co říkal, že ji zajímalo. Kateřina souhlasila, ano, takový byl vždycky, a stačí-li vám zkušenost s chytrým literátem, pak se mu nevyhýbejte. Nečekejte však, že vás bude pokládat za víc než za příjemnou epizodu, která mu nesmí vadit v jeho životním rozpočtu, jenž je dělán, jak jsem se přesvědčila, bez žen.

Rývová přemýšlela. „Asi máte pravdu. Ale zajímavý člověk to je. A jak vy jste dnes s ním?“

Kateřina se usmála sebevědomě. „Jsme nejlepší přátelé. Vidíme se ovšem zřídka. Ale i s Dominikem se dobře snáší.“

Marie zvedla hlavu. „Kdo ví, snad se změnil.“

Kateřina se na ni podívala s úsměvem. „Vidím, že jste zamilována.“

Marie se bránila: „Zamilována? To tedy ne!“

Paní Petrusová pokrčila rameny. „Řekněme tedy zaujata. Konečně, proč ne.“

A vtom ztichla. Ozval se klíč ve dveřích a hlasy z chodby. Obě ženy ztichly a naslouchaly. A pak paní Petrusová řekla s jistotou: „To je Dominik. A vede si hosty. Dnes si nějak pospíšil.“

Vstala a rychle se podívala do malého zrcátka v příborníku a přihladila si vlasy a pak pokročila ke dveřím a otevřela je, aby vpustila zvuk energického šepotu Dominikova, určeného společnosti, kterou přiváděl: „V předsíni, prosím, tiše, ať mi nevzbudíte ženu a děti.“

22

Roh domovního bloku byl rozevřen strašlivou ranou, která vybourala všech šest poschodí a odkrývala nitra jednotlivých pater a mrtvý, zničený dům se podobal obrovskému rozpáranému zvířeti, které porazili a vyvrhli. František Vávra znal tucet variant tohoto hrůzného pohledu z nutných pochůzek ve vlastní čtvrti, ale nikdy se nemohl zbavit pocitu děsu, když uviděl nějakou takovou další pohromu. Přepadl ho při takovém pohledu zoufalý pocit bezmocnosti, jímž se znovu potápěl do neodstranitelného pekla beznaděje, který přinášela válka, a jenž trval pod prahem vědomí, v němž lidé jako stroje vykonávali nezbytné úkony vegetativního života. Vávra cítil, jak každý den odčerpává z chudnoucího zbytku část dosud ještě uchované energie, kterou bylo tak těžko obnovovat v době hladu a děsu smrti ve všech možných podobách. Díval se na příšerné rumiště s odporem a s počínající otupělostí. Přitom si vzpomněl, že v tom rožáku byly kanceláře nějaké německé organizace a hned se mu ulevilo. „To jim patří,“ řekl si a pak hledal ve vedlejším domě stopy zásahů.

Tam totiž bydlel Jan Blahoslav Suk, profesor srovnávací filologie nejstarší středoevropské univerzity a Vávrův starý učitel, k němuž se občas uchyloval, protože nepřestal být přitahován silou osobnosti tohoto nemocného starce. Dům měl vyražena všecka okna a omítka byla na různých místech poškozena vymrštěnými dlažebními kameny, zdi však stály, a tak se, doufal Vávra, profesorovi snad nic nestalo. Vávra neměl rád velká slova a věděl dobře, že některá pojmenování, třebaže ještě v jazyce žijí, patří už minulosti. Když však se setkal s pojmem a termínem hrdinství, nemyslel na odvážného vzduchoplavce anebo statečného vojína, který hájí své stanoviště proti několikanásobné přesile, nýbrž představil si vždycky svého starého profesora.

A dnes uklidněn zjištěním, že dům stojí, vešel do chodby kolem domovních vrat, jejichž skleněné tabule byly vyraženy, vystoupil po několika schodech do přízemí, zahnul doprava a zazvonil na konci chodby. Na jasný, ostrý hlas zvonku otevřela dveře skromná padesátiletá paní, kterou Vávra znal jako druhou choť profesorovu, a když poznala návštěvníka, zvala ho dál. Vávra věděl, že je to vzdálená příbuzná svého druhého chotě, který si ji, dávno ovdovělou, vzal hned nato, co sám nenadále ovdověl, s věcností, která by se mohla zdát povrchnímu sentimentálnímu pohledu poněkud cynická. Nic však nebylo vzdálenější tomuto manželskému svazku, jehož rychlým uzavřením nemocný profesor zajistil své dceři, jež právě maturovala, a synovi, kterému zavřeli přírodovědeckou fakultu, podstatný příjem ze své penze, kdyby náhle zemřel, a jímž sobě opatřil ošetření a jistotu zájmu rodinného příslušníka, kterou nelze koupit u žádné síly námezdné. Tento opak vší romantičnosti a protiklad rozcitlivělosti, ta zdravá životní věcnost, která byla pramenem tohoto sňatku, Vávru naplňovala vždycky úctou před silou profesorovy vůle a jasnosti jeho inteligence, jež se nedá spoutat a ochromit slabostmi těla. Když na otázku, neruší-li, mu bylo odpověděno záporně, přešel předsíň a zaklepal silně na dveře. Z pokoje se ozval klidný, poněkud vysoký hlas: „Vstupte,“ a Vávra vešel a hlasitě pozdravil. Rozlehlý pokoj, příjemně vytopený, voněl léky a jalovcem. Byla to zřejmě pracovna s knihovnou, do níž byla vestavena postel, na níž ležel starý pán s růžovými tvářemi, který poznal Vávru po hlase a zval ho: „Á, to jste vy, Vávro, no, však jste už u mne dlouho nebyl. Buďte mi vítán,“ a podal mu ruku, kterou Vávra uctivě stiskl.

Jan Blahoslav Suk, jak ležel na posteli a usmíval se na hosta, byl zevnějškem pravý opak všech legendárních hrdinů. Starý a tělnatý, se zbytkem řídkých vlasů a velkými brýlemi na zesláblých očích, byl nucen ležet už leta na posteli, kam ho uvrhla zákeřná choroba páteře. V míru se mu podařilo po složitých léčbách dvakrát se dostat z postele a pohybovat se ve šněrovačce, která mu nahrazovala ztracenou sílu ochromené kostry. Ale brzo zas byl nucen ulehnout a nyní už šestý rok ležel na posteli a jeho jediný pohyb bylo vzepření se na obou pažích za pomoci tyče, zavěšené nad lůžkem po způsobu houpačky. Choroby se vrhaly na zesláblé tělo hromadnými nápory, k hrozící téměř úplné slepotě se přidružovala začínající hluchota. Starý pán, jemuž už v době nemoci náhle zemřela žena, byl však ve všem všudy pravý opak bezmocného, ubohého Joba. Nehybný a skoro ochromený, nevidoucí a nedoslýchavý, měl všecky důvody, aby si zoufal, propadl beznaději a zemřel. Místo toho však Jan Blahoslav Suk tvrdě a přesvědčeně vzdoroval svých chorobám, dovedl na ně zapomínat, nevnímat je a žil duchovně jako nejzdravější člověk, plný duševní síly, tvůrčí energie a nezlomného optimismu. Na počátku války ještě učil, kolokvoval a konal přísné zkoušky doktorské a i dvě habilitační kolokvia ze své postele, u níž se scházeli posluchači, kolegové profesoři, členové zkušebních a habilitačních komisí, nejdřív trochu bezradní a ostýchaví v přítomnosti tohoto nemocného, který se dal v posteli obléknout do kabátu a polosedě vykonával své povinnosti profesorské s jistotou, zájmem a soustředěním, jež předčily člověka zdravého. Profesor Suk prostě neuznal, že by jeho nemoc mohla změnit ten pravý, ten skutečný duševní vědecký život, který vedl a pro nějž se narodil. A tak brzo všecky strhl svým klidem, elánem a energií tak, že někteří profesionální pochybovači se ptali, je-li opravdu tak nemocen, aby musil stále ležet. Podle pravdy se však zdravotní stav Sukův pomalu, ale neodvratně horšil, všecka pomoc zbývajících členů lékařské fakulty, jichž většina byla v německých koncentračních táborech, všecka péče rodiny, nemohly zabránit pokračující oční a ušní skleróze, která se přidružila k vleklé a lokalizované tuberkulóze páteře. Viděli to na něm všichni, jen on sám, zdá se, to nevnímal, pracoval neúnavně, dával si předčítat noviny, časopisy i knihy, poslouchal rozhlas a vyřizoval korespondenci, diktoval články a studie, byl hlavou literárněvědecké společnosti, a vydal za šest let své nemoci dokonce dvě knihy, kteroužto prací předčil řadu svých zdravých kolegů v jejich činnosti i v dobách mírových. Z jeho klidné měkkosti vyzařovala taková síla inteligence a vůle, že Vávra, vždycky hluboce zaujat tímto neokázalým a naprosto mimořádným mužem, si říkal, že to je jedna z nejsilnějších osobností národa v té době, a mimoděk vzpomínal na slepého Johna Miltona, diktujícího Ztracený ráj.

„Měl jsem o vás strach, pane profesore,“ řekl, když se usadil u postele, „ale teď už jsem klidný, vidím, že je u vás všecko v pořádku.“

Starý pán se usmál. „Měli jsme štěstí, že celý byt je obrácen do dvora. Pumy vybuchly na ulici, ale do dvora nepadlo nic, a tak nemáme ani jednu tabulku vyraženou. To jsem si nepomyslil, když jsem musil hledat byt v přízemí, abych se nenamáhal, že to bude mít po sedmi letech ještě tuhle výhodu. A co je s vámi? Slyšel jsem, že jste byl také postižen. Vypravujte.“

Vávra byl velmi stručný, a jak mohl nejdříve, přešel na osudy Marty Říhové. „Snad jste o tom slyšel, pane profesore, je to beztak vaše vzdálená příbuzná.“ „Moje ne, ale mojí paní. Slyšel jsem o tom. Myslím, že to nevypadá nejhůř. Věřím, že o krk nepřijde a těch pár měsíců to už vydrží. A co že vy máte o ni takový zájem?“

Vávra, zkušený autor a obávaný kritik, zachoval si k tomuto svému profesoru vztah bezprostřední upřímnosti, který neměl snad k nikomu na světě. A tak Jan Blahoslav Suk vyslechl, po Martě Říhové jako druhý člověk, vyznání Vávrova životního obratu, vylíčení pokusu navázat na základní životní jistoty a nynějšího bolestného procitnutí a zoufalství. Starý profesor poslouchal se zájmem a s porozuměním, a když Vávra skončil, chvilku mlčel a pak najednou řekl: „To, co se ve vás stalo, se mi líbí. Zrajete, příteli, a přitom máte ještě tu vydatnější půli života před sebou. Opravdu není důvod, abyste věšel hlavu.“

A vtom někdo zaklepal a tiše vešla dívka s růžovou tváří v oděvu tramvajové konduktérky. Omluvila se, pak přistoupila k posteli a políbila starého profesora na čelo.

Starý pán se usmál a pohladil ji. „Tak ty už jdeš zase do roboty. Dej na sebe pozor.“ Pak se obrátil k Vávrovi: „Naši Věru přece znáte?“

Vávra teď teprve vstal. „Ovšem, ale nemohl jsem slečnu hned v tomhle převlečení poznat.“ A rychle dodal s pohledem na růžovou tvář: „Ačkoliv to slečně sluší.“

Dívka energicky protestovala: „Tyhle hrůzné obaly nesluší nikomu na světě. Ale je v nich teplo.“

Profesor Suk se usmál. „O nic jiného taky nejde. Do tanečních, až budou, se oblékneš jinak.“

„Až budou,“ řeklo děvče a rychle se loučilo. „Aby mi parťák neujel.“ A zmizela.

„Tak vidíte, jak vypadají naše studentky,“ řekl profesor. „A přece se o ně nebojím, že se dostaly ze studijní idyly. Protože už to nebude dlouho trvat.“

„Bojím se, že to tak brzy neskončí. A zatím nás čekají jen hrůzy. Bombardování, epidemie, hladomor, proměna pracujícího města v obléhanou a dobývanou pevnost. Nevím, co je děsnější. Obávám se, že zažijeme všecko, alespoň ti z nás, co to přežijí. Já osobně o takové zkušenosti vůbec nestojím. Dřív se nám ty všecky představy válečných hrůz zdály zajímavé. To když někteří zcestní romantikové, nakažení Nietzschem, vyznávali jeho teoretickou výzvu ‚žijte nebezpečně‘. Tak mohou mluvit jen lidé v hlubokém a bezpečném míru, které píchá dobré bydlo. Však on by dnes Nietzsche, kdyby ho posadili do některého z bombardovaných německých měst, zpíval jinou. Vsadil bych se, že by přišel na chuť biedermeieru, po němž my dnes toužíme jako po luzné vidině.“

„To mluvíte, příteli, za sebe, nebo lépe řečeno za nás. Ale všichni lidé nejsou stejní a některé choroby jsou nevyléčitelné, jako například nietzscheánství. Já osobně doufám, že ta moje choroba je vyléčitelná,“ usmál se najednou, „ta však nemá s Nietzschem nic společného. U mne je to tuberkulóza, nikoliv lues. Už se s ní rvu hezkých pár let, a ještě mne nedostala.“ A jako na dotvrzení svých slov natáhl obě ruce a uchopil tyč, která visela na dvou závěsech nad postelí ze stropu, a navyklým pohybem se energicky zvedl. Vávra rychle přiskočil a povytáhl zdvihací část lůžka, takže profesor jednoslabičně poděkovav, náhle ještě více zruměněný a trochu zadýchaný, poloseděl ve změněné pozici.

„Ta touha po idyle je přirozená reakce na válečnou dobu,“ pokračoval přemýšlivě. „Stejně jako to bojovné nadčlověčenství bylo reakcí na časy zpohodlnělého míru. To je přirozený zjev vývojové dialektiky, svázaný jako příčina a následek. Měli jsme smůlu, že jsme se narodili tak, že možné nebo očekávané vyvrcholení našich životů spadá do nejhlubšího bodu negativního oblouku vývojové sinusoidy.“

„Vidím, že jste se nevzdal svého vývojového optimismu,“ řekl Vávra soustředěně. „Ale lidé se změnili. Dříve skoro všichni (až na třídu, kterou tvořili beati possidentes) toužili po pokroku a nemohli se dočkat vývojových skoků, křičeli, že evoluce nestačí a že musí přijít revoluce, a kdyby to bylo šlo, byli by topili pod vývojovým kotlem anebo by se sami zapřáhli do káry, na níž se vývoj s velkým V vezl, abych užil frází, které tu náladu charakterizovaly. Ten uspíšený pokrok a zrychlený vývoj však přinesl válku a ta je vyléčila. A dnes všichni myslí na návrat starých, dobrých časů, touží po minulosti a místo nadčlověcké utopie vývojovou metou se stal nějaký obnovený biedermeier, na který ovšem vůbec nedojde.“

„To všechno dokonale potvrzuje diagram vývojové křivky, o níž bylo řečeno, že je to sinusoida, ve skutečnosti však je to prostorová křivka mnohem složitější, která má charakter sinusoidy navinuté na válci postaveném šikmo vzhůru. Geometrie není můj obor,“ usmál se profesor a rozhoupal nárazem pravice houpačku šikmo před svou tváří „a snad právě proto si rád pomáhám takovými příměry. Řečeno bez metafor, dějiny lidstva střídají vzestupy a úpadky, my jsme na dně takového dějinného poklesu, který je proto tak hluboký, že připravuje vzestup. Jsme v době přerodu a přelomu a příprav, a to lámání bolí, mrzačí a zabíjí, což se nám nemůže líbit. Ale není to nadarmo, to musíme věřit, protože víme, že po válečných hrůzách přijde lepší život a šťastnější svět. Konečně, tak to bude, ať to věříme a chceme, nebo ne. To je prostě smysl všeho dění, to je smysl této nesmyslné války, kterou vedou nejcivilizovanější národy z německé iniciativy tím nejbarbarštějším způsobem. A když si to uvědomíme, pak lze snést a vydržet všecko. To říkám své dceři, která chtěla po maturitě studovat medicínu a místo toho jezdí už rok na tramvaji, a to říkám svému synovi, který má zájem o biologii a kterého vzali ze septimy a navlékli do uniformy takzvané technické nouzové pomoci, a který tuhle po prvním náletu na naše město přišel jako křída bílý domů a vykládal, jak sebral na dlažbě svého prvního mrtvého s vyhřezlým mozkem, ale ještě teplého. Chce být biologem, aby studoval život, a zatím slouží jako jakýsi hrobařský pomocník a poznává bezprostředně, co je to smrt.“ Profesor se odmlčel a vztáhl ruku, aby se napil vody. Pak pokračoval: „A vidíte, i to je součástí nesmírného vývojového plánu. Svět prochází strašlivou krizí, vyjde z ní však zdravější, silnější a vyšší. Protože život se nedá, nejde-li to jinak, přikrčí se, omezí se, aby vzápětí zas vyrazil, vyšlehl a vykvetl. Věřím, že ta moje konduktérka brzo začne studovat medicínu a ten můj hrobař amatér se dostane na svou biologii, stejně tak jako já jsem věřil, že mne to moje navštívení neporazí. Nu což, porazilo mě na postel, ale proto ještě žiju, musel jsem rozmnožit počet svých pomůcek pracovních o cizí smysly, oči, údy, ale tím moje vlastní práce neutrpěla. Naopak si myslím, že se soustředila, zhutněla a zbavila všeho přívěsného, co k ní nepatřilo a co mě rozptylovalo. A co víc si mohu já, starý člověk, přát k životu? Porazit jsem se nedal, dětem jsem užitečný i při své nehybnosti a má vědecká činnost nijak neutrpěla tím, že mám psací stůl na posteli. Zbývá mi tedy si přát, aby mě letecké pumy i napříště minuly, jako už mě jednou vynechaly, a pak vím, že to strašné, bohužel však nutné dění, dobře dopadne.“

„Vy jste úžasný, pane profesore,“ řekl Vávra zaníceně, „ve vás je víc síly, zdraví a víry než v nás, kteří si říkáme, že jsme zdraví.“

„Síla, zdraví, víra, to všechno jsou hodnoty mravní, příteli,“ rozjímal profesor, „a proto jsou do značné míry od věcí tělesných neodvislé.“

„Tento spiritualistický názor s vámi nemohu sdílet,“ odpověděl Vávra pevně a uctivě, „ale přiznávám, že jste znamenitým dokladem svého tvrzení. Věřím, že lepší svět je podmíněn lepším řádem společenským, že lidé, všichni lidé, musí lépe bydlet, jíst a se oblékat a být lépe vzděláni a pak že bude lidstvo lepší.“

„Vůbec mě nemrzí, že se vám nehodím do vašeho materialistického obrazu světa,“ řekl profesor Suk s úsměvem, který odkryl jeho zdravé, zachovalé zuby. „Alespoň budete mít o čem přemýšlet. Jsem s vámi ovšem zajedno, pokud jde o zlepšení životní úrovně všech, ale to samo o sobě by nestačilo. Na věci duchovní se nesmí zapomínat. A teď ještě k té historii s Martou Říhovou. Vždycky na mne působila jako hotový a celý člověk. Spokojte se tím, že věděla, co dělá. Naše úlohy na světě jsou rozděleny, aniž o tom víme. Myslím, že ona konala dobře svou úlohu a že toho nelituje.“

Vávra zamyšlen hned neodpovídal a zatím se otevřely dveře a druhá paní Suková vtlačila pojízdný stoleček prostřený k večeři. Omlouvala se, že profesor musí dodržovat lékařské předpisy. Suk se usmál: „Vidíte, v tom musím poslouchat jako hodiny. Jinak bych své choroby nepřepral.“ Vávra vstal, a ačkoliv ho profesor zdržoval, rozloučil se. „Děkuji vám za tu vitální optimistickou kúru,“ řekl už na odchodu.

„Byl jste vítán a budete zas,“ řekl starý pán a dodal: „Ani jste mi neřekl, co vlastně děláte.“

„Píšu román.“

„To je novinka. Ostatně, je to docela přirozené, když jsou divadla zavřena a váš list nevychází. Jak jinak byste se vybil. Ale to mně musíte o něm vyprávět.“

„Velmi rád, pane profesore, ale dnes už je pozdě. Přijdu jindy, jestli dovolíte,“ řekl Vávra už na prahu.

„Kdykoli budete chtít. Já si pro vás kdy udělám. Ačkoliv práce mám, zaplať pánbůh, nad hlavu,“ řekl profesor a ponořil lžíci do polévky, kterou mu paní s podnosem předložila.

Vávra vyšel do večerního soumraku, osvětleného zmrzačenými, škaredě zakrytými lampami na kandelábrech, hluboce zamyšlen, a přitom povznesen a posílen jako už dlouho ne. Vdechl studený vzduch a zvedl hlavu.

„To je chlap,“ řekl si pro sebe, ale nahlas, a dva kolemjdoucí se za ním ohlédli. Vávra je však nevnímal.

23

Nikl a sklo svítily tisíci odraženými světly a Jaruše Zachová, srkajíc bez zájmu stéblem svůj koktejl, mimoděk přivřela oči na tucet svých podob, které na ni hleděly ze složité architektury zrcadel nad nálevním barovým stolem a kolem něho. Tady se zastavila ve svém rozběhu, když skončila scénu žárlivosti s Balabánem efektním odchodem, který ji teď mrzel, když už hněv a uražená ženská ješitnost ustoupily střízlivému uvažování. Zrcadla v bílém kovovém rámu jí vracela její podobu, která má šťastné proporce obličeje a těla, umí se připravit a obléknout jako žádná jiná subreta v městě. V tom se nic nezměnilo a s tím byla spokojena. Horší je to však s tvým hlasem, Jaroslavo – Jaruše v samomluvách se oslovovala svým křestním jménem bez operetního přetvoření –, ten se nelepší, spíše naopak. Jaroslava Zachová věděla, že to, co z ní udělalo Jaruši Zachovou, skoro hvězdu, nebyl její hlas a tím méně její fond herecký. Obojího měla málo a cítila, že časem toho bude spíš ubývat než přibývat, a proto její jediný pravý fond byl zevnějšek, postava, tvář, mejkap a toalety. V líčení a oblékání byla opravdu umělkyně a na to také muži šli. Jaruše si toho také byla vědoma a žila vlastně přísně, vždyť Balabán byl teprve její třetí oficiální milenec. Její zásadou byly dlouhé, trvalé poměry, když se jí nepovedlo to, oč usilovala nejdřív: uskutečnit výhodné manželství. Zklamala se už dvakrát, a ačkoliv v druhém případě se jí podařilo rozbít cizí manželství, své z toho vyrobit nedokázala. A nyní ten Balabán, chraň bůh, že by se jí líbil nebo že by po něm toužila. Žena jako já, umělkyně mého druhu, říkala si Jaruše domnívajíc se, že je to veliká mazanost, musí koukat se dobře vdát. Protože to víte, v mém povolání člověk může přijít o hlas, ani neví jak. A tak si vybírala ty nejtěžší případy, odmítla několik slušně zavedených advokátů, které opila svým zevnějškem, a uskutečnila vždycky jen mimořádně slibné možnosti. A měla při tom smůlu, snad právě proto, že si vybírala muže výlučně exponované finančně i společensky, a také proto, že byla sice dráždivě hezká a uměla vzbudit dojem a i pobláznit, ale pak zas všecko ztratila, protože v podstatě byla hloupá. Ne, neuměla to, žilo se jí dobře, ale nevyšlo jí zatím nic z jejích plánů na definitivní řešení života. A teď ten Balabán, kterého si chtěla vzít, nejdřív po dobrém – na začátku, když ještě dělala drahoty, se to zdálo tak snadné – a pak po zlém, až k žárlivosti se snížila, a tím to právě prasklo. A všecko kvůli té cynické děvce Karbanové, která si nejdřív vzala toho pracháče Karbana, a přitom se válela kde s kým, a teď najednou si ulovila toho skladatele a hraje si na počestnou. Jaruše Karbanovou strašně nenáviděla, ne proto, že to byla taky krásná žena, ale především proto, co vycítila instinktem: že Lu Karbanová má ve své vtipné chytrosti stejně zbraň jako pramen zvláštní přitažlivosti, a v tom s ní Jaruše nemohla soutěžit. Zachová byla poctivá, malá živnostnice, se znamenitým kapitálem svého zevnějšku, Karbanová byla však velkorysá podnikatelka, která se odvažovala překvapujících tahů a obratů a vždycky jí všecko vyšlo, stejně poměry s magnáty, které Zachová nedokázala získat, jako to nenadálé vzorné manželství z lásky, které bylo přece, jak Zachová tušila, manželstvím z vypočítavosti, jenže nevěděla, v čem ta vypočítavost vězí. A teď, když Zachová se připravovala, že donutí Balabána, aby si ji vzal, a kdy cítila, že se jeho vztah k ní uvolňuje – Jaruše se zkoumavě zahleděla do zrcadla: Cožpak stárnu, cožpak jsem ošklivá?, a s uspokojením zaznamenala v lesklé ploše několik oceňujících mužských pohledů, které se netajily svým zájmem –, najednou je to právě tato nevyjádřená, nenáviděná soupeřka, která jí vstoupí do cesty. Jaruše tomu nerozuměla. Když byla Lu svobodná, tak se Balabánovi vyhýbala, tím spíše, když si vzala pak Karbana, sám si na to Balabán Jaruši stěžoval v jedné neopatrné chvíli, a teď, když se vdala podruhé a už pár měsíců dělá dobrotu, najednou si něco s ním začne. Jaruše cítila jako krajní neslušnost a nekolegiálnost tento zásah do svého hájenství, ale to je právě jí podobné, té… Udělala jsem hloupost, Balabán je štědrý a vlivný a má styky a můj hlas – Jaruše zadusila zapálenou cigaretu – se musí šetřit. Musím to napravit, konečně takové hádky, to se stane každému. S tou Karbanovou to nemůže dlouho trvat, je vdaná a přece se nedá kvůli Balabánovi rozvést. Nu, co naplat, musím to zkusit po dobrém, žensky, měkce. Ale jak jen, jak? Trhla sebou a rychle vstala, jak její ruka nahmatala v malé stříbrné kabelce tvrdý kovový předmět a vedle něho druhý. Vždyť mi zůstaly klíče od Balabánova bytu. Mezi čtyřma očima si byla Jaruše jista svými půvaby. Otevřela stříbrnou kabelku a položila bankovku před barmana a obrátila se. Muži z vysokých stoliček ji se zájmem pozorovali. Usmála se svým nejzáhadnějším úsměvem (tolik jí slušel před zrcadlem) a zvolna vyšla opravdu podobná operetní vévodkyni. Jeden z pánů se zvedl a šel za ní až nahoru po schodech, věděla o něm, avšak nevěnovala mu pozornosti. Jaruše Zachová je solidní dáma, známá umělkyně a hodlá se provdat za vynikajícího finančníka, proto nevidí zájem příležitostných uchazečů, kteří by se chtěli s člověkem jen vyspat, a přitom zadarmo. To je vidět, pánové, že nepoznáte pravou dámu, když ji vidíte. Zastavila se v ochozu, odhrnula portiéru a podívala se napříč do horního boxu. Balabán tam ještě seděl. Uspokojeně se obrátila a královsky prošla dveřmi. Pán, který měl zájem, se zatím zklamán vrátil. Jaruše vyšla na chodník a vdechla ostrý noční vzduch a pak se rychle zachoulila do kožichu, pozor na hlas! A zavolala taxi.

Jízda ji příjemně naladila a utvrdila v přesvědčení, že měla znamenitý nápad. Vylovila oba klíče z kabelky, ohlédla se ještě za odjíždějícím taxametrem a pak v jasném měsíčním světle zvolila z obou stejných klíčů ten, který měl vpilovaný otvor, vsunula jej do zámku a tiše otevřela. Zdviž ji tiše dopravila do předposledního patra a druhý klíč jí otevřel masivní bytovou bránu s drobným štítkem, na němž stálo jediné slovo, spíše typové označení než jméno Balabán. Beze spěchu otevřela a vešla do rozlehlé předsíně a zase zamkla. Její příznivec obýval veliký byt, služebnictvo v něm však nebydlilo, mohl si je přivolat z podkrovních mansard (nahoře vedle atelieru), kdykoli potřeboval, aby se mu v noci vařila černá káva anebo i věci náročnější. Jinak však byt byl pravidelně v noci prázdný a nikdo nevěděl, jaké si tam vodí návštěvy. Jaruši se toto zařízení velmi hodilo, dokud byla jen Balabánův „poměr“. Byla však rozhodnuta, že se to změní, jen co se stane paní domu, to Balabán musí najmout ještě malý vedlejší byt, probourají se malé dveře z předsíně a služebnictvo bude stále po ruce. Ostatně, až si ho vezmu, nebude mít smyslu dodržovat opatření, která znemožňují kontrolu Balabánových nočních návštěv. Naopak, pak bude kontrola krajně žádoucí.

Jaruše vešla do velké jídelny o třech oknech, zdálo se jí však, že je tam trochu chladno. Přešla tedy do přijímacího pokoje, tam však byla ještě větší zima. Zhasla, prošla znovu jídelnou, zhasla rovněž a vešla do pokoje, kterému Balabán říkal pracovna a který nenáviděla pro jeho koženou garnituru a knihovnu, plnou nádherných vazeb na knihách, jež nebyly určeny ku čtení, nýbrž k tomu, aby představovaly knihovnu. Zhasla a vešla do ložnice. Už na prahu ji ovanulo teplo, rozsvítila po paměti, rozhlédla se s unuděným uspokojením po známém interiéru zařízeném afrodiziackým architektem v několika harmonizujících odstínech červeně, s uspokojením zjistila, že těžké tmavé záclony na oknech jsou spuštěny, svlékla kožich a hodila jej na křeslo. A pak se pozorně přepudrovala, prohlédla se ze všech stran v dlouhém zrcadle v rohu ložnice, uspokojeně se na sebe usmála a pozorně se natáhla na nesmírný divan, jehož rozloha připouštěla současné manévry lásky půl tuctu dvojic, jak znělo pyšné doporučení, s nímž Balabánův architekt tento neobyčejný kus nábytku dodával.

