Seneca

vychovatel a utěšitel

Lucius Annaeus Seneca

Přeložil Josef Hrůša

Znění tohoto textu vychází z díla Seneka vychovatel a utěšitel tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Votobia v Olomouci v roce 1995.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Lucius Annaeus Seneca: Seneca vychovatel a utěšitel), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 6. 2025.

Úvod

L. ANNAEUS SENECA (4–65 po Kristu), pocházel z hispanské Cordóby, vzdělal se v Římě a proslul jako řečník a filosof. Hlásal nauku stoickou, která učila, že nejvyšší dobro je ctnost, že se člověk má odpoutat ode všech vnějších malicherností a žít v úplném duševním klidu, z něhož se pravý filosof nedá ničím vyrušit. V době mravní bídy a politického útlaku se šířilo stoické učení zejména mezi římskými vzdělanci. Hlásajíc rovnost všech lidí na světě budilo soucit s ubohými a chudými, pěstovalo pravou lidskost a velmi se blížilo křesťanství, tehdy právě se rozmáhajícímu.

R. 41 po Kr. byl Seneca poslán do vyhnanství na Korsiku. Záminkou bylo nařčení, že prý měl milostné styky s Julií Livillou, neteří císaře Claudia. Pravý důvod však byl, že překážel Claudiově manželce Messalině, která na něho zanevřela a stála o jeho život. A Seneca by jistě byl její nenávist zaplatil smrtí, kdyby se ho nebyl ujal sám císař; zachránil mu aspoň život a potrestal ho vyhnanstvím. Na Korsice pobyl Seneca až do r. 48. Z té doby pocházejí jeho slavné listy útěšné. Když však Messalina byla se souhlasem svého císařského chotě zabita a Claudius se oženil s mladší Agrippinou, která z prvního manželství měla syna Lucia Domitia, zvaného Nero, vymohla císařovna, že Senekovi bylo odpuštěno, jeho vyhnanství zrušeno a nadto byl mu udělen vysoký úřad, prétura. Císařovna myslila, že z toho bude ve veřejnosti radost, protože Seneca byl již tehdy proslulý pro svou vědeckou a literární činnost. Kromě toho si jednak přála, aby tak znamenitý muž vychovával jejího dospívajícího syna Domitia, jednak doufala, že bude užívat jeho rad v své ctižádostivé politice. Chtěla si totiž zajistit trůn po Claudiovi, ač císař měl vlastního syna z manželství s Messalinou, Britannika. Nepochybovala, že jí Seneca bude z vděčnosti věrně oddán a že ji bude podporovat, tím spíše, že se bude hněvat na Claudia za to, jak mu ublížil. Její záměr se povedl a po násilné smrti Claudiově byl Nero 13. října r. 54 od vojska pozdraven jako císař.

Vedle Seneky byl tu ještě jeden muž, který měl v Neronově životě veliký význam, velitel tělesné stráže císařovy Afranius Burrus. Oba tito vychovatelé mladého císaře byli v svém přičinění kupodivu svorni – vzácný to případ při společné moci. Oba měli na něho stejný vliv, jenže každý jinak: Burrus vojenskou starostlivostí a přísnými mravy, Seneca výcvikem k řečnické výmluvnosti a ušlechtilé vlídnosti. Oba si při tom vespolek pomáhali, snažíce se císaře v nebezpečném věku udržet aspoň dovolenými rozkošemi, kdyby pohrdal ctností. Tak se oba poctivě starali, aby povahu mladého, sedmnáctiletého panovníka, do něhož byly od počátku skládány veliké naděje, co nejvíce zdokonalili a zušlechtili. Tehdy byl Seneca na vrcholu své moci, a poněvadž také jeho bohatství rostlo, byl by mohl být nejšťastnější člověk na světě, kdyby…

Oba císařští vychovatelé měli totiž v své práci velmi nebezpečnou sokyni, samu Neronovu matku. Agrippina byla žena velmi rázná, krajně ctižádostivá, úskočná a nelítostná ke všem, kdo jí stáli v cestě. Chtěla mladého císaře získat jen sobě, aby byl v jejích rukou jen loutkou, kterou by ona řídila a za něho vládla. Mezi matkou a synem docházelo ke sporům, ale čím horší věci matka synovi vytýkala, tím více jej rozpalovala, až se konečně vyzul z jejího vlivu, matce se odcizil a zcela se oddal Senekovi. Chytrá žena brzy změnila své chování, snažila se získat syna lichocením, přiznávala se k nevčasné přísnosti, a jako nedávno před tím syna příliš krotila, tak se nyní nemírně pokořovala. Tato změna však Nerona neoklamala. Také přátelé ho varovali, aby se měl na pozoru před ženou vždy krutou, ale nyní již i neupřímnou.

R. 59 odhodlal se Nero zbavit se matky násilím. Nejprve měla být utopena při vyjížďce na loďce po moři u Bají, ale když se atentát nezdařil, byla do její vily poslána četa vojáků, jejichž velitel císařovu matku probodl. Zemřela statečně. Když setník tasil meč k smrtelné ráně, nastavila život a vykřikla: „Bodni do břicha!“ – – Příprav k této vraždě se účastnil i Burrus i Seneca.

R. 62 zemřel Burrus. Bylo domnění, že byl otráven. Důkaz toho sice není, ale podezření bylo silně odůvodněno. Říkalo se, že prý bylo na Neronův rozkaz nemocnému patro v ústech natřeno nějakým škodlivým lékem, takže oteklo, otok zabránil dýchání a Burrus se udusil. Burrova smrt podlomila i Senekovu moc. Jeho ušlechtilé snahy neměly již tolik moci a vlivu, Nero se začal klonit k horším. Ti na Seneku sočili, všelijak jej obviňujíce, že prý ještě stále rozmnožuje své jmění, beztoho již ohromné, které dávno překročilo míru přípustnou u prostých lidí. Že prý se též snaží strhnout na sebe přízeň veřejnosti; vždyť i zahrady má krásnější a vily nádhernější než skoro sám císař! Také mu vytýkali, že slávu výmluvnosti jen sobě přičítá; a nápadně často prý skládá básně – od té doby, co si Nero je oblíbil. Zřejmě prý nepřeje císařovým zálibám, haní jeho vozatajské umění, posmívá se jeho hlasu, když zpívá. Hnedle prý nebude v státě nic slavného, aby se nevěřilo, že to vymyslil Seneca. Jistě se již skončilo Neronovo dětství, již je tu síla bujarého jinošství. Ať se vyzuje z moci školometa, když má dosti slavných učitelů, svých předků!

Avšak Seneca dobře znal své osočovatele; prozrazovali mu je lidé, kteří si zachovali ještě trochu slušnosti. A poněvadž se císař stále nápadněji vyhýbal důvěrnějšímu styku s ním, požádal ho o slyšení, a když mu bylo povoleno, takto začal:

„Třináct let je tomu, co jsem byl tobě jako naší naději přidělen, osmý rok již vládneš. Za tu dobu jsi mě zahrnul tolika hodnostmi a statky, že mému štěstí nechybí nic než míra. Čím jsem já mohl přispět k tvé štědrosti, čím jiným než vědeckou činností, pěstovanou, abych tak řekl, v stínu? A jestliže přece na mne padlo jasné světlo, je to proto, že jsem snad také trochu pomáhal klásti základy k prvnímu vzdělání tvého dětství – již to je skvělá odměna za mé přičinění.

Avšak tys mne obklopil nesmírnou přízní, zasypal hromadou peněz, takže často u sebe uvažuji: Já, potomek jezdeckého rodu z provincie, náležím k předním mužům v státě! Mezi šlechtou, honosící se dlouhou řadou slavných předků, zaskvěla se i má maličkost, povýšenec! Kde je onen duch, spokojený s málem? Tak krásné zahrady zřizuji, procházím se po svých vilách na předměstí, mám tolik rozsáhlých statků, oplývám tak hojným bohatstvím v penězích! Mám na jazyku jedinou omluvu – že jsem nesměl odmítat tvé dary.

Ale oba jsme naplnili svou míru, i ty, kolik může císař udělit svému příteli, i já, kolik může přítel od císaře přijmout. Ostatek zvětšuje jen závist. Ta sice – jako všecky lidské slabosti – nezasluhuje tvé velikosti, ale na mne doléhá, mně je třeba pomáhat. Jako bych ve vojenské službě nebo na cestě jsa unaven prosil, tak na této pouti životem, stařec, nemohoucí snášet již ani nejlehčí starosti, prosím tebe o ochranu, poněvadž své bohatství již dále nésti nemohu. Dej mé jmění spravovat svými úředníky, přijmi je do svého majetku zpátky! Tím se sám do chudoby neuvrhnu, nýbrž až odevzdám to, co mě leskem oslepuje, věnuji svému duchu všechen čas, který nyní obětuji starostem se správou zahrad nebo budov. Síly máš více než dosti, a za tolik let jsi poznal řízení nejvyšší moci. My, staří přátelé, můžeme žádat, abychom si již směli odpočinout. K tvé slávě přibude i to, že jsi vysoko povznesl ty, kteří se dovedou i uskrovnit.“

Avšak císař jeho nabídku nepřijal. „Tys mne podle potřeby podporoval rozumnou radou i poučováním v dětství, potom i v jinošství. To, co ty jsi mně dal, budu zachovávat až do smrti. Co ty máš ode mne, zahrady, peníze a vily, je podrobeno náhodě. A třeba se zdálo, že je toho mnoho, velmi mnozí, kteří se tobě rovnat nemohou, dostali více. Ostýchám se jmenovat propuštěnce, kteří jsou zřejmě bohatší. Proto se také musím rdít, že můj zvláštní oblíbenec dosud majetkem nade všecky nevyniká.

Avšak i ty jsi ještě statný, stačíš pracovat a užívat výsledků své práce; my teprve nastupujeme na začátek své vlády. Vrátíš-li peníze, nebude se obecně mluvit o tvé skromnosti, ani, opustíš-li vladaře, o tvé touze po klidu, nýbrž o mé lakotě a strachu z mé krutosti. Ale i kdyby se chválila tvá skromnost, přece jen nebude moudrému muži ke cti, že si zjednává slávu tím, čím ubližuje dobrému jménu přítele.“

Potom jej císař objal a políbil. Bylť od přírody způsobilý, a nadto zvykem vycvičen, zastírat nelibost šálivými lichotkami. Seneca mu poděkuje – takový je konec všech slyšení u vladaře –, ale změní dosavadní obyčej dřívější moci; zastaví schůzky přátel přicházejících na návštěvu, vyhýbá se doprovodu, zřídka vychází do města, jako by nebyl dost zdráv nebo byl zdržován doma vědeckou prací. To bylo r. 62.

Tak se Nero vymkl Senekovu vlivu, ba začal ho přímo nenávidět a podezřívat. Císařovo chování se od té doby stále horšilo, Nero propadal hanebným neřestem, kochal se přímo v prolévání lidské krve, křesťany dával přibíjet na kříž nebo upalovat. Sháněje peníze na hýření a radovánky, dával loupit i chrámové pokladny. Aby od sebe odvrátil nevoli veřejnosti, pobouřené tímto řáděním, Seneca prosil, aby se směl zcela uchýlit do ústraní, někam na venkov. A když mu to nebylo dovoleno, předstíral nemoc, nevycházeje z domu. Propast mezi bývalým učitelem a bývalým žákem se rozšklebila do nesmírné hloubky. A tu se Nero odhodlal k prvnímu pokusu odklidit Seneku z cesty. Na jeho rozkaz připravil starci jeho sluha jed. Avšak pokus otrávit ho se nezdařil: buď že se propuštěnec v poslední chvíli vzpamatoval a záměr patronovi prozradil, nebo že sám Seneca se bezděky zachránil svou zdrženlivostí; živil se totiž prostou stravou, hlavně ovocem, a žízeň hasil jen douškem čisté vody.

S císařovým řáděním byla již obecná nespokojenost, která vyvrcholila hotovým spiknutím proti němu. Po delších přípravách bylo rozhodnuto vykonat atentát v den cirkusových her. Nero totiž málo vycházel z domu, hry v cirkusu však stále navštěvoval. Také byl za obecného veselí přístup k němu snazší. Spiknutí však bylo prozrazeno, a když byl vyslýchán jeden ze spiklenců, Natalis, zmínil se též o Annaeu Senekovi, buď že býval spojkou mezi ním a Pisonem, nebo aby se zavděčil Neronovi, který zanevřev na Seneku shledával vše, čím by ho zničil. Týž spiklenec ještě dále vypověděl, že byl poslán navštívit nemocného Seneku a postěžovat si, proč prý Seneca nepřijal Pisona. Bylo prý by dobře, kdyby své přátelství posílili též důvěrným stykem. Seneca prý odpověděl, že by vespolné návštěvy a hovory nikomu z nich neprospěly. – Byl tedy k Senekovi poslán důstojník tělesné stráže císařovy s rozkazem, aby Seneca odpověděl, zda se přiznává i k výpovědi Natalisově i k své odpovědi. Seneca po poslu císaři vzkázal, že se tehdy omluvil churavostí a touhou po klidu. Nemá prý povahu náchylnou k lichocení, což prý dobře ví sám Nero, který prý se častěji přesvědčil o Senekově upřímnosti než otrocké poslušnosti.

Důstojník vyřídil ten vzkaz císaři před jeho manželkou Poppaeou a Tigellinem, nejdůvěrnějšími tehdy rádci zuřícího Nerona. Císař se ho zeptal, zda se Seneca připravuje na dobrovolnou smrt. Tribun odpověděl ujištěním, že v jeho slovech ani v obličeji nepostřehl ani smutek, ani sklíčenost. Dostane tedy nový rozkaz, zajít tam ještě jednou a ohlásit starci smrt. Seneca, který se právě vrátil z Kampánie, byl totiž na venkovském statku asi čtyři míle od Říma. Důstojník – jmenoval se Gavius Silvanus a byl též jeden ze spiklenců – styděl se přijít Senekovi na oči, poslal tedy k němu jiného setníka, aby mu ohlásil poslední nutnost.

Seneca neohroženě požádal, aby směl přečíst závět. A když mu to setník odepřel, Seneca obrátiv se k přátelům pravil, že jim tedy odkazuje to, co ještě má, jediné a přece nejkrásnější, obraz svého života. Budou-li ho pamětlivi, odnesou si slávu ušlechtilého vzdělání jako ovoce trvalého přátelství. Zároveň konejšil plačící, brzy prostou domluvou, brzy důtklivěji, jako by je káral. Vybízel je, aby byli stateční, tázal se, kde že jsou ta naučení k moudrosti, kde zásady, tak dlouho promýšlené, rozumného snášení hrozících nehod? Komupak z nich byla neznáma Neronova ukrutnost? Když zabil již matku a bratra, nezbývá prý, než aby k nim připojil ještě smrt svého učitele a vychovatele.

Po těchto slovech, promluvených jakoby k veřejnosti, obejme manželku a – přes statečnost právě osvědčenou – trochu dojat snažně ji prosí, aby svou bolest mírnila, trvale se jí neoddávala, nýbrž aby smutek po manželovi snášela majíc ušlechtilou útěchu v jeho životě, ctnostně prožitém. Ona však trvá na svém, že také jí je určena smrt, a volá po vrahově ruce. Tu se Seneca již nevzpírá její touze po slávě; a zároveň z nesmírné lásky, aby ženu, kterou jedinečně miloval, nezanechal na pospas příkoří, pravil: „Ukázal jsem ti, jak se mírní v životě strasti. Ty raději chceš čestně zemříti. Nebudu závidět příkladu. Ač jsme oba stejně odhodláni statečně zemřít, přece je v tvé smrti více slávy.“ Potom si oba otevřeli žíly na rukou. Ale nebylo jim dopřáno společně zemřít. Císař dověděv se, co se stalo, nařídil Paulinu zachránit. Byla zachována při životě a žila potom ještě několik let ve vzpomínkách na svého manžela. Ale její obličej a údy byly stále tak nápadně bledé, že bylo zřejmé, že jí ušlo mnoho krve.

Když smrt dlouho nepřicházela, ač si Seneca ještě další ranou otevřel i žíly holenní a podkolenní, požádal svého lékaře, aby mu podal jed. Stalo se, Seneca jej vypil, ale ani ten neměl žádoucí účinek. Dal se tedy Seneca donést do parní lázně a tam se udusil. Mrtvola byla spálena bez pohřbu a slavností. Tak sám ustanovil v závěti již tehdy, když byl ještě nesmírně bohat a nesmírně mocný, ale staral se již i o poslední věci člověka. – Nero přežil svou oběť jen o tři roky: 9. června r. 68 byl donucen k sebevraždě.

(Podle Tacita)

SENECA UTĚŠITEL

Seneca náleží k nejslavnějším a nejplodnějším spisovatelům římským, zejména v oboru mravní filosofie. Z jeho rozsáhlé činnosti byly vybrány tři úvahy, které se formou velmi blíží listům a dají se zahrnout do společného názvu listy útěšné.