Jaruše ležela na zádech úplně uvolněně a sama sebou spokojena. Tohle je přece nejlepší řešení. Pozorně si vyhrnula vlasy, na to jediné musí dát pozor, aby nic nezkazilo její přitažlivost, až se Balabán vrátí. Byla si jí jista, protože věděla ze zkušenosti, že Balabán v lehce podnapilém stavu byl nejpřístupnější ženským svodům, a právě v takových situacích získala od něho vždy všecko, co si přála. Ležela na měkce pérovaném divanu, který pod sebou ani necítila, a přehrávala si v mysli události dnešního večera, vzpomínala, že Balabán neměl valné chuti jít na tu otravnou premiéru a že se mu nechtělo lézt do smokingu a že byl popuzen tím vším, co od něho chtěla. A pak to setkání s Karbanovou, cesta do Elysia a ta prohraná scéna, která ho nijak nedojala, ačkoliv Jaruše si byla jista, že přitom, jak hrála, vypadala efektně. Najednou v ní však začalo růst vědomí, že Balabán nebyl tou scénou nijak dotčen, že ji snášel s pozoruhodným klidem, jako by na ni skoro čekal. Tato představa Jaruši nepříjemně rozrušila. Rychle se posadila a zamyšleně hleděla před sebe. Poprvé ji napadlo, že možná Balabánovi hrála do noty, třeba to bylo právě to, co potřeboval. Skoro se až zpotila při tom pomyšlení. Pak by ovšem její báječný nápad, že tu teď na něho čeká, byl marný a zbytečný. Jarušin klid a pohoda zmizely. Nervózně vstala a prohlížela se v zrcadle, znovu se přepudrovala a narovnala si vlasy. A začala se procházet, ne, to by se jí opravdu nehodilo, takový definitivní rozchod. To by už bylo třetí fiasko, to si nemůže dovolit. Ostatně, tak snadné by to nebylo, nedá se jen tak odbýt. Měla konečně i jiné možnosti, a možná že lepší, než byl Balabán, a jen kvůli němu se jich zřekla. A právě proto má k ní Balabán nepopiratelné povinnosti. To kdyby si na to měla vzít advokáta, kdyby to měla hnát před soud – a nesmysl, zarazila se sama v tomto neutěšeném myšlenkovém pochodu, to by nikam nevedlo. Co by z toho měla? Nanejvýš nějaké odškodné, ale nevzal by si ji stejně. Měla to přece jen zkusit tím nejosvědčenějším ženským způsobem, ale tomu se pečlivě vždy vyhnula, aby si nezkazila postavu, aby nepřišla o hlas – který ostatně stejně za mnoho nestojí. Ale možná, že ani to by jí nebylo pomohlo. Nanejvýš by z ní byla svobodná matka se slušným odbytným – ne, to by se jí vůbec nehodilo. Chce se vdát, chce být paní, chce být zabezpečena. Musí přece jen na něho zaútočit po žensku. Jaruše se zastavila, vybavila se jí reminiscence z nějakého románu, kde hrdinka čeká na muže, kterého chce dobýt, v posteli, a napadlo ji, aby to udělala také tak. Podívala se na nesmírnou, růžovou a krajkovou postel – Balabán měl vkus jako kokota –, ale pak se zas zahlédla v zrcadle. Ne, na to je vždycky dost času až pak, nejdřív je nutno ho získat.

V ložnici bylo příjemné teplo a Jaruše svlékla lesklé kovové bolero, které přikrývalo to, čemu její krejčí říkal „absolutní dekoltáž“. Jaruše se pozorně prohlédla v zrcadle a byla spokojena. A vtom uslyšela zvuk otevíraných dveří a Balabánův hlas.

Už je tady, zaradovala se rozčilena. A pak zkameněla údivem a nepříjemným překvapením. „Proč mluví? To není sám!“ Několik pocitů se v ní bleskem prolnulo. Uspokojení, že nepodlehla románové reminiscenci a nevlezla do postele. Strašná zlost, že někdo nečekaný jí zhatil ten báječně vymyšlený plán. A ledový strach, kdo to je.

A vtom se otevřely dveře a vešel Balabán, energický a vzteklý. „A to jste vy. Myslel jsem si to, když jsem viděl z ulice světlo. Zapomněla jste mi vrátit klíč.“ A natáhl velitelsky ruku. Pokusila se o svůj nejsvůdnější úsměv. „Nejste rád, že mě tu vidíte?“ „Ne,“ vystřelil Balabán. „Mám tu návštěvu.“ Jaruše se řítila do propasti. Podívala se na něho nechápavě. „Klíče, prosím,“ řekl rozkazovačně. Chvíli bojovala a pak sáhla do kabelky a klíče vytáhla.

„Kdo je ta návštěva?“ vyklouzlo jí ze sevřeného krku.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl.

„Nějaká ženská,“ vykřikla Jaruše hystericky. „Jen se nestyďte, předveďte mi ji, ať se na ni podívám.“ To už si oblékla bolero a držela kožich v ruce.

„Nekřičte a dejte mi klíče,“ poroučel a pokročil k ní výhružně. Nebyl zřejmě vůbec v náladě, naopak, byl střízlivý a bojovný.

„Tam je máte,“ řekla opovržlivě a hodila je na postel. Balabán udělal dva kroky a rychle se po nich shýbl. A vtom Zachová, poslouchajíc instinktivního příkazu, vyrazila ze dveří, vlétla do pracovny, tam nebyl nikdo, pak do jídelny, i ta byla prázdná, a nakonec vrazila do přijímacího pokoje. Všecky místnosti byly osvětleny a Jaruše, jak utíkala a bleskem otvírala dveře, dívajíc se letmo do všech koutů, cítila, že se Balabán za ní žene, chtěje ji zastavit. Chytil ji v poslední chvíli, když už otevřela dveře do prvního pokoje. „Co to děláte,“ skoro řval. Ale bylo už pozdě.

Jaruše prudkým pohybem otevřela dveře dokořán. Uprostřed místnosti stála vysoká, bílá žena a ironicky se usmívala. Jaruše se zastavila, pak ji zatopila vlna nepříčetného vzteku. Ovládla se však a řekla svým nejafektovanějším způsobem, který by jí v operetě byl jistě přinesl aplaus, jak byla přesvědčena.

„Ach, to jste vy, paní Sartoriusová. Buďte nám,“ a tady udělala báječnou pauzu, „u nás,“ řekla důrazně a zase se odmlčela, „vítána.“

„Děkuji,“ řekla bílá návštěvnice a nepřestala se usmívat. „Nevěděla jsem, že jste tu angažována jako paní domu.“

A nyní zakročil Balabán: „Pojďte, prosím, dál,“ zval Lu Karbanovou a uvedl ji do jídelny a hned se vrátil a zavřel za sebou.

Jaruše Zachová stála uprostřed pokoje zuřivá a bylo jí do pláče.

„Nebudu vás zdržovat,“ řekl Balabán tvrdě a vítězně.

„To je konec,“ řekla si Zachová a myslila, že omdlí. „Ta běhna. Ale to jí nedaruju.“ Cítila Balabánův nenávistný pohled a věděla, že musí jít.

„Že se nestydíte,“ vypravila ze sebe a vypotácela se ven.

Balabán šel za ní pevným krokem a energicky zamkl klíčem, který mu v ložnici hodila. Zastavil se na několik okamžiků a třikrát hluboce vdechl, aby se uklidnil. Potom naladil tvář do sestavy, kterou pokládal za úsměv, a zvolna vešel do jídelny.

24

Nad kráterem od tříštivé pumy stojí zmrzačený stromeček s jednou polovinou větviček přelámanou, ale druhá strana, od kráteru odvrácená, se už začíná zelenat a nahoře na nejdelší větvičce sedí vrabec a houpá se ve větru. Za kráterem se zvedá šedá, otlučená zeď činžáku s vybouraným schodištěm a rozbitými okny a vyraženými rámy. Ale schodiště už je ve všech patrech až nahoru zahrazeno prkny, okna jsou zatlučena překližkami a lepenkou a v každém je tabulka skla anebo okénko slídy. Poraněný život se vrací do obvyklosti, nejlépe to je vidět na tom bezu s amputovanou jednou polovinou větví, který se nedal a ze vší síly, jež mu zbyla, pučí, zelená se a roste.

Vávra se dívá jedinou skleněnou tabulkou svého okna na dvůr na ten pučící zelený zázrak a usmívá se nad banalitou toho symbolu nad kráterem a říká si, že to všecko patří k době, ta hrůza, po níž tu zbyl kráter pumy, ten zmrzačený, ale nepotlačitelný život, a ta banalita symbolu. Tak se změnil život, všecko, co lidé umějí, se soustředilo na nejdůmyslnější ničení a největší část své energie spotřebuje člověk na boj o uchování nejnutnějších vegetativních funkcí. Ne o století, ale o celá geologická období vrhla nacistická válka lidstvo nazpět. Nemylme se, že chodíme ještě oblečeni v odřených textiliích, vyrobených stroji – ve skutečnosti jsme zase tam, kdy člověk oblečen do nevydělané kůže a ozbrojen kyjem, čekal na kořist s napjatými instinkty, aby se sám nestal kořistí jiných kořistníků. Jeskyně dostaly šest pater s výtahy a elektrickými radiátory, ale to nás nesmí mýlit: jeskynní morálka a instinkty se vrátily.

Náhlé jarní slunce hřálo sklem tabule a Vávra tiše otevřel okno a opřel se o předprseň. Ženský hlas dole na dvoře zazněl vyčítavou kadencí: „Celý život jsem si přála persiánový kožich a nikdy jsem si ho nekoupila. Šetřili jsme. A teď dám tři tisíce za kilo sádla.“ Vávrovi bylo do smíchu, ale přitom se smát nemohl: hle, také jedna válečná tragédie. Ze dvora foukal vítr a Vávra cítil chlad, napřímil se a zavřel okno. Nejdřív ten stromek a teď ten smutek nad nekoupeným persiánovým kožichem. Také symbol, a rovněž banální. My všichni, říkal si, přecházeje do pracovny, jsme si přáli nějaké persiánové kožichy a nikdy jsme si je nekoupili. Šetřili jsme. A teď marně nabízíme našetřené peníze za potraviny, které nezbytně potřebujeme a jež nemůžeme dostat. Takový je osud všech slušných lidí, těch triviálních paniček dole i tvůj, který si myslíš, že jsi posuzovatel života a společnosti. To jen takové Lu Karbanové a Alfrédi Raboši nelitují. Ti si vždycky dopřáli své kožichy a jistě i dnes dostanou sádlo, jež potřebují. Touto reflexí se dostal k svému románu, na který se soustřeďoval jako na jedinou práci, jež mu zbyla. Rostla pomalu, přerušena v prvním rozběhu otřesem leteckého útoku, který mu rozbil byt, několik týdnů nemohl na nic sáhnout, teď však už zas byl v plné práci jako ten stromek na dvoře – fuj, zarazil se, dnes nevyjdeš z těch banálních symbolů. Násilím se přinutil myslit na něco jiného, ale nemohl si pomoci, zase se mu to vracelo v jiných obměnách. Jako nálet přerušil jeho práci na románu, tak jiný zásah rozbil plány na přeměnění jeho života, na který se těšil. Nálet, zatčení, zraněný bez, ale bez se zelená, co ty si počneš? Budu čekat na Martu, až se vrátí, samozřejmě. Ale buď k sobě upřímný, kamaráde, tak samozřejmé to přece jen není. Naopak. Marta tě přece přitahovala nejen svými vlastnostmi povahovými, nýbrž i jako žena. Pro to obojí jsi si v ní vybral matku svých budoucích dětí. A co teď? Jsi zase sám a člověku není dobře samotnému, ó hrůzo, zase banalita. Ale co naplat, je to pravda. Nejsnazší by bylo vrátit se k Agnes. Ta je velkomyslná a má pro mnoho věcí, jiným ženám nepřijatelných, pochopení. Ale Vávra po Agnes už vůbec netouží, Marta, to je něco jiného. A najednou se mu nějak promítla do jeho románové Marie Rývové, no ovšem, vždyť Marie má z Marty její proutkovitý půvab, v obou je nějaká vážná čistota, která se nemění ani na pokraji věcí zlých a nepěkných. Ta je dokonalý opak efektní prázdnoty Jaruše Zachové. K čemu jsou vlastně takoví tvorové na světě? Na tuto moralistickou otázku možno odpovědět dlouhými výklady, ale to není tvoje starost. Jisto je, že Jaruše Zachové existují a že se mají svým způsobem velmi k světu. A proto i v tvém románě má tato speciální Jaruše Zachová důležitou funkci: funkci nádherného, hluchého květu. Ačkoliv, kdo ví, třeba si vezme nakonec některého z těch drobných advokátů, které dosud odmítala, a stane se matkou rodiny. V románě je ovšem Jaruše typická pomocná postava, a třebaže o její pravdivosti Vávra byl přesvědčen, neměl tuto postavu vůbec rád. Autor je svým prvním čtenářem a má předvídat reakce obecenstva. Věděl, že hned po Lu Karbanové, kterou zatracoval a odsuzoval, ačkoliv se varoval vidět ji jen černě, Jaruše bude mnohým protivná podobně, anebo ještě víc, než byla jemu. Ale byl si vědom její peripetické funkce. Nyní, když se už román plně rozběhl, byl čas na vyznívání pomocných a vedlejších motivů.

Vávra byl už nedočkavý, až zas usedne k práci a prožije se svými postavami další kus jejich historie. Na některé postavy se těšil, jiné mu byly lhostejné, a některé dokonce protivné. Tak jako je to s lidmi. Ostatně, za těch prvních sto padesát stran se s nimi tak sžil, že na ně myslil jako na konkrétní lidi. Tak to má být, autor má své postavy milovat anebo nenávidět docela stejně jako své nejbližší současníky. Vždyť je to vlastně jeho rodina. Ale máš to věru pěknou rodinu, řekl si, děkuju, nechci. Ale proč, nejsou tam jen ta zlá a špatná semena, jsou tam také kladné postavy, třebaže žádní bělořízí andělé, a právě ti i oni dávají dohromady tu pravou podobu života, o kterou ti jde. Všichni ti románoví hrdinové žijí horečně, kvapně a provizorně, tak jak to s sebou přinášela nejistá a otřesená doba před druhou světovou válkou. Je pravda, že vedle této vrstvy žily jiné třídy a jiné stavy rozdílný život, klidnější, pevnější a jistější. Ale právě to společenství mezi velkoměstskými společenskými třídami, z něhož se rekrutovaly postavy Vávrova románu, bylo nejcitlivějším ukazovatelem toho, co má a musí přijít. Ti zdraví a klidní a jistí na venkově a v továrnách a v malých městečkách to hned necítili a nebyli vykořeněni jako ti nezdraví, horečně žijící velkoměšťáci. Ale nakonec propadli válečnému víru, stejně jako ti, kteří jej daleko napřed větřili a pak došlo i na jejich jistoty. A tak společenská výseč, v níž se nejnápadněji skvěla jedovatá, nápadná jsoucnost Lu Karbanové, byla ztělesněním celého společenského řádu, který se vyžíval a přitom cítil, že se blíží konec, změna, převraty. V tom viděl František Vávra nadosobní smysl své románové práce. Myslil však na zvláštní úkoly a na konkrétní cíle kompoziční. Viděl v románu nejen práci, ale také velikou hru pro strašné chvíle, pramen sebezapomenutí v dnešku a sebeobjevení v minulosti.

Cítil přitom, že se do jeho soukromého světa, který válka postupně vylidňovala (Naposled Marta! Nejlépe na ni nemyslet při všech těch hrůzách, které se skrývaly v německých věznicích, žalářích, vazbách a táborech, co se z ní, bože, vrátí?), vtrhují postupně nové a nové postavy jeho obraznosti. Každá z nich však měla některý anebo několik individuálních rysů, které vzal ze života, které znal, pozoroval a zkusil, a tak mu pomalu mizela přehrada mezi přáteli, kolegy a sousedy či postavami, které si vymyslil a s nimiž se setkával a které si vyvolával jako náhodná setkání při procházce na velkoměstském bulváru.

O tom o všem neměl si s kým pohovořit. Ani o tom hovořit nechtěl, leda snad se starým redakčním kolegou, vzorem jeho románového Vavřince Donáta, který byl vždycky pln zájmu a všecko se mu od Vávry líbilo, takže Vávra už ani nestál o jeho shovívavé dobráctví. Nejraději by si byl o všem pohovořil s Martou Říhovou, která uměla tak podivuhodně mluvit mlčícími ústy, jejichž výraz byl vždycky výmluvnější než slova. Ale Marta je pryč a bůh ví, kdy se s ní zase setkám. Ačkoliv, teď už to dlouho trvat nebude. Armády maršála Žukova jsou už na Odře.

Ale je tu jiný člověk, s nímž si mohu pohovořit o svém románu. Dokonce líp než se všemi ostatními. Jan Blahoslav Suk. Jediný člověk, který mě zajímá v tom uštvaném společenství a který mi imponuje. Starý pán, který člověka vždycky obdaruje silami ducha a vůle a víry. A slíbil jsem mu, že se u něho brzy zastavím.

František Vávra vstal a šel si pro kabát a pro klobouk. Dveře a okna, uvolněná a vyviklaná výbuchy pum a dosud nespravená, se třásla, duněla a rachotila při jeho krocích. Vávra se ušklíbl při tomto bezděčném hudebním doprovodu a zabouchl za sebou dveře.

25

Vzduch v zadní části nájemného auta čpěl silným dýmem těžkého doutníku, a třebaže pro kuřáka ta vůně nebyla nepříjemná, bylo jí příliš a Lu Karbanová, usadivši se do pravého kouta rozlehlého zadního sedadla, po několika minutách jízdy poposedla dopředu a natáhnuvši ruku, otočila několikrát kličkou u spouštěcího okénka dvířek. Ostrý, studený, sněhem propraný vzduch začal proudit do teplé, zakouřené prostory; byla to úleva.

Balabán, sedící v levém koutě, se probral ze svých úvah a rychle řekl: „Je tu nakouřeno, viďte. Ale to by na vás táhlo,“ a rychle spustil okénko na své straně, vnitřkem vozu proletěl průvan, ale to už burzián poposedl a vytáhl okno na pravé straně. Jak se při tom nahnul ke Karbanové, ucítil intenzivněji její parfém, a uvědomiv si to, nabral jej plnými chřípěmi. To byla docela jiná vůně než ta protivná sladkost, kterou se napouštěla Zachová. Balabán se zase spustil do svého kouta.

Auto spěšně ujíždělo a oba mlčeli.

Lu si přitáhla kožešiny těsněji ke krku a vdechovala čerstvý vzduch, který rychle nahradil zakouřenou atmosféru. Alespoň se jí neusadí ten těžký kouř ve vlasech a na pleti, ačkoliv i tak jí jistě Jiří řekne: „Sedělas zase dlouho v kouři.“ Lu vzpomínala na své dřívější milence, jak skoro všichni byli neradi, když jí tělo a oděv nasákly kouřem. Připomněla si svého prvního manžela, velkého, slavnostního muže, který říkával, duše poetická, „žena má vonět jako louka, a ne jako trafika“. Usmála se při vzpomínce na hrčivé r tohoto už zapomenutého mecenáše. Jak je to už dlouho, co vedla takový život! Jak je to něco docela jiného, když je teď vlastní paní – stiskla rty, neboť si uvědomila, že v té chvíli už není tou vlastní paní, nýbrž že zase poslouchá něčí příkazy, že podléhá hrozbě dlužných peněz. A že jede s někým, vedle něhož by nikdy neseděla, kdyby byla opravdu svou vlastní paní. Ale co naplat, peníze musí opatřit a nic lepšího ji nenapadlo, nikdo vhodnější se nenašel. Konečně, co je v sázce? Její pověst? Nesmysl, o tu se postará sama. Víra Jiřího? Ovšem, tu nechce zklamat a je docela v její moci, aby ji nezklamala. V nejhorším případě se jí ta výpůjčka nepovede – a pak má vždycky ještě čas uspořádat opravdový výprodej svých movitostí. Strašně se jí nechce to udělat, ale nebude-li zbytí, udělat to může. To je poslední východisko, kdyby se tato cesta k Balabánovi ukázala neschůdná. Trochu uklidněna se zas odvážila myslet na toho nepříjemně chladného agenta, který ji vyhledal, představil se: „Já jsem Blažek,“ a začal vykládat (bylo to v divadelní šatně, kam za ní vnikl), že je pověřen majitelem směnečných závazků, podepsaných milostivou paní, aby je vymáhal. Marně z něho tahala, kdo je ten majitel, neřekl. Pletl jedno přes druhé, mluvil o bankovním domě, o finančním konsorciu, jméno z něho však nedostala žádné. Nakonec vyřkl tu šibeniční lhůtu a zmizel. Koho to jen zastupoval? Kdo to za tím vězí, ptala se znovu a znovu, zatímco taxi ujíždělo a oba mlčeli.

Balabán seděl ve svém rohu a ani nedutal. Pozoroval svou společnici štěrbinou oka, vdechoval vůni, která vypudila ostrý pach doutníku, a mlčel.

Vůz zahnul prudce za roh a zpomalil jízdu, šofér se díval po číslech domů. Balabán zaklepal na skleněnou přepážku za šoférovými zády a taxi zastavilo.

„Zůstaňte sedět,“ řekl, „otevřu nejdřív dům, abyste nemusila čekat ve sněhu.“

Přikývla. I jí se hodilo, že ji nechce zbytečně ukazovat náhodným kolemjdoucím. Vyskočil, zaplatil a pak rychle otevřel dům a vešel, drže dveře otevřené. Vyhoupla se na stupátko a sestoupila do měkkého sněhu, několika kroky byla u dveří domu. Rychle se ohlédla. Ulice byla liduprázdná, jen vzadu u rohu, odkud přijeli, stál velký černý vůz. Ve zlomku vteřiny napadlo Lu, že ten vůz tam nebyl, když přijížděli. Anebo že by jej byla přehlédla? Ostatně, co na tom. Taxi se rozjíždělo a Balabán za ní tiše zamykal dveře. Když vstupovala do zdviže, napadlo ji, co že bylo na tom voze zvláštního, a pak si uvědomila, že byl bez světel. Ostatně, proč se tím zabývat.

Balabán skoro nemluvil, až to bylo Lu nepříjemné. Zdviž pomalu stoupala a Lu na sebe kriticky pohlédla do zrcadla. Ne, opravdu, všecko je v pořádku. Jen ten otlemený, ulízaný chlap vedle ní, kdyby tu nebyl. Ale co naplat. Chce od něho velkou laskavost. Musí se na něho usmát. Musí s ním vyjít. Zatracené dluhy. Zatracený hazard, který ji dvojnásob potopil, když jí měl pomoci. Proto teď musí zase hrát. Bože, vždyť tomu už odvykla, bavit pány, kteří ji nebavili. Být příjemná na někoho, kdo jí byl nepříjemný. Ale proto je herečka. „Malá role, taky role,“ vzpomněla si ironicky na okřídlenou průpovídku režiséra, který chtěl mít každý kus obsazen prominenty. „Jen se snažte ji řádně zahrát. Nejsou malé role, jsou jen malí herci.“ A ona chtěla být herečkou, opravdu velkou herečkou. Tedy musí hrát. Aby mohla hrát, musí si udržet svůj nový život, život s Jiřím Sartoriem. A proto musí sprovodit ze světa poslední stíny minulosti, strašidla té dřívější své existence na úvěr. Proto přijela s tímhle ohavným člověkem, který vládne penězi. Podívala se ještě jednou na hladkou tvář, která se na ni dívala ze zrcadla a zachytila pohled mlčícího Balabána. Zvedla trochu hlavu a usmála se na něho.

Poctěný se pokusil odpovědět rovněž úsměvem. Byl však rozčilen a vyšlo mu z toho místo úsměvu zašklebení. Zdviž zastavila a oba vystoupili.

„Myslím, že mám návštěvu,“ řekl jako mimochodem, když odmykal, „viděl jsem z ulice světlo. Ale to nevadí, vyřídím to krátce,“ dodal už v přijímacím pokoji, kam ji uvedl, a rychle odešel.

Lu zůstala stát, vdechovala chřípěmi kriticky ovzduší pokoje, které se jí zdálo nějak zatuchlé a zakouřené, a přitom se v duchu divila, jak se ten člověk najednou změnil, jak se pod tím šklebením, které mělo být smíchem, najednou objevila energie a zlost. Rozhlížela se po stěnách, viselo tam několik honosných obrazů v těžkých rámech. Byly to spíše peníze než umění, Balabán zřejmě neměl rád experimenty, kromě burzovních. Lu najednou si uvědomila, proč se tomu člověku vždycky vyhýbala. Ten pokoj jí pomohl, aby to pochopila. Nebyl to jen ten odpudivý zevnějšek burziánův, byla to ta strašlivá hluchost jeho zájmu: peníze a slečny. Chlap je nudný jako tenhle jeho pokoj s drahými, banálními obrazy.

Vtom ji vyrušil hluk. Dveře se rychle otvíraly, bouchaly a bylo slyšet spěšné kroky. Lu se napřímila, s úsměvem očekávání se podívala na dveře do jídelny, které se prudce rozevřely a na prahu stála – ale, bože můj, to je přece Jaruše Zachová, ve večerní toaletě, jak ji viděla večer na premiéře, kožich má přes ruku a je zrudlá pod svým nalíčením, je to vidět na čele a na spáncích i na krku, a dívá se na ni, ta vypadá, když zuří! „Ach, to jste vy, paní Sartoriusová,“ slyší Lu vzteklý a rozčilený hlas subretin. „Buďte nám u nás vítána,“ pokouší se o ironii a Lu se musí smát, jak jí to nevychází, přehnala to, chudák. Lu je klidná, vždyť teď o nic nejde.

„Děkuji,“ říká s úsměvem. „Nevěděla jsem, že jste tu angažována jako paní domu.“ Lu je velmi spokojena tím, co řekla. Důraz byl na slově angažována, ale docela jemný, diskrétní, jako před kamerou a před mikrofonem. Dávno už si odvykla dávat věci po lopatě, jak to ta rozčilená subreta hraje i teď v soukromí, jako by měla u šmíry benefici.

Zatím se objevil už Balabán, který byl Zachové v patách. Je prudký, ale ovládá se. V ruce drží nějaké klíče. „Pojďte prosím dál,“ říká pohotově a ustupuje jí z cesty. Lu nemá chuť ve scéně pokračovat. Zachová není pro ni žádná konkurence. Byl to hladký šach mat. Přechází vztyčena kolem rozčilené subrety a je tak nad situací, že na ni dokonce lehce kývne na rozloučenou. Balabán za ní zavírá dveře a Lu se ocitá v rozlehlé jídelně a dívá se zase kriticky. Je to typické večeřadlo pro finančníky, těžké, honosné a nevkusné, Balabán je věren svému stylu. Tam vedle zatím hlasy umlkly a Lu nepříjemně dotčena náhlou myšlenkou, se probrala z pozorování pokoje. Vždyť ta Zachová nebude mít nic jiného na práci než roztrušovat, že mě tu našla! Bude ze mne dělat Balabánovu metresu! A „přátelé“ to donesou Jiřímu.

Lu byla najednou hluboce otrávena. A opravdu nešťastna. Dobrá nálada byla ta tam. Vítězství nad Zachovou ji netěšilo. Sebevědomí bylo otřeseno. Lu zneklidněla. A vtom vešel Balabán, šklebě se podivuhodně.

To Karbanovou, která měla vrozený a pěstěný smysl pro humor (její milenci nikdy nebyli hloupí, vedle peněz žádala také vtip), rozveselilo. Ten člověk si asi myslí, že se usmívá, pomyslila si a podívala se na něho tázavě.

Balabán byl opětně suverén. „Nepříjemná scéna,“ řekl vznešeně. „Doufám, že vám to nevadí.“ Lu se dívala na jeho tlustý spodní pysk a rychle uvažovala. Chvíli mlčela a pak zvolna řekla: „Upřímně řečeno, vadí mi to velmi. Nikoli kvůli té dámě. Ale pro ty klepy, které z toho budou.“ Zvážněla a nad nosem jí vystoupila kolmá vráska. To mi zaplatíš, uvědomovala si s úlevou. Balabán vycítil osten, ale byl rozhodnut nedbat žádných potíží. „Má všecky důvody, aby mlčela,“ řekl sebevědomě, přitom si však myslil, té nikdo hubu nezavře, naopak, bude to roznášet po městě. Což, jemu osobně by to nevadilo, ale mohou nastat komplikace, Karbanová je vdaná žena a – ostatně, zatím se ještě nic nestalo, pomyslil si. Mám však nejlepší vůli, aby se stalo, pokračoval v úvahách, pak však se rychle vrátil do role usměvavého hostitele. „Neodložíte?“ řekl a přistoupil k ní, aby jí pomohl z kožichu.

„Ne, děkuji,“ odpověděla Lu, stále vážně soustředěná.

„Jak je libo,“ řekl skoro uraženě a pak ho napadlo, co vyjádřil otázkou: „Není vám tu snad chladno?“

„Ne, je tu příjemně,“ zněla úmyslně zdvořilá odpověď.

„Pak byste měla přece jen odložit,“ naléhal neodbytně.

Lu se na něho podívala kriticky. Klid se jí plně vrátil, ale na něm viděla lehké vzrušení. Něco pro něho musím udělat, pomyslila si, rozhrnula bílé lišky a pomalu kožich odložila.

Balabán se už nesnažil jí pomoci. Díval se na ni a oceňoval vysoký, štíhlý trup s malými prsy, tenký pas a dlouhé nohy, pak se vrátil k předlouhému krku a jemné, dlouhé hlavě, vyvrcholené zlatou hennou. Ne, opravdu se mu na ní všecko líbilo. Její obličej, s velikýma očima nad jemným orientálním nosíkem, se na něho díval klidně a sebevědomě. Ani na ústech jí není znát, co má všecko za sebou, pomyslil si Balabán, je dokonalá. A vtom si povšiml lehkého stínu pod těma velkýma očima, ano, tam to bylo, jediné místo, kde se hlásila její minulost i připomínal věk. Ale jinak – a Balabán si mimoděk olízl rty.

Lu se na něho dívala zpytavě, bože, ten chlap má strašnou hubu.

„Omluvte mě na okamžik,“ odříkal Balabán obvyklou frázi a zmizel. „Kéž by se už nevrátil,“ pomyslila si Lu, pak však se rychle opravila. A kdo by mi opatřil peníze? Nudila se strašlivě, utekla by hned, kdyby nepotřebovala ty peníze. Podívala se na hodinky, které musela přiblížit k očím, aby viděla na miniaturní ciferník toho drahocenného skvostu. Je to pětadvacet minut, co jsem odešla z Kukaně, uvědomovala si. Jiří bude už netrpělivý!

Balabán se vrátil, přinášeje z ledničky vychlazený sekt. Připravil skleničky a s obratností, pravidelně cvičenou, odzátkoval láhev. „Je to rosé,“ řekl polotázavě, poloomlouvavě: „Nebo máte radši bílý?“

Lu zavrtěla hlavou a Balabán hbitě naléval. Zvedli sklenku a Balabán si dal záležet, aby přiťuknutí vypadalo co nejvýznamněji. „Na vaši krásu,“ řekl a zvedl pohár.

„Už zase?“ střelila po něm Lu ironickým pohledem. „Bylo by myslím věcnější, připíjet na vaše peníze,“ řekla najednou s cynickou vážností a pak se lehce napila.

Balabán byl otráven, ale bavil se. „Na to se nepřipíjí,“ řekl a pomalu vypil téměř do dna pohár. Lu se na něho kriticky dívala. Půjde-li to takhle dál, opije se dřív, než budu mít peníze v kabelce. „Naopak,“ řekla rychle, „připíjím na to, na čem teď záleží.“ Balabán najednou byl ve výtečné náladě, bylo mu teplo a sekt mu chutnal. Blesklo mu hlavou, že to je už dnes třetí láhev a že pije mnoho, ale vzápětí si řekl, proč ne? „Umím ocenit vaši upřímnost,“ řekl se skleničkou v ruce a maličko usrkl a zase ji postavil, ne, už opravdu nesmím pít, začínají se mi třást ruce.

„Víte, je to smutné,“ rozpovídal se tiše v náhlém návalu sdílnosti, vyvolané stejně alkoholem jako přítomností té ženy, „když žena s člověkem mluví o penězích.“

„Vždyť je to vaše povolání,“ namítla zdvořile, ale se stínem posměchu, který se hned pokusila maskovat úsměvem.

„Povolání, čert vem povolání,“ řekl zamračeně. „Povolání a peníze, to je dopoledne, poledne burza a odpoledne kancelář. Ale večer chce mít člověk od toho pokoj. A což teprve v noci,“ řekl a ztroskotal na pokusu o úsměv. „Vždyť jsem přece také člověk,“ dodal sám nad sebou skoro dojatě a hned si pomyslil, vidíš, osle, hlas ti tremoluje, to je ten třetí sekt.

„Úžasně hloupý ve své mazanosti,“ zaznamenal mozek masky naproti němu a její ústa řekla skoro škádlivě: „Ale, ale, snad nejste taky sentimentální?“

„Proč bych neměl být sentimentální,“ řekl s bojovnou polemičností. „Co si myslíte, že pro mne nic jiného na světě není než obchody a peníze?“ A zase se napil.

„Naopak,“ řekla se zdvořilou ironií. „Myslím, že si nemůžete stěžovat, že byste vedl jednotvárný život.“

„To opravdu ne,“ řekl s bezděčnou pýchou. „Umím si najít na světě věci, které stojí za to, aby se s nimi člověk seznámil.“ Odmlčel se a obrátil k ní těžké oči. „A sblížil.“ Opětně se odmlčel. Lu se usmívala. „Například vás,“ řekl polohlasem.

„Děkuji za zájem,“ řekla Lu a snažila se, aby to nevyznělo ironicky, a pak se podívala na hodinky. „To je hrozné, jak ten čas letí,“ řekla najednou bez úsměvu. „Za chvilku se už budu muset vrátit. Prosím vás, zatelefonujte mi pro taxametr.“

Balabán protestoval, nepříjemně vyrušen. „Proč byste tak spěchala. Vždyť jsme tu teprve pět minut.“ Opile k ní přisedl. „Ani nevíte, jak jsem se těšil, že ke mně jednou přijdete.“

„Přišla jsem si pro slíbenou půjčku, pane Balabáne. Byla bych vám vděčna, kdybychom to vyřídili co nejdřív. A ten taxík zavolejte, prosím, hned, bude to chvíli trvat, než přijede.“

„Všecko dostanete. Všecko bude,“ řekl Balabán a cítil, že má nějak těžkou hlavu. „Ale nejdřív musíte být na mne hodná,“ řekl a vzal ji za ruku.

Lu se na něho podívala a cítila, že se musí přemáhat, aby na ní nebylo znát nechuť, kterou v ní vzbuzoval právě teď, když se začaly ukazovat známky jeho lehké opilosti. „Zdá se, že jste mi dobře nerozuměl, pane Balabáne,“ řekla vážně a energicky vyprostila svou ruku z jeho. „Přijela jsem, poněvadž jste mi slíbil půjčku. Prosím, abyste dodržel slovo.“

„Dodržím, určitě dodržím,“ řekl a pokusil se jí vzít kolem pasu.

Vzpřímila se, jako kdyby ji vymrštil. „Takhle nehraju, pane Balabáne.“

Balabán se až lekl její prudkosti, rovněž vstal a maličko při tom vystřízlivěl. „No, však vás neukousnu,“ zabručel.

„Já bych se nedala,“ řekla Lu a doplnila větu svým nejrozkošnějším úsměvem. „Dejte mi peníze,“ řekla vzápětí, „a já vám na ně podepíšu směnku.“

„Směnku, zase směnku,“ řekl Balabán odmítavě a pak opile vybreptl: „Těch mám,“ a mávl rukou.

„Ale ne ode mne,“ řekla Karbanová.

„I od vás, holčičko,“ ozvalo se těžce z Balabánova hrdla. „Chcete je vidět?“

Lu byla opravdu a upřímně překvapena. „Vy máte nějaké mé směnky?“ řekla s neskrývaným údivem a její oči byly ještě větší než obvykle.

„Mám, mám, a kolik,“ liboval si Balabán a pokusil se znovu se napít.

„Kde jste je vzal?“ ptala se skoro zděšena. „Ale to vy jen tak říkáte?“

Balabán se napřímil. „Přesvědčím vás,“ řekl s opilou samolibostí a vyběhl do své pracovny.

Lu stála jako ochromena. Tak je to tedy! To je to neznámé finanční konsorcium! Tak to je ta nejmenovaná banka! To je ten neprozrazený zaměstnavatel agenta Blažka. Že mě to už dřív nenapadlo! A co z toho má? Proč to dělá? A sama se zarazila. Proč? To je přece jasné! Ten mizera! Ten pyskatý bazilišek!

Balabán se vracel s několika blankety v rukou. „Tak tady je máte,“ křičel vítězoslavně. A mával jimi Karbanové před očima. „Tak už mi věříte?“

Lu viděla své podpisy a známé cifry. Zatočila se jí hlava. Ale jen na okamžik. Vzápětí ji posedla nesmírná zlost a propastné opovržení k tomu burziánovi, který si ji takhle chtěl koupit. Byla by nejradši vybuchla a vrhla se na něho, ale ovládla se, tím by nic nevyřídila. „Tak vy jste koupil všecky mé směnky,“ řekla tiše. „Tak vy jste věděl, že jsem v nesnázích. A to jste si se mnou takhle jen hrál!“

Balabán protestoval. „Vůbec jsem si nehrál,“ řekl neurčitě.

Lu se přiblížila. „Tak proč jste to skupoval?“

Pokrčil rameny. „Přišli mi to nabídnout. Nezabývám se takovými obchody. Jsem zvyklý pracovat s pevnými hodnotami. Směnky umělkyň jsou velmi nejisté papíry! Ale koupil jsem to, poněvadž jsem si myslel, že vám budu moci prokázat laskavost.“ Odmlčel se a díval se na ni.

„Velmi hezké od vás,“ řekla opovržlivě. „Tak proč mě ten váš agent uhání a vyhrožuje lhůtami?“

„Není to můj agent,“ bránil se. „Anebo alespoň není to jen můj agent. Pracuje s mnoha jinými. Zapomínáte, že tohle,“ zamával blankety, „nejsou všecky úpisy vámi podepsané. Jsou ještě jiní majetníci, kteří je neprodávají. A ti zřejmě mají zájem na tom, abyste se necítila klidná a šťastná. Mám dojem, že jste si znepřátelila několik mocných pánů. Ten váš druhý sňatek –“

„Ten sem nepleťte,“ přerušila ho energicky. „A mluvme teď věcně. Jste ochoten s těmito směnkami počkat?“

Balabán přikývl: „Ovšem. Proto jsem vás sem pozval.“

„Dobrá, děkuju vám, dlouho to trvat nebude,“ řekla a zamyslela se. „Ukažte, kolik je to?“ Podívala se. „Aha. Pak mi tedy ještě zbývá platit –“ a opětně se zamyslila, rychle počítajíc. „Je to ještě hodně,“ řekla pak napůl pro sebe.

„Slíbil jsem vám, že vám půjčím,“ řekl těsně vedle ní.

Rychle se na něho obrátila: „Výborně. Podepíši vám směnku.“

„Směnky, stále jen směnky,“ ozvalo se z Balabánova vyschlého hrdla. „Nač to, mám už jich dost. Což není nic jiného na světě?“ A vzal ji kolem pasu.

Lu se zvolna, ale rozhodně vymanila z objetí. „To pusťte z hlavy, pane Balabáne. Budu ráda, půjčíte-li mně, jako jsem vám vděčna, že mi počkáte s těmi druhými směnkami. Zaplatím vám co nejdřív. Ale to je všecko.“

Balabán ji vzal zvolna za obě ruce a řekl: „Jak chcete. Ale přesto byste mohla být na mne trošičku hodná,“ a pokusil se ji políbit. Nepodařilo se mu to.

„Abychom si rozuměli, pane Balabáne,“ řekla Lu, držíc ho oběma rukama od těla, „vdala jsem se a jmenuji se teď Sartoriusová. A to jméno chci podržet.“

„No, však vás neubude,“ nedal se Balabán odbýt. „Nač si máte dělat takové starosti. Ostatně, není to poprvé, co jste vdaná. Pro jednou se svět nezboří a pan Sartorius nic nepozná.“ Prudce ji znovu obejmul a začal ji líbat na krk. (Konečně, hučelo mu v hlavě, konečně vím, jaké to je, líbat ten její dlouhý krk, který tak voní.)

Odstrčila ho, až se zapotácel. „Jste opilý.“ Rychle si oblékala liščí kožich. „Pojďte mně otevřít.“

Skokem byl zase u ní. „Nedělej drahoty, holčičko, nejsem dnešní,“ a opět ji objal. Vytrhla se mu zuřivě. „Pusťte mne, nebo budu křičet.“

Blížil se k ní s opilou neústupností. „Křičet budeš až potom. Nejdřív –“ a zase po ní sahal.

Udeřila ho do tváře. Zarazil se. „Tak ty tak? Drahoty budeš dělat, couro, ještě –“ a napřáhl se po ní. Odstrčila ho vší silou, až se znovu zapotácel, ale narovnal se a vracel se. Už mlčel, jen hlasitě supěl. Ustupovala před ním pozpátku, měla strach. Ustupovala znovu, až ke krbu a rychle uchopila těžký pohrabáč s kovanou rukojetí.

Zasmál se a byl rázem u ní, chytil pohrabáč za druhý konec a snažil se jí ho vytrhnout. Nechtěla povolit, měla dost síly, vzepřela se, aby mu nástroj prudkým pohybem vytrhla. Přitom si říkala, co s ním, chlap je opilý, bůh ví, kolik už je hodin, co chudák Jiří, který na mne čeká, zatímco já se tu peru s tímhle opilým hlupákem, proč jsem sem jen chodila, bože můj, to je ještě větší bláznovství než to v té herně, kde jsem tolik prohrála. Ale přece se vzpamatuje, musí se vzpamatovat, vždyť to je z toho sektu.

Zastavila se a křikla na něho: „Neblázněte. Co vás to posedlo?“

„Ty jsi mne posedla,“ chrčel s opilou zálibou a umíněností. „Však ty si dáš říci, kočičko, a pak ty směnky hezky spálíme,“ a zase po ní hmatal.

Lu mu vytrhla pohrabáč a zvedla jej nad hlavu. „Nechte mne, anebo vás uhodím.“

Balabán se opile zasmál: „A že ne!“ Náhle se skrčil a hnal se po ní. Ustoupila ještě o krok a napřáhla železo, vtom jí však uklouzla noha na vyleštěných parketách a Lu se skácela nazad. Zadunělo to, jak jí hlava udeřila o lesklé kování krbové mříže.

Balabán se zarazil. „Co to děláte?“ Stál nad ní bezradně.

Lu ležela bez hnutí.

Vyděsil se a rychle se k ní sehnul. „Co je vám?“ Začal jí lomcovat. Nehýbala se. Balabán rázem vystřízlivěl. Co teď, střílely mu poplašné otázky v mozku. Panebože, snad není mrtva. Poklekl a snažil se jí nahmatat puls, nenašel však nic, uvědomil si jen těžké rázy své vlastní krve.

Přiblížil se k jejím ústům. Zdálo se mu, že nedýchá. Lomcoval jím poplach. Co teď? Srdce, napadlo ho, pak ji zvedl, bože, jak je dlouhá, a položil ji na pohovku. Stále bez hnutí. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Balabáne, tys ji vlastně zabil!

Ještě zkusit srdce, jestli tluče. V úzkém, dlouhém výstřihu svítila bílá pleť. Balabán zasunul ruku pod lesklou a hladkou látku, nahmatal malý, teplý prs a sklouzl pod něj, tam je srdce. Zastavil se a přestal dýchat čekaje, kdy ucítí pod prsty tep jejího srdce. A cítil jen, jak mu tluče jeho vlastní krev do spánků.

A vtom se ozvalo prudké zvonění.

Vytáhl ruku z výstřihu a napřímil se, poslouchaje napjatě. Zvonění se opakovalo. A pak se ozvalo tlučení.

Balabán stál bezradně. Podíval se na tvář ženy, která ležela bez vlády na pohovce, a nevěděl, co dělat.

Zvonění a tlučení se opakovalo a prodlužovalo.

Co teď? říkal si Balabán. Kdo to může být? A co s tou ženou tady? Něco takového se mi ještě nepřihodilo, bude to v novinách, jen aby to nepřišlo do novin, ale to bude marné, ti chlapi všecko vyčuchají.

Zvonění a tlučení se změnilo v bouři. Celý dům bude vzhůru, pomyslil si, podíval se ještě jednou na nehybnou Lu, teplo jejího prsu ještě cítil na ruce (tak přece jen jsem se k ní dostal blízko, pomyslil si s nenadálou sebeironií) a pak zvolna šel k vypínači, zhasl světlo a vyšel do předsíně.

Uvítala ho vřava zvuků přede dveřmi.

„Kdo je to? Co si to dovolujete?“ vykřikl. Tlučení přestalo.

„To jsem já, Sartorius. Otevřte!“

„Kdo?“ zachroptěl Balabán.

„Sartorius,“ ozvalo se znovu za dveřmi.

Balabán sňal řetěz a vsunul klíč do zámku.

26

Těžké kapky stékaly jako hejna malých živočichů po špinavém skle tramvajové plošiny, jak prudký jarní déšť útočil ze všech stran na ulice, domy, povozy a lidi. Vyhrnutý límec koženého pláště chránil Františka Vávru před větrným vlhkem, krk, letos nějak zvlášť choulostivý, měl v závětří, zato obličej nastavoval vlhkosti zabloudilých kapek, které příjemně šlehaly pleť. Takové jízdy za větrných deštivých večerů na plošinách vozů miloval Vávra už od dob chlapeckých. Měl při těch mokrých větrných jízdách osvěžující pocit dobrodružství, který čerpal z tohoto nevinného styku s uvolněnými živly.

A právě v těchto dobách, kdekým označovaných za konec války (však je také na čase, vždyť už to nelze vydržet), byla pro něho taková večerní jízda opravdovým osvěžením. Díval se na příval mokrých, skleněných brouků, které vrhal vítr proti sklu, a pevněji přitiskl paží aktovku s drahocenným břemenem. Tma na ulicích, občas proděravěná žlutým oharkem zmrzačené lucerny, špinavá tramvaj, plná ošumělých, udřených a neupravených lidí, kteří se bránili zimě a dešti tím, že se přestrojovali za hastroše, smyté zbytky dvou kdysi modrých pásů barvy na skleněných stěnách tramvaje (kolik asi vydělal ten šílený nacistický vynálezce tohoto nesmyslu, který proměnil čtyři léta tramvajových jízd i za slunečných dnů v jízdy špinavým modrým šerem, jež otupovalo, otravovalo a deprimovalo cestující, kazilo oči průvodčím a shrnovalo vrásky do mladých čel studentek, které je v posledních dvou letech nahradily – a přitom nemělo nejmenšího válečného významu v protiletecké ochraně už proto, že stropní žárovky byly zazděny do lepenkových kotoučů a propouštěly jen tenké kužely paprsků kolmo na podlahu), to všecko, stejně jako zločinný kontraband uvnitř Vávrovy aktovky, svědčilo, že systém německých náhražek a soustava jejich vytloukání klínu klínem vrcholí.

Tentokrát snad k profesorovi Sukovi dojedu, říkal si Vávra, vdechuje nosem mokrý vítr. Včera tam měl také namířeno, ale když už se chystal zahnout do ulice, kde Jan Blahoslav Suk bydlil, potkal Kostohryze. Zastavili se spontánně oba najednou a současně si podali ruce. To krátké mužské soupeřství bylo zřejmě zapomenuto pod tlakem zlých událostí, které postihly ženu, jež jim oběma byla nějak blízká. Docent, jindy odtažitý a korektně rezervovaný, byl podstatně změněn. Vzal Vávru pod paží a začal bez úvodu. „Vzal bych vás k sobě, ale nepokládám to za bezpečné. Měl jsem dvě gestapácké prohlídky a potom, když mne propustili, přišli ještě jednou. Jsem střežen, ačkoliv nevím proč, a oni to také asi nevědí, protože kdyby měli opravdu nějaký důvod, tak bych tu nechodil. Ale co naplat, je to tak a musím s tím počítat a podle toho se zařídit.“ Mluvil rychle a vodil Vávru temnými a prázdnými uličkami Starého Města, kde se jen občas ozvaly kroky osamělého chodce. Vávra se při tom dověděl, že Marta je v jednom ze slušnějších vězení (všecka německá vězení za války byla strašná, ale v té hrůze byly přece jen ještě rozdíly) a že během měsíce se dostane před soud. Docent Kostohryz, ani náznakem se nezmiňuje, odkud má své informace, mluvil rychle, a přitom s jasnou přesností, která ho odedávna vyznačovala. Ničím nedal najevo svůj lidský zájem, referoval podrobně a věcně, jako by šlo o klinický statut. Vávra poslouchal rozrušen a dojat a přerušoval ho krátkými otázkami, a tak se na té noční procházce ztemnělým městem konečně dověděl, co je s Martou. Trestně je případ jasný: doktorka Marta Říhová ošetřila na oku zraněnou osobu, o níž musela anebo mohla předpokládat, že je stíhána německou státní policií, a neučinila o tom hlášení – to je podstata činu, pro který byla zatčena a pro nějž bude souzena. Vávra žíznivě vnímal tyto zprávy a trnul při tom. Uměl si představit, co to znamená v posledním stadiu války, přesto však se zeptal Kostohryze, jaký trest jí hrozí. Docent chviličku šel mlčky a pak odpověděl s obvyklou věcností, že je tu stupnice možností, od několika let až po to nejhorší. Vávra si tak potvrdil jen to, co sám předpokládal. Oba muži šli vedle sebe chvíli mlčky. Pak se Kostohryz zastavil a podal Vávrovi ruku.

„To je všecko. Pozval bych vás k sobě, ale možná, že bych vás přivedl do nepříjemné situace. Na shledanou.“

Vávra ho zadržel otázkou, je-li možno Martu vidět anebo jí něco poslat.

„Nestrachujte se, dostává, co je možno,“ řekl docent. „A vidět ji nemůžete vy ani já. Leda snad až bude před soudem. Tam by snad bylo možno se dostat. Pokusím se vám to zařídit.“

Vávru zamrazilo. Stiskl podávanou ruku. „Prosím vás o to. A je možno jí psát?“

„Ne,“ řekl docent a stiskl tenké rty. „Jen vzkazy.“

„Tak ji, prosím vás, dejte ode mne pozdravovat,“ vydechl Vávra a zamrzelo ho, že se nezmohl než na takovou konvenční větu. Jsou však chvíle v lidském životě, řekl si vzápětí, kdy kůra konvenční fráze puká a slova a věty dostávají starý, dobrý smysl. A to byla taková chvíle.

Rychle se rozešli a Vávra se podíval na hodinky. Na návštěvu u profesora Suka bylo už pozdě. Obrátil se a vracel se domů s pocitem, že ten korektní studený docent je vlastně docela sympatický chlap.

Došel domů a pokusil se ukojit opravdový hlad všelijakými náhražkami, a vypil trochu alkoholu ze zásobičky, jež mu zbývala. A vzpomněl si přitom na nedávnou dobu, kdy se o něho po vyživovací stránce starala Anežka Hylská. Elegantní redaktorka se uměla nejen oblékat, ale i všelijak jinak ohánět. A to nyní přestalo. Co naplat, pomyslil si Vávra, a ušklíbl se: „Láska se musí nějak platit.“ Odsypal několik zrnek ze sáčku, z kterého nelítostně ubývalo, a uvařil si šálek kávy, rychle jej vypil a usedl k práci. Posedla ho pracovní zuřivost, a když už k ránu odkládal pero z prstů, které svírala křeč, blížila se dlouhá kapitola k dokončení. Vybíjel svou bolest a bezmoc na brutální srážce Lu Karbanové s Balabánem, kreslil burziána skoro s osobní nenávistí, jako kdyby sám byl nějak postižen. A zatím byl raněn jen tvrdým osudem Marty Říhové, jejíž tajemství se mu rozevřelo v překotném rozhovoru s Kostohryzem. Myslel na ni, jak sedí v nějaké hrůzné cele s otupujícím vědomím toho, co ji čeká. A on tu pro ni nemůže udělat nic, nic. A pro sebe také ne, jen psát, psát, a v tom hledat útěchu a zapomnění.

Tramvaj změnila směr, déšť bil přímo ze strany na plošinu a Vávra musil ustoupit před mokrým přívalem. Aktovku s drahocenným obsahem dal zpod pravé paže pod levou. Byl to následek ranního překvapení. Vzpomínal, že šel pozdě spát, kapitolu dokončil, ale měl pocit, že se k jejímu závěru ještě musí vrátit, doplnit některé myšlenkové děje, které se ztratily v brutálním závěru (a v písařské křeči, která se ho zmocnila). A ráno, sotvaže zapjal telefon, hlásila se zapomenutá a včera namátkou vzpomenutá Anežka Hylská. Byl nejdřív nemilostivý, ale pak poznal, že je to rozhovor nezáludný a samaritánský. Neocenitelná Agnes si sama vzpomněla, že by mohl něco potřebovat, a dala mu adresu bývalé redakční uklízečky, která má na periferii města různé možnosti. Výsledek byl, že Vávra před návštěvou u Suka si zajel na konečnou stanici a tam za soumraku vyhledal zmíněnou ženu. Čekal nejdřív něco jiného, ale nakonec zastrčil do aktovky kilogram loje a vděčně zaplatil dvanáct stovek (mírová cena osm korun!) a odešel s poučením, co všecko může na tomto nefalšovaném tuku pořídit. A nyní, aktovku tiskna pod paží, dojížděl ke stanici ve čtvrti profesorově.

Vzpomínal na setkání s dámou uklízečkou. Nyní už dávno neuklízí, nýbrž obchoduje, přichytila se u dceřina hokynářství a má se k světu. Vybavil si svazek tisícovek, k němuž přidala tu jednu od něho, když mu dovolovala, aby se zas za čas u ní zastavil. Chovala se slušně, ale přece jen poněkud protektorsky. Vávra se usmál při představě těchto existenčních a společenských změn. Bývalá uklízečka byla jedna z tisíců a tisíců obratných a čilých lidiček, kteří vyvinovali horečnou činnost, sháněli, vyměňovali, pěstili, dováželi, míchali, přesypávali, destilovali, balili a nalévali a přitom z každého úkonu odkládali stranou bankovky, zařizovali se z odložených peněz, získávali šicí stroje, rádia, piana, koberce, obrazy a starožitnosti, které se dokonale nehodily do jejich skromných příbytků. Ale válka spustila bláznivý kolotoč, hodnoty se uvolnily a vyměňovaly, zapadaly a rostly, nastal šílený koloběh peněz a zboží, všecko se stěhovalo, přemisťovalo a vyměňovalo. Jedni naříkali nad tím, co ztráceli, jiní se opíjeli tím, co získávali. Těm se nikdy nezdálo, že budou tak chudí a že přijdou o všecko, a ony nikdy nenapadlo, že by mohli tak zbohatnout a přijít k majetku. Byla to šílená posedlost rozhýbanými hodnotami, opilost uvolněnými majetky. To všecko bude nutno po válce uvést do pořádku, odstranit válečné zisky, vrátit ožebračeným, o co přišli, a vzít obohaceným, co vytěžili. Úkolů nad hlavu. Zatím však je ten kolotoč existenční nutnost, co bychom si počali bez černého obchodu, pomyslil si Vávra a ironicky si oddechl. Zabýval jsem se estetikou dramatu a teď se zabývám dopravou loje, ať žije nová Evropa, pomyslil si.

Tramvaj zastavila a Vávra vyskočil (pozor na aktovku!) a rychle se rozběhl do příčné ulice, kde bydlel profesor Suk.

Přestalo pršet, na ulicích stály veliké kaluže a u chodníků hromady popele. Město se podobalo mokrému smetišti, jehož ošklivost se noc marně snaží zakrýt milosrdnou tmou.

27
(první variace)

Jediný stůl dosud žije v lokále už zcela vyprázdněném, destiláty vystřídaly temně červené víno, Petrusova společnost si už pověděla, co měla na srdci, rozhovory se už počínají trhat a i ti nejstatečnější počínají pomýšlet na odchod. Všecko se vysvětlilo a uklidnilo, únava se rozpustila v alkoholu a všichni se mají strašně rádi, až na ty, kteří se hrozně nenávidí, ale až se vyspí, bude láska i nenávist zapomenuta, snad jen bolení hlavy zůstane.

Jiří Sartorius sedí uprostřed společnosti, jež se sama v sobě rozpustila, a je sám a vzdálen lidem jako osamělý horolezec nad záludnými srázy a mezi vražednými propastmi. Snaží se hrát s sebou, usmívat se a pít, občas i slovo utrousí a naváže na cizí vtip, ale to všecko je zoufalé předstírání, lež a přetvářka, protože Jiří je nemocen nejistotou, drcen obavami, mučen pochybami. „Věříš mi, Jiří?“ Ovšem, že ti nevěřím, ne, věřím ti, život bez tebe je nejčernější smrt a smrt s tebou je nejkrásnější život.

Číšník musí dvakrát opakovat Sartoriovo jméno, než se Jiří probere, překvapen a trochu zahanben. „Co je? Kdo mne volá? Paní?“ Tak alespoň telefonuje, díky bohu. „Ne, je to mužský hlas,“ referuje číšník, „nějaký pán si přeje s vámi mluvit.“ Sartorius těžce vstává a jde k telefonu, cože mu chtějí cizí lidé, teď v noci, kdo to může být. „Haló, Sartorius,“ houkne vztekle do mluvítka, on, který to nemá nikdy ve zvyku.

„Dobrý večer, mistře,“ praví sladký, samolibý mužský hlas a Jiřímu je z toho zvuku odporně. „Promiňte, že vás v tak pozdní dobu vyrušuju, ale běží o velmi vážnou věc.“

„Račte mluvit stručně, smím-li prosit,“ slyší se Sartorius odpovídat a sám se nepoznává. „A především rád bych věděl, s kým mám čest.“

„Přítel, který to s vámi dobře myslí,“ odpovídá hlasový sučuk v telefonu.

„Jméno, prosím,“ říká Sartorius.

„Na jméně nezáleží,“ cukruje sluchátko a Sartorius má pocit, že ten chlap na druhém konci drátu se směje a šklebí.