V prvém listě, Helvii, utěšuje svou matku, truchlící nad tím, že její syn, sám Seneca, byl poslán do vyhnanství na Korsiku.

V druhém listě, Marcii, těší jmenovanou ženu, dceru dějepisce Cremutia Corda, která po tři roky truchlila pro smrt syna Metilia.

V třetím pak, Polybiovi, dvořanu a vysokému státnímu úředníku domlouvá, aby jen stále netruchlil pro bratrovu smrt, nýbrž myslil i na to, že má ještě další důležitý úkol, sloužit císaři a vlasti i zbylým bratřím.

Helvii

1

Již často jsem se, dobrá máti, odhodlal, že tě potěším, často jsem však zase od toho upustil. Mnoho důvodů mě pobízelo, abych se toho odvážil. Především jsem si myslil, že se zbavím všech nesnází, jestliže na chvíli tvé slzy aspoň osuším, i když bych nemohl je zcela zastaviti. Dále jsem nepochyboval, že budu moci s lepším účinkem tebe povzbuzovati, jestliže se sám napřed vzchopím. Kromě toho jsem se bál, aby neštěstí ode mne přemožené nepřemohlo někoho jiného z mých drahých. Proto jsem se ze všech sil snažil svou ránu rukou stisknouti a doplaziti se k vám, obvázat vaše rány.

Tomu mému předsevzetí bránily však zase některé jiné důvody. Věděl jsem, že na tvou bolest, dokud čerstvá ještě pálí, nesmím prudce působit, aby ji snad sama útěcha ještě nezjitřila a nerozpalovala. Vždyť ani v nemoci není nic škodlivějšího než nevčasný lék. Čekal jsem tedy, až se bolest sama vysílí a časem zmírní, aby snesla lék, až bude možné chorého místa se dotknout a ošetřit je. Kromě toho, ač jsem pročetl všecka díla nejslavnějších spisovatelů, jak mírnit a konejšit žal, nikde jsem nenašel příklad toho, že by někdo těšil své drahé nad ním naříkající. Proto jsem ve věci nové váhal obávaje se, že snad má slova nebudou útěchou, nýbrž spíše ještě jitřením bolesti. Což je divné, že někdo, kdo sám zdvíhá hlavu přímo z hrobu, k útěše svých drahých potřebuje slov nových, nikoli čerpaných z všedního a denního způsobu řeči? Vždyť každá nadmíru veliká bolest nutně brání pečlivému výběru slov již tím, že často dusí sám hlasitý projev soustrasti. Přesto se však o to pokusím, nikoli z veliké sebedůvěry, nýbrž protože mohu být utěšitelem jako obraz nejúčinnější útěchy. Doufám, že tomu, komu bys jistě nic neodepřela, neodepřeš ani toto, třeba je každý zármutek tvrdošíjný, a dovolíš mi aspoň poněkud zmírnit tvůj stesk.

2

Hle, co si slibuji od tvé něžné lásky ke mně! Věřím, že u tebe zmohu víc než tvá bolest, nad kterou nebývá u nešťastných lidí nic silnějšího. Proto jí dříve pomohu, abych se s ní hned nestřetl, a dodám jí to, čím by se mohla ještě rozjitřit. Vynesu na světlo a vyhrabu vše, co je už dávno zasypáno. Někdo snad řekne: „Jaká je to útěcha, obnovovat zapomenuté utrpení a všecky strasti znova uvádět na mysl tomu, kdo sotva může unést jedinou?“ Ale ať takový pochybovač uváží, že leckterá nemoc, která dosud byla tak zhoubná, že zarputile vzdorovala léku, dá se někdy vyléčit právě opakem. Předložím jí tedy znovu všecky její zármutky, všecky žaly. Nebude to léčení mírné, nýbrž pálení a řezání. Čeho tím dosáhnu? Aby se duch, který přemohl již tolik běd, zastyděl poddávat se bolesti z jedné rány na těle posetém tolika jizvami. Ať si tedy hodně dlouho pláčí a kvílejí ti, jejichž zhýčkanou mysl vysílilo dlouhé blaho, ať se hroutí pod tlakem sebelehčích křivd! Ale ti, kdož všechna svá léta prožili v neštěstí, ať i nejtěžší pohromy snášejí s myslí statečnou a pevnou! Trvalé neštěstí má tu jedinou výhodu, že ty, které stále sužuje, nakonec zocelí.

Tobě osud neposkytl žádného oddechu od nejtěžšího zármutku a bolu. Nevyňal z toho ani tvé narození. Ztratila jsi matku, sotva jsi přišla na svět, ba přímo při porodu, a bylas jaksi pohozena do života. Rostla jsi u macechy. Přinutila jsi ji sice úplnou poslušností a oddanou láskou, jakou je možná vidět jen u vlastní dcery, aby ti byla matkou; než ani dobrá macecha leckomu za mnoho nestojí. Svého strýce, muže velmi shovívavého, přelaskavého a velmi statečného, jsi ztratila čekajíc na jeho příchod. A aby osud v ničem ani dost málo nezmírnil svou krutost odkladem, již za třicet dní poté jsi pohřbila i předrahého manžela, jemuž jsi porodila tři děti. Žalem sklíčené byla ti ohlášena ta žalostná zpráva právě v době, kdy všecky děti byly mimo dům, jako by se všechno neštěstí bylo na tebe sesypalo zrovna schválně v tu chvíli, kdy jsi neměla nikoho, o koho by ses v žalu opřela. Pomlčím o tom, kolik jsi přestála nebezpečí, kolik záchvatů strachu neustále tě napadajícího. Do téhož klína, z kterého jsi nedávno pustila do světa tři vnuky, jsi uložila ostatky tří vnuků. Již za dvacet dní poté, co jsi pohřbila mého syna, který ti zemřel v náručí pokrýván jsa tvými polibky, dověděla ses o nové ráně, že jsem ti byl vyrván já. To ti ještě chybělo, truchlit pro živé!

3

Ze všech ran, které kdy zasáhly tvé tělo, je tuším tato čerstvá rána nejtěžší. Nepoškrábala jen pokožku, pronikla hluboko do hrudi a rozťala srdce. Ale jako nováčci i po lehkém zranění hlasitě naříkají a rukou lékaře se bojí více než meče, kdežto staří vojáci, třeba těžce ranění, trpělivě a bez hlesu snášejí řezání, jako by šlo o cizí těla, tak se také ty nyní musíš oddat léčení statečně. Nářky, bědování a jiné projevy slabosti, kterými ženy v bolestech leda jen zmatek množí, zapuď! Marně jsi věru přetrpěla tolikeré strasti, jestliže ses ještě nenaučila být nešťastna.

Nezdá se ti, že jsem s tebou jednal nebojácně? Nic z toho, co zlého tebe potkalo, jsem nezatajil, nýbrž vše jsem ti nakupil přímo před oči!

4

Udělal jsem to v statečném odhodlání. Rozhodl jsem se totiž tvou bolest úplně porazit, nikoli snad jen oslabit. Myslím však, že ji porazím především, jestliže dám zřejmě najevo, že netrpím nic, proč bych sám mohl být nazýván nešťastným, tím méně něco, čím bych činil nešťastnými ty, s kterými se stýkám. Dále, jestliže přejdu k tobě a dokáži, že není těžký ani tvůj osud, který zcela závisí na mém.

Dříve začnu s tím, co touží slyšet tvá mateřská láska ke mně, že totiž sám netrpím nic zlého. Budu-li moci, dokáži, že právě ty věci, které mě, jak se ty domníváš, tísní, nejsou nesnesitelné. Nepodaří-li se mi dojít víry, budu aspoň sám u sebe spokojenější, že budu blažen, ač jsem obklopen tím, co zpravidla činívá lidi nešťastnými. Není důvodu, proč bys věřila tomu, co o mně říkají jiní. Aby tě nemátlo nespolehlivé mínění cizích, sám ti oznamuji, že nejsem nešťasten. Abys měla tím větší jistotu, připojím, že se ani nemohu stát nešťastným.

5

V dobrém stavu jsme se narodili, jestliže jej potom nezradíme. Příroda to zařídila tak, že k blaženému životu není třeba velikých příprav. Blaženost si může opatřit každý. To, co člověka potká v dalším životě, je málo závažné a nepůsobí mocně na žádnou stranu. Moudrého člověka ani štěstí nevynáší, ani neštěstí nesráží. Vždyť se stále přičiňoval, aby největší statky ukládal do sebe, aby u sebe hledal veškerou radost. Co z toho? Říkám o sobě, že jsem moudrý? Nikoli! Neboť, kdybych to mohl prohlásit, nejen bych popřel, že jsem nešťasten, nýbrž bych se ještě chlubil, že jsem ze všech lidí nejblaženější, ba že jsem se octl v samém sousedství s Bohem. Nyní jsem se aspoň oddal moudrým mužům, což stačí k zmírnění všech útrap. A ježto dosud nejsem dosti silen, abych si mohl pomáhat sám, utekl jsem se do tábora jiných lidí, totiž těch, kteří snadno chrání sebe i svých přátel. Ti mi uložili být stále v pozoru jako na stráži a předvídat všecky pokusy a všecky útoky osudu mnohem dříve, než k nim dojde.

Těžký je osud jen tomu, koho přepadá nenadále. Ti však, kdož jej stále čekají, nesou jej snadno. Neboť také nepřátelský útok poráží ty, které zastihl nepřipraveny; ti však, kteří se již před válkou připravili na budoucí válku, snadno v klidu a pořádku vydrží první náraz, příčinu největšího zmatku. Já jsem štěstí nevěřil nikdy, ani tehdy, když se zdálo, že zachovává mír. Vše to, čeho mi poskytovalo v přehojné míře, peníze, pocty, přízeň, ukládal jsem tam, odkud by si je zase mohlo vzít bez vyrušení. Mezi mnou a jeho dary byla veliká mezera. Proto si je odneslo, ale nevyrvalo mi je. Neštěstí zkruší jen toho, kdo se dal ošálit štěstím. Ti, kdož milovali jeho dary jako svůj trvalý majetek, kdož si přáli, aby pro ně byli zbožňováni, leží poraženi; a truchlí, kdykoli nepravé a nestálé radosti opouštějí jejich pošetilé a dětinské srdce, kterému je pravá rozkoš neznáma. Ti však, kteří se v štěstí radostí nenafoukli, nesplasknou, ani když zavane jiný vítr. Proti změnám z obou stran zachovávají nepřemoženou mysl s pevností již osvědčenou, neboť právě ve štěstí zkusili, co je dosti silné proti neštěstí.

Proto jsem já nikdy nevěřil, že by ony statky, po kterých všichni touží, byly pravé a skutečné dobro; naopak jsem shledával, že to jsou věci prázdné, jen zvenčí natřené nádhernou a šálivou barvou, že však uvnitř není nic podobného skvělému zevnějšku. Nyní pak v tom, co se nazývá zlem, neshledávám nic tak strašlivého a tvrdého, jako hrozilo obecné mínění. Dolehne sice k uším slovo, které jaksi podle obecného souhlasu a přesvědčení lidí je samo o sobě trochu drsné, a zabuší na srdce slyšícího jako smutné a neblahé: „Tak totiž rozkázal národ!“[1] Ale platnost usnesení národa moudří lidé do veliké míry rušívají!

6

Vzdejme se tedy soudu většiny, která se lehkověrně spokojuje jen s šálivým zevnějškem věci, a vizme, co je vyhnanství! Přece změna místa! Aby se nezdálo, že jeho význam zužuji a zbavuji všeho, co je v něm nejhoršího, – ano, tuto změnu místa provázejí nevýhody: chudoba, potupa, opovržení. Na tyto nevýhody narazím později. Zatím si nejprve chci všimnout toho, jaké trpkosti a nepříjemnosti jsou v samé změně místa.

„Být bez vlasti je nesnesitelné!“

Viz jen tohle množství[2] lidí, kterým sotva stačí příbytky tak rozsáhlého města! Veliká většina tohoto davu nemá vlasti. Přivalili se sem ze svých venkovských měst a osad, a konečně z celého světa. Někoho sem přivedla ctižádost, někoho povinnost veřejné služby, někoho úkol vyslanecký, někoho rozmařilost hledající místo vhodné pro neřesti a bohaté neřestmi. Někoho touha po vědeckém zaměstnání, někoho podívaná. Někoho sem přilákalo přátelství, jiného zase přičinlivá snaha najít zde hojnou příležitost, jak osvědčit své schopnosti. Někteří přinesli na trh krásu, jiní prodejnou výmluvnost. Sběhlo se tedy mnoho lidí do města nabízejícího veliké odměny ctnostem i neřestem. Dej si tyhle všecky lidi zavolat a taž se každého, odkud je. Uvidíš, že většina jich opustila své bydliště a přišla do města sice ohromného a překrásného, ale přece jen cizího.

Potom vyjdi z tohoto města, o němž by se snad mohlo ještě říci, že náleží jakoby všem, a obcházej všechna další města! Není jediné, aby v něm nebylo mnoho cizinců. Přejdi města, jejichž půvabná poloha a příhodný kraj láká velmi mnohé, prohlížej pustiny a velmi drsné ostrovy, Skiathos, Serifos, Gyaros a Kossuru, nikde nenajdeš tak zapadlé místo, aby tam přece někdo nepobýval ze záliby. Může se objevit místo tak pusté, tak srázné ze všech stran, jako je toto úskalí?[3] Co vypadá hladovější tomu, kdo přihlíží jen k zásobám? Co je méně vhodné lidem k obývání? Co je již svou polohou hroznější? Kde je podnebí divočejší? A přece zde bydlí více cizinců než občanů.

Není tedy sama změna místa tak těžká, aby také toto místo leckoho z vlasti nevylákalo. Snad někdo řekne, že je jakýsi přirozený pud, který ducha dráždí, aby měnil sídlo a přenášel obydlí jinam. Má totiž člověk mysl vrtkavou a neklidnou, nikde nemá stání, rozptyluje se a rozesílá své myšlenky po všem světě, známém i neznámém. Je to duch toulavý, nepokojný a nesmírně se raduje ze změny a novosti věcí. Nebudeš se tomu divit, uvážíš-li, odkud vzal svůj počátek. Není z těžké zemské hmoty, sestoupil sem z onoho nebeského ducha. Povaha nebešťanů[4] je však stále pohyblivá, prchá a zmítá se nesmírně rychle. Pohled na hvězdy osvětlující svět!

Žádná z nich nestojí pevně na jednom místě. Slunce se stále pohybuje a stále mění místo, a ač se točí se světem, ubírá se přece opačnou cestou než sám svět, probíhá všemi znameními, nikdy se nezastavuje. Jeho pohyb je věčný spěch a stěhování z místa na místo. Vše se stále převaluje a stále je na přechodu. Poslušna jsouce věčného zákona přírodního, který je naprosto nutný, všecka souhvězdí se stále stěhují jinam. Až v ustanoveném počtu let vykonají své dráhy, půjdou znova cestou, kterou právě přišla. Jdi tedy ode mne s míněním, že prý lidský duch, ač je složen přece z týchž prvků jako božská podstata, těžce nese přechod a stěhování, když se sama božská přirozenost ze stálé a co nejrychlejší změny těší nebo se jí zachovává!

7

Obrať se nyní od věcí nebeských k lidským! Shledáš, že se přestěhovali celí národové a kmenové. Jaký význam mají řecká města přímo v barbarském okolí? Co znamená makedonština v Indii a Persii? V Skythii a na celém tom pásmu divokých a nezkrocených kmenů objevují se achajské osady, rozseté na pontském pobřeží. Nezabránily lidem ani trvalé kruté zimy, ani drsná povaha domorodců, podobná tamnímu drsnému podnebí, když se tam stěhovali. V Asii je zástup Athéňanů. Milet vychrlil do širého světa na všecky strany obyvatele pětasedmdesáti měst. Celá jedna strana Itálie, ta, kterou oplachuje dolní moře, bylo Veliké Řecko. Tusky si přivlastňuje Asie, Tyřané bydlí v Africe, v Hispánii Punové. Do Galie se nahrnuli Řekové, do Řecka Galové. Pyreneje nezastavily přecházející Germány. Lidská lehkomyslnost se přenesla přes neznámé a neschůdné kraje. Vlekli s sebou děti, ženy a stařičké rodiče. Někteří si po dlouhém a svízelném bloudění nevybrali nové místo po dobré úvaze, nýbrž z únavy zabrali nejbližší, jiní si právo v cizí zemi vybojovali mečem. Leckteré kmeny na pochodu do neznámých končin pohltilo moře. Některé se usadily tam, kde je složil naprostý nedostatek všech životních potřeb.

A neměli všichni tutéž příčinu, pro kterou opouštěli starou vlast a hledali si novou. Někteří po vypálení svých měst sotva unikli nepřátelským zbraním, a připraveni byvše o vše, byli vypuzeni do ciziny. Jiné vyhnaly domácí rozbroje. Jiné poslala za hranice přílišná přelidněnost obyvatelstva, aby se zbylým ulevilo a mohli nabrat nových sil. Jiné vyhostily morové rány nebo časté zemětřesení nebo jiné nesnesitelné vady nešťastného kraje. Některé svedla přechválená pověst o úrodnosti jiných končin, některé z domova vylákala zase jiná příčina. Buď jak buď, je zřejmé, že nic nezůstalo na tom místě, kde se zrodilo. Neustále těká lidské pokolení a rozbíhá se. Denně se něco na široširém světě mění. Zakládají se nová města, vznikají nová jména národů, když buď stará zanikla, nebo splynula s mocnějšími. Ale co jiného jsou všecky ty přesuny národů než hromadné vyhnanství?

Proč tě vleku po tak dlouhých oklikách? Co je z toho, když uvádím, že Antenor založil Patavium a Euandr na břehu Tibery zřídil království arkádské? Co záleží na Diomedovi a jiných, které trojská válka jako poražené a zároveň jako vítěze rozehnala po cizích krajích? Hle, sama světová římská říše ctí za svého zakladatele[5] vyhnance, kterého po útěku z vlasti, nepřítelem dobyté, se skrovným počtem druhů zanesly nutnost a strach z vítěze po dlouhém bloudění daleko do Itálie. Kolik však potom tento národ rozeslal osad do celého světa? Říman bydlí všude, kde zvítězil. K této změně místa se lidé ochotně sami hlásili a opustivše krby i starci rádi šli přes moře za osadníky.

Věc sama nevyžaduje již dalšího vypočítávání. Přece však připojím ještě jeden příklad, který bije do očí. I tento ostrov již často změnil vzdělavatele. Abych pominul příliš dávné doby, zahalené starobylostí, Řekové opustivší Fokidu, kteří nyní bydlí v Massilii, usadili se nejprve na tomto ostrově. Není jisté, co je odtud vypudilo, zda nevlídné podnebí či pohled na příliš mocnou Itálii či ta okolnost, že moře nemělo přirozených přístavů. Neboť že příčinou nebyla divokost sousedů, je zřejmé z toho, že se rozsadili mezi kmeny galskými, tehdy nejsveřepějšími a nejhrubšími. Potom sem přešli Ligurové, přešli sem i Hispanové, jak vysvítá z podobnosti obyčejů: mají tytéž pokrývky hlavy, týž způsob obuvi jako Kantabrové, i některá slova. Neboť vcelku se jejich řeč pro styky s Řeky a Ligury mateřské řeči odcizila. Potom sem byly zavedeny dvě římské osady, jedna od Maria, druhá od Sully. Tolikrát se měnilo obyvatelstvo těchto suchých a trnitých skal! Vůbec sotva bys ještě někde našel zemi, kde bydlí dosud její původní obyvatelé. Vše je promíšeno a znova zasázeno. Národ vystřídal jiný národ, ten zatoužil po tom, co se jinému již zprotivilo, onen byl vyhoštěn odtamtud, odkud kdysi sám jiné vypudil. Tak se zlíbilo osudu, že nic stále neobstojí na tomtéž místě.

8

Nejučenější Říman, Varro, se domnívá, že proti samé změně místa kromě jiných nevýhod, provázejících vyhnanství, je dost účinným lékem to, že můžeme užívat téže přírody, ať přijdeme kamkoli. M. Brutovi[6] zase stačí, že lidé odcházejíce do vyhnanství mohou s sebou vzít své ctnosti. I když snad někdo má tyto výhody jednotlivě za málo účinné k útěše vyhnancově, přece uzná, že, sdruží-li se, dokáží velmi mnoho. Vždyť jak nepatrná je naše ztráta! Ať se hneme kamkoli, půjdou s námi dvě nejkrásnější věci, obecná příroda a vlastní zdatnost. Tak to zařídil, věř mi, ten, kdo stvořil všechen svět, ať je to všemohoucí Bůh, ať netělesný rozum, tvůrce ohromných děl, ať božský duch rozprostírající se po všem největším i nejmenším se stejným úsilím, ať osud a nezměnitelný řetěz souvislých příčin zasahujících do sebe. Stalo se to, opakuji, proto, aby na cizí vůli závisely jen nejvšednější drobnosti. Co je člověku dobro největší, to leží mimo lidskou moc, nemůže být ani dáno, ani odňato.

Tento svět, nad který příroda nezrodila nic krásnějšího ani velkolepějšího, a duch, o světě uvažující a světu se podivující, jeho nejznamenitější část nám vlastní, náleží nám, jsou trvalé a zůstanou s námi tak dlouho, dokud sami budeme živi. Bystře a se vztyčenou hlavou pospíchejme tedy bez bázně tam, kamkoli nás osud zanese, projděme všemi kouty světa. Na celé ploše vesmírného světa nemůže se nikde najít místo pro vyhnanství, neboť nic není člověku cizí, co leží v obvodu světa. Odevšad stejně proniká k obloze bystrý zrak, všude jsou stejně velikou vzdáleností odděleny všecky věci božské od všech lidských.

Pročež, pokud se mé oči neodtrhnou od toho divadla, kterého se nemohu nasytit, dokud budu moci dívat se na slunce a měsíc, zabývat se s ostatními souhvězdími, zkoumat jejich východ i západ a časové vzdálenosti i příčiny zrychlení nebo zpomalení jejich pohybu, dívat se v noci na miliony třpytících se hvězd, z nichž některé jsou nehybné, jiné se nerozbíhají daleko do nekonečna, nýbrž obíhají jen svůj malý okruh, některé pronikají rázem, jiné prudce zaplanou a oslnivše oko zdánlivě padají nebo letí dále po dlouhé dráze se světelnou září za sebou – dokud s nimi budu, a pokud je člověku dovoleno, smísím se s nebešťany, dokud se budu stále ve výšinách vznášet duchem nesoucím se za poznáním příbuzných věcí, co mi na tom záleží, po čem šlape má pata?

9

„Ale v tomto kraji neroste ani ovocné stromoví, ani stromy pro okrasu. Nezavlažují jej žádné veliké řeky se splavnými řečišti. Nerodí nic, po čem by toužili cizí národové; úroda stačí sotva na výživu obyvatelstva. Neláme se zde žádný vzácný kámen, nedoluje se ani na zlato, ani na stříbro.“

Omezený je duch mající zalíbení v hmotě. Je třeba odvést jej k věcem, které se jeví všude stejně, všude mají stejný lesk. Také je třeba uvážit, že tyhle věci jsou pravému dobru jen na překážku pro svou nepravdivou a neprávem získanou chválu. Čím delší sloupořadí zřídí, čím výše vyženou věže, čím šíře roztáhnou dědiny, čím hlouběji vykopají jeskyně jako letní obydlí, čím mohutnějšími sloupy podepřou stropy jídelen, tím více bude toho, co jim zakryje oblohu.

Osud tě vyhostil do té krajiny, kde nejskvělejším příbytkem je chatrč. Jen nebuď tak malicherný duch, který by se neupřímně těšil tím, že to neseš statečně jen proto, že znáš chatrč Romulovu! Raději rci: „Zdaž tato nízká chýška přijme do sebe ctnosti? Hned bude nade všecky chrámy krásnější, až tam bude možná vidět spravedlnost, až tam bude pobývat nezištnost, moudrost, zbožnost, rozvaha rozdělující náležitě všecky povinnosti, znalost věcí lidských i božských. Žádné místo není těsně omezené, které v sobě hostí sbor těchto tak velikých ctností. Žádné vyhnanství není obtížné, můžeš-li se do něho ubírat s tímto průvodem.“

V knize O ctnosti, kterou napsal Brutus, praví, že viděl Marcella[7] v Mytilenách ve vyhnanství; pokud jen lidská přirozenost dovoluje, žil prý tam velmi blaženě a nikdy prý více netoužil po krásných a ušlechtilých věcech než tehdy. Proto připojuje: Zdálo prý se mu, že sám jde spíše do vyhnanství, protože se měl vrátit bez Marcella, než Marcellus, který měl ve vyhnanství zůstat. Ó, oč šťastnější byl Marcellus tehdy, kdy své vyhnanství Brutovi chválil, než když doporučoval obci svůj konzulát! Jak veliký byl ten muž, který dokázal, aby se někdo sobě zdál vyhnancem proto, že se vrací od vyhnance! Jak veliký to byl muž, který pro sebe vzbudil úžas v člověku, kterému by se musil podivit sám jeho drahý Cato![8] Brutus také vypravuje, že se C. Caesar na své plavbě Mytilenám vyhnul, protože prý by se byl nemohl podívat do tváře zhanobeného muže. Senát mu sice vymohl návrat, neboť byl veřejnými prosbami tak zneklidněn a zaražen, že se zdálo, že onoho dne je všem stejně u srdce jako Brutovi a neprosí za Marcella, nýbrž za sebe, aby sami nebyli vyhnanci, budou-li bez něho. Avšak mnohem větší úspěch měl onoho dne, kdy se Brutus od něho – vyhnance – nemohl odtrhnout, Caesar se na něj podívat. Dostalo se mu totiž svědectví od obou; Bruta zabolelo, že se vrací bez Marcella, Caesar se zastyděl.

Nemyslíš, že se ten znamenitý Marcellus sám často povzbuzoval klidně snášet vyhnanství, asi takto: „Není neštěstí, že žiješ mimo vlast. Jsi přece tak vzdělán, že víš, že moudrý má všude vlast. Ostatně, což právě ten, kdo tebe vypudil, sám nežil po deset let stále mimo vlast? Ovšem, aby říši dobýval nových území! Ale přece žil mimo vlast! Hle, nyní jej k sobě táhne Afrika, ohrožená válkou znova propukající. Táhne jej Hispánie, znova poskytujíc podpory rozbité a poražené straně[9] odpůrců, táhne nevěrný Egypt; zkrátka celý svět touží po vhodné příležitosti, kdy je říše ochromena. Čemu se dříve vzepře? Komu se dříve postaví? Požene ho jeho vítězství po všech končinách světa. Ať si k němu národové vzhlížejí, ať jej ctí! Ty žij, spokojen jsa obdivem Brutovým!“

10

Marcellus tedy nesl vyhnanství dobře a v jeho duchu nic nezměnila změna místa, ač na něj vzápětí dolehla chudoba. Poznal, že chudoba není nijak zlá tomu, kdo ještě nepropadl šílenství lakoty a rozmařilosti vše podvracející. Vždyť jak málo je toho, čeho je nutně třeba člověku, aby žil! A komu i to může chyběti, má-li jen špetku zdatnosti? Co se mne týká, vím, že jsem neztratil majetek, nýbrž břímě starostí. Tělesné potřeby jsou skrovné. Chce se zahnat zimu a ukojit hlad a žízeň potravou a nápojem. Co je nad to předmětem naší touhy, toho se domáháme neřestně, nikoli z nutné potřeby. Není nutné prohrabovat každou hlubinu, ani zabíjet zvířata a obtěžovat jimi žaludek, ani sbírat ústřice po neznámém pobřeží velmi vzdáleného moře. Bohové a bohyně ať zatratí ty, jejichž rozmařilost překračuje hranice říše budící takovou závist! Chtějí, aby se až za Fasidou[10] chytala zvěř, která by zásobila ctižádostivou kuchyni, a nemrzí je zajíždět pro ptáky k Parthům[11], které jsme dosud náležitě nepotrestali! Odevšad svážejí krmě a známé neznámé pochoutky pro chřtán vybíravý. Z nejvzdálenějšího oceánu se dováží, co sotva snese žaludek zhýčkaný lahůdkami. Zvracejí, aby mohli jíst, a jedí, aby mohli zvracet; a jídlo sehnané po celém světě ani neuznají za dobré pořádně uvařit a strávit! Co škodí chudoba tomu, kdo těmi zvrácenostmi pohrdá? Tomu, kdo po nich touží, chudoba dokonce ještě prospívá, neboť se proti své vůli léčí; a nepřijímá-li léky ani z donucení, jistě, dokud nemůže jíst, podobá se nechtějícímu.

C. Caesar,[12] jejž, jak se mi zdá, příroda přivedla na svět, aby ukázala, co zmohou největší neřesti s největším majetkem, dal si kdysi připraviti hostinu za deset milionů sesterciů. Ač mu při tom pomáhala bystrost všech duchů, přece vynašel leda to, jak se za daně vybrané ze tří provincií udělá jeden oběd. Ó, ubožáci, hodní politování, jejichž patro v ústech se dá podráždit jen drahými pokrmy! Drahými je však nedělá zvláštní vůně ani žádná zvláštní chuť lahodící hrdlu, nýbrž to, že si je lze pro jejich vzácnost jen těžko opatřit. Jinak, líbí-li se jim vrátit se zase k zdravému rozumu, nač je třeba sloužit žaludku tak vynalézavým uměním, nač je třeba obchodu, nač pustošit lesy? Proč se hrabat v hlubinách? Na mnoha místech leží volně pokrmy, které příroda všude rozestavila, oni chodí okolo nich jako slepí, zato prolézají všemi kouty světa, přepravují se přes moře, a ač mohou hlad ukojit malou dávkou, dráždí jej velikou.

Chce se ti říci jim: „Proč spouštíte lodi na vodu? Proč se ozbrojujete na lidi i na zvěř? Proč se tak hlučně rozbíháte? Proč hromadíte majetek na majetek? Nechcete uvážit, jak malá jsou vaše těla? Není-li to přímo zběsilost a vrchol hlouposti, toužit po mnohém, ač do sebe můžeš pojmout jen tak málo? I kdybyste tedy rozhojnili důchody a zvětšili pozemkový majetek, přece nikdy neroztáhnete břicha. I kdyby se nákup povedl, kdyby se vojsko vrátilo s hojnou kořistí, kdyby se odevšad sešly pokrmy vyslíděné po celém světě, nebudete míti, kam byste uložili tyto své přípravy. Proč toho tedy sháníte tolik?

Naši předkové, jejichž statečnost ještě nyní nás podporuje přes naše chyby, byli ovšem nešťastni, protože si sami vlastníma rukama připravovali pokrmy, protože lehali na zemi, protože se jejich příbytky ještě netřpytily zlatem, protože se v jejich chrámech neblýskaly drahé kameny. Tehdy se tedy přísahalo při bozích hliněných, ale přísahalo zbožně. Ti, kdož takto bohy někdy vzývali, vraceli se k nepřátelům[13] pro smrt, aby neporušili daný slib. Méně blaženě žil arci též náš známý diktátor[14], který poslouchaje samnitské posly zatím si sám na ohništi vlastní rukou míchal docela prosté jídlo; onou pravicí, kterou již několikrát nepřítele potloukl a do klína Jova Kapitolského položil vavřínový věnec. Méně blaženě žil než za naší paměti Apicius, který v tom městě, odkud byli kdysi vyhnáni učitelé moudrosti jako kazitelé mládeže, prohlásiv se za učitele kuchařského umění svou naukou nakazil svou dobu.“ Stojí za to znáti také jeho konec. Když už vynaložil do kuchyně sto milionů, když zcela vyčerpal i veliké příspěvky císařů a nesmírný důchod samého Kapitolia na různé hody, tísněn jsa dluhy tehdy poprvé byl donucen prohlédnout si účty. Spočítal si, že mu zbude ještě deset milionů, ale obávaje se, že bude žít v hrozné bídě a hladu, bude-li mít na živobytí jen ty miliony, otrávil se. Jaký to byl zhýralec, když mu deset milionů byla bída s nouzí!

Ať mi nyní nepřijdeš s nápadem, že hlavní je míra peněz, nikoli ducha! Někdo se bojí, že nevystačí s deseti miliony, a jedem se zbaví toho, zač se jiní lidé modlí! Avšak tomu člověku tak pošetilému bylo poslední napití nejzdravější. Jídlem a pitím se otravoval tehdy, když se nejen těšil ze skvostných hostin, nýbrž se ještě jimi chlubil, když své neřesti veřejně stavěl na odiv, když obec sváděl k rozmařilosti, když lákal mládež, aby ho napodobila, mládež učenlivou i bez špatných příkladů! To se stává těm, kdož bohatství neužívají s rozumem, jemuž jsou určeny meze, nýbrž podle neřestného zvyku, jehož zvůle je neomezená a nedá se spoutati. Chtivosti nestačí nic, přirozené potřebě stačí i málo. Chudoba tedy neukládá vyhnanci žádné nepohodlí. Neboť žádné místo vyhnanství není tak chudé, aby nebylo dost úrodné na obživu člověka.