„S anonymy nemluvím,“ říká Jiří rozhodně a chce zavěsit.

„Vaše paní –“ vystřelí hlas v telefonu, jako by tušil, že Sartorius chce odložit sluchátko.

„Co je s mou paní?“ zaráží se Jiří a začne křičet: „Co sem pletete mou ženu?“

„Právě proto vás volám,“ praví anonymní slaďoch. „Je to opravdu jen ve vašem zájmu – posloucháte mě?“

„Ano,“ slyší se Jiří odpovídat.

„To je dobře, nebudete toho litovat,“ slibuje přítel ze sluchátka a odmlčí se, jako by věděl, že teď už Sartorius nezavěsí.

„Račte si pospíšit, smím-li prosit,“ maskuje Jiří svou rozčilenou nedočkavost.

„Vaše paní odjela před půl hodinou autem v pánském doprovodu,“ hlas vychutnal pauzu. „Kdybyste ji hledal, najdete ji v bytě pana Edmunda Balabána,“ hlas vychutnal druhou pauzu, „adresa je v telefonním seznamu.“

„Lžete, vy darebáku,“ škrtí se Sartoriův hlas a v hlavě mu bzučí Balabán, Balabán, Balabán.

„Děkuji za lichotku a dobrou noc, mistře,“ telefonuje sučuk a ozve se klapnutí. Anonymní audience je skončena.

„Můj život na světě je učiněná smrt, ba horší je než smrt můj bezútěšný život,“ letí Jiřímu hlavou, jak stojí ještě v zakouřené telefonní budce a drží sluchátko v ruce. A najednou je pustí, ani nezavěsí, a vyběhne z budky, ani dveře nezavře, utíká do šatny, po cestě lově lístek z tobolky, narazí si klobouk a v běhu se obléká. Seběhne po schodech – „Hned pohled jediný mě uvrhuje v smrt,“ zní mu v hlavě objevená melodie a někdo, něco se směje za její temnou, slavnostní hymničností – a už je na ulici, která je bílá a pustá a tichá – „tak z pohledů mám smrt a taky mám z nich život,“ zvučí mu zas v mozku a to něco, co se směje za melodií a pod ní, začne tytéž verše synkopovat a z hymny se stává šlágr, z lásky se stává hnus, „Věříš mi, Jiří?“ z jistoty se stává zoufalé pochybování a černé pochybování – co ti říkali přátelé, Dominik to všecko věděl napřed, teď jsi utekl, ani ses s ním nerozloučil. „Vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život, a život bez tebe ta nejkrušnější smrt.“

Ulice je prázdná, nikde nic, a Jiří potřebuje utíkat, letět. Vůz nikde – a kam vlastně běžíš, blázne, vždyť ani nevíš, kde ten Balabán bydlí. Na rohu je telefonní budka, Jiří se tam rozběhne, otevře dveře a zuřivě listuje, Balabán, to bude na začátku, á, bé, ne, bé, tu není, smůla, a ne, přece jen, přehlédl ses v rychlosti, tady je to, Edmund Balabán, ulice i číslo. Sartorius si obojí opakuje, aby si to vtiskl v paměť, a vychází z budky a vtom kolem sviští velký černý automobil. Ne, to není bohužel taxametr, škoda, musíš běžet dál. Jiří se ještě ohlédne, jak černé auto zatáčí za roh, a už zas běží dál, srdce mu tluče, ale to nevadí, necítí únavu ani dech mu nepřekáží, už je na náměstí. „Vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život, a život bez tebe ta nejkrušnější smrt.“ Konečně, tady čekají nájemná auta, vrhá se do nejbližšího a říká šoférovi ulici a číslo. „A rychle, strašně spěchám.“ Dojíždí, zjistí číslo a už tlačí zvonítko, co ti lidé nejdou otevřít, to je strašné, jaký mají spánek, snad ani nejsou doma.

Rozespalá domovnice na otázku, bydlí-li tu pan Edmund Balabán, zmohla se jen na přikývnutí: „Ve čtvrtém poschodí,“ a vykulila oči na bankovku, kterou jí ten hubený mládenec strčil do ruky. Utíkala mu otevřít zdviž a nyní Sartorius se sune v dřevěné krabici vzhůru k nebi, zdviž v každém poschodí cvrnkne a konečně se zastaví. Jiří vyběhne a odešle zdviž dolů, chodba je osvětlena, bankovka vykonala své poslání. Chodba je dlouhá, ale tady je to, druhé dveře s tučným jménem Balabán.

Sartorius nalehne celou tíhou na knoflík zvonítka, které se rozdrnčí, jednou, podruhé, a znovu a znovu. Chodba už zhasla, jen ten zvonek drnčí, ale nikdo nejde otevřít a Jiří je zoufalý, zaklepe na dveře, zazvoní a pak začne tlouci. Co to děláš, blázne, což jestli tu není, což jestli si z tebe někdo vystřelil? Ale ten její odchod byl tak náhlý, tak divný, a ty řeči a to všecko, co bývalo dřív, Jiří musí mít jistotu, tluče a zvoní znovu a konečně je slyšet otvírat dveře.

„Kdo je to?“ ozval se chraplavý a vyděšený hlas. „Co si to dovolujete?“

Jiří přestal tlouci. Tak to je jeho hlas. „To jsem já, Sartorius. Otevřte!“

Hlas za dveřmi zmlkl a v domě se rozhostilo na okamžik ticho.

„Kdo?“ chroptí hlas za dveřmi.

„Sartorius,“ říká Jiří s ústy na dveřích.

Rachot řetězu a odmykání. V ostrém světle předsíně poznává Sartorius tu sešklebenou tvář s odulým dolním pyskem, kterou několikrát zahlédl v divadlech a v restauracích.

„Chci mluvit se svou ženou,“ říká Jiří bez úvodu a je strašně rozčilen. Bojí se, že se nemýlil, doufá, že se mýlil („A život bez tebe ta nejkrušnější smrt.“), dívá se na toho odulého ulízance a čeká, co mu odpoví.

Balabán má napětím sešklebený obličej a zavírá za nešťastníkem rychle dveře a pak se o ně zády opře a přivře oči. Jiří vidí na tom člověku, že se něco stalo, protože z obličeje burziánova jde strach, strach smíšený s nějakou zbabělou podlostí, a to všecko je napsáno na vyholeném obličeji se znatelným podbradkem, nad nímž vystupuje široká, surová brada, která už začíná modrat.

Jiří ho uchopí za klopu a naléhá: „Kde je? Kde?“ a najednou ho pustí a rozběhne se k prvním dveřím a volá: „Lu, kde jsi? Lu, jsi tady?“ Hlas mu přeskakuje rozčilením, dříve však než dosáhne na kliku, zmocní se ho Balabánova ruka a zastaví ho.

„Počkejte, já vám to povím,“ praví přidušený hlas a teď zase Balabán drží Jiřího za kabát. „Vysvětlím vám to,“ a poulí začervenalé oči na Sartoria, který se mu chce vytrhnout.

„Pusťte mě,“ odstrkuje ho Jiří, „to mi vysvětlí ona. Kde je?“

Balabán ho drží najednou oběma rukama a svírá ho zoufalou silou. „Stalo se neštěstí.“ Sartorius vytřeští oči a Balabán chrlí ze sebe věty: „Nemohu za to. Ona za to také nemohla.“ A zase se opakuje: „Stalo se neštěstí. Přísahám vám, že za to nemohu. Přísahám vám, že ona také –“

Jiří nerozumí tomu našklebenci, který je zřejmě rozčilen a pohnutím těžce mluví. Tuší, že se stalo něco strašlivého. Sebere sílu do svých rukou a vyprostí se tomu chlapovi, jehož sevření stejně polevuje, a vrazí do jídelny. Rozlehlý pokoj září světly velkého lustru a je prázdný – ne, tamhle leží velká bílá loutka, bože, to je Lu! Neartikulovaný výkřik odumře Jiřímu v hrdle a už utíká, už je u ní, sklání se nad ní a v strašlivé soustředěnosti obav a bolesti křičí: „Lu, miláčku, co je ti? Co se ti stalo?“ Bílá loutka mlčí a Jiří uchopí nejdřív její ruku, není tak teplá, jako bývala, a spadne bez vlády, když ji pustí. Tím se teprve Sartorius na smrt vyleká a rychle ji uchopí za bradu a zatřese jí tváří, hlava je také bez vlády. Jiří se vrhne na kolena a překotně volá její jméno, lomcuje tělem, hladí tvář, klade ruku na srdce a poznenáhlu umlká. Velká bílá loutka se neprobouzí.

Sartorius vstane a podívá se na toho chlapa, který stojí bezradně nad ním a křikne: „Vy jste ji zabil.“

Balabán se brání zuřivými posunky rukou a křečovitě roztahovanými ústy: „Ne. Nic jsem jí neudělal. Je to neštěstí.“

„Jak jste ji sem dostal,“ řve Jiří a sápe se mu po krku.

„Přišla si ke mně vypůjčit peníze,“ zapřísahá se Balabán a brání si krk.

„Jaké peníze? Proč peníze?“ zoufale nevěří Sartorius a útočí na toho chlapa se strašnou nenávistí. „O ničem nevím. To není pravda. Lžete. Vy jste ji sem vylákal a pak –“

„Přísahám vám, že je to tak. Potřebovala peníze a řekla si mi o půjčku. Ostatně dokáži vám to, mám její směnky –“

Jiří se najednou napřímí, zaleje ho strašná lhostejnost a poznání marnosti všeho. „Ach, lásko, dej mi, dej teď zase jiný život, když mermo musím žít, či dej mi jinou smrt.“ A teď zas on stojí bez hnutí a přivírá oči, jak se mu rve v mozku důvěrná znalost toho těla v bílé látce, jež před ním leží, s vědomím, že to je konec. „Ty mi věříš, Jiří?“ Ovšem, že ti věřím, ale co je ti to platno, jak tu ležíš jako porcelánová panna se zavřenýma očima, snad by stačilo tě posadit, abys je zase otevřela, a co mi to prospěje, že ti věřím, vždyť já jsem ti už dávno nevěřil, bál jsem se tě, hlídal jsem tě, děsil jsem se něčeho strašného, co teď opravdu najednou přišlo, „vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život, a život bez tebe ta nejkrušnější smrt“.

„Co se to stalo,“ probere se Sartorius věcnou otázkou z propastného ohlušení, do něhož na chvíli zapadl. Vždyť nevidí zranění, obličej je bez poskvrny, krk je netknutý a na šatech není znát nic, splývají volně a měkce jako uměle zřaseny.

Balabánovi se v jeho poděšení ulevilo a začíná věcně uvažovat, jak zabránit skandálu, jen aby z toho nebyla ostuda, nejlépe, kdyby se při tom moje jméno nevyskytlo. Má už tolik sebevlády, že může věcně odpovědět na otázku.

„Upadla. Nešťastnou náhodou jí uklouzla noha, skácela se naznak a udeřila se do temene.“ Najednou jedná rozhodně a nebojácně, přistoupí k pohovce a obrátí přilbici na hlavě loutky na stranu. „Tady vespod to je.“

Sartoriův výkřik ho zarazí v půl pohybu, přece jej však dokončí, hlava zas klesne na druhou stranu a oba muži stojí proti sobě mlčky, Jiří nenávidí Balabána a ten se bojí Jiřího. Bojí, ale přece jen už ne tak jako z počátku.

Jiří ví, že to je marné, že se tím nic nezmění, ale přece jen to musí říci. „Zavolám lékaře. A policii.“

Balabánovi zas skočí strach do týla. „Proč policii? Lékař stačí. Ale je to zbytečné.“

„Nic není zbytečné,“ říká Jiří zarytě. „Však vy budete jinak vypovídat!“ A když to říká, myslí si, nač ty řeči, všecko je marné, nemá to smysl, Lu se už neprobudí. Teď už jí alespoň dají pokoj. Anebo možná, že právě teď už jí nedají pokoj. Mrtva a v bytě cizího muže. Dokonce tohohle burzovního holkaře. Paní Sartoriová se vrátila k praxi bývalé Lu Karbanové. „Odpusť! Jsem, lásko, tvůj, ať život jsi, či smrt,“ temně zní cello v Sartoriově mozku.

„Říkám vám, že to byla nešťastná náhoda. Bože můj, tak mi věřte. Uklouzla a upadla, zvrátila se,“ – a najednou ho napadne, proč ses nedržel Zachové, bylo by se ti tohle nestalo.

„Ale proč uklouzla,“ ptá se inkvizitor v Sartoriově hlasu a Jiří cítí, že by chtěl toho chlapa, který tu stojí před ním, sám pověsit.

Balabán si myslí, že je čas všecko vysvětlit, a v překotných větách podává svou verzi celé události, v níž hraje roli ušlechtilého, nezištného finančníka. Jiří poslouchá a neposlouchá, vnímá věty a zas hledá důvody k tomu, co se stalo, představuje si, co mu Balabán líčí, a znovu si v paměti vyvolává scénu rozchodu v Kukani „vždyť smrtí doznává přec konce žal a život, můj život skončit však sil nemá tato smrt,“ chví se zvuk cella pod tím vším uvažováním.

„Vylákal jste ji sem a tady jste ji přepadl,“ říká někdo krutý a kriminálně uvažující v Sartoriovi, „bránila se vám, a tak jste zavinil její smrt. Vy jste ji zabil,“ zjednodušuje svůj závěr, jak cello mu v nových variantách vrací základní melodii: „Můj život na světě je učiněná smrt.“

Balabán začíná už skoro být pánem situace, a kdyby nebylo té mrtvé ženy, chtělo by se mu zasmát se fantazii bledého, hubeného hudebního mladíka, který tu v několika větách věcně vystihl to, co se stalo, co však, a to Balabán ví jistojistě a to ho těší a blaží, mu nikdo nemůže dokázat. Lu Karbanová měla ostatně odjakživa nedobrou pověst a na to se nesmí zapomínat. Bude-li potřeba, Balabán má prostředky, jak tuto pověst veřejnosti osvěžit a předvést i s detaily.

„Chápu vaše rozčilení,“ říká Balabán protektorsky, „musím se však přece jen důrazně ohradit proti vašemu bezdůvodnému a trapnému podezřívání.“ Narovnal se a s potěšením zaznamenal, že hlas mu zní zas docela normálně, ba že dokonce začíná mít stopy rozšafného zabarvení, které mu ve správních radách přinášelo vždycky úspěchy. „Vaše paní si chtěla ode mne vypůjčit peníze na zaplacení svých dluhů.“

„Nevím o žádných. To je lež,“ vystřelil znovu podrážděný Sartorius.

„Já však o nich vím. Zřejmě jste o lecčems nevěděl, pane Sartorie.“

V Jiřím se vzepjala všecka zoufalost a křičí do tváře toho chlapa: „Vrahu, vrahu! Ještě ji urážejte, když jste zavinil její smrt.“

Balabán má v té chvíli dost síly k ironii. „A což kdybych tak mluvil já o vás? Což kdybych řekl, že jste ji zabil vy – ze žárlivosti?“

Sartorius nemá sil, aby odpověděl. Odmlčí se a pak teprve řekne tiše: „Teď jsem teprve přesvědčen, že jste opravdu vinen její smrtí.“

„To říkáte vy,“ cedí Balabán opovržlivě mezi rty. „Já však říkám, že její smrt jste zavinil vy.“

Jiří je rozhodnut. „Budete mít příležitost to vysvětlit pánům na policii. Kde máte telefon?“

Balabán ukáže a dodá: „Seznam je vespod.“ Udělá pauzu a pak řekne, každé slovo jehla. „Nikdy by se jí to nebylo stalo, kdybyste se nebyl vměšoval do jejího života. Upadla, uklouzla a zabila se. Ale za tou nešťastnou náhodou jste přece jenom vy. A proto jsem to řekl: vy jste ji zabil a ze žárlivosti.“

Plaze, myslí si Jiří a hledá v telefonním seznamu, přitom však mu cello hraje: „Ach, lásko, dej mi, dej teď zase jiný život, když mermo musím žít, či dej mi jinou smrt.“ A najednou se zarazí, vždyť v tom, co říká ten ohava, je vlastně kus pravdy. Strašné pomyšlení.

Jiří přestává listovat v seznamu, zvedne náhle sluchátko a vytočí zvolna po paměti číslo. Chvilku čeká a pak řekne: „To jste vy, Dominiku? Tady Sartorius. Stalo se něco strašlivého. Prosím vás, přijeďte za mnou.“ A po pauze: „Jsem v bytě Edmunda Balabána, adresa je v telefonním seznamu. Prosím vás, honem –“ A pak zavěsí.

28

Náhodné okenní zrcadlo protějšího domu vrhalo do pokoje proud odražených slunečních paprsků a profesorova bílá postel stála za neskutečným zlatým závojem tratíc se v šerosvitu, když František Vávra vstoupil při své předešlé návštěvě, která se mu dnes, toho deštivého večera, zdála najednou strašně vzdálena. V střízlivém večerním světle jevil se profesorův pokoj v neúprosné věcnosti a Vávra si uvědomoval, že nyní, bez oněch světelných kouzel zapadajícího slunce, ostře se vnucuje to svérázné sdružení vědecké pracovny a nemocničního pokoje jako nelítostný rámec k hrdinnému životu, který při své mimořádné vědecké tvořivosti se odehrával na ploše prostěradla měřícího zhruba dvakrát jeden metr, zvednuté v hlavách několika tvrdými polštáři.

„Přicházím jako lovec,“ spustil Vávra po vstupním pozdravu, když stiskl profesorovu měkkou a chladnou ruku. „Byl jsem v předměstské džungli a ulovil jsem kilogram loje. Mám jej v předsíni v aktovce.“

Profesor Suk v tmavém pyžamovém kabátci pečlivě u krku zapjatém se usmál. „Můžete si blahopřát, že ve vás neodumřely primitivní instinkty. Možná, že to je vítané doplnění té profesionální intelektuality, v níž jsme rostli a do níž jsme vás vychovávali. Když jste minule odcházel, zmínil jste se, že jste se dal do románu. O látku zřejmě nemáte nouzi. Jinak bych vám nabídl téma, které jste právě přinesl s sebou.“ A s úsměvem se odmlčel.

Vávra se pohodlně usadil na židli u profesorova lůžka. „O náměty opravdu nemám nouzi. Ale které je to téma, které byste mi nabídl?“ zeptal se se zájmem.

„Román kilogramu loje. Toho ve vaší aktovce v předsíni,“ usmál se opětně profesor. „Představte si historii toho kusu omastku. Začíná to bukolicky, protože někde ta kravička – předpokládám totiž, že to je lůj hovězí – musila vyrůst. Možnosti toho začátku jsou nesmírné, myslím, že je zbytečné, abych vyslovil nějakou variantu z tisíců, které se vám nabízejí – vaše fantazie si jistě už nějakou přehrává. A pak pokračování, když z živých buněk se stane směnná hodnota hospodářská. Skoro lituji, že nejsem romanopisec, hned bych se do toho pustil: lidské osudy svázané a navěšené na kus živočišného tuku, no, řekněte sám, zdali vás to neláká?“

„Svůdná výzva, při vší ironičnosti,“ odpověděl zaujatý Vávra. „Co by mě na tom nejvíc poutalo, byla by studie stupnice strachů, které styk s tím kusem loje vyvolává v lidech tím obchodem dotčených. Nahlíženo z hlediska v této chvíli ještě platných zákonů, byla by to vlastně historie přečinu, ne-li zločinu. A jeden z řetězce těch zločinců, zdá se, že poslední, sedí tu před vámi.“

„Zpověď zločinného nakupovače loje,“ definoval profesor. „To by ovšem byla už závěrečná část toho řetězce. V podstatě by to mohl být rámcový cyklus povídek, svérázná totalitní obdoba třeba Povídek canterburských.“

„Co byste říkal titulu Lojové povídky?“ zeptal se pobavený Vávra. „Neslibuji vám, že to nakonec nenapíšu. Zaujal jste mě tím.“

„Proč ne,“ přitakal uspokojený profesor. „Námět je to přímo znamenitý ve své šíři, nehledě k jeho aktuální symboličnosti. Z toho vidíme, jak život je nepřetržitým zdrojem inspirace. Ale nepřišel jste mluvit o loji. Jste mi dlužen rozhovor o svém románu.“

„Hned k tomu dojdeme,“ opáčil Vávra. „Mne však stále drží ještě ty lojové povídky. Mohla by to být studie obecné zločinnosti, způsobené posunutím, vlastně vyšinutím právních pojmů za války.“

„Máte pravdu,“ řekl se zájmem starý pán a nadzvedl se lehce na rukou. „Jsme dnes všichni několikanásobní a soustavní zločinci, mne, nemocného člověka nevyjímaje.“

„Zločinci a pokrytci,“ navazoval Vávra, „protože jinak bychom nemohli žít. Udržujeme se při životě tím, že soustavně přestupujeme okupační zákony, přesně řečeno kázeňský řád. Tím, jak myslíme, o čem mluvíme, co jíme, jak pracujeme, vlastně nepracujeme a v co doufáme. A kdybychom tak nemohli myslet, zbláznili bychom se, kdybychom jedli to, co se nám přiděluje, zemřeli bychom hladem, kdybychom se nevyhýbali těm nadlidským porcím teoreticky přidělené práce, padli bychom únavou. To ovšem platí o lidech v továrnách, lidé v kancelářích trpí zas jinak. Ti nemají vůbec nic na práci a místo toho mají kancelářské vězení, musí tam sedět nesmyslný počet hodin, ačkoli nemají do čeho píchnout. A tak je to ve všem, všude se předstírá nadlidské vypětí, nadlidská víra, nadlidské nadšení, věrnost, spokojenost, oddanost, a zatím jsou všichni, kromě oněch ulitých nacistických výjimek, pro něž se to všecko dělá, zoufalí, otrávení, zničení, skleslí, zuřiví, připraveni vybuchnout. A do toho všeho přicházejí nové a nové rány, další omezování osobních práv, svobody, a lidských samozřejmostí. Němci nám vzali nejdřív zaměstnání, které jsme si zvolili, a vehnali nás do jiného, k němuž nemáme nejmenší vztah a jež nenávidíme, vzali nám potravu, kterou potřebujeme, a nahradili ji přídělem, který nějaký čas sice udržuje při životě, kdyby však nebyl nezákonně doplňován, znamenal by trávení z podstaty, vzali nám svobodu myšlení i jednání i pohybu, přivázali nás na místo, kde právě jsme (anebo zas jiné poslali na místa, na nichž nikdy nechtěli být), nyní nám berou obytný prostor a zbavují nás i zbytku soukromí. Je to uragán ničení všech hodnot v přírodě, ve společnosti i v člověku. Je to opravdu konec starého světa, doslova i přeneseně. Ale jak dlouho to bude trvat, než se vytvoří nový, a jak bude z počátku chudý. A právě my tím vším budeme nejhůř postiženi. Ti po nás se budou už mít líp.“

„Méně by vám to vadilo,“ řekl profesor vážně, „kdybyste byl ženat a měl děti. To věčně sobecké, co je v člověku, se rodičovstvím značně neutralizuje, třebaže ne u každého. Ale lidé hodně vydrží a rodiče si mnoho odepřou, když vědí, že to je na prospěch jejich dětí, anebo když si to alespoň mohou myslet. U vás je to ovšem ztíženo bezdětností. Nemáte-li zatím dětí, máte alespoň své knihy. A vidíte, tak jsme se přece jen dostali k vašemu románu.“

„Píšu,“ řekl Vávra zvolna se zrakem sklopeným, „jako jiní užívají narkotika. Psaní mi nahrazuje nedostatek života, způsobený válkou, nahrazuje mi povolání, jež jsem ztratil, požitky, jež jsou mi odepřeny, lásku, jež je mi znemožněna. To neznamená, že bych nepsal, kdybych měl své staré zaměstnání, požitky, na které jsem byl zvyklý, a lásku, kterou jsem si zvolil. Ale psal bych asi jinak, protože pak by to psaní bylo jen částí mého života, zatímco teď se v něm odehrává, musí odehrávat můj život celý.“

„Každý román je v podstatě autobiografický,“ řekl profesor se zálibou se zakusuje do tématu, „jenže někteří autoři vynakládají největší důvtip na to, aby tuto samozřejmou nutnost co nejrafinovaněji zakryli. A nutno říci, že se to mnohým někdy podaří. Ale tím se nic nemění na nepochybné základní pravdě, že skutečným hrdinou, ať už jakkoli převlečeným a přepodstatněným, je vždycky autor sám. Je v tom vždy kus jeho fyzického já, anebo jeho cit, záliba, vášeň, slabost, touha, sen. Psychologicky jsou to ovšem samozřejmosti, neboť nikdo nemůže opustit své tělo, své city, své myšlenky. Může si nanejvýš představovat, že je opustil, čili může si říkat, že se vmýšlí do těla, citů a myšlenek někoho jiného. To je však jen hra, jejíž půvab a neunavitelnost je v tom, že je právě nemožno dokázat její fiktivnost a neskutečnost. Autor se usnese, že si vymyslel figuru – která tak a tak myslí a podle toho jedná a nikdo mu nemůže dokázat – ani on sám ne – že ta figura jedná nikoliv podle svého řádu, nýbrž podle řádu autorova. Velikost umění romanopiscova je v tom, že tuto nezvratitelnou skutečnost umí zakrýt, schovat, zamaskovat. Podaří-li se mu to zvláště dobře, mluvíme o silně vyhmátnutých postavách, o krevnaté kresbě postav nebo o démonických a běsovských anebo zase andělských a světeckých vidinách, výtvorech, lidech či jaké pojmenování zvolí jazyk kritikův. A zvláště jsme překvapeni, když postavy autorem vytvořené jsou pokud možno nejvíc mu nepodobny anebo vzdáleny. Pak se mluví o síle obraznosti, o mohutném fondu charakterizačním, o víru fabulační fantazie. Umíme-li však bystřeji prohlédat a hlavně kdyby nám bylo dopřáno hlouběji nahlédnout do skromného autora samého a seznámit se intimněji s jeho životem, našli bychom to všecko v něm: mnohdy ovšem nepřímo, jako postulát něčeho, co není, jako náhradu vlastností chybějících, jako to, co by chtěl být anebo jako to, co by nechtěl být. Ale i tak je to stále on, je to kus jeho těla, duše, touhy, strachu nebo snu. A teď,“ obrátil profesor hlavu s úsměvem k Vávrovi, „vyprávějte, jak vy jste se v tom románu převlékl.“

„To, co jsem začal psát, a abych řekl pravdu, už jsem v tom dost pokročil,“ odpověděl Vávra s vzácnou upřímností, „opravdu se nevymyká zákonu, o němž jste mluvil. Je to román společenské vrstvy, která podle mého mínění nejpříznačněji ztělesňovala celkový stav naší společnosti předválečné, protože měla v sobě nejvíc jejích nemocí a chorob, nectností, nedostatků a neřestí, ale snad také nejvíc životní energie, i když ji utrácela často způsobem úpadkovým. A právě na ní bylo jasno, že je to generace a vrstva na přelomu, na konci, před obratem, před zvratem, před revolucí. Jako by její zásadou bylo staré heslo společností odsouzených k zániku ‚po nás potopa‘. A tak také chci svůj román nazvat.“

„Po nás potopa,“ opakoval profesor. „Velmi dobrý titul, chcete-li, až na to, že značí jen rub. Vystihuje negativní stránku věci. Po nás potopa, proč ne. Jenže co po té potopě? Jistě že už ne zas potopa. Alespoň ne brzy. Musíme poskytnout lidstvu zase čas, aby se patřičně zkazilo, neboť – nepochybujme o tom – ta potopa musí přinést obrodu, zúrodnění, vyjasnění. Je to věčně stejné a velkolepé ve své jednoduchosti: po smrti vždycky nový život. A víte, to je moje zásada, záliba, osobní zaměření, a chcete-li užít metafory, vlastně i mé náboženství. Nebojím se rozbírat zápor, zabývat se negací, ale jen proto, že hledám to kladné. Smrt pro mne není konec, ale začátek: po ní vždycky přichází život. A o ten život jde, o nic míň. A tomu se musí všecko obětovat, protože od něho za to všecko dostaneme. Proto bych byl radši, kdyby název vašeho románu zněl pozitivněji. Ale ostatně na tom tolik nezáleží, naopak, negativní titulky jsou někdy přitažlivější a pravidelně dráždivější. Budu spokojen, najdu-li to kladné, co mi chybí v titulku, později v románu samém.“ Profesor domluvil, a natáhnuv ruce, maličko se nadzvedl ve své sedací poloze a usadil se pohodlněji.