11

„Ale jistě bude vyhnanec postrádat oděvu a příbytku.“

Také toho bude postrádat jen ze zvyku. Vždyť mu nebude chybět ani střecha nad hlavou, ani halena, neboť jako tělo potřebuje skrovného pokrmu, potřebuje stejně skrovného oděvu. Příroda neztížila člověku nic, co mu uložila jako nutnou potřebu. Ale ovšem on touží po pokrývce bohatě napuštěné nachovou barvou, protkané zlatem a zdobené pestrými květy, umělecky vyšívanými. Není tedy takový člověk chud vinou osudu, nýbrž jen svou vinou. I kdybys mu znovu opatřil vše, oč přišel, nic bys nedokázal. Neboť přese všecky náhrady bude mu stále více chybět z toho, po čem touží, než vyhnanci z toho, co kdysi měl. Ale touží po domácím zařízení, skvostných zlatých nádobách, po stříbrných předmětech, vzácných jmény starobylých umělců. Po bronzu drahocenném pro sběratelskou vášeň několika lidí, po davu otroků, kterými je sebevětší dům těsný, po dobytku s nacpaným břichem, nuceném tučněti, po drahém kamení všech národů. Ať se mu tohle vše snese, nikdy nenasytí to nenasytné srdce, tak jako by žádná vláha nestačila nasytit toho, jehož touha po vodě nepochází z přirozené potřeby vody, nýbrž z horkosti zapálených útrob. To není totiž žízeň, nýbrž nemoc.

Jenže se tohle neděje jen s penězi a jídlem. Taková je v podstatě každá touha, která nepochází z nedostatku, nýbrž z vady. Kdybys jí snesl hory doly, chtivost se neskončí, nýbrž stupňuje. Kdo se tedy bude držet v míře dané přírodou, chudoby nepocítí. Kdo však tuto přirozenou míru přestoupí, toho bude tísnit chudoba i v největším nadbytku. Nutné potřebě stačí k ukojení i vyhnanství, zbytečným požadavkům nestačí ani království. Duch činí člověka bohatým. Ten provází do vyhnanství, a i v nejhroznějších pustinách má všeho dost a užívá toho, jakmile najde pravou míru, kolik stačí k udržení těla. Peníze nejsou k duchu vůbec v žádném vztahu, jako nejsou ani k bohům nesmrtelným.

Vše to, k čemu vzhlíží nezkušená mysl lidí příliš oddaných jen tělu, drahé kameny, zlato, stříbro a veliké, nádherně leštěné desky kulatých stolů, jsou pozemská břemena, která nemůže milovat prostý duch, pamětlivý své přirozenosti, sám lehký, pohyblivý, a kdykoli je uvolněn, snažící se vystoupit do nebeské výše. Zatím však, pokud mu dovoluje vězení údů jej zdržujících a tohle těžké břímě, do něhož je vtěsnán, probírá božské věci aspoň rychlým a bystrým myšlením. A právě proto ani nikdy nemůže být ve vyhnanství, jsa svobodný a příbuzný s bohy, rovný veškerému světu i veškerému času. Neboť jeho mysl obíhá celé nebe a pouští se do veškeré minulosti i budoucnosti. Tohle naše slabé tělíčko, vězení poutající ducha, zmítá sebou sem tam; na něm se vykonává trest smrti, na něm loupeže i nemoci. Ale duch sám je svatý a věčný a nikdo na něj nemůže vložit ruku.

12

Aby sis nemyslila, že k zmírnění nevýhod chudoby, která na nikoho těžce nedoléhá, kdo si to sám nenamlouvá, užívám jen rad moudrých mužů, viz nejprve, oč mnohem více je takových chudých, na kterých bys přece nijak nepoznala, že jsou smutnější a ustaranější než bohatí. Ba možná, že jsou tím veselejší, čím méně je věcí, kterými se jejich mysl roztěkává.

Přejděme nyní k bohatým! Jak často bývají podobni chudým! Na cesty si lidé s sebou berou jen skrovná zavazadla, a kdykoli je pro naléhavost cesty třeba pospíchat, propouštějí i zástup průvodců. Kolik pak svých věcí mají s sebou na vojenském tažení, ježto kázeň v táboře zapovídá všechen přepych? Avšak nejsou to jen důvody časové nebo místní potřeby, které vyrovnávají rozdíl mezi chudými a bohatými. Leckdy, když se jim už zhnusilo jejich bohatství, vybírají si některé dni, kdy jedí sedíce na holé zemi a davše odklidit zlaté a stříbrné nádobí užívají hliněného. Bláhoví! Toho, po čem někdy zatouží, trvale užívat se bojí. Ach, jaká to duševní zatemnělost, jaká neznalost pravdy zaslepuje ty, které štve neustálý strach z chudoby! A přece ji aspoň pro zábavu někdy napodobují!

Kdykoli se v mysli vracím k příkladům z dávné minulosti, stydím se utěšovat chudobou, poněvadž se za naší doby rozmařilost již tak rozmohla, že lidé berou s sebou na cestu do vyhnanství více peněz, než kdysi bývalo rodinné jmění knížat. Je dobře známo, že Homér měl jen jednoho otroka, Platon tři, Zenon, zakladatel mužně přísné nauky moudrosti stoické, žádného. Řekne tedy snad někdo, že měli život ubohý, aby se proto nezdál všem lidem sám velmi ubohý? Menenius Agrippa, který smířil patricie s lidem, byl pohřben z peněz sebraných z veřejných příspěvků. Atilius Regulus za vítězné války s Puny v Africe napsal senátu, že mu odešel jeho námezdný dělník a že jeho statek zůstal opuštěn. Senát se usnesl, aby za Regulovy nepřítomnosti spravovala jeho statek sama římská obec. Nestálo za to nemít otroka, aby správcem statku byl sám římsky národ? Scipionovy dcery dostaly věno ze státní pokladny, poněvadž jim otec nic neodkázal. Bylo jen spravedlivé, na mou věru, aby římský národ Scipionovi jednou odvedl daň, když ji na Kartagiňanech vymáhal stále. Ó, šťastní manželé dívek, kterým byl tchánem sám národ římský! Nepokládáš snad za blaženější ty, jejichž tanečnice se vdávají s milionovým věnem, než Scipiona, jehož dcery od senátu, svého poručníka, dostaly jako věno několik měďáků? Kdo si ještě nebude vážit chudoby, jejíž příklady jsou tak skvělé? Který vyhnanec se pohorší, že mu něco chybí, když Scipionovi chybělo pro dcery věno, Regulovi šafář, Meneniovi pohřebné, ježto jim všem chybějící bylo nahrazeno a náhrada ta byla tím čestnější, že oni sami nikdy nic neměli? S takovými pomocníky chudoba nejen že je zabezpečena, nýbrž je i krásná!

13

Může se na to odpověděti: „Proč tyto nevýhody chytře od sebe odděluješ? Jednotlivě se dají snášet, ale hromadně nikoli. Změna místa je snesitelná, když se změní jen místo. Chudoba je snesitelná, neprovází-li ji ponížení, které již samo o sobě člověka často skličuje.“

Tomu, kdo mě bude děsit hromaděním zlých nehod, bude třeba odpovědět těmito slovy: „Jsi-li dost silný vzdorovat jedné, kterékoli stránce osudu, budeš mít dost síly vzdorovat všem. Jakmile ctnost ducha otuží, činí jej naprosto nezranitelným při útoku odkudkoli. Jestliže jej uvolnila lakota, nejzhoubnější mor lidstva, ctižádost ti odklad nezjedná. Nevidíš-li v posledním dni takřka trest, nýbrž přirozený zákon, jakmile ze srdce vypudíš strach před smrtí, neodváží se do něho vstoupit žádný strach vůbec. Uvážíš-li, že pohlavní pud není člověku dán pro rozkoš, nýbrž pro zachování rodu, koho neporuší tento skrytý a přímo do útrob vložený zdroj záhuby, toho se škodlivě nedotkne ani žádná jiná vášeň. Rozum neporáží jednotlivé neřesti každou zvlášť, nýbrž všecky najednou: jedno vítězství je úplné vítězství.“

Myslíš, že vnější potupa může dojmout moudrého, který všechnu svou důstojnost uložil do sebe a přestal dbát mínění lidu? Horší ještě než potupa je potupná smrt. Ale jako Sokrates kdysi s klidnou tváří sám do mezí vykázal třicet tyranů, s toutéž klidnou tváří vešel také do vězení, aby i toto místo zbavil jeho příhany. Vždyť se již nemohlo zdát vězením, když v něm byl Sokrates. Kdo je tak zaslepený k poznání pravdy, že pokládá za potupu, když M. Cato ucházeje se o praeturu a konzulát[15] dvakrát při volbách propadl? Potupen byl přece úřad, praetura a konzulát, kterým měl Cato dodat cti. Nikdo nemůže být od nikoho potupen, kdo sám sebe napřed nepotupil. Duch nízký a poraženecký je snad pohaně spíše vydán. Kdo se však povznáší nad nejkrutější nehody a vyvrací ta zla, kterými jsou jiní skličováni, má samo neštěstí za posvěcení, jsme-li duševně tak připraveni, že v nás nic nevzbudí takový podiv jako člověk statečně nešťastný.

Kdysi byl v Athénách veden na popraviště Aristeides[16]. Každý, kdo ho potkal, sklopil oči a tiše zavzdychal, jako by byla spíše trestána sama spravedlnost než spravedlivý člověk. Kdosi mu však přece plivl do obličeje. Aristeides se mohl proto pohoršit, poněvadž věděl, že by se toho neodvážil nikdo s čistými ústy. Avšak jen si utřel tvář a provázejícímu zřízenci řekl s úsměvem: „Napomeň toho člověka, aby podruhé tak neslušně nezíval.“ Tak byla pohaněna sama pohana. Vím, že někteří tvrdí, že pohana je nejtěžší zlo; i smrt se jim zdá lepší. Těm já odpovím, že někdy ani ve vyhnanství není ani stín ponížení. Padne-li veliký muž, je i po pádu veliký. Jeho ponížení není větší než zřícenin posvátného chrámu, po kterých se šlape, ale zbožní je mají stejně v úctě, jako měli chrám, dokud stál.

14

Drahá matko, protože pro mne nemáš důvodu, abys stále plakala, jde z toho, že tě asi k tomu nutí tvé vlastní důvody. Jsou dva: buď tě znepokojuje myšlenka, že jsi snad ztratila nějakou ochranu, nebo nejsi s to, abys snášela sám ten stesk.

O první věci se mohu zmínit jen zběžně. Znám totiž tvé srdce, vím, že u svých drahých miluješ jen je. Kéž by to viděly ty matky, které moc nad dětmi vykonávají s ženskou nemohoucností, které, protože není ženám dovoleno zastávat čestná místa, jsou aspoň v dětech ctižádostivé, ženám, které dědictví po otcích synům promrhávají nebo se ho lstně zmocňují pro sebe, které unavují jejich výmluvnost, propůjčujíce ji do služeb jiným! Tys měla z majetku svých dětí největší radost, nejmenší zisk. Ty jsi vždy omezovala naši štědrost, kdežto své jsi dávala úplnou volnost. Ty, dcera, sama jsi ještě přispívala bohatým synům. Tys naše rodinné jmění spravovala tak svědomitě, že jsi mu věnovala tolik práce, jako by to byl tvůj majetek, ale při tom tak nezištně, že sis nic nepřivlastnila, jako by bylo cizí. Ty jsi naší oblíbenosti a našeho vlivu užívala tak šetrně, jako by to byla cizí věc, a z poct, kterých se nám dostávalo, neměla jsi nic kromě radosti a výloh. Tvá dobrotivost si nikdy nehleděla svého prospěchu. Nemůžeš tedy, když ti byl syn vyrván, postrádat nic z toho, co jsi podle svého přesvědčení nikdy nepokládala za své, dokud s tebou žil šťastně pohromadě.

15

Musím tedy všechnu svou útěchu soustředit na to místo, kde je skutečný zdroj silného mateřského bolu.

„Nemohu objímat svého předrahého syna! Nemohu se těšit pohledem na něho, nemohu se kochat hovorem s ním! Kde je můj miláček, jehož pohled mi zaháněl chmury z čela, na něhož jsem skládala všecky své starosti a trampoty? Kde jsou naše společné rozmluvy, kterých jsem se nikdy nemohla nasytit, kde jeho záliby a práce, kterých jsem se účastnila volněji, než ženě sluší, důvěrněji, než matce? Kam se poděly naše styky, kam ona dětská veselost, kdykoli jsi spatřil svou matku?“

Připojuješ k těmto vzpomínkám i sama místa, kde jsme spolu žili a se radovali, a nutně též dojmy z posledního rozhovoru, nejsilnější podněty k drásání srdce. Neboť osud k tobě krutý i tohle krutě nastrojil, že způsobil, abys jen tři dni před tím, než jsem byl bleskem zasažen, ode mne odešla bezstarostna a netušíc nic tak zlého. Dobře bylo, že nás kdysi dávno před tím od sebe dělila odlehlost míst, dobře tě má několikaletá nepřítomnost připravila na tuto pohromu. Vrátila ses, nikoli aby ses těšila ze syna, nýbrž abys přemáhala obvyklou touhu po něm. Kdybys byla bývala vzdálena dávno před tím, byla bys svůj osud snesla statečněji, protože by sama časová vzdálenost byla stesk zmírnila. Kdybys nebyla odešla, byla by ses jistě oddala ještě poslednímu požitku vidět syna o dva dni déle. Nyní to však krutý osud nastrojil tak, abys ani nebyla přítomna při mém neštěstí, ani si ještě nezvykla nepřítomnosti mé. Avšak čím tvrdší jsou tyhle rány, tím větší statečnost si musíš přivolat ku pomoci a tím prudčeji bojovat jakoby s nepřítelem známým a již často poraženým. Tahle krev nevytryskla ze zdravého těla tvého; bylas znova raněna do starých jizev.

16

Jen se neomlouvej, že jsi žena! Je sice ženě takřka dáno právo plakat nemírně, nikoli však nekonečně. A proto naši předkové povolili ženám manžely oplakávajícím deset měsíců smutku, aby veřejným ustanovením určili konec vytrvalosti ženského bolu. Nezapověděli smutek, nýbrž jen vymezili dobu. Neboť oddávat se nad ztrátou někoho z nejdražších nekonečnému bolu je pošetilá měkkost, netruchlit vůbec je nelidská tvrdost. Nejlepší je střední mírnost mezi láskou a rozumem; postesknout si chvíli a potom stesk přemoci. Není ti třeba odkazovat na některé ženy, jejichž bol ukončila teprve smrt. Znáš některé, které ztrativše syny neodložily smuteční šat již nikdy. Na tobě žádá život, od počátku statečnější, víc. Ženě, prosté všech ženských chyb, nemůže se hodit ženská omluva.

Tebe nezavedla nestoudnost, největší zlo našeho věku, do společnosti, kde je jich více. Tebe nezlákaly perly ani drahé kamení. Tebe neoslnilo bohatství jako vrchol blaha lidského pokolení. Tebe, vychovanou v starobylém a přísném domě, nepokřivilo ani napodobení horších žen, nebezpečné i řádným ženám. Nikdy ses nestyděla za svou plodnost, jako by ženě potupně vyčítala stáří. Nikdy jsi nezakrývala požehnaný život svůj, jako by to bylo neslušné břímě, podle vzoru jiných žen, jejichž jediným doporučením je krásné tělo. Nikdy jsi nezmařila naději v potomstvo klíčící v tvém lůně. Nehyzdila sis nikdy obličej barvičkami a líčidly jako veřejné milovnice. Nikdy sis neoblíbila šaty, které svlečeny nemohly již nic více odhaliti. Jedinou ozdobou, nejkrásnější, kterou neporuší žádný čas, a nejdůstojnější zdála se ti cudnost. Nemůžeš tedy trvalé truchlení omlouvati důvodem, že jsi žena, protože tě o tuto záminku připravily všecky tvé ctnosti. Musíš být od ženských slz tak daleko, jak daleko jsi od ženských vad.

Ani ženy tě nenechají rozplývat se v tvé ráně, nýbrž sotva přemůžeš přípustný a nutný zármutek, pobídnou tě, aby ses vzchopila, budeš-li jen chtít řídit se příkladem oněch žen, které jejich osvědčená ctnost zařadila mezi veliké muže. Cornelii[17] vzal osud z dvanácti dětí deset. Kdybys chtěla jen počítat pohřby, které Cornelie vystrojila, ztratila jich deset, kdybys je vážila, ztratila dva Gracchy. A přece zapověděla lidem okolo ní naříkajícím a její osud zatracujícím, aby nevinili ze zloby osud, který jí přece dal syny Gracchy! Z této ženy se měl narodit muž, který mohl říci v shromáždění lidu: „Ty spíláš mé matce za to, že mne porodila?“ Matčino slovo se mi zdá mnohem statečnější. Syn prohlásil za velmi významné narození Gracchů, matka i jejich pohřeb. Rutilie provázela syna Cottu[18] i do vyhnanství a byla mu tak oddána, že raději chtěla snášet vyhnanství než stesk. Také se do vlasti vrátila jen se synem. Když po návratu v republice nabyl vážnosti a slávy, ztratila jej tak statečně, jako jej kdysi provázela, a sotva byl syn z domu vynesen, neviděl ji už nikdo plakati. Za jeho vyhnanství osvědčila statečnost, po jeho smrti rozvahu, neboť ji ani nic neodstrašilo od lásky k synovi, ani ji nic nepřimělo zbytečně a pošetile truchliti. Rád bych, abys i ty náležela k těmto ženám. V životě jsi je stále napodobila; bude nejlépe, když se budeš řídit jejich příkladem také v tom, že budeš usilovně mírnit svůj zármutek.

17

Vím, že to není v naší moci a že žádný cit není náš otrok, nejméně pak ten, který se rodí z bolesti; bývá totiž prudký a vzdoruje každému léku. Někdy se jej snažíme zakrýt a vzdechy ztlumiti. Ale slzy se přece řinou přímo po tváři, nastrojené k přetvářce a zastírající pravý stav duše. Jindy se snažíme zaměstnat mysl hrou nebo zápasy gladiátorů. Ale právě při tom divadle, které má mysl rozptýlit, otřese náhle srdcem nějaký lehký záchvěv stesku. Proto je lépe bol přemáhat než šálit. Neboť bol uspaný nějakou vnější radostí nebo zavedený prací jinam probouzí se znovu, a právě v klidu sbírá nové síly k prudkému útoku. Zato bol, který ustoupil rozvaze, uklidňuje se trvale. Nehodlám ti tedy zde doporučovat ony léky, kterých, jak vím, užilo mnoho lidí, aby ses buď zabavila dlouhou cestou nebo potěšila půvabnou krajinou, abys mnoho času věnovala bedlivému vedení účtů v domácnosti a správě rodinného jmění, zkrátka abys vyhledávala stále nějakou novou práci. To je jen málo platné, pomůže jen na chvilku, ale bolest neléčí, nýbrž ji zdržuje.

Já si však raději přeji, aby bolest ustala nadobro, nikoli aby se dala ošálit. Proto tě vedu tam, kam se musí uchýlit všichni snažící se uniknout osudu, k ušlechtilé duševní práci. Ta tvou ránu vyléčí, vypleje ze srdce všechen zármutek. I kdyby ses byla touto duševní prací nikdy neobírala, musila by ses jí věnovat nyní. Ty jsi však, pokud ti dovolila starobylá přísnost mého otce, aspoň okusila všech plodů ušlechtilé duševní činnosti, i když jsi je neobsáhla zcela. Kéž by můj nejlepší otec byl méně hověl starodávnému obyčeji a byl dovolil, aby ses v základech pravé moudrosti byla důkladně vzdělala, ne jen jich ochutnala! Nemusila bys teprve nyní shánět pomoc proti osudu, nýbrž stačilo by se s ní vytasit. Pro ty ženy, které literatury neužívají ku vzdělání v moudrosti, nýbrž jako návodu k rozmařilosti, dovolil ti jen menší měrou zabývat se vědou. Naštěstí jsi však chápavým duchem pojala do sebe víc, než by se zdálo podle času možné. Položeny byly základy všeho vědění. Nyní se k nim vrať! Zjednají ti jistotu. Potěší tě, pobaví, a jestliže v dobré víře napojí tvou duši, nevejde tam již nikdy bolest, nikdy neklid, nikdy zbytečná trýzeň marného zármutku. Žádné z těchto trampot nebude tvé srdce přístupné, neboť ostatním slabostem je zavřeno již dávno. To je však nejjistější ochrana, jediná, která tě může vyrvat zlému osudu.

18

Ale protože potřebuješ, než dojedeš do onoho přístavu, který ti slibuje vědecká práce, něčeho, o co by ses mohla opřít, chci tě zatím upozornit, v čem hledat útěchy.

Měj na paměti mé bratry[19]! Dokud ti jsou zdrávi, nesmíš naříkat na osud. U obou máš to, co tě může potěšit, různé přednosti. Jeden se přičinil, aby došel hodností, druhý jimi moudře pohrdl. Těš se z vážné důstojnosti jednoho syna, z klidu druhého a synovské lásky obou! Znám nejtajnější city svých bratří: jeden pěstuje veřejnou vážnost, aby ti byl k ozdobě, druhý se oddal životu klidnému a pokojnému, aby měl čas pro tebe. Dobře to příroda zařídila s tvými syny, jednoho ti dala ku pomoci, druhého k obveselení. Vážností jednoho se můžeš chránit, volného času druhého pak užívat. Budou spolu závodit v úsluze tobě, a touha srdce po jednom synovi bude kojena synovskou láskou dvou. Směle mohu slíbit: nebude ti chybět nic, jen počet.

Od nich přejdi v myšlenkách též na vnuky! Veliký mazlíček Marek, kdo se na něj podívá, toho zármutek se rychle rozplyne! Není tak veliké ani čerstvé rány v prsou nikoho, aby ji on svým objetím nezmírnil. Čí slzy by neosušila jeho veselost? Čí srdce stísněné starostmi a nepokojem by neuvolnilo jeho šelmovství? Koho by k žertům nevydráždila jeho prostořekost? Koho pohříženého v myšlenkách by k sobě neupoutala a nerozptýlila jeho žvatlavost, které se nikdo nemůže nasytit? Prosím bohy o milost, aby nás ten chlapec šťastně přežil! Na mně ať se do únavy vyzuří krutost rozpoutaného osudu! Všecky matčiny bolesti ať přejdou na mne, všecky babiččiny na mne! Ostatní rodina ať na svém místě zdárně prospívá! Nic nebudu naříkat na svou osiřelost, nic na svůj stav, jen když budu aspoň své rodině obětním beránkem, aby již více netrpěla.

Dobře mi opatruj Novatillu, která ti asi brzy dá pravnuky! Tu jsem si tak přivlastnil, tak sobě získal, že by se ztrativši mne mohla považovat za sirotka, ač její otec žije. Měj ji i za mne ráda! Nedávno jí osud vyrval matku. Tvá láska k ní může dokázat, že sice bude matčinu ztrátu zevně oplakávat, ale v duši ji nebude pociťovat. Nyní skládej její povahu, nyní ji utvářej! Rady vštěpované v útlém mládí vnikají do duše hlouběji. Ať zvyká tvým řečem, ať se rozvíjí podle tvé vůle! Mnoho jí dáš, i když jí nedáš víc než příklad. Tento tak vážný úkol bude ti lékem. Vždyť ducha matky oddaně truchlící pro syna nemůže uklidnit nic než buď rozum, nebo důstojné zaměstnání.

K velikým zdrojům útěchy bych počítal také tvého otce, kdyby byl přítomen. Uvažuj, jak se asi jemu po tobě stýská, a srovnej jeho bolest se svou! Pochopíš, oč je spravedlivější, aby ses snažila jemu zachovat než se pro mne obětovat. Kdykoli tě přepadne prudká bolest, aby tě s sebou strhla, mysli na otce! Dala jsi mu sice tolik vnuků a pravnuků, že nemá jen tebe jedinou, záleží však na tobě, aby se jeho život dosud šťastně prožitý také šťastně dovršil. Dokud on žije, byl by hřích, aby sis ty naříkala na život.

19

Nezmínil jsem se však dosud o tvé největší útěše, tvé sestře, duši tobě nejvěrnější, na kterou se přenášejí všecky tvé nedělené trampoty a starosti v nezmenšené míře – o tom srdci nám všem opravdu mateřském. Na jejích ňadrech jste si spolu poplakaly, v jejím náručí ses zase poprvé vzpamatovala. Ona sice stále cítí s tebou, ale kde jde o mne, netruchlí jen pro tebe. Ona mě na svých loktech[20] donesla do města, ošetřovala mě oddaně a láskyplně jako matka a při její péči jsem se po dlouhé nemoci zotavil. Pro mou kvesturu využila všeho svého vlivu, a ač se jindy takřka neosmělila ani promluvit, ani zřetelně pozdravit,[21] z lásky ke mně přemohla svou ostýchavost. Nic jí nebránil život v ústraní, nic skromnost při tak veliké a neslušné dotěrnosti venkovských žen, nic touha po klidu ani povaha do sebe uzavřená, oddávající se nerušenému životu, aby se pro mne nestala dokonce ctižádostivou. To je, drahá matko, útěcha, po které okřeješ. Spoj se s ní co nejtěsněji, přimkni se na její srdce v nejpevnějším objetí! Zarmoucení se zpravidla nejvíc vyhýbají tomu, co milují, a snaží se své bolesti zjednat volný průchod. Uchyluj se k sestře se všemi svými myšlenkami. Ať budeš chtít tenhle zvyk zachovávat nebo odložit, u ní najdeš buď konec své bolesti nebo družku. Ale, znám-li moudrost té dokonalé ženy, nedovolí ti stravovat se steskem nic neprospívajícím; a vypoví ti svůj příklad, který jsem sám na své oči viděl.

Ztratila předrahého manžela, našeho strýce, za něhož se vdala jako mladá dívka, ztratila jej za plavby na moři. Snášela však přece zároveň zármutek i strach, a když statečně přestála bouři, odvezla si jako trosečnice aspoň jeho mrtvé tělo. Ó, kolik je jiných žen, jejichž šlechetné činy leží pohřbeny v temnu zapomenutí! Kdyby se to bylo stalo za starých časů, kdy se statečným činům dostávalo upřímné pochvaly a podivu, jak by byli nejpřednější duchové závodili oslavujíce manželku, která zapomenuvši na svou slabost, zapomenuvši na moře, kterého se bojí i velmi statečná srdce, vydala v nebezpečí vlastní život, aby mohla mrtvého pochovat! A zatím co myslila na manželův pohřeb, o svůj se pranic nebála! Písněmi všech pěvců je velebena manželka, která se obětovala za manžela[22]. Tohle odhodlání je větší: obětováním vlastního života hledat manželu hrob. Větší je láska, která za stejné nebezpečí vykupuje méně. Po tom se nikdo nediví, že po šestnáct let – na tolik totiž její manžel dostal správu Egypta – nikdy se na veřejnosti neukázala, nikoho z obyvatel provincie do svého domu nevpustila, nic od žádného muže nežádala, ani sama se požádat nedala. Proto provincie, která si v své žvanivosti s velikou lehkostí vymýšlí pomluvy na úřední správce, při čemž neujdou pohaně ani ti, kteří se nedopustili žádné viny, vzhlížela k ní jako jedinečnému příkladu svatosti, a což je nejobtížnější, tomu, kdo si libuje i v nebezpečných vtipech, přísně krotila nevázaný jazyk. Ještě dnes si přeje paní oné podobnou, ač nedoufá, že se to stane. Veliký úspěch by to byl, kdyby ji provincie po šestnáct let byla chválila. Větší je, že ji vůbec nepoznala.

Nezmiňuji se o tom proto, abych ji chválil, neboť tak skoupá a letmá zmínka jí chvály jen ubírá, nýbrž abys věděla, že je statečná ta žena, kterou nepřemohla ani ctižádost, ani lakota, nejzhoubnější to průvodkyně každé moci. Nepoděsil ji ani strach před smrtí, když po ztroskotání lodi již viděla svou záhubu. Nedala se odstrašit, aby držíc v náručí mrtvého manžela nehledala cestu, nikoli jak by sama vyvázla, nýbrž jak by jej vynesla. Musíš se osvědčit stejně statečnou, musíš se vzpamatovat ze svého zármutku a chovat se tak, aby nikdo nemyslil, že pykáš za to, že jsi mě porodila.

20

Avšak protože přes to přese všecko přece jen ještě budeš v duchu ke mně stále zabíhati a nikdo z tvých dětí nebude ti tanout na mysli tak často jako já, ne že bys ostatní milovala méně, nýbrž že je docela přirozené dotýkat se častěji bolavého místa, slyš, jak si mě máš mysliti.

Veselého a čilého, jako na vrcholu štěstí. A já věru jsem docela šťasten, poněvadž má mysl nejsouce zaměstnávána všedními věcmi má volno pro opravdovou práci. Brzy se baví lehčím studiem, brzy se zase odhodlaně strojí k úvahám o sobě a podstatě všehomíra[23] dychtiva jsouc zvědět pravdu. Zkoumám nejprve zemi a její polohu, potom stav moře ji oblévajícího, střídání jeho přílivu a odlivu. Dále zrakem pronikám strašlivé prostory mezi zemí a nebem, kde bouří hromy, šlehají blesky, vanou větry a honí se mraky plné sněhu a krup. Když pak mysl prošla nižšími vrstvami, proráží k nejvyšším a těší se z nejkrásnější podívané na sídla bohů. Pamětliva jsouc své věčnosti přechází na vše, co bylo a bude od věků do věků.

1 Usnesení lidu na sněmu o vyhnanství. (Pozn. překl.)

2 Římské obyvatelstvo. (Pozn. překl.)

3 Toto úskalí je Korsika. (Pozn. překl.)

4 Stoikové pokládali i hvězdy za bohy. (Pozn. překl.)

5 Aeneas, který z Troje dostal se do Latia v Itálii. (Pozn. překl.)

6 Jeden z Caesarových vrahů. Stoik, napsal několik filosofických pojednání, také O ctnosti. (Pozn. překl.)

7 Odpůrce Caesarova. (Pozn. překl.)

8 Cato Utický – poslední republikán, který se z žalu nad pádem republiky sám usmrtil. Stoik. (Pozn. překl.)

9 Pompeiovci. (Pozn. překl.)

10 Fasis – řeka v Kolchidě na Kavkaze. (Pozn. překl.)

11 Parthové – východní národ, porazili římského konzula Crassa r. 53 př. Kr. (Pozn. překl.)

12 Císař Caligula (caliga – vojenská bota). (Pozn. překl.)

13 Podle pověsti Regulus, propuštěn byv z kartaginského zajetí na slib, vrátil se tam zase, když nesjednal s Římany mír, který ani sám nedoporučoval. (Pozn. překl.)

14 Diktátor M’Curius, vzor starořímské prostoty. (Pozn. překl.)

15 Vysoké úřady. (Pozn. překl.)

16 Aristeides je uveden, ale byl to jiný muž, Fokion. (Pozn. překl.)

17 Cornelia – dcera Scipiona Afrického, matka Gracchů, jedna z nejproslulejších římských matron. (Pozn. překl.)

18 Cotta C. Aurelius jako podněcovatel občanské války pobyl osm roků ve vyhnanství. (Pozn. překl.)

19 Bratři Senekovi Novatus a Mela. Melův syn byl básník M. Annaeus Lucanus a Novatova dcera Novatilla. (Pozn. překl.)

20 Seneca se dostal do Říma jako nemluvně. (Pozn. překl.)

21 Ve společnosti lidí vlivné. (Pozn. překl.)

22 Manželka obětovavší se za manžela – Alkestis. (Pozn. překl.)

23 Z jeho spisů o přírodě zachoval se jediný o rozmanitých úkazech meteorologických a fyzikálních. (Pozn. překl.)

Marcii

1

Kdybych nevěděl, Marcie, že je ti ženská slabost právě tak cizí jako ostatní ženské vady a že se v tvé povaze vidí jakoby nějaký starodávný vzor, neodvažoval bych se tlumit tvůj bol, kterému se i muži rádi poddávají a podléhají. Rovněž bych se nebyl sílil nadějí, že v době tak nepříznivé, před soudcem tak nepřátelsky zaujatým a ve věci budící takovou nenávist budu moci způsobit, abys své neštěstí šťastně přestála. Dodávala mi důvěry již osvědčená síla tvého ducha, jakož i tvá statečnost, která obstála ve veliké zkoušce.

Je dobře známo, jak ses zachovala, když šlo o tvého otce, kterého jsi jistě nemilovala o nic méně než své děti, ovšem kromě toho, že sis nepřála, aby tě přežil. Ale možná, že sis i toho přála. Veliká láska k rodičům si totiž dovoluje leccos, co je proti dobrému mravu. Smrt svého otce A. Cremutia Corda[24] ses snažila ze všech sil zadržet. Ani když jsi jasně poznala, že v kruhu seianských[25] nohsledů je to jediná volná cesta, kudy ujít otroctví, neschválila jsi jeho úmysl, nýbrž poddala ses byvši přemožena a veřejně ses rozplakala. Vzlykání jsi sice udusila, ale přece jsi je nezastřela veselým obličejem. A to bylo v době, kdy se za velikou zbožnost považovalo nekonat nic bezbožně. Jakmile však po čase změna věcí dala vhodnou příležitost, vrátila jsi otcova ducha, kdysi odsouzeného na popraviště, zase lidské potřebě, zachránila jsi jej od skutečné smrti a zachovala jsi obecné památce spisy, které onen statečný muž napsal svou krví. Nesmírně ses zasloužila o římské písemnictví. Knihy byly totiž většinou spáleny. Nesmírně o potomstvo, kterému se dostane do rukou pravdivé vypsání nezkreslené skutečnosti, za něž původce draze zaplatil. Nesmírně ses zasloužila i o něj samotného, jehož památka žije a bude žít, dokud bude stát za to znáti římské dějiny, dokud budou žít lidé dychtiví vracet se k činům našich předků, dokud bude někdo na světě mít zájem o to, co je Říman, co je nezkrocený duch, který se nepoddal, ač již všichni sklonili šíje a byli vehnáni do seianského jha, co je muž svobodného ducha, srdce i rukou.