„Snažím se soustředit děj románu na nejkratší dobu, pokud to dovolují události, jež jsou jeho obsahem,“ pokračoval Vávra a mimoděk přemohl nenadálý impuls, aby vytáhl cigaretu a zapálil si (v pokoji takhle nemocného se nekouří, a profesor byl nadto nekuřák). „Přicházím přitom k zajímavým zkušenostem,“ pokračoval po kratičkém odmlčení. „To nejzajímavější, co autor, jak se domnívám, může říci čtenáři, nesouvisí vždycky nějak těsně anebo vůbec s dějovou fabulí. A tak dochází k poutavé, avšak obtížné hře, že se záměrně stupňuje to, co tvoří předpoklady přitažlivosti a poutavosti románu jen proto, aby bylo lze vyhovět té zálibě v tom, co baví autora. Záliby autorovy a čtenářovy se vždycky nekryjí, nebo snad se nekryjí nikdy, a tak autor píše pro čtenáře tak, aby mohl také psát pro sebe. Mluveno konkrétně, můj román, který je historií malého souboru, nebo spíše drúzy velkoměstských existencí, došel až ke kriminální zápletce, která dovoluje několik rozuzlení. Záměrně jsem se vyhnul jakékoli tajemnosti, která je zdrojem toho nejsnadnějšího druhu napětí. Ale kriminálnímu obratu jsem se vyhnout nemohl a ani nechtěl a nyní, když už je román tak daleko, mám poněkud výčitky svědomí. Byl bych rád napsal román, který by se bez takového vzruchu obešel a měl to všecko ostatní, co nese s sebou životnost té mé náruče postav. Ale už je pozdě, zabil jsem jednu postavu, jejíž zvláštní charakter mi nedovoluje, abych ji nazval hrdinkou, a musím nyní z toho vyvodit důsledky.“

„Každý opravdový autor má podobné zkušenosti,“ řekl Vávrův pozorný posluchač zálibně obraceje námět, který ho zajímal a o němž mnohokráte přemýšlel jako teoretik, „napínavý děj mu slouží k tomu, aby přiměl čtenáře k přečtení těch úvahových, reflexivních částí a životních pravd, či jak to chcete nazvat, pro které vlastně román píše. Naturalismus ovšem něco takového nedovoloval, ale dnes si v tom naopak libujeme, protože nám nestačí v románě to, co vystihne lépe a s větší silou film. Román ať těží z možností románových, tedy z těch, které jiná umělecká odvětví nemají. A to je právě možnost prolínat subjekt s objektem, realitu s reflexí. Román, podobně jako hra, to vy ostatně víte lépe než já, je v podstatě souboj autora se čtenářem nebo s divákem. Autor chce čtenáři povědět určité pravdy o životě (anebo vize o životě anebo básně o životě), ale protože se bojí, že by ho čtenář neposlouchal anebo divák nesledoval, vymýšlí si ‚napínavé‘ a ‚strhující‘ obraty a do toho vkládá své myšlenky tak, aby je čtenář prostě nemohl přejít (a někteří čtenáři mají přímo policejní čich pro to, kde přestává děj a začíná to ostatní). A právě proto opravdu se nemusíte bát kriminálních zápletek. Já je ostatně mám docela rád a najdete je v každém pořádném románu, stejně jako v dramatě. Jen ještě mne bude zajímat, jak jste v tom románě převlékl sám sebe,“ usmál se profesor závěrem.

„Nemnoho,“ odpověděl Vávra a zase musil násilím zahnat chuť na cigaretu, která se u něho vždycky dostavovala, když ho rozhovor s někým zvláště zajímal, „ponechal jsem tomu svému románovému zástupci dokonce i své křestní jméno a dosti příbuzné, div že ne identické povolání a i některé záliby. Mám ovšem pocit, že můj dvojník v románu je mnohem povrchnější než já,“ usmál se Vávra sám sobě, „protože stále ještě se zabývá uměním a láskou, kdežto já už jsem pomýšlel na založení rodiny s dětmi. No, co naplat, to mám zatím odloženo. Horší je, že ten můj románový hrdina – pojmenoval jsem ho František Suchý, a je taky novinář a kritik – se mi nějak neujal jako ústřední románová postava a musil postoupit toto čestné místo postavám jiným, což mne, upřímně řečeno, vůbec nemrzí. Naopak, baví mě to.“

„Nejlepší důkaz o tom, že ten váš román žije,“ řekl profesor potěšeně. „Vždycky jsem říkal, že látka je moudřejší než autor a že stačí jen jí dobře rozumět, co a kam chce. Dobré umění není nic jiného než dokonalé porozumění materiálu. Dějiny literatury jsou plny příkladů, jak životné postavy změnily původní teoretický plán autorův a obrátily děj někam docela jinam, než snad původně zamýšlel. Já bych se na vašem místě z toho jen těšil. Nejhorší je, když autorovy postavy samy nic nechtějí: znamená to, že nežijí.“

Starodávné hodiny na stěně začaly tlouci a vešla paní Suková. Vávra se rychle zvedl omlouvaje se, že se tak dlouho zdržel. „Naopak,“ zastavil ho profesor, „teď vás už nepustím. Dnes vás mohu pozvat k večeři, protože jsme včera dostali vydatnou poštu. Odmítat nesmíte jednak proto, že doma sotva budete mít něco lepšího, hlavně však proto, že takové pozvání si já v této válce mohu dovolit jen zřídka.“

„Právě proto je nemohu přijmout,“ bránil se Vávra docela neupřímně, protože měl opravdu hlad a věděl, že ve válce zve jen ten, kdo opravdu může.

„Nebojte se, nebudeme za to chtít, abyste se s námi rozdělil o obsah své aktovky,“ smál se profesor. „Zato však očekávám výtisk Lojových povídek.“

„Ale já teď píšu román,“ namítal ochotně odzbrojený Vávra.

„Toho románu také,“ uzavíral profesor a obrátil se na čekající paní. „Večeře může začít,“ řekl a bylo na něm vidět, že se na ni těší.

29

Obrovská pavučina ze skla a drátěných mříží visela nad ztichlým nočním městem, oddělujíc svými pravidelnými oky rozlehlý prostor atelieru od propasti ulice. Jasně modrá obloha svítila za skleněnou stěnou a František Suchý, který vstoupil první z osvětlené předsíně do ještě nerozsvíceného atelieru odloživ jen klobouk a ponechávaje si kabát – beztoho tam Petrus bude mít zimu – měl opětně dojem, že se nalézá v obrovské kleci. A když si sám rozsvítil, tento dojem nezmizel, naopak se stupňoval, protože obě zdi atelieru byly až k skleněnému stropu ověšeny zarámovanými malbami, kresbami, dekoracemi a návrhy kostýmů, které splývaly v podivný souzvuk jakéhosi fantastického zvěřince. S potěšením se rozhlížel po stěnách, prohlížeje si přírůstky Petrusova výtvarného vivária, jež se neustále měnilo, protože Dominik, s výjimkou několika klasických kusů svých návrhů a maleb, většinu kreseb a skic neustále vyměňoval, jak je prodával a rozdával, nahrazuje je z nevyčerpatelných závějí ve skříních a v zásuvkách obrovských otomanů, kde ležely stovky variant jeho výtvarného díla, hlavně jevištního.

Ale to už přicházeli ostatní Petrusovi hosté, Václav Kalený, jehož asketická tvář jako by získala během večera nové záhyby ve vějíři své vrásčitosti, jeho baculatá blondýnka, dětská a stále nějak udivená, a pak Ludevít Káně, který nejvíc vypil a nejméně snesl, a proto byl už velmi závislý na mravní a tělesné podpoře své věčně rozchichtané pihovaté zrzky, jež se na celém světě líbila jen jemu.

Dominik vcházel poslední, vpustiv napřed Marii Rývovou a následuje svou ženu. „Promiň, Kačenko, že jsem přišel tak brzy, ale věř, že to není moje vina, představení skončilo v polovině. To jsi ostatně slyšela už od slečny Rývové. A za druhé mi musíš prominout, že ti vedu tak málo hostí. Sartorius nám utekl bez vysvětlení, protože se mu ztratila žena. Měl jsem v Kukani sice ještě jiné možnosti, ale bál jsem se, že by se ti nelíbily. Mně ostatně také ne. Tak se musíš spokojit pěti hostíky, dva párky a jeden Suchý, ještě štěstí, že tu je Mařenka, dáme je dohromady, co říkáš?“ chrlil ze sebe Dominik, objímaje plný pás své černé choti, a najednou sám se sebou a se vším spokojen.

„To je svůdná vyhlídka, alespoň pro mne,“ smál se Suchý, s rukama zabořenýma do hlubokých kapes svého raglánu. „Nevím, co tomu řekne slečna Rývová.“

„Snažím se vždycky vyhovět hostiteli, pokud je to ovšem možno,“ vpravovala se Rývová do tónu konverzace, ale její slova zněla kupodivu vážně.

„Zapomněl jsem vás upozornit, že v té mé hladomorně je strašná zima, v těchhle měsících se to prostě nedá vytopit. Suchý má už zkušenosti, nesvlékl kabát a udělal dobře,“ hlaholil zase Dominik, stoje nad velikými americkými kamny, která svítila rozžhaveným koksem. „Vidíte, jsou plná, a přes to je tu zima. Nezbývá nic jiného než spoléhat na vnitřní topení. A to je tvoje starost, Kačenko,“ smál se na svou ženu. „Ukaž jim, kde je co k pití, a snad nám dáš také něco k jídlu. A já se jdu podívat na caparty.“ Usmál se, položil prst na ústa a po špičkách, komicky přeháněje úzkostlivou péči, zmizel postranními dveřmi do pokoje.

Kalený a Káně se svými dívkami se soustředili kolem paní Petrusové, která otevřela likérník a připravovala sklenky. Ludevítova zrzka domlouvala svému Káněti, že už nesmí pít, leda černou kávu, kterou paní Kateřina už dala vařit. Kalený se zašklebil a polykal destiláty. Suchý se usadil do rohového divanu a zahalil Rývovou do plédu, začalo jí být opravdu zima.

„Ve snu by mě bylo nenapadlo, že se ještě dnes uvidíme,“ řekl a rychle odskočil, aby přinesl dvě skleničky likéru, a zase si sedl, dívaje se na ni rozveseleně a potěšeně.

„Myslela jsem, že jdete domů,“ řekla Marie, opatrně usrkávajíc, a hned pak skleničku odložila. „Zdálo se mi, že se vám něco stalo, protože jste tak náhle odešel.“

„Naopak,“ bránil se Suchý, stavěje vyprázdněnou skleničku na okraj vitrínky s maketami. „Mně se zdálo, že jste mi najednou utekla.“

„Pak to bylo nedorozumění,“ řekla Rývová vážně. „A vidíte, mělo se napravit. Proto tu sedíme.“ Zarazila se, když to řekla, ale bylo už pozdě. Zdálo se jí, že řekla příliš mnoho.

„Neuvědomil jsem si prve, že bydlíte ve stejném domě jako Petrusovi. Není divu, tady v té nové čtvrti jsou všecky domy na jedno brdo. Až teď, když nás tu vyklopil taxík – jeli jsme nacpáni jako slanečci – mě to napadlo. Ale nejvíc jsem se divil, když jste se objevila s paní Kateřinou. Vidíte, všecko svědčí o tom, že jsme si měli ještě něco říci,“ dodal impulzivně a teď zase on se zarazil, protože si uvědomil, že zašel příliš daleko (přece si ji, chlape stará, nebudeš hned namlouvat – ale proč ne, kdo ti to zakazuje, co je na tom zlého – ó jé, Františku, už jsi v tom až po krk, to děvče sice není žádný zázrak, ale má něco milého a sympatického – ale už dost!). „Nechcete něco jíst?“ přerušil praobyčejnou otázkou železnou nutnost myšlenek a představ, které mu sugerovala její přítomnost.

„Ne, děkuji, nemám hlad,“ řekla poněkud zklamána prozaicky všedním obratem rozhovoru.

„Nesmysl,“ proměnil se Suchý ze dvořana v násilníka. „Nikdo z nás nemá hlad, a podívejte se, jak se cpou. Výrobky paní Kateřiny jsou zázrak. Divím se, že Dominik při takových požitcích neztloustl,“ obrátil se na rozzářeného Petruse, který se právě vrátil z návštěvy v ložnici svých dětí.

„Haranti spí,“ řekl potěšeně své ženě.

„Doufám, žes je nevzbudil,“ odpověděla starostlivě.

„Kdepak,“ mávl rukou. „Neměj strach,“ a vzal ji zas kolem pasu. „Vy se divíte, že jsem při těhle požitcích neztloustl?“ navázal na otázku Františkovu. „Na to mám jednoduché vysvětlení. To –“ ukázal na bufet s pečivem a zákusky – „nejsou jediné požitky, které Kačenka poskytuje. A třebaže uznávám, že jsou znamenité, věru, že nejsou ty nejlepší,“ rozesmál se.

„Nejvyšší čas, abych přinesla černou kávu,“ pleskla ho paní Kateřina přes ústa a zmizela v předsíni trošičku zapýřená.

Dominik se za ní díval se zalíbením a smál se, ostatní s ním, jen Rývová byla vážná. „Tak je to, přátelé,“ promluvil s náhlou opravdovostí, „a proto vám radím, všem, jak jste tu: ožeňte se. Ovšem, ožeňte se dobře,“ zvážněl a ušklíbl se. „Ne jako Sartorius.“

Kalený dojedl chutné sousto a složil vrásky do vějíře. „Co chceš, Karbanová dělá od té doby, co si ji Sartorius vzal, dobrotu. Šla do sebe.“

„To se divím, že tam nezabloudila,“ zakokrhal Ludevít Káně od likérníku a jeho zrzek ho za to plácl přes pusu. „Styď se, opičáku!“

„Proč bych se měl stydět,“ bránil se alkoholizovaný fotoreportér své dívce před smějícími se přáteli.

„To přece není nic zlého, když člověk projeví obavu, aby se dáma v nějakém bludišti neztratila.“

„Teď jsi to napravil,“ plácl ho Kalený do ramene a čtveřice se rozesmála.

Suchý se díval na Rývovou, oba byli vážní. „Nikdo mi to neuvěří, stejně jako to Dominik neuvěří jí. Ale já mám dojem, že ta paní opravdu přestala být hetérou a že se vší mocí snaží udržet mezi slušnými lidmi.“

„Mluvíte jako maloměšťák, příteli,“ vrhl se na něho Petrus. „Slušný člověk je pojem, který nic neříká. Znám takzvané slušné lidi, kteří jako zaměstnavatelé nebo podnikatelé vysávají zaměstnance nebo okrádají konzumenty, až oči přecházejí. A znám takzvané slušné paničky, proti nimž je profesionální nevěstka tvor silně umravněný. Ale nechme toho, tak se na to nesmí. Já si myslím, že to všecko závisí od toho, co v člověku je nejpodstatnějšího a nezahladitelného. Jsou profesionální světice, profesionální manželky a matky, a profesionální hetéry od narození. A jako vím, že moje Kateřina je typ matky a manželky, tak si myslím, že Karbanová je od narození hetéra. A na tom žádné manželství se Sartoriem nic nezmění. Já vím, dělá už čtvrt roku dobrotu a snad ji i chce dělat. Ale nakonec nepřemůže to, co má v sobě. Stačí se na ni podívat, jako dnes v divadle: anebo pak v Kukani, však jste ji viděli. Ona, dobrodružka od hlavy až k patě, flamendr, cynický chlap převlečený do zlatých vlasů a bílého hedvábí, jenže mě to neoklame, já taková kouzla vyrábím. Kdybych ji měl portrétovat, maloval bych ji jako starého flamendra, utahaného a vyžilého s ohryzkem na té proslulé labutí šíji, ve šněrovačce a s podprsenkou, ačkoliv tu prý nepotřebuje, tam to má v pořádku. A on zase, úplná dívčí naivka, křehounká a něžná jako violové sólo, třebaže má pod tou svou muzikantskou hřívou dravčí zoban. Ten jeho orlí nos, to je dekorace, stejně jako ten její pikantní skobáček je mimikry. Muž a dravec v té malé novopečené rodince, to je ona, Lu Karbanová. Připomínají mi ten exotický druh pavouků, u nichž je sameček trpěný přívěsek mohutné, vládnoucí samičky. Když splní svůj úkol, je družkou konzumován. Přiznám se vám, že to je osud, který předpovídám Jiřímu Sartoriovi.“ Dominik domluvil a zapálil si cigaretu.

„Jste cynik,“ řekl Suchý, „vidíte všecko výtvarně a dramaticky. To je právě to, co z vás dělá Dominika Petruse. Myslím však, že jste v tomto případě svou výtvarnou vizi značně přehnal. Je to proto, že jste úplný pohan a materialista. Kdybyste byl alespoň křesťan, mohl byste věřit na pokání, odpuštění hříchů a spasení.“

„Věřím na žlázy a instinkty. Tvrdím, že svět spasí socialistický řád a eugenika, která bude sdružovat zdravé žlázy a dobré instinkty,“ vyfoukl Petrus s oblakem kouře.

„Bloudíte, kamaráde. Zapomínáte, když už si to zjednodušujete na instinkty, že instinkty nejsou jen dobré. Jsou také zlé, a dokonce velmi zlé, právě proto jsou to instinkty. To byste je musel vybírat a ochočovat. A to vy přece nechcete?“ zakončil Suchý svou odpověď polemickou otázkou.

„Věřím ve výběr. Člověk musí mít štěstí. Já je měl s Kateřinou,“ zaklepal Petrus zespoda na desku stolu. „Ale pochybuju, že je bude mít Sartorius s Lu Karbanovou.“

„Jen aby ses nepřepočítal,“ vyhrožovala paní Petrusová, která právě přinesla konvici s kávou. „Co můžeš vědět. Třeba ti ještě někdy uteču.“ Postavila konvici na stůl a připravovala šálky.

Dominik šel a políbil ji zezadu na krk. „Proč ne, Kačenko. Bude-li to nutné, utečeme spolu. Ale budeme muset vzít s sebou děti na záda. Vlastně ne, ty je musíš vzít sama obě. Já ponesu všechny své obrazy a návrhy.“

„Počkej, vyleješ mi kávu,“ bránila se paní Kateřina nalévajíc šálky.

„Hezké, co?“ řekl tiše Suchý Rývové a díval se na zem. „Chtěl bych mít takovou ženu.“

„Tak proč ji nemáte?“ řekla Marie s náhlou výbojností.

Suchý se na ni podíval, ale dříve než mohl odpovědět, zazvonil ostře telefon. Petrus se obrátil od své ženy a šel zvolna k aparátu.

„Který čert mě ještě v noci burcuje?“ bručel, natahuje ruku po sluchátku. Dříve, než je zvedl, obrátil se na všechny s neosobní otázkou: „Taky tak nemáte rádi telefon? Já děsně.“ A pak zvedl sluchátko: „Tady Petrus,“ a odmlčel se. Z mikrofonu zněl pazvuk rozčileného a kvapícího hlasu. Dominik sebou trhl. „A kde jste?“ řekl zlostně. Hlas odpověděl a pak zmlkl. Petrus pomalu zavěsil.

Všichni se na něho tázavě dívali.

„Kdo to byl?“ řekl Suchý. „Vypadáte nějak dramaticky.“

„Sartorius,“ odpověděl Dominik vážně. „Obávám se, že se osud naplňuje.“

„Čí osud?“ udeřil Suchý otázkou.

Petrus pokrčil rameny. „Pojeďte se mnou. Uvidíme.“

30

Hustá bělavá mlha naplňovala vesmír, v němž nebylo země ani nebe ani vzduchu, nýbrž jen neohraničené mléčné moře, z něhož se porůznu vynořovaly přízraky sněhových kapucí, pod nimiž byly snad smrky. Svět neměl hranic, dna ani stropu, protože všecko bylo namodrale bílé, plynulé, nehmotné, nepostižitelné a všudypřítomné. Jediná jistota v této říši mléčných stínů byly černé špičky Vávrových lyží, které klouzaly po neviditelném a nerozeznatelném podkladě vydávajíce slabý skřípavý svist, jenž se ztrácel v nekonečném tichu mlhy, chumelenice a noci. Vávrovi bylo krásně a lehce, jako by se vznášel, a byl by ujížděl rychleji, kdyby nemusil čekat na bratrský přízrak, který dojížděl občas se opožďuje v jeho stopách.

Marta Říhová byla bezpečná lyžařka, ale neměla ráda sjezdy v noční mlze, jež byly naopak nejoblíbenějšími výlety Vávrovými. A právě ten den, kdy se odtrhli od sváteční společnosti, jež se chtěla ještě zdržet na jiné boudě, přišla na ni hrůza z mlžné prázdnoty. Přemáhala ji, jak uměla, analyzovala si její příčiny, uvažovala o únavě, o napětí, o účinku té nepřestávající mlžné vaty, do níž byla zahalena, všecko to s napětím vůle, aby nemusila vykřiknout a zastavit muže, který v nejlepší náladě a s požitkem ujížděl před ní, občas se vynořuje, když se zastavil náhlým švihem, a opětně mizeje, když se spustil do nové terénní vlny mírně zalesněného horského svahu. Věděla, že to všecko je nevinný zimní výlet a že na konci cesty, nějaké dva či tři kilometry pod svahem, se rozevře najednou široká louka, že sjedou do nehluboké strže a vrazí nosy do dveří hotelové chaty. To všecko věděla, a přece si nemohla pomoci, nemohla přemoci svůj strach, tím spíše, že se jí zdálo, že postava před ní ujíždí čím dál rychleji, že jí splývá s modrým mlžným nekonečnem, že se jí ztratí.

„Vávro,“ ozval se z mlhy přidušený a nějak vyděšený výkřik, právě když sjížděl s prudkého, krátkého srázu mezi sněžnými kapucemi. Zabodl hůl do sněhu a prudce trhl tělem, takže nohy v kolenou otočily páky lyží kolmo na směr sjezdu. S krátkým svistem se zastavil, nabral dech a obrátil hlavu nazpět. Neviděl nic v té mlžné přízračnosti, která ho opájela, a lekl se, že se mu to zavolání jen zdálo, a znovu se lekl, že ujel své průvodkyni a že ji ztratil. Už obracel lyže, aby se vrátil, když uslyšel nové zavolání, tentokrát se zřetelným záchvěvem poděšení, a vtom uviděl vysokou a křehkou siluetu opatrně sjíždět průsekem. Zavolal: „Copak je?“ a vykročil jí vstříc. Marta změnila směr a v okamžiku k němu dojela a skoro se mu skácela do náruče. Jejich lyže zachrastily, jak hrany třeskly o sebe, a Vávra měl příjemný pocit libosti a síly, když se na něho zpod chlapecké baskické čapky upíraly rozevřené oči a plná, vykroužená ústa se rozevřela, aby vydechla: „Bála jsem se, že jste se mi ztratil.“

Na tuto chvíli vzpomínal nyní, když se nervózně, rozčileně a zamyšleně procházel před studeným, honosným průčelím starého paláce, který Němci ukradli, aby do něho umístili úřadovny soudu, takzvaného zvláštního, který právě v této chvíli soudil doktorku medicíny Martu Říhovou pro zločin napomáhání nepříteli říše, stíhanému tajnou policií.

Zpráva o přelíčení přišla v poslední chvíli od docenta Kostohryze, který měl také naději, že získá pro sebe i pro Vávru povolení vstupu do soudní síně. Vávra, kterému nebylo dovoleno Martu navštívit, si velmi přál ji alespoň při této příležitosti vidět, ale sklaplo mu. Do soudního paláce byl přístup dovolen jen právnickým osobám. A tak se před stanovenou hodinou přelíčení sešli oba muži před vchodem do paláce hlídaného uniformovanými roboty v helmách, s puškami s nasazenými bajonety. Nemluvili skoro, oba myslili na to nejhorší, co čeká, co může čekat ženu, která jim oběma byla blízká. Kostohryz, pověsiv se na známého advokáta, přece jen pronikl do paláce, zatímco František Vávra, v chladném jarním poledni, přecházel před dlouhou frontou, přemýšlel, vzpomínal a čekal.

A tak si zpřítomnil několik důvěrných chvil s Martou, z nichž silnější než ty nedávné u ní v bytě, po odchodu Kostohryzově, byla ta noční lyžařská cesta mořem mléčné mlhy na horském srázu, kdy se mu najednou ocitla v náručí. A zase se mu vracela v jiných podobách, v bílém plášti ordinace, v tmavém kabátě při své nenadálé návštěvě v jeho rozbitém bytě, a vždycky se mu objevily její rozzářené oči a plná, rudá ústa. Jak je to dlouho, co ji už neviděl, a jak tu teď chodí, odhodiv všecku okoralost skepse, napjatý a lidsky zaujatý jako kdysi, jako v mládí, jako na počátku, jako u svých zapomenutých studentských lásek, kterým se později vysmíval a které se mu ve své naivitě počátků nyní už nezdají tak směšné.

Jeho román, o němž si pohovořil s profesorem Sukem, ho plně zaměstnával ve všech chvílích, kdy nemyslel na osud Marty Říhové, který se zvolna naplňuje. Ale právě po tom rozhovoru, v němž se dotkl některých nedořešených otázek, a právě snad jako reakce na profesorovo kladné úsilí, vracely se mu pochybnosti o lecčems, co s sebou přinášely obtíže románové skladby. Les perspektivních možností, neomezené umístění hlediska, zaměření pohledů, blízkost či vzdálenost záběru, o níž se dělí s realitou filmovou, to všecko mu však přibližovalo románovou formu jako něco nesmírně vděčného, slibujícího nová dobrodružství obraznosti i skladby. Co ho nejvíc okouzlovalo, to byla zázračná možnost přemístění děje do nitra hrdinů, tedy ten duševní pochod, který v dramatě lze vyjádřit jen náznakem, opisem, paralelou a v lyrice metaforou. Román dovoluje autorovi, aby se ubytoval v nitru svých hrdinů, zatímco dramatik tam jen nahlíží a ohledává je reflektorem dialogu. Proto bylo toto tvůrčí setkání s románem pro Vávru novým a vzrušujícím dobrodružstvím, které mu nahrazovalo v mrzačící chudobě války žádoucí, ale právě nedosažitelnou bohatost života.

Vávrovi se zdálo, že román, který píše, je jen zlomkem obrovité epopeje, v níž vystupovaly desítky, stovky a snad tisíce nových postav, jednotlivé děje se mu větvily a nabízely nová spojení, odbočky i řešení. A zatímco napsal jednu kapitolu z hlediska té neb oné postavy, přicházelo na něho pokušení, aby napsal totéž z hlediska postavy jiné, z jiné perspektivy a v jiném osvětlení. Život, zachycovaný v románovém ději vyrážel nové a nové šlahouny, které se vzájemně proplétaly a prostupovaly, zachycujíce právě v tom svém bujení nezastavitelnou životní touhu bujících organismů, které chtějí a musí růst.

Hodiny blízkých kostelů se najednou rozezvučely, jako by z jednotlivých věží padaly na dláždění obrovité, zvonivé kusy kovu, a Vávra se probral ze svého románového soustředění. V chladném vzduchu, který mladé jarní slunko nestačilo ohřát, pokoušelo se o něho mrazení. Zdvihl si límec kabátu a zrychlil krok, uvědomuje si přitom, že je mu zima spíše z toho děsivého čekání než ze skutečného chladna vzduchu.

A vtom vyšel z vrat paláce docent Kostohryz, rozhlédl se a rychle se blížil k Vávrovi. František rovněž zrychlil krok a cítil, že se mu srdce prudce rozbušilo. Uviděl zase před sebou bledou tvář Martinu s rozevřenýma očima a velkými rty, sevřenými do bolestného oblouku. Skoro doběhl ke Kostohryzovi a uchopil ho za ruku, zimničně hledaje v jeho obličeji odpověď na otázku, kterou ještě neměl kdy vyslovit. Docentova tvář byla vážná, ale – snad se to Vávrovi jen zdálo – byl na ní přísvit nějaké úlevy. Anebo je to snad zoufalství rezignace? Vávra sice už nevěřil a cítil jen, jak mu srdce bije. Stiskl Kostohryzovi ruku, jako by mu ji chtěl rozmačkat.

„Tak co je?“

„Dopadlo to dobře,“ řekl Kostohryz tiše. „Devět let káznice.“

„Bože můj, devět let, to je hrůza,“ řekl Vávra a stál, jako by dostal ránu do čela.

„Řekněte zaplať pánbůh,“ opravoval ho docent přísně. „Vždyť jí šlo o krk.“

Vávra se napřímil, jak se vzpamatoval po úderu. „Máte pravdu. Bude tam jen do konce války. A to je za pár neděl. Jen aby s ní slušně zacházeli.“

Kostohryz pokrčil rameny. „Slušně? Vždyť je znáte, bestie! Ale to se všecko vydrží. Spíš se bojím epidemií. To víte, káznice a za války –“

Vávra se zamračil, pak však zvedl hlavu rozhodnut, že se nepoddá. „A co, to nejhorší má za sebou. Jak jste řekl, vždyť jí šlo o krk.“ A odmlčel se. „Škoda, že jsem ji nemohl vidět. Prosím vás, jak vypadá?“

Kostohryz se usmál. „Já ji také neviděl. Ale prý se drží.“

Vávra si vzpomněl na uděšený výkřik v sněžné mlze před lety v horách. Teď nebude mít nikoho, o koho by se opřela, až ji přepadne strach, pomyslil si a hrdlo se mu sevřelo.

31

Čtyři muži jsou v pokoji s mrtvou ženou, která leží bílá a bledá, jako výstřední dekorativní předmět na tmavé pohovce. Zdá se, že si už všecko řekli a nyní už jen čekají na příchod těch, kteří se zaměstnávají lidmi, jichž život skončil.

Dva jsou účastníci a dva svědci, každý z nich zná kousek pravdy a kus lži, to všecko si doplňuje podle svého.

Nejvíc ví Edmund Balabán, neblahý hostitel té žádoucí návštěvnice, která se změnila v smrt. Málo mu však pomáhá to, co ví. Obvinění je jasné a nasnadě.

Muž mrtvé je jako v horečce. Přemohl zoufalost, přemohl pláč, je klidný, je rozhodnut, že vrah se musí zodpovídat.

Petrus má ironický pocit dostiučinění. Jak žila, tak skončila. Nevěřil jí a nezklamal se. Pro Sartoria je to alespoň východisko. Možná, že právě to ho zachránilo.