Náš stát by byl opravdu utrpěl velikou škodu, kdybys Cremutia nebyla vyhrabala ze zapomenutí, do něhož byl vržen pro dvě své nejkrásnější přednosti, výmluvnost a svobodomyslnost. Čte se, kvete, opět proniká lidem do rukou i do srdcí a nemusí se bát, že zestárne. Zato o zločinech oněch katanů, ač si jen jimi získali památku, brzy se nebude ani mluvit.

Tato tvá velkodušnost mi zapověděla přihlížet k tvému pohlaví, zapověděla hledět do obličeje, v kterém ještě po tolika letech stále sedí smutek kdysi jej zahalivší. Hle, jak málo tě chci ošálit, aniž ti hodlám ukrásti tvé city! Připomněl jsem ti dávné neštěstí, a abys věděla, že i tato rána se dá zhojit, ukázal jsem ti jizvu po stejně velikém poranění. Ať si tedy jiní vedou jemně, ať lichotí, já jsem se rozhodl dát se do boje s tvým bolem a zastavit slzy tvých unavených a vysílených očí – chceš-li slyšet pravdu – plačících spíše již jen ze zvyku než ze stesku. Snad se mi to povede, budeš-li ochotně brát svůj lék. Ne-li, měj si svou vůli a hýčkej dále svou živou bolest, kterou sis nahradila mrtvého syna!

Jaký pak bude konec? Zkusili jsme již všeho. Marně. Nadarmo ti tvoji přátelé do únavy domlouvali, nadarmo vyplýtvali svůj vliv velicí muži, tvoji příbuzní. Výzvy k literární práci, poukazy na dědictví po předcích padají do hluchých uší bez účinku. Ta útěcha sotva stačí zlákat tě na krátké rozptýlení. Sám čas, přirozený to lék, který uklidňuje i nejtěžší starosti a strasti, u tebe jediné ztratil svůj účinek. Minul již třetí rok, ale bolest z prvního prudkého záchvatu dosud nic nepolevila. Denně se žal obnovuje a sílí, s časem si již osvojil své právo a nyní si snad dokonce myslí, že by bylo nedůstojné přestat. Jako se všecky neřesti usadí hluboko, nejsou-li potlačovány hned v zárodku, tak se také tento bídný žal, proti sobě zuřící, pase konečně právě na trpkosti a bolest se stává nepravou rozkoší nešťastného ducha. Kéž bych byl tedy hned zpočátku přistoupil k tomuto léčení! Na zdolání síly teprve se rodící bylo by bývalo třeba mírnějšího léku; se zastaralou chorobou se musí bojovat urputněji. Vždyť se i rány snadno hojí, dokud je krev ještě čerstvá; když se však zle zanítily, musí se pálit, hluboko řezat a trpět zásahy prstů, jimiž lékaři rány vyšetřují. Tak zatvrzelou bolest nemohu nyní mírně hladit ani jí jen domlouvat. Musí se zlomit!

2

Vím, že všichni, kdo chtějí někoho napomínat, začínávají poučováním a končívají příklady. Někdy bývá prospěšné ten obyčej změnit. S každým se totiž musí jednat jinak. Někoho vede rozum, někomu je zase třeba uvést na paměť slavná jména, jejichž vážnost poutá ducha úžasem nad tak skvělými věcmi.

Vylíčím ti dva největší příklady z ženského života tvého věku. Jeden příklad je o ženě, která se poddávala bolesti, druhý o ženě, kterou potkalo stejné neštěstí, ale, ač utrpěla větší škodu, nepopřála svému neštěstí dlouhé vlády nad sebou, nýbrž brzy zase nastolila na jeho místo statečného ducha. Octavia a Livia; jedna Augustova[26] sestra, druhá jeho choť. Každá ztratila syna v květu mládí, každá se těšila nadějí, že její syn bude někdy císařem.

Octavia ztratila Marcella, o něhož se již začal opírat strýc a tchán, na nějž se již kladlo břímě říšské správy. Byl to jinoch bystrý, nadaný, ale tak šetrný a zdrženlivý, že to při jeho věku a majetku budilo nesmírný úžas. Pracovitý, rozkoším nepřístupný, odhodlaný nésti každé, sebetěžší břímě, které by mu snad strýc chtěl složit na bedra, a abych tak řekl, na něm stavět. Dobře položil základy, aby nepovolily pod žádným zatížením. Pro něj nepřestala jeho matka po celý další život plakat a naříkat a nikdy nepřipustila ani slova jakékoli útěchy. Ani rozptýlit se nedala, obírajíc se stále jednou věcí a zcela se jí oddávajíc. Jaká byla při jeho pohřbu, taková byla potom až do své smrti. Nepravím, že se neodvážila vzchopit, ale odmítajíc podporu pokládala ztrátu slz za druhou ránu v osiřelosti. Nechtěla mít žádný obraz předrahého syna, nikomu nedovolila se o něm ani zmínit. Zanevřela na všecky matky a nejvíce zuřila na Livii, protože se zdálo, že jí slibované štěstí přešlo na jejího syna. Nejraději bývala o samotě a v temnu, nedbala ani o bratra, odmítala básně složené na oslavu Marcellovy památky jakož i jiné literární pocty a nedopřála sluchu žádné útěše. Vzdalovala se všech obvyklých slavností dvorských, a když se jí zhnusily i úspěchy velikého bratra, jehož štěstí se příliš okolo něho rozzářilo, zahrabala se a nadobro pohřbila v ústraní. Ani před dětmi a vnuky nikdy neodložila smuteční roucho, třeba v tom celá rodina viděla urážku, poněvadž se jejich matrona považovala za osiřelou, ač potomstvo bylo zdrávo.

3

Livia ztratila syna Drusa, velikého budoucího vladaře, velikého již tehdy vojevůdce. Pronikl hluboko do Germánie a zarazil římské odznaky tam, kde sotva kdo před tím věděl, že jsou nějací Římané. Na té výpravě zahynul. Sami nepřátelé měli s ním v jeho nemoci účastenství; vzdávajíce mu úctu a zachovávajíce vespolný mír ani se neodvažovali přáti si, co jim bylo na prospěch. Smrt, kterou podstoupil pro vlast, provázel nesmírný žal občanstva v provinciích i hluboký stesk celé Itálie. K vykonání poslední truchlivé pocty mrtvému hrnula se po celé Itálii municipia a kolonie a až do města[27] byl veden pohřební průvod zcela podobný triumfu. Matce nebylo dopřáno vtisknout synovi poslední polibek na ústa ani slyšet poslední slova drahého miláčka. Na dlouhé cestě doprovázela ostatky svého Drusa, a kolik po celé Itálii hořelo hranic, tolikrát se dráždil její bol, jako by jej tolikrát znova ztrácela. Jakmile jej však uložila do náhrobku, pochovala s ním zároveň i svou bolest. Od té doby pak truchlila jen tak, aby to bylo slušné a spravedlivé se zřetelem k tomu, že císař i Tiberius jsou zdrávi. Konečně nepřestala oslavovat svého Drusa, nechala si jeho obraz všude ukazovat, v soukromí i na veřejnosti, velmi ráda o něm sama mluvila, velmi ráda i slyšela. Žila s jeho památkou. Vzpomínku na zemřelé nemůže si zachovat a stále ji obnovovat nikdo, kdo si ji sám učinil truchlivou.

Vyber si tedy, který příklad se ti zdá lepší! Chceš-li se přidržet prvního, vyloučíš se sama ze společnosti živých, odpudíš si i cizí děti i své, i toho, po němž se ti stýská. Matkám budeš smutnou výstrahou. Zamítneš radovánky slušné, dovolené, jako by byly málo důstojné tvého stavu. Na světě budeš nerada jako ve vězení a zanevřeš na svůj věk, že tě co nejdřív nesrazí a neudělá konec. Nejméně důstojné však a naprosto cizí tvému srdci, známému po lepší stránce, je dát najevo, že nechceš žít, zemřít nemůžeš. Připojíš-li se však k příkladu druhé veliké ženy, mírnějšímu, laskavějšímu, nebudeš žít v starostech ani se nebudeš trápit a mučit. Vždyť jaká je pošetilost ukládat si v neštěstí ještě trest a vědomě si rozmnožovat utrpení! Tutéž ušlechtilou povahu, vzbuzující úctu, kterou jsi zachovávala po celý život, osvědčuj i v tomto neštěstí! Neboť i v bolu je namístě jakási umírněnost. Onoho jinocha, který si právě nejspíše zaslouží, aby každá vzpomínka na něj a každé vyslovení jeho jména naplnilo tebe vždy jen potěšením, lépe uctíš, zjevuje-li se své matce veselý a pln radosti, jako býval zaživa.

4

Nebudu na tebe již naléhat pádnějšími příkazy, abych ti snad poroučel lidský osud nésti nelidsky, abych ještě v den pohřbu vysušoval matce slzy v očích. Půjdu s tebou k rozhodčímu. Povedeme spolu spor o to, zda má bolest být veliká, či trvalá. Nepochybuji, že se ti více líbí příklad Julie Augusty, kterou jsi znala tak důvěrně. Ona tě volá na poradu. Ona v prvním roznícení, kdy nešťastní lidé bývají nejnetrpělivější a nejpopudlivější, přijala u sebe v slyšení filosofa svého manžela, Area, a sama se přiznala, že jí rozmluva s ním mnoho posloužila; více než římský národ, který svým zármutkem nechtěla rmoutit; více než Augustus, který, když mu byla jedna z obou opor podtržena, sám se potácel a nesměl se tedy zármutkem v rodině ještě podrývat; více než syn Tiberius, jehož láska způsobila, že při onom bolestiplném pohřbu, na kterém plakali národové, cítila, že jí nechybí nic více než druhý do počtu. To, jak se domnívám, byla cesta k ní, to bylo hlavní u ženy, velmi pečlivé strážkyně svého dobrého jména.

„Až do dnešního dne, Julie, pokud ovšem vím já, stálý průvodce tvého manžela, kterému je známo nejen vše, co se pouští do veřejnosti, nýbrž též všecka tajnější hnutí vašich myslí, vynasnažovala ses, aby ti nikdo nemohl nic vytknout. Ale nedbala jsi toho jen ve věcech důležitých, nýbrž i docela nepatrných, majíc se na pozoru, abys neučinila nic, co by sis potom přála, aby ti zase prominula dobrá pověst, nejsvobodnější posuzovatelka vladařské rodiny. Neznám nic krásnějšího, než když lidé na vrcholu moci a slávy mnoho odpouštějí, sami však nikoho za odpuštění neprosí. Tedy také v této věci musíš zachovat svůj obyčej, neučinit nic, co by sis později přála, aby se buď nebylo stalo vůbec, nebo aby se bylo stalo jinak.

5

Dále tebe snažně prosím, abys k přátelům nebyla nevlídná, abys nebyla nepřístupná. Jistě totiž dobře víš, že nikdo z nich neví, jak se má chovati; zda mají před tebou o Drusovi mluviti, či nemají, aby snad zmínka o něm neublížila tobě, mlčení zase tomu nejušlechtilejšímu jinochu. Kdykoli jsme sami nebo se někde sejdeme, velebíme jeho slova i činy se zaslouženým obdivem. Před tebou se halíme do hlubokého mlčení o něm. Připravuješ se tedy o největší potěšení, chválu svého syna, kterou bys jistě – o tom nepochybuji – chtěla prodloužit donekonečna, kdyby bylo možná, třeba obětováním vlastního života. Dovol tedy o něm mluviti, ba sama k tomu vybízej, aby se o něm vypravovalo, popřávajíc ochotného sluchu jménu svého syna i vzpomínce na něj. Nepovažuj to za obtěžování, neřiď se při tom chováním jiných, kteří v takovém případě pokládají za hřích slyšet slova útěšná!

Nyní ses však zcela převážila na druhou stranu a zapomenuvši na lepší časy díváš se na svůj osud jen z horší stránky. Nevracíš se ve vzpomínkách do doby, kdy jsi žila se synem, nerozpomínáš se na vaše příjemné styky, na chlapecké sladké lichocení, na to, jak prospíval ve vědách. Lpíš stále jen na tom, jak se věc utvářila naposledy. Na ten obraz však ještě stále nanášíš, co můžeš, jako by sám o sobě byl ještě málo děsný. Jen si, velmi tebe prosím, jen si nepřej zdát se ženou nejnešťastnější! Byla by to sláva úplně zvrácená! Zároveň uvažuj, že není veliká věc vésti si statečně v štěstí, kdy život plyne jako šťastná plavba. Ani kormidelníkovo umění se neukáže na klidném moři a za příznivého větru. Musí se stát něco nepříjemného, co by vyzkoušelo ducha. Proto se nepoddávej, naopak vzepři se v pevném postavení a snášej všecka břemena, která ti shora dopadají na hlavu, poděšená snad jen při prvním praskotu. Osudu se ničím nevzdoruje tak účinně jako statečnou a klidnou myslí.“ –

Potom ještě poukázal na zdravého druhého syna a na vnuky, potomky zemřelého.

6

Tehdy tam šlo, Marcie, také o tebe. K tobě přisedl Areus. Změň osobu – tebe potěšil. Měj však na paměti, Marcie, že tobě bylo vyrváno více, než co kdy ztratila která matka. Nekonejším tě a nezmenšuji tvé neštěstí. Dá-li se neblahý osud přemoci nářkem, pomáhejme. Den po dni ať plyne v zármutku, noc bez spánku ať stráví smutek. Nechť buší rány do rozdrásaných prsou, nechť se bije pěstmi do obličeje a neutuchající žal ať se tuží ve všech způsobech krutosti. Avšak není-li možná žádným bědováním vzkřísit mrtvé, jestliže osud nepohnutý a na věky pevně ustanovený se nedá změnit žádným utrpením, a co smrt uchvátila, to si podrží, ať ustane bolest pomíjející. Pročež dejme se říditi a ať nás tahle síla nestrhne na opačnou stranu! Hanba kormidelníkovi, kterému vyrazila vlna kormidlo z rukou, hanba kapitánu, který pouští plachty větrem zmítané, vydá loď bouři. Ten však, koho pohltilo moře držícího kormidlo a vzpírajícího se, budiž pochválen, i když se ztroskotá.

7

„Ale vždyť je docela přirozené, že toužíme po svých drahých.“

Kdo by to popíral, dokud je touha přiměřená? Neboť nejen po smrti, ale též po odchodu našich drahých přepadá nás nevyhnutelný stesk a i nejstatečnější srdce se svírá. Jenže to, co přidává domněnka, je silnější než to, co uložila příroda. Hle, jak neklidná je touha „němé tváře“, a přece, jak krátký je její stesk! Bučení krav je slyšet den nebo dva, a ani ona známá roztěkanost kobyl pobíhajících, jako by se byly pominuly, netrvá déle. Když šelmy běžíce po stopách svých mláďat proslídily lesy a několikrát se vrátily k vybranému doupěti, potlačí v sobě zakrátko všechnu zuřivost. Ptáci chvíli divoce s velikým skřekem obletují prázdná hnízda, vzápětí se však uklidní a odletí. Vůbec žádný živočich neteskní po svém potomstvu dlouho, jen člověk hoví svému bolu a nezachovává jej jen tak dlouho, dokud jej skutečně cítí, nýbrž jak dlouho si sám určil.

Abys však věděla, že není přirozené toto chování, být žalem zlomena, především táž osiřelost poraňuje hlouběji ženy než muže, skličuje více barbary než lidi ušlechtilé a jemné povahy, více nevzdělané než vzdělané. A přece to, co má svou sílu od přírody, zachovává ji nezmenšenu ve všech případech. Je tedy zřejmé, že není přirozené, co je různé. Oheň spálí každého člověka a nezáleží při tom ani na věku, ani z kterého města kdo je, ať muž, ať žena. Železo osvědčí svou řezací moc v každém těle. Proč? Protože má svou sílu od přírody a ta nedělá u nikoho rozdíl. Chudobu, zármutek a osiřelost cítí každý jinak; podle toho, jak koho nakazil zvyk. A předsudek o strašných věcech, kterých se však není třeba báti, člověka oslabuje a činí neschopným je snášeti.

8

Za druhé, co je přirozené, toho s časem neubývá. Bolest se v dlouhé době časové stravuje. I bolest nejdotěrnější, denně napadající a bouřící se proti každému léku, nakonec přece vysílí čas, nejúčinnější to lék na zmírnění zuřivosti. Ty, Marcie, máš sice ještě stále nesmírný zármutek a zdá se, že ztvrdl na kost; nikoli ten právě zjitřený zármutek, který byl na počátku, nýbrž zarputilý a vytrvalý. A přece tě i toho ponenáhlu zbaví čas. Kdykoli se budeš zabývat něčím jiným, nastane úleva. Nyní se sama hlídáš. Velmi však záleží na tom, zda si dovoluješ truchliti, či si to poroučíš. Oč více by tvé ušlechtilé povaze slušelo spíše zármutek z vlastní vůle skončit než čekat na jeho konec! Nečekej na ten den, kdy bolest přestane proti tvé vůli! Sama jí dej výhost!

9

Odkud je tedy v nás tato zarputilost, když sami nad sebou neustále naříkáme, neděje-li se to z příkazu přírody? Je to z toho, že nepředpokládáme, že by nás mohlo potkat něco zlého, dokud se to nestane, nýbrž, jako bychom byli zcela bezpečni, vydáváme se na cestu klidněji než ostatní a cizí nehody nás neupozorňují, že neštěstí je společné všem. Okolo našeho domu chodí tolik pohřebních průvodů, my na smrt nemyslíme. Tolik je trpkých úmrtí, my myslíme na šaty svých dětí, na vojenskou službu, na dědictví po rodičích. Do očí bije tolik příkladů, že boháči nenadále zchudli, nás však ani nenapadne, že i náš majetek má stejně vratké základy. Je tedy nutné utrpět větší otřes, být udeřen jakoby znenadání. To, co se předvídalo daleko do budoucnosti, napadá nás příliš loudavě. Věz, že i ty stojíš, vydán jsa na pospas všem střelám, a že kopí, která zasáhla jiné, minula tebe jen o vlas! Jako bys zlézal hradbu nebo výšinu obsazenou silnou nepřátelskou posádkou a útočil do příkrého vrchu jen poloozbrojený, čekej ránu a mysli si, že kameny, které se šípy a oštěpy lítají ti nad hlavou, byly namířeny na tebe. Kdykoli někdo padne vedle tebe nebo za tebou, zvolej: „Osude, mne neošálíš! Nezahubíš mne bezstarostného ani nedbalého! Vím, co chystáš. Tys sice zasáhl jiného, ale mířil jsi na mne!“

Kdo kdy spravoval své věci s myšlenkou na smrt? Kdo z nás se kdy odvážil myslit na vyhnanství, na chudobu, na zármutek? Byl-li někdo upozorněn, aby na to myslil, kdo neodmítl tu výstrahu jako zlé znamení a nepřál si, aby hrozící pohroma nepadla spíše na hlavy nepřátel nebo samého nevhodného upozorňovatele? „Nemyslil jsem, že se to stane.“ Co pak pokládáš za nemožné v budoucnosti, když víš, že se to může státi, a vidíš, že to skutečně potkalo již mnohé? Znamenitý verš, nezasluhuje, aby upadl v zapomenutí:

Co může potkat Petra, může Pavla též.

Ten ztratil děti – i ty je můžeš ztratit. Onen byl odsouzen – i tvá bezúhonnost je v nebezpečí. Šalebné je to domnění, uspává, až najednou trpíme to, co jsme nikdy netušili, že by nás mohlo potkat. Kdo předvídá budoucí zla, zeslabuje prudkost neštěstí v přítomnosti.

10

Drahá Marcie, vše, cokoli okolo nás ve vnějším světě září, děti, pocty, majetek, vznosné síně a předsíně naplněné do posledního místa zástupem vybraných svěřenců, slavné jméno, šlechetná nebo krásná manželka a ostatní statky závislé na nejisté a vratké náhodě, je zařízení cizí, jen vypůjčené. Nic z toho se nedává darem. Jeviště se zdobí sneseným nábytkem, který se zase musí vrátit majitelům. Něco z toho se odnese hned prvního dne, něco druhého dne, jen málo zůstane až do konce. Nesmíme si tedy o sobě myslit, že stojíme ve svém; vypůjčili jsme si a musíme vrátit. Nám náleží jen užívání a požívání, jehož dobu řídí onen (dárce), který má právo rozhodovat o svém daru. My musíme mít připraveno, co nám bylo propůjčeno na neurčitou dobu, a jakmile budeme vyzváni, vrátit bez nářku. Jen velmi špatný dlužník spílá svému věřiteli.

Musíme tedy všecky své drahé, i ty, o kterých si přejeme, aby nás podle zákona zrodu přežili, i ty, jejichž nejspravedlivějším přáním je nás předejít, milovati tak, jako by nám nic nebylo slíbeno o tom, že tady s námi pobudou trvale, ba ani ne na dlouho. Srdce se musí stále napomínat, aby vše milovalo jako věci ustanovené k odchodu, ba již na odchodu. Co ti dalo štěstí, to máš, jako by původce prozatím neuplatňoval své právo. Potěšte se rychle s dětmi, dovolte, aby i děti zase zplna užily vás, a bez odkladu vypijte všechnu rozkoš na dno! Nic se neslibuje o dnešní noci, ba – dal jsem příliš dlouhou lhůtu – nic ani o této hodině. Třeba si pospíšit, útočí se zezadu: co nevidět bude tato družina rozehnána, co nevidět se s křikem rozprchne tahle četa z jednoho stanu. Život je kořistění všeho, nebožáci, neumíte žít na útěku!

Jestliže truchlíš pro mrtvého syna, je vinen ten čas, kdy se narodil, neboť již při narození mu byla oznámena smrt. S tím zákonem byl zplozen, ten úděl ho provázel již hned v matčině lůně. Přicházíme do království osudu, a to tvrdého a nepřemožitelného; z jeho vůle bude nám trpěti, co zasluhujeme i nezasluhujeme. Našich těl bude zneužívat surově, potupně, krutě. Někoho bude pálit ohněm, buď za trest, nebo při léčení. Někoho vrhne do pout; bude to možná brzy nepřítel, brzy občan. Někoho požene po rozbouřených mořích nahého a po zápase s vlnobitím nevyvrhne ho ani na písčinu, ani na břeh, nýbrž ukryje ho v útrobách některé ohromné mořské obludy. Někoho bude dlouho trápit různými nemocemi a vyhublým dlouho zmítat mezi životem a smrtí. Jako rozmarný a vášnivý pán o své otroky nedbající bude chybně rozdílet tresty i dary.

11

Nač je třeba oplakávat jen některé úseky života? Celý život je k pláči. Dolehnou na tebe nové nesnáze, ač jsi ještě starým nevyhověl. Mírnit se tedy musíte hlavně v tom, co nemírně snášíte, a síla lidské vůle musí se rozdělit na mnoho bolestí. Co dále mám říci o tom, že zapomínáš na tělesný stav, svůj i všech lidí ostatních? Narodila ses smrtelná, porodila jsi smrtelné děti. Sama jsouc tělo rozkladné a podrobené zkáze, sama několikrát nemocemi navštívená, jak bys mohla doufat, že tak slabá hmota donosila v sobě potomstvo silné a věčné? Zemřel ti syn, to jest doběhl k tomu cíli, ke kterému pospíchají též ti, o kterých si myslíš, že jsou šťastnější než tvé potomstvo. Ubírá se tam i všechen ten zástup lidí, kteří na náměstí vedou spory, dívají se na hry v divadle, v chrámech se modlí, jenže krokem nestejným. Vše, co máš ráda, čeho si vážíš a čím pohrdáš, srovná jeden popel.

To zřejmě připomíná onen známý nápis na delfské věštírně: „Znej sebe!“ Co je člověk? Křehká nádoba, kterou poškodí každý otřes, každý náraz. Není třeba veliké bouře, aby ses rozpadl; kdekoli narazíš hlavou, rozbiješ se. Co je člověk? Slabé a křehké tělo, nahé, od přírody bezbranné, potřebující cizí pomoci, vydané všem potupám osudu, když dobře vycvičilo paže, pastva kterékoli šelmy, oběť kterékoli, změť nepevných a plynulých součástí, jen obrysy zevnějšku skvělé. Nesnáší zimu, ani horko, ani námahu; sedí-li nečinně a oddává se klidu, již tím se zase ubírá ke zkáze, bojí se o svou výživu, brzy pro nedostatek potravy chřadne, brzy zase nadbytkem si kazí zdraví, žije v neustálých úzkostech o sebe, jeho dech je stísněný, jako by dýchal z cizí milosti. Zalehne-li mu znenadání do uší prudší náraz zvuku, zarazí se mu dech. Sám sobě je stále živitelem neklidu, vadný a neprospěšný.

Máme se při tom divit smrti, dílu jediného vzdechu? Je snad k jeho pádu třeba silného nárazu? Škodí mu vůně i chuť, únava, bdění, nápoj, pokrm i to, bez čeho nemůže žít, je mu smrtelné. Kamkoli se hne, hned si uvědomí svou slabost, nesnese každé podnebí, nezvyklá vlhkost, ofouknutí nezvyklého větru, nejnepatrnější příčiny a poškození způsobí mu nemoc, tělu rozkladnému, nezdravému. S pláčem vstupuje do života, časem však, jaký neklid způsobí živočich tak opovržený! Jak těžkými myšlenkami se obírá, zapomenuv na svůj stav! Hloubá o nesmrtelnosti, o věčnosti, pracuje mysle už na vnuky a pravnuky. Ale zatímco kuje záměry do tak daleké budoucnosti, zastihne ho smrt; a to, čemu se říká stáří, je kruh jen několik málo let.

12

Má-li tvá bolest vůbec nějaký důvod, přihlížíš snad k své škodě či újmě zemřelého? Trápí tě snad po synově ztrátě, že ses s ním nijak nepotěšila či že by ses byla mohla ještě více potěšit, kdyby byl déle žil? Řekneš-li, žes s ním neužila žádné radosti, učiníš si svou škodu snesitelnější, neboť lidé méně postrádají to, z čeho neměli žádné veliké potěšení. Přiznáš-li se však, že syn byl tvá radost a tvé potěšení, neměla bys naříkat pro to, co ti bylo vzato, nýbrž děkovat za to, čeho se ti dostalo. Sklidila jsi zajisté dost hojné ovoce své práce již samou výchovou. Jestliže pěstitelé psů a chovatelé ptactva a vůbec lidé, kteří s velikou pečlivostí leccos živí i pro všední potěšení, mají radost, když se na tu němou tvář dívají, hladí ji a mazlí se s ní, vychovatelům dětí by samo vychovávání nemělo být odměnou za jejich námahu? I kdyby ti tedy tvá péče o něj nebyla přinesla nic, kdyby tvá bedlivost nebyla uhlídala nic a tvá moudrost nebyla poradila nic, je zisk již v tom, že jsi měla syna a žes jej milovala.

„Avšak mohl ten zisk být delší, větší.“ Přece se ti však stalo lépe, než kdybys syna vůbec nebyla měla, poněvadž, je-li někomu dáno na vůli vybrat si, zda je mu výhodnější nebýt dlouho šťasten, či nebýt vůbec šťasten, je lépe dostat dobro pomíjející než žádné. Zda bys chtěla raději mít syna zvrhlého a vyplňujícího jen číslo a jméno synovo, či syna tak nadaného, jako byl tvůj, jinoch, který se rychle stal moudrým, rychle zbožným, rychle manželem, rychle otcem, rychle se zajímal o všechny povinnosti, rychle knězem, vše jako by pospíchal? Velikých a trvalých statků se nedostává skoro nikomu, jen loudavé štěstí trvá a dochází až do konce. Nechtějíce ti dáti syna na dlouho, nesmrtelní bohové dali ti hned takového, jehož památka se může na dlouho zachovávat.

Ani to nemůžeš říci, žes byla od bohů vybrána právě ty, aby ti bylo znemožněno dlouho se ze syna těšit. Rozhlédni se jen po zástupu známých i neznámých, všude zahlédneš některé, kteří vytrpěli horší osud. Zažili to velicí hrdinové, zažili to nejpřednější muži. Ani bohů báje neušetřila, snad proto, abychom při našich pohřbech cítili úlevu, že i bohové mají své pády. Opakuji, rozhlédni se po všech! Nebudeš moci jmenovat žádnou rodinu tak nešťastnou, aby nenacházela útěchu v rodině ještě nešťastnější. Já věru nesmýšlím o tvé povaze tak špatně, abych si myslil, že bys mohla svou bolest nésti snáze, předvedu-li ti nesmírnou řadu truchlících pozůstalých. Zlomyslný způsob útěchy je zástup nešťastníků. O několika se však přece zmíním, ne proto, abys věděla, že se lidem takové pády přiházejí – vždyť by bylo směšné sbírati doklady lidské smrtelnosti –, nýbrž abys věděla, že si již mnoho lidí ulehčovalo svůj trudný osud tím, že snášeli své neštěstí klidně.

Začnu s nejšťastnějším. L. Sulla[28] ztratil syna, avšak to neštěstí neotupilo ani jeho zlobu, ani velmi nelítostnou statečnost proti nepřátelům i občanům, ani nevzbudilo zdání, že si neprávem osvojil ten svůj známý přívlastek, který přijal po synově smrti, neboje se ani nenávisti lidí, jejichž utrpením bylo zaplaceno jeho přílišné štěstí, ani závisti bohů, na jejichž vůli závisel jeho osud. Tak šťastný Sulla! Nechme však jako věc dosud nerozhodnutou, jaký Sulla byl. I nepřátelé uznají, že se dobře zbraní chopil, dobře zbraně složil. To, oč nám jde, stojí pevně: není největší zlo, které postihuje i nejšťastnější.

13

Aby se Řecko s přílišným obdivem nesklánělo před tím otcem[29], který dostav právě při oběti zprávu o synově smrti poručil jen trubači netroubit a sám si sňal z hlavy věnec, ostatek však dokončil přesně podle obřadu, to způsobil pontifex Pulvillus. Také jemu byla oznámena synova smrt, právě když dotýkaje se sloupu zasvěcoval Kapitolium. Tvářil se, jako by tu zprávu nebyl slyšel, odříkal v slavnostní formě velebná slova pontifikální průpovědi, žádným vzlykotem modlitbu nepřerušil a jen při jméně svého syna poprosil Jova za milost. Myslíš, že musí mít nějaký konec takový zármutek, jehož první den a první nával neodehnal otce od státního oltáře a nezastavil jeho blahořečení? Na mou věru, byl hoden vykonat pamětihodné posvěcení, byl hoden nejvelebnějšího kněžského úřadu ten, kdo nepřestal ctít ani rozhněvané bohy! Sotva se však vrátil domů, zalily se mu oči, vyrazil ze sebe několik slov bolu, ale vykonav, co kázal mrav vykonati mrtvým, vrátil se zase před tvář onoho Kapitolského.

Paulus[30] v den svého nejslavnějšího triumfu, kdy před svým vozem hnal spoutaného Persea, proslulého krále, dva syny přijal za vlastní, dva, které do té doby měl, pochoval. Jací by asi byli bývali, kdyby mu byli zůstali, když mezi přijatými byl Scipio? S hlubokým dojetím díval se římský národ na Paulův prázdný vůz. Ale vítěz přece promluvil k lidu a vzdal bohům díky za to, že mohl splnit, co slíbil. Modlil se totiž, je-li pro ohromné vítězství nutné obětovat něco závisti, aby se to stalo raději k jeho škodě než ke škodě národa. Vidíš, jak velkodušně nesl svůj osud? Vděčně přijal svou osiřelost. Koho by byla mohla více zkrušit taková změna, když jedním rázem ztratil i útěchu i pomoc! A přece se Perseovi nepovedlo vidět Paula zarmouceného!

14

Proč bych tě nyní vodil po nesčetných příkladech slavných mužů a hledal nešťastné, když je přece mnohem těžší najít šťastné? Neboť kolikpak je asi rodin, které by až do zániku obstály ve všech částech neporušeny? V které rodině nebylo blaho nijak zkaleno? Vyber si jeden, kterýkoli rok a jmenuj úředníky toho roku: např. L. Bibula a C. Caesara. Uvidíš, jak shodný měli osud tito dva spoluúředníci, zavilí nepřátelé. L. Bibulovi[31], muži spíše dobrému než statečnému, byli zabiti najednou dva synové. Egyptští vojáci je potupili, takže by se bylo mělo plakat nejen nad osiřelostí, nýbrž i nad jejími strůjci. Ale Bibulus, který pro nenávist svého druha v úřadě po celý rok z domu nevycházel, již druhého dne po tom, co dostal zprávu o dvojí smrti, vyšel z domu konat obvyklé úřední povinnosti. Kdo může dvěma synům věnovat méně než jeden jediný den? Tak rychle přestal pro syny truchlit muž, který předtím konzulát oplakával po celý rok! Když C. Caesar plul do Británie a ani oceán nemohl zastavit jeho štěstí, dostal zprávu, že mu zemřela jeho dcera[32], jejíž smrt přinesla i státu neštěstí. Již tehdy viděl před sebou živě Pompeia, který nehodlá klidně snášet, aby vedle něho byl v státě ještě druhý velikán, a chystá se omeziti vzrůst moci, který se mu zdál nesnesitelný, i když rostl ku prospěchu státu. Přece však Caesar už třetího dne poté konal velitelské povinnosti a i svou bolest přemohl tak rychle, jako přemáhal vše ostatní.