František Suchý má pocit sžíravé trapnosti. Byl tak zatažen do obnaženého soukromí několika lidí, z nichž jenom k jedinému má vztah. Ani neví, jak se do toho dostal. Je naplněn ostychem, a přitom, ó, autorská sobeckosti, ó, kritická zvídavosti, přehrává si události v jejich dramatické podstatě, usmívá se ironickému obratu věci, diví se, a přitom nediví: stal se opak toho, čeho se bál. Strachoval se o Sartoria, mrtvá je však Lu Karbanová.

Situace je jasná, říká si Balabán, nešťastná náhoda. Nikdo mi nemůže dokázat, co jsem zamýšlel, nikdo mě neviděl a já sám si dám pozor, abych neřekl víc, než je nezbytně třeba. Není to nic příjemného, ale konečně, taková věc se může přihodit každému. Je vlastně dobře, že tu jsou všichni, třebaže jsem je nezval. Nejdůležitější je, že tu je on, Sartorius, ten nepříčetný žárlivec, jak ho mohu vylíčit, ten, který způsobil její smrt. Její smrt! Tak to je všechno, co z ní zbylo. Bílý šat těsně dolehl na dlouhé a štíhlé tělo, které se vyvyšuje sotva znatelně nad temnou měkkostí pohovky. Obličej je odkrven a jedna ruka visí bezvládně na zem. Už aby ji odvezli. Pryč s tím mrtvým předmětem. Zítra zatelefonuji Zachové. Bude ráda.

Co mi brání, abych ho zabil, přemýšlí Jiří. Ten slizký peněžní hnus. Bůh ví, čím ji sem vylákal. „Věříš mi, Jiří?“ řekla. Vždyť s tebou, lásko, smrt je nad životy život, a život bez tebe ta nejkrušnější smrt. Tu skladbu už nikdy nedokončím. Musím ji dokončit, vždyť je to jediné, co mi z ní zbývá. Děvka zůstane děvkou, řekl Petrus a já jsem věděl, že nemá pravdu. Nikdo neví to, co vím já. Ta cynická slečna, ta zářivá hetéra, se změnila v poslušnou a tichou paní. Až jsem jí někdy nevěřil, v jaké mírné děvče se uměla proměnit. Petrus by řekl, hraje divadlo, ale já jsem jí věřil. A v lásce, v lásce to bylo něco jiného. Horečka a bouře. Děvče zmizelo a místo ní to byla zkušená žena. Petrus měl pravdu. Nesmysl, což jsem já byl snad panic? Měli jsme každý své zkušenosti. A láska s Lu, obřady vášnivé a temné, horké a bez hranic. Ach, lásko, dej mi, dej teď zase jiný život, když mermo musím žít, či dej mi jinou smrt! Ty obřady vášnivé a temné, horké a bez hranic, ne, to není píseň, to je suma mých lidských zkušeností, všecko, co ve mně zažil muž. Černá symfonie.

Ten blázen, myslí si Dominik o Jiřím, ani neví, jak snadno se z toho dostal. Vybrala si důstojný konec. Je v tom dokonce jakýsi zvrácený efekt, jak zakončila svůj planý život. V pelechu toho peněžníka. Návrat k původnímu povolání. Pěknou věc to vyvedla Sartoriovi. Ale snad to je právě to, co potřeboval, aby prohlédl. Nese to zatím dobře. Ani nemluví o sebevraždě a vůbec neřekl jediný nesmysl. A ta tam leží, kdo by ji neznal, mohl by se splést. Zevnějšek to nebyl obyčejný. Astenička, a přitom maso, kde má být. Prsy se značily pod bílým atlasem, vysoké a malé. Hlava, když z tváře zmizel přísvit cyničnosti, stala se neosobně ušlechtilou. Tvář trvá jako zdařilá, a ne obyčejná maska. Nevšední provozovací kapitál. Povolání: děvka. Co se dá dělat. A ten blázen si tajně popláče, a jako že za něco jako muzikant stojí, napíše z toho symfonii. Nejlepší možný konec. Bezděčný, pravý happy end.

Skončila neslavně, uvažuje Suchý. Už nebude hrát ty velké role světového repertoáru, na něž se chystala. A je to tak dobře, především pro divadlo. Lu Karbanová jako Phaedra. Směšné a trapné, v nejpříznivějším případě studeně nacvičené, akademicky odvozené. Měla tolik energie, aby to časem prosadila, neměla však nic z toho vnitřního světa, aby z toho udělala uměleckou a lidskou pravdu. Chtěla hrát Shakespeary a Raciny a Ibseny, mohla jí vyjít nanejvýš Markéta Gautierová. Dumas, ano, tam až by bývala mohla, tím spíše, že si mohla myslet, že je z potomstva té sentimentální milostnice. Je to u takových slečen vždycky stejné: nakonec samy sebe litují, ach, jak jsem nešťastná, ach, jak jsem nepochopená. Lu to nedělala v životě, dělala to v umění. Neměla v sobě nic, co by zpívalo a lítalo, měla však strašlivou ctižádost za každou cenu se dostat nahoru. Za každou cenu. Chtěla být herečkou, a když se jí ve filmu stala (a na divadle se jí to podařilo jen někdy), stala se nekritickou. Snad jí tato náhlá smrt ušetřila horší smrti. Najdou se lidé, kteří budou říkat, škoda, že nemohla hrát to, co chtěla. Škoda, že umřela tak mladá. A budou ukazovat, jak se zbavila své minulosti a jak najednou se chtěla stát řádnou, počestnou ženou. Nikdo to sentimentálním lidičkám nevymluví. Nikdo to nevymluví tomu jemnému chlapci, který si ji vzal a jehož eroticky spoutala tak dokonale, že zapomněl na všecko, že se nebál ani směšnosti, ani posměchu přátel, že nedbal varování skeptiků a že přecházel odsouzení cyniků. Znal jsem ji málo, říká si Suchý, ale znal jsem ji přece víc než tihle druzí. Ten burzián se s ní chtěl vyspat, čert se v takovém chlapovi vyznej, snad ho právě dráždila ta její náhlá přísná počestnost a manželská věrnost. Ten jinošský manžel se v ní propadl jako v sopce a hořel, hořel, a kdyby byla neumřela ona, byl by shořel on, však už k tomu neměl daleko, její smrt ho zachránila a přinese mu skladatelské úroky. Ten přímočarý neurvalec Petrus, chlap ryzí a nepříjemný, ten si to s ní náramně zjednodušuje. Je to kumštýř, jakých máme málo, uhodne instinktem uměleckou hodnotu, ani neví jak, ale v tomhle případě se mýlil ve svém moralistickém zjednodušování a jednostranném odsouzení. Protože tady nešlo o hodnoty umělecké, nýbrž o zvláštní, nevšední nadání životní. Protože je Petrus chlap, nenáviděl v té efektní ženě to, co je sám: chlapa. Lu Karbanová, zrcadlo svůdnosti, patentovaná přitažlivost nebyla jen to, co Petrus řekl lapidárně a přesvědčivě: děvka zůstane děvkou. Lu Karbanová byla pod svůdnými přísliby svých údových délek něco naprosto neženského: ctižádostivý dobyvatel, dobrodruh, člověk žíznivý plného, obžerně bohatého života. Odtud její cyničnost a ctižádostivost, imoralita a bezohlednost k sobě i k jiným. Posloužila sama sebou celé řadě velevlivných mužů, chtěla za to však víc než hmotný prospěch, který si přitom samozřejmě brala. Chtěla moc a postavení a vliv. Ne oni jí, ale ona jimi leckdy vládla k svému prospěchu. Škoda, že to byla jen průměrná herečka, co by jinak dokázala tím, co dovedla ve světě mocných ovládnout. Jenže v tom je ironie takových ženských vlkodlaků: kdyby byla nadprůměrný talent herecký, nemusila by se tam nahoru drápat způsobem, který jí Petrus nikdy neodpustí. Ale nemylme se, pánové, že tamhle leží svůdná žena, která zemřela nešťastnou náhodou: to je převlečený dobrodruh, který padl na loupežné výpravě. Znal jsem ji málo, ale znal jsem ji víc než ti druzí.

Čtyři muži čekají mlčky v pokoji, kde leží mrtvá žena. Mlčí a čekají. Balabán by nejradši utekl vedle, Petrus by chtěl odejít, Suchému není volno v této společnosti, Sartorius by nejradši všecky vyhnal a byl s mrtvou sám, ale žádné z těchto chtění se neprojeví, nikdo nepromluví, nikdo nic neudělá, všichni mlčí a čekají. Všecko bylo už řečeno v tom mále, co se řeklo, slova se najednou zdají zbytečná a prázdná, všichni všecko vědí, nic nelze spravit, nic nelze zařídit, teď nastoupí tupá mechanika odklizení tělesné schránky, z níž život odešel. Budou ovšem ještě komplikace, Balabán to ví, Sartorius se o to postará, Petrus se tomu nediví, Suchý se jim nemůže vyhnout, ale to všecko nic nezmění na skutečnosti, že z okruhu těchto lidí zmizel někdo zneklidňující, provokující, ne obyčejný i v nepěkném slova smyslu.

Čekání se stává nesnesitelným, a Petrus má strašlivé nutkání zapálit si cigaretu. A proč ne, řekne si nakonec, stejně bych už měl jít, Sartoriovi nijak nepomohu, tomu pomohla ona sama svým odchodem. Nese to dobře, bleskne Dominik po Jiřím okem, aby se ujistil, že ten osiřelý manžel si nic neudělá. A najednou sáhne Petrus do kapsy, vyjme cigaretu a začne si zapalovat. Je to převratná chvíle, všichni se na něho podívají, Balabán s úlevou, Sartorius uražen a dotčen a jen Suchý řekne osvobozující slovo, k němuž mu dodal síly Petrusův osvobozující čin: „Pojďme si zakouřit vedle.“ Zvednou se a jdou a je to jako malý věcný nekrolog. Jen Sartorius zůstává a zase se mu vrací hněv a hrůza s bolestí, jak je uražen.

Teď teprve přichází dvojnásob vhod dlouhé zazvonění, Balabán jde otevřít a vrací se s malým, růžolícím pánem, který má ostrý, inkvizitorský nos, avšak laskavé oči. Představuje se pánům, ale Sartorius teprve teď se probouzí a podává mu ruku, vždyť ho dobře zná, zavolal si ho hned po Petrusovi.

Policejní lékař, Sartorius mu říká Karle, vždyť byli kamarádi ve studentské kolonii, se zarazí, když spatří bílou nehybnost Lu Karbanové. Rychle přistupuje a započíná svá marná řemeslná kouzla. Je to pro něho večer neočekávané práce. Zatímco zjišťuje, že je mrtva, vyvolává si ji, jak ji viděl vznosnou a zářící večer na premiéře. Díval se na ni jako desítky jiných mužů a říkal si, báječně vypadá, potvora. A pak na ni zapomněl a seděl na úředním sedadle a díval se, celkem se nudil, až najednou ten Srch začal tak divně hrát a pak se svalil, spadla opona a on běžel do zákulisí. Tam v šatně našel bledého herce, ležel na zádech a nemluvil a jen naznačil, kde má bolesti, v srdeční krajině. Docela zřejmě angína pectoris, a prohlídka svědčila o srdečním infarktu. Zlá věc, velmi zlá, a i když se z ní vylíže, sotva už bude moci hrát, jak byl zvyklý. Pozor při převozu, nejlépe kdyby ho tam mohli nechat, ale to je vyloučeno, divadelní šatna není sanatorium. A pak přišli specialisti, profesoři a docenti, a policejní lékař dr. Jež už je zbytečný, může jít na komisařství a pak se konečně dostane domů. Na komisařství se zdržel, jak jinak, a pak, když už se chystal, že si udělá pohodlí, zavolal ho telefonický zvonek a z mikrofonu prosil Sartorius, starý kamarád Jiří Sartorius, ten vlasatý muzikant, který se nebál vzít si tu potvoru Lu Karbanovou, aby přišel, stalo se něco strašlivého. Tak a teď už to ví a pomalu se napřimuje, hlava mrtvé zase klesá do měkkosti pohovky. Fraktura lebeční kosti, způsobená prudkým nárazem na ostrý předmět, výron krve do mozku, smrt nastala velmi rychle. Lékař je diskrétní a tichý a dívá se na kamaráda ze studií, který se stal vdovcem. „Jak se to stalo?“ ptá se.

Sartorius se nemůže přemoci a vybuchne: „Ten ji zabil. Je to vrah,“ a ukazuje na Balabána. Balabán zrudne a řve: „Mlčte, co si to dovolujete, blázne, nevíte, co mluvíte. Jestli ji někdo zabil, byl jste to vy a ze žárlivosti.“

Petrus chytne Sartoria a násilím ho odvádí. „Nech toho, to není tvoje starost.“ Jiří se mu vytrhne se zuřivou silou. „Čí by to byla starost, ne-li moje?“ A Suchý si říká, jak ho pozoruje, proč že tam chodil, nestojí o takovéhle senzace.

Zvuk domovních dveří se znovu připomíná a Balabán je rád, že může jít otevřít.

Vrací se hned a s ním mladý muž v brýlích a se zlatými plombami ve velkých ústech, strážník zůstává v pozadí. Policejní komisař se představuje, s lékařem se zná, rychle jde k pohovce: „Ale to je přece Lu Karbanová,“ řekne překvapeně a s respektem, že to není obyčejná mrtvola.

„Moje žena,“ vykřikne Sartorius a ukáže hystericky na Balabána: „A tohle je člověk, který ji zabil.“

„Jste blázen,“ křičí Balabán.

„Pánové, prosím, klid,“ řekne komisař velitelsky, teď je tu pánem on. Zlaté plomby se mu zablesknou a započíná vyšetřování.

Mrtvé jako by ubývalo. Tělo se propadá do měkkosti pohovky.

32

Stříbrné jiskřičky svítí ve spárách parket, jak se v nich odráží světlo lustru a František Vávra, zvednuv hlavu od dokončené kapitoly, si vzpomíná, jak za včerejší měsíční noci podobně svítily úlomky skla mezi dlážděním, když se vracel domů. Dvojí dojem z jednoho úkazu, který stále připomíná hrůzu nyní už vzdáleného náletu. Kdo ví, kdy to přijde znovu. Snad zítra, snad ještě tuto noc.

Vávra napřimuje oblouk páteře o opěradlo židle a s rukama sepjatýma nad hlavou si říká, tak, román je hotov. Dopsal až ke katastrofě, a co nyní zbývá, je už jen doslov. A jen si to pro sebe vysloví, sám se zasměje, ne, ne, to není přece konec románu, to je jen konec jedné možné varianty. A František je s ní nespokojen. Tvůj román, že je hotov? Kdepak! Pouhé zdání! Román ještě zdaleka není u konce. Tohle je pouhá přestávka v práci. Smrt Lu Karbanové, to byla jen jedna možnost, a ovšem mnoho věcí směřovalo k tomuto řešení. Dominik Petrus by to té hetéře nikdy neuvěřil, ale pravda to byla, Lu Karbanová opravdu chtěla setrvat na dráze počestné ženy. Myslila si, že už si to může dovolit. Její pestrá minulost byla jí jen mostem k slušné přítomnosti. A právě když se chtěla vypořádat s posledními hmotnými pouty toho, co bylo, padla. Oběť jedné z těch smutných náhod, kterým se tak dlouho nadbíhá, až se uskuteční. Lu by se nebylo nic stalo, kdyby nebyla vyhledala Balabána, od něhož potřebovala peníze a který stál o ni, ale ona ho musila vyhledat, protože to byla jediná cesta z jejích nesnází. Nemohla si jít vydlužovat ke svým bývalým milencům, s nimiž se rozešla pravidelně hladce, ale tak, že se s nimi už nikdy nechtěla anebo nemohla sejít. A nechtělo se jí vyprodat všecko, co měla, protože by byla při takovém překotném prodeji ztratila, především však proto, že nechtěla stát ve svém manželství, jež si chtěla uchovat, s holýma rukama. Dominik Petrus by tomu ovšem neuvěřil, ale tak je to v pořádku, proto je to Dominik Petrus, paličák a skeptik. Vávra se při tom pomyšlení usmál, jako by spatřil nějakého dobrého známého, opravdu, toho uzlovatého kyklopa si ze všech postav svého románu nejvíc oblíbil. A najednou mu bylo skoro líto, že celý román není o něm, o Petrusovi. Ale pak si pomyslil, že při románové skladbě ani sympatie autorovy nerozhodují. Ovšem, autor rozhoduje o životě a smrti svých postav, které musí žít a umírat podle řádu, z něhož vyšly, ale ani autorská vůle neudělá z Dominika ústředního románového hrdinu. Dominik, chlap žulový, jak se říká, je povaha v podstatě nedobrodružná. Je svérázný a silný umělec, když kreslí a maluje, sedí mu v týle běsi, neví, kdy přestat a v jeho uhlech i temperách jsou vidiny, jako by ho uhranul a požehnal duch dona Francisca de Goyi. Ale jen pustí ze svých špinavých a hrubých pracek uhel či zbytek tužky, křídu nebo štětec, z těch hrubých pracek, které umějí kouzlit vidiny, je konec vší dobrodružnosti. Výtvarná fantazie, všecka síla životní obraznosti se vyčerpala a tento chlap dokáže pak jen to nejkrásnější v obyčejnosti: milovat svou ženu a plodit s ní děti. Umělec se stane manželem a otcem a dejte mu pokoj s nějakými dobrodružstvími. Prožívá je nad svým kreslicím stolem, zvýtvarňuje si je při četbě dramat, která ho vzrušují, ale provozovat je sám? K smíchu, na to přece opravdový umělec nemá kdy. Umění se dělá na pracovišti, a ne v posteli. Ale pracovat musíš tak cele, zaujatě a vášnivě, jako bys miloval v posteli. Umění musí být naplněno vědomím pohlavnosti. Ale v něm, v tom umění se musíš vybít, a nejen v té posteli.

František Vávra se usmívá, když si tak nad psacím stolem probírá životní evangelium svého Dominika Petruse. Tento umělec, silný, nekompromisní, ryzí, má pochopení pro běsy a neřestnice, když se s nimi setká v umění, mezi řádky knihy anebo ve strojopisu hry. Všecek zjitřen hned reaguje, vymýšlí si, buduje a staví. Ale když se setká s nějakou takovou potvorou, kterou v literatuře umí vychutnat, v životě, pak se naježí, prská a vrčí. Prostě ji nesnáší. Jeho žena se může na něho takřka ve všem spolehnout, Dominik je jí věrný a miluje své děti. Žíznivě chlemtá apokalyptické hrůzy a ztvárňuje je s brutální silou, kterou nutno obdivovat. Ale dost. Jen je s nimi hotov, pečlivě odevzdá svou práci, trvá neústupně na svých právech, zachovává však úřední hodiny své umělecké i občanské počestnosti. Ne, dělej, co dělej, to není ústřední románový hrdina, protože tomu se osobně nic románového nepřihodí. On to všecko sám namaluje, zvýtvarní, promění ve veliké a strhující vidění. Ale sám to prožít na vlastní kůži, ne, na to nemá ani času, ani chuti. Umění ho baví víc než dobrodružná životní praxe. Jen když se mu uvolní zábranná centra alkoholem, dovíme se to, co vy víte, hňupi, já jsem měl včera Kleopatru, a teď se chystám, že budu mít Lucrezii (podle toho, na čem zrovna výtvarně pracuje). A opravdu, v jeho kreacích je prudká pohlavnost a zase je tam divná duchovnost, čert ví, kde to ten Dominik bere. Ale pak, když je střízliv, spokojí se se svou Kateřinou, pěknou paní, která začíná být při těle, a je konec podvědomého pandemonia.

Ovšem, i tomuto nerománovému umělci se může přihodit věc, která ho vykolejí. Nebyl by to však Dominik Petrus, kdyby to nakonec nezvládl a – nezvýtvarnil. Ostatně, to sem teď nepatří, to je zas jiný román.

A proto, říká si František Vávra, listuje v rukopise, držím se svých postav, jak je už mám rozehrány. Můj jinošský, citlivý a nervní Sartorius, chlapec, který podnikl manželství s tygřicí, můj skeptický a po osobní vitální obrodě toužící jmenovec Suchý, taky František. A pak ti ostatní, v neposlední řadě dvojice klaunů životního úspěchu, peněz a kariéry, Edmund Balabán a Alfréd Raboch, virtuosové hmotného úspěchu a všeho, co lze opatřit z jeho výtěžků. Naše historie nedopadne ovšem tak, jak by se zdálo z toho, co lze z dosavadního přečíst. Možná, že v rukopise vůbec neponechám kapitolu o smrti Lu Karbanové. Neboť, a prosím, abyste si to uvědomili, oslovuje Vávra neviditelné posluchače a čtenáře, Lu Karbanové se nelze zbavit tak snadno. Tu člověk tak lehce nezabije. Je to kočka, a ty mají přece mimořádně tuhý život. O tom se ještě přesvědčíte.

Ostatně, pro autora není většího dobrodružství než zabývat se variacemi téhož námětu. A úzkostlivě dbát, aby nikde nebyla libovůle, protože to zabíjí zájem a ničí napětí, nýbrž přísná zákonitost. Teď je nejlepší čas ke skutečným obratům, říká si Vávra, protože nyní už jsem se sžil se svými postavami. Znám je nyní docela důvěrně, nyní už mi nemohou nic skrývat, dovím se o nich všecko. A vy, usmívá se Vávra na své imaginární posluchače, budete-li pozorní, také. Konečně vím, že vám nejde o ukojení triviální zvědavosti, která se ptá především po průběhu dělovém. Přirozeně, že i na to dojít musí, ale vím, že vám jde o víc, o zákonitost vnitřních pohnutek. Chcete vědět nejen, co se stalo, ale proč se tak muselo stát. Vaše přání je mi rozkazem, Vávra se ironicky uklání do tmavého kouta pokoje, kam už světlo lampy nedosáhne. A znovu se napřimuje a pomalu srovnává rukopis a zavírá desky. Román se skončil. A proto se román začíná.

František Vávra vstává, ale ještě nenapjal zcela nohy a už cítí, jak mu cosi stisklo srdce. Ječivý zvuk sirény se stoupavě rozezvučí tichou nocí, pronikaje špatně zakrytými jednoduchými okny, jichž rámy jsou uvolněny. Vávra strnul v naslouchání a zjišťuje, ano, to je plný poplach. Fuj, ulevuje svému vzrušení a rychle uklízí rukopis. Dobře, že je ještě oblečen. Rychle boty, převlečník a klobouk. Pak elektrickou lampičku si připraví v ruce a zhasne lustr. Jde tápavě k oknu a začne odtemňovat.

Udeří ho do očí oslepující záře. Že by už hořelo? Dívá se rychle na nebe a vidí nevídaný zdroj hrůzné krásy. Svazek narudlých hvězd visí vysoko na obloze nad městem, nové rudé slunce, jež nahradilo zapadlý denní svit. Vávra zatají dech, pak mu bleskne hlavou: stromkové rakety, označují prostor, který bude bombardován. Bože, tak jsme se přece dočkali té hrůzy. Vykloní se rychle z okna a vidí na levé straně ve výši druhý svazek raket, a zprava září třetí, zatím neviditelný zdroj. Tak přece jen přišli v noci, říká si Vávra a rychle odchází od okna. Napadá ho, zda nemá otevřít ostatní okna, ale pak si řekne nač, stejně v nich není sklo, jen papír a překližky. Uchopí malé zavazadlo a nacpe do něho rukopis, který prve odložil. A pak už rychle z bytu, přibouchne dveře a letí po schodech dolů, následován ve tmě jinými postavami a hlasy druhých nájemníků. Rakety v noci, to je nová, ještě nepoznaná hrůza. Velmi rychle se ocitá dole, ale ještě než sestoupí do sklepa, vyhlédne z domu a podívá se na oblohu. Rudé hvězdy svítí na stejných místech, venku je zvláštní, nevídaný, narudlý den, podívaná hrůzně krásná. Má-li to být konec, bude alespoň efektní, myslí si Vávra a přitom si hned uvědomuje, že si vymyslel tuto cynickou útěchu, aby se její ironií utěšil. Ještě jeden pohled na oblohu, kde září rudé souhvězdí. Jedna z hvězd bledne a ubývá jí, anebo se to Vávrovi jen zdá? František Vávra se zastaví a naslouchá, zda už je slyšet smrtonosné motory.

Nikoliv, noc je podivuhodně tichá. Žádný zvuk ji neruší. Jen pekelný bengál na obloze svítí. A pod zemí, ve sklepních děrách se hemží rozespalí, narychlo oblečení lidé, vyděšení a napjatí. Rakety ohraničují prostor, kam budou svrženy bomby. Pak jsme tedy v tom. Všichni! Tak vida, třeba ten román ani nedopíšu, myslí si Vávra a vrací se do domu. Co naplat. Musím do sklepa.

33
(27, druhá variace)

Mdlobná otupělost se protrhává, bezmocné vyčerpání leží na všech údech a v ústech se střídá hořká a sladká chuť, okoralé rty se rozlepí, nadlidské úsilí zvedne skleslé balvany víček a Jiří Sartorius prohlédne. Ale to není ten strašný prostor, kde ležela mrtvá Lu na pohovce, to je veselý a bílý pokoj v bytě Sartoriových, Jiří je doma a nad sebou vidí krevnatou a hezkou tvář starého kamaráda z kolonky, doktora Ježe, ale co ten tu dělá, vždyť je přece policejním lékařem, ale ovšem, přece jsem ho zavolal k mrtvé Lu od toho odporného Balabána, od toho vraha. Lékař čpí tabákem a usmívá se, drží ho za ruku, ale teď ostrost tabákového pachu zmizela, jak místo ní Jiří cítí známou, silnou vůni. Ženská ruka mu spočine na čele a Jiří vzhlédne a uvidí nad sebou mrtvou Lu. Usmívá se, ale pod okem má lesklou brázdu od slzí, a Jiří cítí teplo její ruky. Strašlivá tíseň zmizela a děs se ztratil, Jiří se probírá z mrákotnosti zlého snu a najednou se rozpomíná, řadí si jednotlivé vjemy, jak je paměť uchovala, a vydechuje, jako by ho vyprostili z trosek, jako by se mu odvalila z prsou zřícená lavina.

Je opět v zakouřené telefonní budce v Kukani, znovu prožívá strašlivý, bezmocný vztek na odporně zdvořilého, zákeřně sladkého informátora, který ho otrávil ve chvíli nejkrušnějších pochyb, pouští telefonní sluchátko, utíká, v běhu lově v kapse lístek od šatny, v běhu si obléká kabát a nasazuje klobouk a sbíhá po schodech a zaráží se na bílém, zasněženém chodníku, právě když přijíždí velký černý vůz. Kéž by to byl taxametr, myslí si Jiří a v hlavě se mu střídají představy, vyvolané tou anonymní zprávou, že Lu je v bytě Edmunda Balabána. („Věříš mi, Jiří? – co by tomu řekl Petrus, vida, ani jsem se s ním nerozloučil.“) A vtom se otevřou dvířka černé archy a vykloní se ven tučná, ruměná, napudrovaná tvář Alfréda Rabocha.

„Spěcháte někam, mistře?“ Pěstěná tlama se přívětivě usmívá, málo platno, je to slušně vychovaný člověk. „Máme na sebe dnes štěstí,“ pokračuje majitel automobilu. Jiří zaváhá, proboha, proč mě ten člověk zdržuje, ať mi dají všichni pokoj. „Dobrý večer,“ řekne konvenčně a dodá: „Hledám taxík.“ Raboch ví, co se sluší. „Teď byste žádný nesehnal,“ říká znalecky. „Jsou už rozebrány a vracet se nebudou, je pozdě.“ Raboch se krátce odmlčí a Jiří si myslí, máš pravdu, teď abych šel pěšky. „Sedněte si ke mně,“ praví zvolna ten tučný, přívětivý pán, „dovezu vás domů.“

„Jste velmi laskav,“ říká Jiří a dívá se na druhou stranu ulice. „Ale já domů nejedu.“

„Na tom nezáleží,“ směje se blahosklonný velmož. „Řekněte, kam vás mám zavézt.“ A tučná ruka, velká jako bílá lopata, otevírá dvířka naplno. „Pojďte si sednout.“

Tak srdečnému pozvání nelze nevyhovět a Jiří s očima stále zahleděnýma do neurčita (Balabán, Balabán, Balabán) si přisedává, útlý a štíhlý vedle mohutného těla Rabochova. Dvířka jsou přiražena, do měkkého, pružně pérovaného sedadla se pohodlně zapadlo. Tyhle cizí vozy, to je jiné pohodlí než rozvrzané taxíky, jen kdyby nebylo té hrůzy –

„Kam to bude?“ ptá se příjemný pán za volantem a stiskne startér.

Jiří se najednou napřimuje. „Neznám adresu. Musím se podívat do telefonního seznamu,“ říká trochu rozpačitě.

„Smím vědět jméno, kam jedete?“ ptá se zdvořilý řidič. „Ačkoliv, promiňte, třeba je to nediskrétnost,“ a usměje se lehounce, jak se sluší na dobře vychovaného člověka.

„Proč ne,“ říká Jiří jako v horečce. „Ředitel Edmund Balabán.“

„Balabán,“ vybuchne radostně ochotný pán a přidává plyn. „Ale to je přece můj obchodní přítel, jsem u něho jako doma. To nemusíte adresu hledat, zavezu vás tam, jsem tam hned.“

Rabochův vůz letí neposkvrněným sněhem noční ulice pohodlný a jistý jako jeho pán, pevně sedí v zatáčkách a Jiří nemluví a Raboch se na nic neptá, proměniv se v hbitého taxikáře.

Co dělá Lu u toho člověka, ptá se Jiří sám sebe a bojí se odpovědi. Vůz několikrát zahne a pak vjede do tiché ulice a uprostřed zastaví.

„Tady je to,“ praví zdvořilá ústa Rabochova a Jiří rychle vystupuje. Když je na chodníku, povšimne si, že v čerstvě napadaném sněhu se značí stopy vozu, který zřejmě zastavil před tímže domem. „Pan Balabán bydlí v předposledním poschodí,“ říká zasvěcený pán za volantem. „Máte štěstí, je doma. Jen se podívejte, to jsou jeho okna, co tam nahoře svítí,“ ukazuje veliká ruka k nebi.

„Srdečně vám děkuju za laskavost,“ rozpomíná se Sartorius na povinnost poděkovat a utíká ke vratům a začne zvonit.

„Počkám tu na vás, jestli se dlouho nezdržíte,“ volá za ním ztělesněná ochota z auta.

„Vyloučeno, děkuju vám, to by nemělo smyslu,“ brání se Jiří a myslí si, jeď, člověče, teď nemohu nikoho potřebovat. A nalehne plnou silou na zvonkové tlačítko.

„Stejně nemohu hned jet,“ hovoří rozšafný hlas v limuzíně. „Jedna svíčka zlobí.“ Mohutná postava se vyhoupne z vozu a Jiří se mimoděk obrátí a teď si uvědomuje, že ten člověk má na sobě jen smoking a na hlavě baskickou čapku. Zvedá odborně kapotu a strčí hlavu dovnitř. A vtom se otvírají dveře a Sartorius mizí v domě.

Jak vyjel nahoru, už neví (ovšemže zdviží), ale jen si živě připomíná, jak rychle našel dveře s tabulkou „Balabán“ a jak na ně zvoní a pak tluče. A zas jím prochází ta zoufalá nejistota a zuřivost. A už slyší krok a hlas, který se ptá, kdo tam. Sartorius odpovídá a dveře se otevírají.

Ale vtom se otevřou šachetní dveře zdviže a objeví se tučný smoking s baskickou čapkou a Sartorius, plný zuřivosti a náhlého odporu k tomu dotěrovi, slyší ohleduplné vysvětlení, o které nestál.

„Promiňte, že jsem také přišel,“ praví otcovská starostlivost ve dvouřadovém smokingu, „ale měl jsem o vás strach, zdál jste se mi tak rozrušen. Ostatně, pan Balabán je můj starý přítel, možná, že vám budu moci být dokonce v něčem nápomocen.“ To už říká Raboch před Balabánem, který otevřel dveře a stojí tu překvapen tou dvojí nenadálou návštěvou.

Jiří to však všecko nevnímá, jediná myšlenka mu sedí v hlavě, kde je Lu, co tu dělá a jak se sem dostala. „Je tu má žena?“ vystřelí na Balabána a tlačí se dovnitř rozrušen a na pokraji zoufalství.

„To je dobře, že jste přišel, pane Sartorie,“ praví Balabán a je vážný a nějak ustrašený. „Vaše paní přišla ke mně si něco obchodního projednat a stala se jí nehoda.“ Balabánova zdvořilost je hodně nejistá. „Pojďte jenom dál.“ A pak se obrací k Rabochovi velmi nevlídně. „A čím vám mohu sloužit?“ ptá se vetřelce, zatímco Jiří mizí v pokoji. Slyší ještě Rabochův hlas: „Doprovázím pana Sartoria. Požádal mě, abych ho sem dovezl.“

Jiří už přešel jedním pokojem a nyní vchází do jídelny, hledá svou ženu a nikde ji nevidí. Až tady, ne, to je strašné, co se jí to stalo, leží tu na pohovce jako bez života. Sartorius vykřikne: „Lu, proboha, Lu, co se ti to stalo?“ a už u ní klečí, lomcuje jí, a zkouší tep a vtom slyší nad sebou rozčilený a omlouvavý hlas Balabánův.

„Uklouzla a udeřila se hlavou o krb. Ztratila vědomí –“

„Tak proč jste nezavolal lékaře,“ vykřikne Jiří zoufale. „Proboha, přece snad není mrtva.“

„Nebojte se,“ praví nezvaný Raboch konejšivým hlasem zasvěceného odborníka. „Cítím puls.“ A opravdu, drží dlouhou hubenou ruku ženinu ve své obrovské pracce.

„Zavolám lékaře,“ rozhoduje se Sartorius a běží k telefonu, ačkoliv by nejraději vychrlil na Balabána otázku, jakže se to stalo a co tu vlastně Lu chtěla.

„To bude nejlíp,“ říká bodře dobromyslný Raboch a diskrétně ustupuje do pozadí.

„Snad by to nebylo zapotřebí,“ brání se Balabán, ale Jiří už zvedl sluchátko a točí číslo. „Je tam, prosím, doktor Jež? Počkám…,“ zakrývá druhou rukou mluvítko a obrací se k Balabánovi. „To je můj kamarád. Náhodou policejní lékař.“

„Proč policejní?“ diví se Balabán a má zlost na tu novou komplikaci.

Proč ne, myslí si ztichlý Raboch. Když je to kyselé, ať je to jako ocet. Takový skandál nějaké ovoce ponese.

Jiří zatím už dostal spojení a horečně mluví: „Jež? To jsem já, Sartorius. Prosím tě, kamaráde, můžeš sem přijet? Mé paní se stala nehoda. Myslím, že je vážně zraněna. Adresa? Je u pana – (teď se zarazil) Balabána. Ředitel Edmund Balabán.“ A rychle řekl adresu a dodal: „Přijdeš hned? Děkuju.“ A zavěsil.

„Nemusil jste snad volat zrovna policejního lékaře,“ bránil se Balabán.

„Proč ne? Co je na tom zlého? Máte snad špatné svědomí?“ obrátil se na něho Jiří útočně. „A vůbec, jak jste sem mou ženu dostal?“

„Já ji sem nedostával. Přijela sem sama. Chtěla se mnou mluvit,“ odpovídá Balabán a zuří, že to všecko poslouchá ten Raboch.

Jiří drží v rukou hlavu své ženy, a jak ji nadzvedává, nahmatává pod temenem velikou bouli. Vyděsí se a rychle se napřímí. „Kde tu máte vodu?“ ptá se Balabána. Ten jde, otevře dveře a ukazuje, kde je koupelna.

Raboch stojí nad pohovkou a prohlíží si bezvládnou postavu a řekne jako mimochodem vracejícímu se Balabánovi: „Nepříjemná situace. Opravdu vám nezávidím.“

Balabán vzplane: „Prosím vás, to jsou řeči. Cožpak za to mohu? To se může stát přece každému.“

Raboch se neznatelně usmívá. „Každému snad přece ne. Každý se nemůže pochlubit tím, že ho v noci navštívila v bytě Lu Karbanová.“

Balabán už má dost toho drzého chlapa, zpražil by ho, jeho peněz se nebojí, věděl by si s ním rady, a už by vybuchl, vtom však se vrací Sartorius, bledý a se stisknutými rty, takže tvoří tenkou čáru pod ostrým nosem a na jeho jemné tváři vystupují dva hrbolky dásní, jak zuřivě má zaťaty zuby. Kdo ví, snad i slyšel kus toho rozhovoru, oba peněžníci se odmlčí, Jiří jde rychle k pohovce, v ruce ručník, z něhož kape voda.

„Už to nebude ani potřebí,“ promlouvá Raboch a ukazuje na pohovku. „Milostpaní už přichází k sobě.“

A skutečně, bledá maska na pohovce otevřela oči (v tom bezvědomí vystoupilo delikátní, odborné nalíčení hereččiny tváře, jak se krk a čelo odkrvily) a velké oči se rozhlížejí nechápavě, čelo na okamžik zkrabatí usilovným vzpomínáním. Sartorius už je u ní a ptá se s úlevou, a přitom ho neopouštějí muka otázek a pochyb: „Jak je ti, Lu?“

Žena odkryje velké pravidelné zuby ve znatelném pokusu o úsměv: „Jak ty ses tu vzal?“

Jiří odpovídá otázkou: „Nebolí tě nic?“ a Lu si sáhne pod hlavu, tam, tam to bolí, a nahmatává velkou oteklinu. Rozpomíná se asi, protože zavře oči a řekne tiše: „Upadla jsem, nějak jsem uklouzla, víc nevím.“ Nahmatá vlhký ručník a dává si jej na hlavu. „To bolí,“ řekne tiše, ale studený obklad jí přináší úlevu.

Žije tedy, snad se jí nic nestalo, říká si Jiří a teď znovu ho posedne vír pochyb a smršť otázek ho pronásleduje. Pomáhá si tím, že jednu z nich vysloví: „Co jsi tu dělala?“ Ta otázka je řečena bez sebevlády a Jiří cítí, jak oba chlapi, kteří tomu všemu přihlížejí, čekají na odpověď. Obyčejná otázka, pravšední věta, ale Jiří má dojem, jako by odhalil svou ženu, jako by ji ukazoval bez šatu, tak divně naléhavě tu všední otázku vyslovil. Cítí to, tuší, že ostatní to vnímají stejně, a nemůže si pomoci, zeptat se musil.

Lu je stále malátná a bez síly, rána v týle ji zřejmě bolí, ale ta otázka ji vyburcovala. Tak se ptal vlastník, majitel či nájemce. Jiří se tak ještě nikdy neptal. Žili spolu bez otázek. A najednou tenhle tón, ten výraz. Lu cítí, jak se sama v sobě zatvrzuje, zdá se jí, že jí Sartorius ještě nikdy nebyl tak vzdálený. To promluvil jako cizí muž. Bože, ta hlava bolí, přivírá Lu zase oči a tiskne si vlhké třecí tkanivo na hlavu. A cizím mužům já neodpovídám.

„Co jsi tu dělala, jsem se ptal!“ V opakované otázce, kterou vyslovilo sevřené hrdlo nepřirozeně vysokým hlasem, zazněla poplašná nota hysterie. Sebevláda je ta tam, zdá se, že už ani nezáleží na tom, že jsou tu dva cizí muži.

„To ti řeknu doma, Jiří,“ odpovídá unavený hlas a jen Lu ví, že se v té únavě utopila vzpurná chuť k dráždivé odpovědi.

A teď se stalo to nejnevhodnější, co se mohlo stát. „Milostivá paní měla se mnou obchodní jednání,“ podává nežádoucí vysvětlení pan Balabán a má pocit, že zachránil situaci tím, že v podstatě a v jádře mluví pravdu.

Jiří Sartorius se dlouho ovládal. Nebylo to vlastně ovládání, byl to jeho způsob reakce. Jeho vášně vyžadovaly vždycky delšího žhavení, než se projevily, a jeho zuřivost se dlouho prohořívala struskou klidu a výchovy, než vyšlehla plamenem.

„Obchodní jednání,“ zasmál se a jeho ušlechtilý mladistvý obličej se najednou změnil grimasou výsměchu a vášně, takže to byl rázem jiný člověk. „Myslíte, že jsem blázen, vy, vy – darebáku!“ a přitom se už vůbec neovládá a blíží se výhružně k Balabánovi.

Lu na něho dobře vidí a je příliš slabá, aby se pokusila vstát. Musí se však mimoděk usmát, jak jsou všichni muži stejní. Tak vida, i Jiří, ten mírný, vyrovnaný chlapec, který byl vždycky samý takt, a vášeň měl jen pro hudbu a v lásce, se najednou vykuklí v té věčné mužské podobě vzteklého živočicha. Lu se dívá na tvář, kterou tak dobře zná a skoro ji nepoznává, jak se v ní zračí někdo úplně jiný a cizí. A přitom, myslí si a nemá síly to nějak dát najevo, ten Balabán mluví pravdu, podstatnou část pravdy, větší část pravdy.

Jiřího teď však už Balabán nezajímá, prudce se obrací právě na ni a jí se ptá, najednou tak surově majetnicky. (Bože můj, vždyť ji mám rád a, hrom a peklo, nechci, aby měl pravdu Dominik, bože můj, můj bože, a nemá on vlastně pravdu, můj přítel Dominik?) „Co ty mi na to řekneš?“

Lu je nesmírně unavena, mnohem víc než prve, všecko se na ni řítí, ta štvanice za penězi, ten pokus obejít všecky nesnáze půjčkou od Balabána, ta všecka snaha zpřetrhat, co bylo, zúčtovat s minulostí, a proč to všecko, pro tohohle chlapce, který už není ani hezký a vůbec ne milý, když se tak šklebí. Ani, lidi, nevěříte, jaká je to dřina, když chce být člověk slušný, pomyslí si a sebere všecku dobrou vůli a trpělivost a řekne tiše: „Vysvětlím ti to doma.“

„Doma? Proč až doma? Teď to chci vědět, proč jsi v noci jela k tomuhle pánovi?“ slyší se Jiří křičet a nemůže se ovládnout a ani se ovládnout nechce.

Lu se chce strašně smát, smát, řehtala by se, kdyby jí ta hlava tak strašně nebolela, tak tady to máš, od své druhé svatby žiješ jako příkladná manželka, lidi ti to třeba nevěří, ale tobě to dělá dobře, teď chceš vyřídit poslední, co tě spojovalo s minulostí (pěkné věci byly v té tvé minulosti, radši na to nevzpomínat, ale jedno je jisté, bylo to pohodlnější, když ti na nikom a na ničem nezáleželo, jen na osobním prospěchu), a vlastní muž, ten opravdový první, kterého sis vybrala a zvolila, ten vlastní muž tě postaví na pranýř.

„Měj rozum, Jiří. Doma si to řekneme,“ a pokouší se vstát.

„Já mám mít rozum? Já?“ Slyší se Jiří křičet a nemůže se ovládnout. „Ty, ty –“ zarazí se na okamžik, to přece jen neřekne, ale zas to v něm vybuchuje dál: „Domů nemusíš chodit, zůstaň si třeba tady, když sis to vybrala.“ To už křičí v afektu a přitom cítí, jak ho to mrzí, ale nemůže si pomoci. Obrací se a utíká z pokoje.

Potácí se po schodech dolů, tluče na domovníka, aby mu otevřeli, a vybíhá do ledové noci. Jindy by se mu snad zdálo, že je krásně, ale teď je všecko smutné, nic nemá smysl, nesmírná prázdnota. Tak už to začalo, myslí si a nohy mu kloužou ve sněhu, Dominik měl pravdu. Je to přece jen – Jiří ani v myšlenkách nedokončí větu, ale cítí velmi dobře hanbu potlačeného výrazu. Jsi směšný, Jiříčku, koupila si tě a připíchla do výstřihu, jako panáčka pro štěstí. To všecko doma ji bavilo jen chvíli, a teď zas je ve svých starých praktikách. Měj, chlapče, sílu, pohlédnout věcem do tváře, neboj se to přiznat. Co by tam v noci u toho otlemeného ohavy (jak je uhlazený a dobře oblečený!) dělala? Obchodní jednání! K smíchu! Lu Karbanová přijde o půlnoci obchodně jednat k řediteli Edmundu Balabánovi! Cha! Známe to obchodní jednání! Dominik Petrus měl pravdu, Dominik rozumí lidem, Dominik to myslel se mnou dobře. A kdo ví, že tohle bylo poprvé? Což já vím? A vůbec, byla to vůbec láska, to, na co si se mnou hrála? Láska ne, jen virtuozita. Petrus to myslel se mnou dobře, chtěl mě uchránit před směšností, chtěl mě ušetřit zklamání. Ale co že si vybrala zrovna toho chlapa. Vždyť jí musí být odporný. Ale proč by jí musil být odporný, když nebyl odporný té Zachové a kolika slečnám před ní. Ale proč to dělá? Proč? Přece ne pro peníze? Ačkoliv s penězi na tom nebyla skvěle. S penězi jsme na tom nebyli skvěle. A zřejmě jí to nevadí, Dominik to vystihl, ten rozumí lidem a má pravdu, že nikomu nevěří. To jen já jsem takový blázen. „Měj rozum, Jiří,“ řekla. Dobrá, budu mít rozum. Teď už budu mít rozum. Konečně budu mít rozum. Chtěla mi to vysvětlit doma. Není co vysvětlovat. Věc je jasná. Krach. Omyl. Ostuda. Pošetilost. Prohra. Směšnost. Jak budu vypadat sám před sebou? Cožpak o lidi, na těch mi nezáleží, ale já sám, vždyť to je, Jiří, tvoje konečná životní prohra. Zkazil sis život. Zkazil sis všecko. Má vůbec ještě něco smysl? Komponovat? Ta tvoje symfonie? „Můj život na světě je učiněná smrt, ba horší je než smrt můj bezútěšný život!“ K smíchu! K pláči! Ne! Suita směšnosti, symfonie hnusu! Příkladné manželství skladatele Jiřího Sartoria s filmovou hvězdou Lu Karbanovou. Končí po třech měsících v procovském bytě pana Edmunda Balabána, burziána a holkaře. Krach! Krach!

Jiří se potácí čím dál tím rychleji v čerstvém sněhu a teď se zastaví, a neví, má jít k Dominikovi, anebo domů? Co s tím peklem v hlavě, takhle přece nemůže jít spát. Dominik je nejlepší kamarád, měl pravdu, k tomu půjdu. Nesmysl, právě k tomu ne, aby se mi vysmál. Římané, to byli chlapíci. Když je přestal život těšit, otevřeli si v horké lázni žíly. Prý to skoro nebolelo. Snad. Ale ta hrozná červená barva krve. Hrůzná představa, utopit se ve vlastní krvi. Konečně, jsou klidnější a mnohem méně křiklavé způsoby, jak ukončit to, co nás už netěší. Půjdu domů a něčeho se napiju.

Jiří odmyká dům, a ani neví jak, a sedí u svého psacího stolu. Odstrčí notový papír a dívá se na modrou podložku. Vstane a jde ke klavíru: „Můj život na světě je učiněná smrt, ba horší je než smrt můj bezútěšný život.“ Pár akordů a na konec disonance. Jiří zaklapne křídlo a shodí zlatý věnec se stuhami, který ležel na desce. To smetí se mělo už dávno odklidit. V zásuvce psacího stolu je malá černá hračka, vejde se do dlaně, ráže osm milimetrů. Jiří zavrtí hlavou, to je něco jako ta římská lázeň s otevřenými žilami. Ne, krev ne, jen nic křiklavého. A zasměje se.

A tady v druhé zásuvce, tady to je. Tabletky v zeleném kartonu. Potažené staniolem. Nápis černě: 20 Tabl. à 0,5 g (cum amylo). A červeně: Veronal. A pak jiná krabička, bílá a v ní deset malých ampulek s čirou tekutinou. Nápis: Morphium hydrochloric. 0,02. Atropin. sulfuric. 0,0005. Crk, třeskne první ampulka a obsah se vylije do sklenice s vodou. Crk, třeskne druhá, třetí, čtvrtá, desátá. A teď se pomalu rozbalí tabletky ze zeleného kartonu. Všecky si nasypeme do vody. Zamíchat a zvolna vypít. Fuj, to je to odporně hořké. Ale budu mít ode všeho pokoj. „Můj život na světě je učiněná smrt.“ – Už jde na mne ospalost. Tak je to dobře. „Ba horší je než smrt můj bezútěšný život.“ A co, docela dobře se leží, Jiří Sartorie, tvé hlavě na desce psacího stolu na notovém papíře. Mdlobná otupělost, bezmocné vyčerpání, v ústech se střídá hořká a sladká chuť.

34

Ohavný sklep, začouzený a s otlučenými zdmi, se vzduchem páchnoucím klíčícími brambory, anonymní a neznámé podsvětí domu, prostor tmy a pachu a špíny, osvětlený zaprášenými blikavými žárovkami, stal se pro německou zvrhlost na vrcholu evropské civilizace dvacátého století ve stotisících obměnách útočištěm milionů poděšených, a přitom už zase pomalu otupělých lidí; jeden z nich, František Vávra, téměř poslední z nájemníků, opustil nádherné a strašlivé divadlo pekelného bengálu, jak je viděl na obloze z domovního průjezdu, a sestupoval po příkrých schodech, podivuhodně smířen s tím vším, co ho zavalovalo ve dne a štvalo v noci. Dávno už přemohl záchvaty zoufalé bezmoci, která jím lomcovala při prvních ranách toho strašlivého mumraje, do něhož byl se svými krajany zatažen bez viny a proti své vůli. Krása věcí všedních, které tě nenapadlo ani vnímat, najednou vystoupí, když je máš ztratit, a František Vávra si jen tak na zlomek času pomyslil, že by bylo přece jen škoda přijít i o ten rozbitý a zmrzačený byt s věcmi, z nichž každá měla pro něho a s ním svou intimní historii. A teď to snad všecko zmizí v hrůzném propadlišti, označeném svazky stromkových raket na noční obloze.

Lidé ve sklepě, narychlo zachumláni do nepořádně oblečených šatů a kabátů, rozčilení v rozespalosti, mlčky seděli anebo stáli a poslouchali a čekali. Vávra, jeden z nich, stál, kufřík opřen o nohu a vracel se stále v myšlenkách k hrůznému ohňostroji. A přitom, kupodivu, jediná skutečnost pro něho byl proud osudů drúzy lidí, které zachytil v hustých řádkách rukopisu ležícího na dně zavazadla u svých nohou. Ale to byl chvilkový reflex, který se hned potopil a utonul v nekonečné rozloze a nezměřitelné hlubině živočišného děsu, který Vávru spojoval s ostatními živočichy zalezlými v šeré sklepní chodbě.

Nyní, když je ráno a slunce se dere jedinou tabulkou Vávrova pokoje, není ten včerejší stav už nic jiného než minulá senzace a vyprchalé vzrušení. Teplý čaj příjemně klouže Vávrovi do hrdla a nevyspalé oči trochu pálí, co však na tom záleží, když člověk žije. Teď už Vávra nedovede říci, bylo-li to v noci dlouhé, anebo krátké čekání, vzpomíná si jen, jak horečné rozčilení zvolna vyprchávalo, když se obávané dunění leteckých motorů, které měly přinést smrt a zkázu, neozývalo. Vybavuje si, jak mlčící sklep se pomalu začal ozývat hlasy, jak zděšené a k sobě přitištěné společenství se zvolna začalo individualizovat, jak se ozvaly nesmělé, ale přece jen osvobodivé pokusy o žert a o vtip, třebaže šibeniční, a jak konečně došlo k opatrnému exodu z krytových katakomb. Druhý anebo třetí vychází ze sklepa Vávra a vnímá změnu, která se stala s oblohou. Ztemněla, velké červené hvězdy zmizely, pekelný bengál se rozplynul a ta pravá hrůza, bohudíky, nenastala. Z tisíců sklepení a zemních děr vylézají, pro tu chvíli zachránění, lidé, naplnění úlevou a zase ochotní a snad i dychtiví žít. Jeden z nich, František Vávra, prohlíží si před domem oblohu na všecky světové strany a těší se, že už nevidí ani stopy dřívějšího hrůzného divadla. Nyní tedy možno jít spát, to, co vypadalo jako neodvratitelný příslib zkázy, mělo zřejmě jiný smysl. Vávra si říká, raketové označení může mít dvojí účel: buď ukazuje, kam se má letět (a tomu tak tentokrát nebylo), anebo kam se letět nemá.

Usnul dosti rychle, ale při své hubené pozdní snídani, k níž zasedl po třech hodinách ranní práce, cítí, že se nevyspal dost. Ale co na tom záleží. Mohlo se stát tisíc strašných věcí, mohla se stát řada věcí nepříjemných a zlých, mohl ztratit celý rukopis, mohl ztratit tu část od nenadálého zápasu Balabánova s Lu Karbanovou, kapitolu, kterou označil za první část zakončení. S tou představou si hrál už ráno, sotvaže se probudil ještě plný nenadálých nočních vzrušení z rudé oblohy a šerého sklepa. A proto, hned jak po ránu svěží mozek si rozvíjel nové a nové varianty návštěvy v bytě Balabánově, sedl a napsal druhé, to pravé znění. Hledisko Sartoriovo. Najednou mu působilo živé potěšení, jak v nových a nových podobách se mu nabízelo rozvíjení té základní situace, a cítil, že je jich několik správných a nutných a všecky přesvědčivé. Trošku ho to ovšem mátlo, obyčejně byl zvyklý, že se situace nabízela v jediné podobě a že nebylo jiného východiska, tady však se stalo něco jiného, co bylo pro něho novým a nezvyklým dobrodružstvím.

Cítil a viděl a vnímal dva rozdílné romány, dvě protichůdná zakončení, která rostla z jedné základní situace. Všecko vycházelo z té nehybné bílé ženy na tmavé Balabánově pohovce. V jednom ději žena byla mrtva a mrtvou zůstala a ti, co se nad ní sešli, pronášeli nekrology, vysvětlovali ji, spílali jí, odhalovali, odsuzovali i chápali. Mrtvá žila v jejich představách, každý ji viděl svým způsobem a každý byl přesvědčen o pravdivosti svého porozumění, škoda, že je tak obtížné je v podrobnostech, v nepostižitelných detailech sdělovat druhým. Děj to byl neukončený, člověk, o něhož šlo, zahynul uprostřed své životní dráhy. Ale snad právě takové bylo zaměření jeho života, snad právě to byl smysl toho marného vzpínání se po největší míře života.

V druhém ději žena žila a uvolněná smrt kroužila kolem druhého. A zas tu byla naléhavost nutnosti a přísná neodolatelnost dějů. František Vávra dopil svůj hořký čaj a s opřenou hlavou hleděl na stěnu, kde světlejší obdélník označoval plochu, kterou dříve zaujímal nyní sejmutý obraz. Kterou z obou variant podržet, a kterou zavrhnout? A proč to rozcestí? Nic snazšího než ponechat první a skončit román jedné noci po přerušené divadelní premiéře náhlou smrtí filmové divy nevalné pověsti. A nic snazšího než dát omráčené ženě procitnout a soustředit se na jejího muže. Což je to tak těžké se rozhodnout? František Vávra si nějak uvědomoval, že vůbec nejde o takové rozhodnutí: ta obě zakončení patří k sobě, nemohu si pomoci. Vůbec mu nevadí námitky: buď je člověk živ, anebo mrtev, ale obojí zároveň přece nejde. Máte docela pravdu, pánové, alespoň na policii a v novinách. Ale tady ne, v tomto mém rukopisu ne. Vidím své lidi nad mrtvou a vidím je současně mluvit s živou. Mně to nevadí, naopak. A vám nemohu pomoci.

Ovšem, ještě nejsem hotov: jsem svému vyprávění, promiňte, jsem vaší pozornosti dlužen doslovy o jednotlivých postavách. Máte rádi tečky za větami. Prosím, jsem zvyklý platit své dluhy. Hned se do toho dám.

Fuj, už zase siréna. Dnes přicházejí poněkud pozdě. Brr, v každém případě je to ohavný zvuk, chytne člověka vždycky za srdce, a kdo ví, třeba jednou mu je i utrhne. A pak se říká, že si člověk na všecko zvykne. I na smrt. I na šibenici. Snad na smrt a snad na šibenici. Já si však, docela osobně, nikdy nezvyknu na sirénu. Fuj! Zaplať pánbůh, že už je toho jekotu konec. Takhle, kdyby to byl už konec války.

35

Dva muži osaměli s oživlou, probuzenou ženou. Už neleží, zsinalá a bez hnutí, ale sedí a pomalu se jí vrací sebevláda. Vidí na jednom i na druhém starý, teď už neskrývaný zájem, u Balabána doprovázený pocitem úlevy, u Rabocha vypočítavě samolibý, že se přece jen dostal, kam chtěl.

Chlapi, vidím vám na očích, překážíte si navzájem, chtěli byste se zbavit jeden druhého, ale nejde to, a já jsem ráda, že to nejde, docela se mi to hodí, že tu jste dva, budete jeden druhého hlídat a budete mi bezděčně pomáhat vždycky jeden proti tomu druhému. To si jasně Lu uvědomuje v hlavě, která je ještě otupělá bolestí, jen dosud nechápe, jak se sem dostal ten Raboch, alespoň tak prozradil svůj zájem, věděla jsem ovšem o něm už dávno, ale nedbala, a vida, dostal se sem nějakou složitou hrou náhod, které umí vyvolávat. Co na tom, nezeptám se. Ale Jiří, Jiří, který odešel rozčilen, jako ještě nikdy, dověděl se přece jen to, co jsem chtěla před ním ukrýt, ale dověděl se jen část a tím nejnevhodnějším způsobem. Právě proto, že jsem ho chtěla uchránit, aby přišel do styku s tím, co jsem opustila, právě tím jsem to před ním odhalila a tak, že to všecko vypadá co nejhůř. Není divu, že takhle jednal, že křičel a že odešel, ale přece jen jsem to nečekala, byl docela jiný než ti chlapi, myslila jsem, že to prostě neumí se utrhnout a ztratit tvář. Objevit se s jiným obličejem, který mi nic neříká, který znám v desítkách jiných podob a o který nestojím. Ale co naplat, nemohl opravdu jednat jinak, protože pak by to nebyl muž, ale něco lidského, co se nepovedlo. Nelíbilo se mi, jak odešel, ne proto, co řekl, ale proto, že byl rozrušen a změněn. Bylo v něm strašné zoufalství, které se musí nějak vybít. Kéž by to skončilo u klavíru, kéž by se našel nad notovým papírem. Ale tentokrát to vypadalo zle, jinak, nebezpečně. Nejlépe, když za ním pojedu, ale kam, kdo ví, bude-li doma, a pak, co bych tam dělala, vždyť mě skoro vyhnal. Musím se o něj nějak starat, vždyť je to konečně všecko moje vina, ačkoliv za to nemohu. Za to ne, ale za jiné věci. Ale s těmi už je skončeno, nehněvala bych se, kdybych se byla narodila se zlatou lžičkou v ústech, ale možná, že právě pak by ze mne nic nebylo. A co je ze mne teď?

Balabán pozoruje sedící ženu a zdá se mu, že znovu přivírá oči. Dívá se na ni, líbí se mu stále, ale přitom už zcela vystřízlivěl a nyní už mu vůbec nevadí, že je tu také ten nezvaný Raboch.

„Je na vás vidět, jak jste unavena,“ říká hladce v roli pozorného hostitele.

„Dovezu vás domů,“ nabízí se ochotný Raboch a myslí si, tak přece se k vám dostanu, paní od nějaké doby nepřístupná. Věci jsou jednoduché a všecko vyjde, jen se člověk nesmí bát složitosti. To je Rabochova metoda. A vytrvalost. A nebát se vždycky znovu začít. Raboch je spokojen s dnešním večerem, jehož první polovina byla dvakrát nezdařená. Zapomenuta je Rývová (však počkej, děvče, dočteš se v mých novinách o sobě pěkné věci!), zapomenut je Petrus (neboj se, hochu, však se ti také jednou dostanu na kobylku!), a Raboch se těší na zakončení ve společnosti Lu Karbanové, dnes ještě nevinném, proč ne.

„Mně nic není,“ říká Lu se zřejmou námahou, „ale o Jiřího mám strach. Rozčilil se jako ještě nikdy.“ Usměje se neosobně na Balabána. „Pochopitelně, ale zbytečně. Jste mu dlužen vysvětlení, pane.“

Balabán je dotčen. „Vysvětlení? Vždyť jsem mu je dal.“

„Bylo zřejmě málo přesvědčivé,“ říká Lu tiše a zvedá se. „Nesmím nechat Jiřího o samotě. Buď je doma, anebo – u Petruse. Kde máte seznam?“

Balabán ji ho rychle přistrkuje a Lu listujíc, najde hledané číslo a zvolna je vytočí.

„Sartoriusová,“ řekne, jako by se s tím jménem mazlila. „Myslila jsem si, že budete ještě vzhůru. Není tam můj muž?“

Telefon energicky odchrčí odpověď.

„Musím vás poprosit o laskavost,“ říká Lu se soustředěným klidem, který působí velmi naléhavě. „Mezi mnou a Jiřím došlo k zlému nedorozumění. Já vím, co si myslíte, ale nemáte pravdu. Vím, že na vás Jiří dá jako na nikoho druhého. Prosím vás, zajděte k nám a – a počkejte u něho, než přijdu.“ Telefon prudce a energicky chrčí, Lu však nečeká a pokračuje: „Vím, že je hrozně pozdě. A vy zase víte, že jsem od vás nikdy nic nechtěla. Tentokrát to chci, protože jde o Jiřího.“ Lu se odmlčí a telefon mlčí rovněž. „Prosím vás o to,“ řekne po pauze. Telefon zafrkne a klapne. Lu s úlevou odloží sluchátko.

„A teď, pane Rabochu, mě můžete dovézt domů,“ říká a vystaví jeden ze svých filmových úsměvů, které se však spíše vysmívají tomu, komu platí. Trochu přitom zavrávorá, ale to nic, to přejde, už stojí zas pevně.

„S radostí,“ uklání se Raboch s ochotou obchodního cestujícího.

Lu se zahaluje za jeho pomoci do liščího pláště a pomalu odchází. Zastaví se ještě a obrátí se k Balabánovi: „Děkuju vám za pohostinství. Sbohem.“

Raboch už otevřel dveře a čeká, až Lu vyjde, ale Balabán, trochu překvapen, najednou zakročuje. „Prosím vás ještě o dvě minuty,“ říká důležitě. „Pan Raboch dovolí,“ a ukazuje mu, aby šel napřed.

Lu se obrátí a čeká, až Raboch s polohlasitým souhlasem vyjde, a pak zvedne tázavě obočí.

„Zbývá ještě dokončit naše jednání,“ praví Balabán a napřimuje se sebevědomě.

„Myslím, že jsme spolu už dojednali,“ řekne Lu s vážnou tváří.

„Tady jsou vaše směnky,“ praví Balabán a podává jí listiny. Tak a teď jsme vyrovnáni, myslí si. Udělalas znamenitý obchod. Tolik peněz za to, že jsem se jen vystrašil. Že to nebylo pravda.

„Jsou vaše,“ říká Lu a ironicky se usmívá a vůbec se nepohne, aby si je vzala.

Hraješ divadlo, má milá, myslí si Balabán a cítí, že byl připraven o své efektní gesto. Co naplat, za úlevu to stojí. „Jak je libo,“ řekne vznešeně, roztrhne směnky a pomalu je hodí do kamen. „Teď jsme, myslím, vyrovnáni,“ řekne hrdě.

„To si ještě rozmyslím,“ odpoví Lu a slabě se usmívá, kývne na něho a odchází.

„Odpusťte mi, že jste se – mou vinou – udeřila,“ volá za ní Balabán.

„Ráda,“ obrací se Lu a nyní se usmívá zřetelněji. „Děláte pokroky,“ řekne a změří si ho od hlavy až k patě a tentokrát bez opovržení. „Sbohem,“ zní její rozloučení.

Balabán se dívá za vysokou bílou ženou a myslí si, zítra zavolám Zachovou. S tou alespoň vím, na čem jsem.

Raboch zdvořile doprovází Lu ze schodů. Oba mlčí až dolů k autu. Tam řekne Lu, uvědomujíc si, že je Raboch bez kabátu: „Není vám zima, když jdete jen tak?“

Raboch odemyká svůj vůz a otevírá dvířka. „Otužil jsem se,“ řekne. A vtom přichrčí opačným směrem starý taxík a kodrcavě se zastaví. Vyskočí z něho malý muž s ruměnou tváří a rychle se rozhlíží po číslech domů a už utíká k Balabánovu domu, letmo se podívá na bílou ženu před autem a zarazí se, podívá se znovu a pak už bez váhání přistoupí.

„Jste to vy, milostivá paní, anebo se mýlím? Před chvílí mi telefonoval přítel Sartorius, že jste vážně zraněna, abych sem hned přijel –“ Lékař nedokončí větu a dívá se takovým protivně pronikavým způsobem na Lu a potom hned na Rabocha.

Lu svraští čelo a hned je zase narovná. „Děkuju, pane doktore, já už jsem v pořádku.“ Usměje se a mimoděk si sáhne na zadní část hlavy, ale tak, že to vypadá, jako by si urovnávala účes. A vtom ji něco napadne a rychle dodává: „Ale možná, že vás Jiří bude potřebovat. Jistě by byl rád, kdybyste za ním zajel.“ Ano, tak to bude nejlepší, myslí si Lu. „Vezmeme vás s sebou,“ a rychle seznamuje lékaře s Rabochem, který je urážlivě ledový (co sem čert toho lékařského pořízka přinesl, myslí si z výše svých sto osmdesáti centimetrů, když podává doktorskému drobkovi ruku).

Doktor Jež má bystré, pronikavé oči, které stále po lidech klouzají jako hledače reflektorů. Zdvořile odmítá, děkuje, pojede sám, má tu taxík. A rychle se vrací k zbědované škodovce, která se zvolna rozkodrcá.

Raboch je rád, že se zbavil vetřelce, jeho zdvořilost byla neomylná, uměl vždycky urazit, když chtěl. Ale vztek na lékaře má stejně, myslil si, že pojede zvolna a že bude mít čas na rozhovor s Lu, a teď aby přišlápl plyn, nebo ta zbídačelá škodovina tam bude dřív než jeho nádherná lancia.

„Musíte si sednout vedle mne,“ předchází možný útěk své společnice na zadní sedadlo. „Nevím, kde bydlíte.“ Je to hloupý důvod, ale v okamžiku na lepší nepřipadl. Lu je kupodivu ochotna. Usedá vedle něho a černá limuzína poskočí, jak rychle nastartoval. „Aby nás ta rachotina nepředhonila,“ vysvětluje Raboch a přidává plyn. Ale taxík je už za rohem, a když lancia tam dojede, je už pryč. Jede asi jinou cestou. Raboch se ostatně nezlobí. Naopak.

„Smím se zeptat, jaká byla ta obchodní záležitost, kterou jste projednávala s Balabánem?“ řekne najednou bez úvodu a maskuje svou drzost sladkostí.

Lu se baví. Takovéhle nestydy zná a ví si s nimi nejlíp rady. „Nesmíte,“ řekne s roztomilým úsměvem, ale hned zatne zuby, jak ji při nárazu zabolí hlava.

Raboch vítá tenhle tón, který dovolí, aby mluvil důvěrněji. „Nic mi do toho není,“ praví uskromněně, „jen bych rád připomněl, že bych byl stejně ochoten vám poradit v obchodních věcech jako Balabán. A možná, že bych vám poradil líp,“ dodá významně a na okamžik se na ni podívá, pohled setrvá, až vůz klouzne k chodníku. Řekl jsem to přece dost jasně, myslí si Raboch a rychle vyrovnává vůz do středu jízdní dráhy.

„Pozor na cestu,“ říká Lu ironicky a mhouří oči. A pak dodává: „Děkuji vám za nabídku. Není vyloučeno, že se k něčemu hodí.“

Pořád si na něco hraje, pozérka, myslí si Raboch a uvažuje,  kterého konce znovu začít, je však už pozdě.

„Jsem doma,“ ozve se Lu a Raboch poslušně přiráží k chodníku a zvolna brzdí. „Děkuju vám, že jste mě doprovodil,“ loučí se Lu.

„Ještě ne,“ vyskakuje Raboch, „doprovodím vás nahoru,“ říká samozřejmě.

„Když myslíte, že to bude bezpečnější,“ ironizuje ho Lu a jde napřed. Raboch co nejrychleji zapíná volant na řetěz a utíká za ní.

A vtom se dokodrcá drožka s malým doktorem, Lu se zastaví u dveří a řekne k Rabochovi: „To je doktor Jež, počkáme na něj. Budu mít silnou eskortu.“ A zatím se vrací k představě, u které dlela po celou dobu jízdy od Balabána. Co je s Jiřím? Snad je doma. Proč tam ty všecky lidi táhnu? Bojím se být s ním sama. Možná, že tam bude Petrus, bude na mne sprostý, ale to člověku vždycky uleví, ten to myslí poctivě. Čím nás tam bude víc, tím líp, říká si a neví proč. Něčeho se bojí. Vyústí to v konečnou znepokojivou otázku, snad to všecko, co dělám, nebylo nadarmo. Přece si, proboha, Jiří nic neudělal?

36

Sdělení o životě je napsáno tužkou na přeložené čtvrtce toaletního papíru, věty jsou stručné a jasné a jde z nich důvěřivý klid. Ještě jednou pročítá František Vávra moták od doktorky Marty Říhové a soustřeďuje se na každé slovo, jako by chtěl z něho dobýt ještě jiný, nový a vyšší smysl, jako by bylo ještě něco mezi řádky. Ale víc nevyčte z toho kousku buničiny, kterým nahradila civilizace dvacátého století milostnou korespondenci dřívějších barbarských dob, kdy se užívalo také růžového papíru, než že pisatelka je zdráva a že se chce zdravá vrátit. Je to první zpráva, kterou odsouzená poslala, a profesor J. B. Suk, jemuž ji přinesl anonymní posel, si dal přinést telefon k loži a sám si Vávru proto zavolal. František přiběhl, jak mohl nejdříve, a vrhl se na kus papíru s neskrývanou lačností. A teď, když dočetl a dal se prostoupit pocitem úlevy, teprve zvedl hlavu a zadíval se na profesora.

Jan Blahoslav Suk ležel s hlavou podloženou vysoko nastlanými polštáři a díval se před sebe. Podle pravdy se díval do prázdna, protože sítnice jeho očí už přestala zachycovat obrazy vnějšího světa a za černými brýlemi stála od procitnutí do procitnutí šeděrůžová tma. Zdravotní stav profesorův se vůčihledně horšil, letecký útok na město, který tak těžce zasáhl obytné čtvrti, ohlásil se se zpožděním několika neděl nenadálým srdečním záchvatem. J. B. Suk, který několik let odolával náporu páteřní tuberkulózy a hrdinsky bojoval s pokračující sklerózou očních a ušních cév, byl najednou zasažen novým zákeřným útokem. Doposud snášel všecko znamenitě, přímo s vědeckým zájmem, jako by ho těšilo objektivně zjišťovat, že se prostě nepoddá těm náporům na své tělo. Starý pán, který neměl nikdy na sport čas, vedl tento zápas přímo s jakýmsi sportovním potěšením a nedal se, odolával už řadu let s usměvavou vírou a s vyrovnaným klidem, v nichž bylo něco nadlidského. Byl zdrojem energie, z které se chodilo napájet mnoho lidí, kteří neměli tolik víry a mravní síly i duchovní výše jako nemocný profesor. Ale teď najednou přišla nová rána a J. B. Suk poprvé zakolísal ve svých jistotách. Zdánlivě nevyčerpatelná zásoba energie začala docházet a nemocný, doposud plný jistoty, pomalu propadal rezignaci. Nebylo v ní však stopy zoufalství anebo bezmoci, bylo to moudré pochopení životních a osudových nezbytností. J. B. Suk byl ve změklém a churavém těle celý a silný duch. Nebylo v něm však nic ze vzpurného buřičství, které se marně vzpíná proti nevyhnutelnému osudu. Byl moudrý. Věděl, kdy nastává konec věcí.

A tak, když ležel v pokoji, kam jednou, dvakrát denně přicházely jeho děti, zaměstnané v nesmyslně nataženém počtu hodin, s radostí uvítal to poselství ze světa odsouzených, jinak odsouzených, než byl sám, a hned chtěl zavolat Vávru. Druhá paní Suková, jeho oddaná a tichá ošetřovatelka, mu to marně vymlouvala odvolávajíc se na autoritu profesorových univerzitních kolegů, internistů z lékařské fakulty; J. B. Suk nedbal, chtělo se mu zavolat si svého žáka Františka Vávru a udělat to, jako by v tom telefonickém zavolání (profesor netelefonoval skoro nikdy, hovory mu byly vždycky vyřizovány) prožil ještě jedno z posledních dobrodružství svého dobrodějného života.

A nyní, zatímco František Vávra seděl vedle jeho lože, profesor přísně a objektivně uvažoval sám o sobě a o tom, jakým asi dojmem působí na svého žáka.

„Jsem rád, že se život zase hlásí,“ řekl bez úvodu, „protože brzy všecko bude zase na vzestupu. Nejnižší fáze vývojového poklesu je překonána, očekávají vás lepší dny. Ten dopis Marty Říhové pokládejte za holubici po potopě. Vody už opadávají a vaše archa brzo zakotví, chcete-li použít biblického přirovnání. Je možné, že já už Martu neuvidím, pozdravujte ji ode mne a vyřiďte jí, že se mi vždycky líbila jako člověk a že by bylo dobré, kdyby se postarala, aby ten její typ ze světa nezmizel.“ Profesor se mimoděk usmál, jako by ho ta jemná narážka ve Vávrově přítomnosti zvláště uspokojila. „A já, milý pane Vávro, jak mě tu vidíte, se připravuju k závěrečnému rigorózu. Prosím vás, nepřerušujte mě. Nikdy jsem nepotřeboval těšit se iluzemi, a čím méně jsem se mohl dívat, tím lépe jsem viděl. Stůňu už devět let a stonal jsem tak zdravě, jak jen bylo možno. Neměl jsem radost z té své nepohyblivosti, ale jak jsem ukázal, i tak se dá žít a pracovat, nebýt lidem na obtíž, ba naopak ku prospěchu. Víte něco o mé práci, třebaže její vědecká podstata vás bezprostředně nezajímala, jiní o ní vědí více. A já se těším z toho, že mé působení nezůstalo v knihách, ale že nějak přešlo na lidi. A proto teď, když vím, že se hlásí konec, chtěl bych všem, kteří mají nějak ke mně blízko, znovu říci: věřte, že život je veden správným a zdravým plánem a že po záchvatech mdloby a křeči přijdou zase období zdraví a tvůrčí pohody. Toto evangelium prosté víry není nijak efektní ani originální, má však jednu přednost: bylo skutečně zažito.“

Vávra poslouchá slábnoucí hlas profesorův a myslí si, že opravdu nebylo třeba, aby tohle profesor opakoval. On to o něm ví a vědí to i ostatní; a nakonec, profesorův život a jeho dílo bylo opravdu lepší než tato jeho řeč. Právě v tom, že ji profesor pronesl, poznal Vávra, že má pravdu. J. B. Suk se vzdal, protože se vzdát musil. Tento hrdinný člověk byl proti marnému hrdinství. Vávra přemohl chuť nějak profesorovi odpovědět. Cítil, že nemá smyslu mluvit. Tím méně snad něco vymlouvat. To profesor nepotřeboval.

Vávra rychle vstal a rozloučil se. J. B. Suk mu stiskl ruku. „A nezapomeňte pozdravovat Martu. Věřím, že se už velmi brzo vrátí.“

František vyšel na ulici a několikrát se instinktivně dotkl náprsní kapsy, kde měl Martin moták. V podstatě se nedověděl, kdo jej profesorovi přinesl, a ani ho to nezajímalo. Uvědomil si jen, že by měl o tom zpravit Kostohryze. Náhle rozhodnut, vstoupil do telefonní budky a vytočil číslo. A když se mu ozval vyrovnaný, chladný hlas docentův, řekl stručně: „Tady Vávra. Marta mi psala. Je zdráva a pozdravuje.“ Docent, jako by ho ta zpráva nijak nepřekvapila, poděkoval a stručný rozhovor skončil. Oba muži mluvili co nejstručněji, Vávra vyšel z budky trochu nasupen, ale s vědomím vykonané povinnosti.

Marta se vrátí, až bude konec, myslil si po cestě, a konec bude brzo. Dobře, že už končím svůj román. S koncem války přijdou nové úkoly. Je nutno, aby s tou prací byl hotov, pokoušejí ho nová témata, nabízejí se mu nové úkoly. Konec války znamená svobodu a v ní nový život.

Ulice byla poloprázdná a Vávra šel líně a bez cíle. Z otevřeného okna zaslechl rozhlasové hlášení. Podíval se na hodinky. Byl čas zpráv. Zastavil se bezděčně a poslouchal. A dověděl se, že jeho město má být – hned po Berlínu – hájeno do krajnosti. Byla to oficiální zpráva. Františkovi se chtělo zařvat: nechte si to své hájení, kdo se vás o to prosí? Ale byl na ulici sám.

37

Sartorius leží zase se zavřenýma očima, je unaven, a přitom se mu ulevilo. Poslouchá hlasy a poznává je, tvrdý baryton Petrusův, zastřený tenor Suchého, veselý bas doktora Ježe a teď, ten sladký, mazlivý eunuch mezi hlasy, vždyť je to hlas laskavého přítele z telefonní budky v Kukani, hlas, který ho poslal k Balabánovi. Jiří chvilku poslouchá, aby se ujistil, a teď už to ví: napřímí se, opře se o loket a široce rozevřenýma očima si prohlíží přítomné. Tam ten to je, a Jiří najednou pln zuřivé energie ukazuje na Rabocha a křičí: „To je on, to je ten chlap, který mě poslal k Balabánovi. Vyhoďte ho, ať jde pryč.“

Rabochova červená tvář ještě více zrudne, když se na něho všichni dívají. „Já vám nerozumím, pane Sartorie, opravdu nevím, o čem mluvíte.“

Jiří si je však docela jist a všecka zoufalost jeho bolesti se spojí do nového energického rozkazu: „Ven, nechci vás tu mít.“

Raboch je v rozpacích a dívá se na Lu, jako by od ní čekal pomoci, ta však se zřejmě baví, tenhle obrat přinesl do napětí a bolesti úlevu. Raboch postupně vidí, že posměšný výraz se rozhošťuje i na ostatních tvářích a cítí, že opravdu mu nezbude než odejít. Najednou se dopálí a je rozhodnut odhodit masku sladkosti. „Buďte rád, že vám někdo otevřel oči,“ řekne najednou surově, docela změněn. Ve vzteku má v sobě něco býčího. „Jen trkat,“ myslí si Lu a řekne ironicky: „Já jsem vás varovala.“ „Račte si ponechat varování pro sebe,“ řekne Raboch s nevybíravou hrubostí. „Poroučím se, pánové,“ zakončí u vědomí svých milionů a odchází.

Když se za ním zavřou dveře, zvedne se dr. Jež, opakuje své pokyny, loučí se, odchází. „Teď už budeš, kamaráde, v pořádku. Ale podruhé už to nezkoušej.“

Stejně chce odejít Petrus a Suchý má znovu pocit, že tu vůbec neměl být. Lu je energicky zadrží a rychle v krátkých větách vychrlí celou historii s Balabánem. Mohla by to říci jen Sartoriovi, ale ví, že oba jsou jeho přátelé, a proto mluví o tom před nimi. Konečně ví, že si to zasloužila. Její minulost opravňovala k nejhoršímu. Ale ona si nemůže pomoci. Skončila s tím, co bylo. A právě proto to říká před Petrusem, protože ví, že jí nevěří, a před Suchým, protože jako kritik se k ní choval odměřeně. „Znali jste mě z těch nejhorších stránek, jak se o mně mluvilo. Proto chci, abyste mě znali taky tak, jaká opravdu jsem.“

Suchý cítí, že už z těch cizích soukromostí nevybředne, a je rozhodnut se zabarikádovat za svůj charakter kritika. „Velká herečka z vás nebude, ale slušná ano. A i to má svou cenu,“ řekne zdánlivě nesouvisle a zase mlčí.

Lu stiskne zuby a podívá se na Petruse.

Dominik je už unaven a chtěl by spát. „Nechce se mi to věřit,“ řekne, „ale proč ne, poskytneme vám příležitost. A budeme na vás dávat pozor.“

Lu je opětně pokořena, ale nijak jí to nevadí, ulevilo se jí.

Řekne zvolna a hrdě: „Však byste mě neuhlídali, kdybych sama nechtěla. Museli byste mít mé zkušenosti, abyste poznali, jaká je to úleva, být slušná.“

Sartorius přeruší mlčení, když řekne s úlevou: „Já ti věřím, Lu.“

Dominik zívne na odchodu Suchému do ucha:

„Jeho riziko.“

38

František Vávra ukončil poslední kapitolu rozhodnut, že se už k doslovům o jednotlivých postavách nevrátí. Nemá opravdu smyslu doplňovat nějakými podrobnostmi osudy postav, o kterých řekl v podstatě všecko, co říci chtěl. Některé postavy se ukázaly epizodními, jiné narostly na hlavní. Události jednoho divadelního večera a po něm následující noci byly u konce. Vávra skončil se svými postavami a srovnal rukopis. Zítra si jej přečte.

Těžký rachot ho vyrušil. Vstal a šel k oknu, otevřel je a vyhlédl ven. K domu se blížila dlouhá kolona dělostřeleckých vozidel. Vávra se nemohl ubránit zachvění. Tak to je první ukázka blížící se fronty. Ustupující německé dělostřelectvo. Nastane tedy obléhání. Ten Nietzsche! Zdalipak by ještě dnes doporučoval lidem, aby žili nebezpečně?

Tak zítra si ten román nepřečtu. Uložím jej do sklepa k ostatním rukopisům a dám jej přečíst Martě, až se vrátí. Čeká nás několik nocí sklepního života. Doufejme, že pak zas vyjdeme na světlo boží.

39
(27, třetí variace)

Kamna v krbu příjemně hřála a Lu cítila teplo na zádech, jak před Balabánem ustupovala.

Balabán se opile zasmál: „A že ne?“ Náhle se skrčil a hnal se za ní. Ustoupila ještě o krok a napřáhla železo. Balabán se smál víc a víc a už byl u ní. Mávla železem, ale muž je odrazil vztaženou levičkou a pravou rukou ji chytil za její levou. Lu znovu napřáhla ruku a přitom se mu vytrhla. Šel po ní zas, smál se, bavilo ho to. A vtom se to stalo, železo dopadlo s velkou prudkostí a zasáhlo mužovu hlavu nad spánkem. Něco chruplo a Balabán se řítil před sebe, mávl při tom ještě rukou po Lu a roztrhl jí šaty ve výstřihu. Pak padl a ležel bez hnutí.

Lu stála nad ním jako zmrazena, ulevilo se jí a zároveň se jí zmocnil strach. Taks to dostal, myslila si s chmurným zadostiučiněním a čekala, kdy se pohne. Ale muž se nehýbal. Vtom cítila, jak ji něco pálí na prsou, sklonila hlavu a uviděla své roztržené šaty. A tam, kde začínal dříve výstřih, to pálilo, Balabánův nehet ji škrábl do krve. Naslinila prst a potřela si ránu, nic to nebylo, ale pálilo to. A pod šrámem se rozvíraly roztržené šaty. Pohodila hlavou a podívala se na muže u svých nohou. A najednou ji zamrazilo. Balabánova hlava ležela opřena spánkem o koberec a z koutku úst vytékal malý pramének krve.

Nahnula se nad ním a pak rychle poklekla, začala jím lomcovat, ale muž se nehnul. Křičela: „Pane Balabáne, pane Balabáne, co je to s vámi, probuďte se!“ a zase jím třásla. Marně. Položila mu ruku na košili tam, kde myslila, že má srdce. Necítila nic. Rychle košili rozepjala, diamantový knoflíček při tom natrhl dírku, a vsunula ruku pod košili, ucítila huňatá prsa a vystouplá žebra. Hledala srdce, ale necítila nic.

Rychle vstala a rozhlédla se. Na stole ležely její směnky tak, jak je tam odhodil. Vzala je, přeložila a strčila do kabelky, která se nafoukla jako stříbrná žába. Pryč, pryč, všecko křičelo v ženině hlavě. Oblékla si kožich a přitom cítila, jak jí roztržené šaty povolují dál a dál. Přidržovala si je rukou a vyběhla do předsíně. Ve dveřích visely klíče. Už na ně sahala, ale vtom se zastavila. Rychle se vrátila do jídelny a zastavila se u amerických kamen, jež byly vestaveny do krbu.

Koks žhnul červeným žárem. Otevřela násypná dvířka a z kabelky tam hodila složené směnky. Dívala se, jak se kroutí a jak chytají. Shořely v okamžiku a popel z nich se tahem rozpadl mezi řeřavé uhlí. Uspokojeně zavřela kamna a rychle se ohlédla na muže na podlaze. Ležel bez hnutí.

Spěšně vyběhla do předsíně a vtom se jí zastavilo srdce. Někdo zvonil. Zarazila se a stála bez hnutí. Zvonění se opakovalo a naléhavě se stupňovalo. Co teď, co teď, třeštilo jí v hlavě. Nevěděla. Jen tak jí blesklo, to je pěkný obrat v tvém životě. Toho člověka tam v jídelně jí nebylo líto, sám si to zavinil. Jednala v sebeobraně. Ale jak jste se mohla dostat do takové situace, že jste musela jednat v takové sebeobraně, slyšela naléhavou cizí otázku.

A vtom se ozvalo za dveřmi bušení a známý hlas křičel: „Otevřte, to jsem já, Sartorius.“ Skokem byla u dveří, sejmula řetěz a otevřela. Jiří se vecpal do dveří a s úžasem se zastavil. „Ty? A jak to vypadáš?“ Rozevřeným kožichem viděl roztržené šaty své ženy a pod výstřihem krvavý šrám. „Co to je?“ vybuchl. „Kdo ti to udělal? To ten chlap, to zvíře! Kde je? Já ho zabiju!“ chrlil ze sebe. Lu zatím rychle zavřela dveře. Byla svrchovaně vážná, ale najednou se ovládala. „Bojím se, že jsem ho zabila sama,“ řekla tiše. Jiří na ni vytřeštil oči. „Kde je?“ opakoval.

Lu se obrátila. „Pojď!“ řekla a šla napřed. V jídelně Jiří poklekl u nehybného muže a prohlížel ho. Pak vstal, byl najednou bledý a rty se mu chvěly. „Máš pravdu,“ řekl. „Jak se to stalo?“

Lu rychle vyprávěla. Díval se na ni nedůvěřivě. „Kde jsou ty směnky?“ řekl. Lu ukázala na kamna. „Spálila jsem je,“ vydechla. „Ty mi nevěříš?“

Mávl rukou. „Co teď? Jsme v pěkné kaši!“ Rychle uvažoval. „Je tu někdo?“

„Nikdo. Byli jsme tu sami,“ odpověděla.

„Zatelefonuji dr. Ježovi, aby se přišel na toho tam se podívat. Ačkoliv už mu nepomůže.“ Znovu pohledem ohledal ženiny roztržené šaty. „Nejdřív musíš domů se převléknout. A pak –“ podíval se na ni. „Pak půjdeme na policii,“ řekl pevně.

„Já vím,“ přikývla. „Nic jiného se nedá dělat.“ Přistoupila k němu a vzala ho za klopu kabátu. „Věříš mi, Jiří?“ zeptala se zdánlivě bez souvislosti.

Podíval se na ni a vzal ji pod paži. „Pojď, musíme si pospíšit.“

40

Svíčka slabě čadila. František Vávra dopsal kapitolu a zvedl hlavu. Podíval se vyčítavě na elektrickou lampu, která byla bez proudu. Tak je to, pomyslil si, teď opravdu u konce. K ránu přichází smrt. A už aby tu byla Marta. Jsem zvědav, kterou variaci z těch tří si vybere. Pokud se mne týče, já už čtvrtou psát nebudu, ačkoliv bych mohl. Pro mne je to dokončená předehra.

Jakmile skončí válka, začnu nový román.

Budu-li živ.

Frank Tetauer
K ránu přichází smrt

Román s variacemi

Ilustrace na obálce Mark Grenier / Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4636-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4637-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4638-4 (prc)