15

Nač bych ti vypravoval ještě o dalších úmrtích v císařské rodině? Zdá se, že je osud někdy stíhá proto, aby tak i oni byli lidstvu ku prospěchu jako příklady, že ani ti, o kterých se říká, že jsou potomci boží a že plodí božské potomstvo, nemají svůj vlastní osud do té míry v moci jako osud jiných lidí. Zbožněný Augustus ztrativ děti i vnuky, poněvadž byl vyčerpán zástup císařských princů, podepřel opuštěný dům adopcí. Snesl to však statečně jako muž, o něhož sama již šlo a jemuž velmi na tom záleželo, aby si nikdo nenaříkal na bohy. Tiberius Caesar ztratil dva své syny, vlastního i přijatého. Sám však přece promluvil na řečništi nad rakví chvalořeč na syna a stál před vystaveným tělem, před nímž byla napjata jen rouška, aby očím pontifika zastírala pohled na mrtvolu; a za velikého nářku lidu římského ani brvou nepohnul. Seianovi stojícímu vedle něho dal příležitost přesvědčit se, jak klidně může snášet ztrátu svých věrných. Vidíš, kolik je znamenitých mužů, které nevynechalo neštěstí vše porážející, ač do té doby byli zahrnováni tolika duševními přednostmi a tolika ozdobami v životě veřejném i soukromém? Ale je zřejmé, že tato zkáza letí světem, bez rozdílu ničí vše a žene vše jako své vlastnictví. Ať každý přispěje svým podílem! Nikomu se nepodařilo narodit se beztrestně.

16

Vím, co namítneš: „Zapomenuls, že těšíš ženu; uvádíš jen mužské příklady.“ Kdopak řekl, že se příroda zachovala k ženám zlomyslně a že jim ctností vyměřila jen poskrovnu? Mají stejnou životní sílu, věř mi, jsou stejně způsobilé, chtějí-li vykonávat činy úctyhodné. Jestliže zvykly, mohou i bolest i námahu snášet stejně jako muži. Dobří bohové, v kterém to městě takhle mluvíme? V městě, kde z římských šíjí shodili krále – Lucretia a Brutus. Brutovi děkujeme za svobodu, Lucretii za Bruta! Kde jsme Cloelii[33], která s pohrdáním přemohla nepřítele i řeku, pro vynikající odvahu málem přepsali na muže! Socha Cloelie sedící na koni nad Svatou cestou, na místě, kudy projde tolik lidí, vyčítavě připomíná našim jinochům vystupujícím z polštářovaných nosítek, že se tak procházejí v tom městě, v kterém jsme i ženu vyznamenali koněm.

A přeješ-li si, abych ti uvedl příklady o ženách, které statečně nesly stesk po svých drahých, nebudu je hledat dům od domu. Z jediné rodiny ti dám dvě Cornelie. První je Scipionova dcera, matka Gracchů. Dvanáct dětí porodila, dvanáct jich pochovala. S deseti je věc snadná, jejich příchod ani odchod republika nijak nepocítila. Ale Tiberia a Gaja, které za veliké muže prohlásí i ten, kdo je třeba nepokládá za dobré občany, viděla zabité a nepohřbené. Avšak když ji těšili a naříkali, jak je nešťastna, řekla jim: „Nikdy se nenazvu nešťastnou, já, která jsem porodila Gracchy!“ Cornelie, matka Livia Drusa, ztratila přeslavného syna, jinocha zvlášť nadaného, který kráčeje v stopách gracchovských v době, kdy ještě nebylo vyřízeno mnoho jeho návrhů zákonů, byl v domě zabit. Vrah nebyl zjištěn. A přece nesla i trpkou a nepomstěnou smrt synovu tak statečně, jako on navrhoval své zákony.

Smíříš se již s osudem, Marcie, jestliže šípů, které vystřelil na Scipiony a matky i dcery Scipionů, kterými zasáhl i rodinu císařskou, neušetřil ani tebe? Život jsou samé nástrahy, ohrožování různými nehodami, které s nikým nežijí v dlouhém míru, leda v krátkém příměří. Čtyři děti jsi přivedla na svět, Marcie. Říká se, že žádné kopí vržené do hustého davu nepadne nadarmo. Je tedy divné, že tento počet nemohl projít bez závisti nebo beze škody? Osud byl k tobě tím nepříznivější, že ti nejen vyrval tvé syny, nýbrž že si z dětí vybral právě syny. Nikdy však nenazveš křivdou dělit se s mocnějším rovným dílem. Nechal ti dvě dcery a jejich vnuky. Ani toho, pro něhož nejvíc truchlíš zapomenuvši na prvního, neodňal ti zcela. Máš po něm dvě dcery; snášíš-li osud špatně, veliká břemena, snášíš-li jej však dobře, veliká útěcha! Přiměj se k tomu, aby sis při každém pohledu na ně připomenula syna, nikoli bolest! Po vývratech, které buď vichřice vyrvala i s kořeny nebo polámala nenadálá smršť, ošetřuje hospodář aspoň to, co po nich zbylo, a do prázdných míst hned sází nová semena nebo mladé stromky. A vzápětí – neboť, jak čas rychle a prudce škodí, tak též rychle a prudce přispívá k dorostu – vyrůstají po ztracených svěžejší. Dosaď nyní za svého Metilia jeho dcery, zaplň prázdné místo a v jedné bolesti si ulevuj dvojí útěchou!

Taková je lidská povaha, že se nejvíc líbí to, co bylo ztraceno. Z touhy po tom, co nám bylo vyrváno, jsme trochu nespravedliví k tomu, co nám zbylo. Ale jestliže náležitě oceníš, jak tebe zuřivý osud v řádění ještě ušetřil, poznáš, že máš více než útěchu. Hleď, tolik vnuků a dvě dcery! Řekni i tohle, Marcie: „Trápila bych se, kdyby každý měl svůj osud podle svého chování a kdyby dobré lidi nikdy nepotkalo nic zlého. Nyní však vidím, že lomcuje dobrými i zlými bez rozdílu.“

17

„Přece je však těžká ztráta syna, kterého někdo vychoval, jinocha, který byl svým rodičům již k ochraně i ozdobě.“ Kdo popírá, že je to těžká ztráta? Ale to je lidský úděl. Proto ses narodil, abys ztrácel, abys hynul, abys doufal, chvěl se strachem, zneklidňoval sebe i jiné, bál se smrti a zároveň si ji přál, a co je nejhorší, abys nikdy nevěděl, na čem jsi.

Kdyby někdo někomu chystajícímu se na cestu do Syrakus řekl: „Zjisti si napřed všecky nevýhody i všecky radosti budoucí pouti, potom se vydej na moře! Možná, že se podivíš těmto zajímavostem. Nejdříve uvidíš, že je ostrov od Itálie odříznut úzkým mořským průlivem; jeť známo, že Sicílie kdysi souvisela s pevninou. Náhle však tudy proniklo moře a odřízlo Sikulům západní stranu.

Potom – bude ti zajisté dovoleno šťastně se přenést přes hřbet velmi prudkého moře – uvidíš onu báječnou Charybdu, klidně rozloženou, dokud nevane jižní vítr; ale jakmile odtamtud vyrazí nějaký prudší závan, pohlcuje plavidla ohromným chřtánem zejícím do hloubky. Uvidíš proslulý pramen Arethusu, tak často opěvovaný od básníků, čisťounkou tůň, průhlednou až na dno, odkud vyvěrá ledová voda; buď že ji tam našla od počátku ze země vyrážející, nebo že vrátila zase světlu podzemní řeku[34] beze škody tekoucí pod tolika moři a neznečištěnou ani kapkou horší vody. Uvidíš přístav nejklidnější ze všech, které buď příroda zřídila na ochranu lodí, nebo lidská ruka upravila, tak bezpečný, že tam nedolehne zuřivost ani největších bouří. Uvidíš místo, kde byla zlomena athénská moc,[35] kde ono proslulé přirozené vězení, jeskyně nesmírně hluboko do skal vylámaná, uzavřela tolik tisíc zajatců. Samo obrovské město[36] a rozsáhlejší prostranství, než je plocha mnohých měst. Velmi vlahý pobyt v zimě, neboť tam není jediný den bez slunce. Avšak až tohle vše poznáš, těžké a nezdravé léto zkazí tyto výhody zimního podnebí. Bude tam tyran Dionysius, zkáza svobody, spravedlnosti i zákonů, panovačný i po Platonově návštěvě, toužící žít i po vyhnanství. Některé dá upálit, jiné zbičoval, jiné pro nepatrnou urážku dá popravit, vydráždí k vášni muže i ženy, a v ohyzdném stádě ovládaném královskou bezuzdností bude málo souložit jen v páru.

Slyšels, co tě může lákat, co odstrašovat; pročež buď se vydej na moře, nebo odolej!“

Kdyby tedy někdo i po tom výkladu prohlásil, že do Syrakus přece pojede, na koho jiného si bude moci právem stěžovat než na sebe, protože do oněch nepříjemností neupadl, nýbrž do nich přišel vědomě a dobrovolně? Příroda nám všem připomíná: „Nikoho nešálím. Budeš-li mít syny, možná že budou krásní, možná že i oškliví. Snad se narodí němí. Některý z nich může být vlasti ochráncem, ale také zrádcem. Můžeš doufat, že budou tak vážení, že se ti nikdo pro ně neodváží zlořečit. Ale budou možná i takoví hanebníci, že ti sami budou kletbou. Nic tvým dětem nezapovídá prokázat ti poslední poctu a vzdát ti chválu; ale buď připraven též na to, že bys sám měl ohni odevzdat buď hocha, nebo jinocha, nebo starce. Na věku při tom totiž vůbec nezáleží, poněvadž je trpký každý pohřeb, kde rodič doprovází dítě.“ Jestliže i po těchto naučeních vychováváš děti, zcela zprošťuješ bohy každé výtky, kteří ti neslíbili nic jistého.

18

Tento obraz měj na mysli při vstupu každého člověka do života! Vyložil jsem, zda by ses šla podívat do Syrakus po předcházející úvaze o tom, jaké radosti nebo nepříjemnosti tě na té cestě čekají. Mysli si, že bych se s tebou při narození takto radil:

„Hodláš vejít do města společného[37] bohům i lidem, města všeobsáhlého, svázaného přesnými a věčnými zákony, bez únavy stále vykonávajícího povinnosti uložené nebešťanům. Tam uzříš míhat se nesčetné hvězdy, uzříš slunce vše naplňující jako jedna koule, denní svou drahou rozdělující dobu denní i noční, ročním oběhem pak dosti rovnoměrně dobu letní a zimní. Uzříš noční pouť luny nastupující na jeho místo, která si vypůjčuje slabé a odražené světlo z občasných setkání s bratrem, brzy se skrývá, brzy zase ukazuje světu plnou tvář, mění se stále tím, že jí přibývá a ubývá, nikdy není podobna sobě, jaká byla před chvílí. Uzříš patero souhvězdí ubírajících se různými cestami, pronikajících na opačnou stranu, než kam se řítí svět. Na jejich nejmenších pohybech závisí osudy národů, stávají se události nesmírně důležité i docela nevýznamné podle toho, zda vstoupí do znamení příznivého, nebo nepříznivého. Budeš žasnout nad hromadami mraků, spoustou padající vody, klikatými blesky a rachotem hromu na obloze.

Když se nasytíš podívání na nebe a sklopíš oči na zemi, uvítá tě jiný útvar věcí, jinak podivuhodných. Zde rozlehlá pláň rozprostírající se do nesmírných dálek, tam zase vrcholy hor vyhnaných do ohromné výše, s mohutnými zasněženými hřbety. Koryta řek shora tekoucích a toky z jednoho pramene rozlité na západ i na východ, stráně vysoko porostlé kývajícími se lesy a háje, v kterých žije tolik zvířat a ptáků! A každý z těch živočichů má jiný hlas! Rozmanitě položená města, národy od sebe oddělené nepřístupnými překážkami, z nichž některé se zatahují do nebetyčných hor, jiné se ze strachu obklopují jezery, břehy a údolími. Vzdělávání půdy podporuje úrodu a stromy rostoucí divoce rodí bez pěstitele. Lukami se vinou klidné potůčky, moře dělá krásné zátoky a břehy ustupují přístavům. Po širé hladině je rozseto na tisíce ostrovů, které svou polohou zřejmě oddělují moře. Co říci o lesku drahého kamení, co o zlatě v písku prudkých bystřin? A nad zeměmi a též nad mořem ohnivé pochodně ve vzduchu a oceán, páska spojující pevniny, trojitým zářezem[38] oddělující souvislost lidského plemene, bouřící s nezkrotnou divokostí? Uzříš zde ve vodách neklidných a i bez větru stále zčeřených plouti zvířata větší než pozemská. Některá jsou těžká a k pohybu potřebují cizí pomoci,[39] některá rychlá a prudší v pohybu než člun rozehnaný vesly. Některá pohlcují vlny a zase je vychrlují k velikému nebezpečí těch, kteří plují vedle nich na lodích. Uzříš lodi hledající země dosud neznámé.

Uvidíš, že není nic, oč by se nepokoušela lidská smělost; sám budeš jako divák a zároveň i jeden z těch velikých smělců. Naučíš se různým uměním a budeš jim učit jiné; některá člověka na jeho cestě životem vzdělávají, jiná zdobí, jiná řídí. Ale bude zde také tisícerá záhuba duševní i tělesná, války, loupeže, otravy, zkáza lodí, zhoubné podnebí, tělesná nezřízenost, trpký stesk po nejdražších bytostech a smrt, nejisto, zda lehká, či jako trest a mučení. Uvažuj a rozvažuj u sebe, co si přeješ. Abys k tomu dospěl, musíš tudy projít.“ Odpovíš, že chceš žíti? – Proč ne? Beztrestně asi nedojdeš toho, čeho ztráta tě bolí. – Žij si tedy podle přání. –

Namítneš: „Nikdo se s námi neradil.“ Radili se o nás naši rodiče; ač znali život, jaký je, přece nás do něho uvedli.

19

Ale abych přešel k útěše, vizme nejprve, co je třeba léčiti, a potom jak. Truchlícího jímá touha po milované bytosti. Zdá se, že je to věc o sobě snesitelná, neboť dokud žijí, neoplakáváme ani nepřítomné, ani ty, kteří nebudou přítomni, ač jich už nemůžeme nijak užívat, jakmile nám sejdou z očí. Trápí nás tedy jen naše myšlenky, a každé zlo váží jen tolik, na kolik jsme si je sami odhadli. Lék je v naší moci. Považujme je za nepřítomné a snažme se sami šálit myšlenkou, že jsme je propustili, ba že jsme je poslali napřed a že přijdeme za nimi. Dále trápí truchlícího obava: „Nebudu mít nikoho, kdo by se mne ujímal, kdo by mne chránil před potupou.“ Abych užil útěchy nejméně chvalitebné, ale přece platné, osiřelost zjednává v našem státě více přízně, než bere, a osamělost, která jindy vedla ke zkáze, propůjčuje stáří takovou moc, že někteří předstírají nenávist synů a zříkají se dětí, hravě si tak opatřujíce osiřelost. Vím, co řekneš: „Má škoda mne nedojímá. Není věru hoden útěchy[40], kdo nese synovu ztrátu tak těžce, jako by byl ztratil otroka, kdo může v svém synovi vidět více než jen syna.“

Co tebe tedy, Marcie, znepokojuje? Že tvůj syn zemřel, či že nežil dlouho? Jestliže jeho smrt, byla bys musila naříkat stále, neboť jsi stále věděla, že je smrtelný. Uvažuj, že mrtvý necítí již nic zlého! To, co v nás budí hrůzu z podsvětí, jsou jen báchorky. Mrtvým nehrozí žádná temnota, žádný žalář, ani řeka chrlící oheň, ani tůň Zapomenutí, ani soud. Nebudou tam při úplné volnosti a svobodě ani viníci, ani žádní tyrani. Tyhle báje jsou jen básnické hříčky, kterými nás básníci marně strašili. Smrt zcela zbavuje všech strastí, je to konec, za který naše útrapy již nesahají. Smrt nás znova ukládá do toho stavu úplného klidu, v kterém jsme leželi před narozením. Lituje-li někdo mrtvých, ať lituje i nenarozených. Smrt není ani dobro, ani zlo, neboť dobro nebo zlo může být jen to, co jest něco. Co však samo o sobě není nic a vše obrací vniveč, nevydává nás žádnému osudu. Zlo a dobro totiž obklopuje nějakou hmotu. Osud však nemůže držeti to, co pustila příroda; a kdo vůbec není, nemůže být nešťasten.

Tvůj syn přešel hranice času, po který se slouží; přijal jej veliký a věčný mír. Neznepokojuje ho již ani strach z chudoby, ani starost o majetek, nedráždí ho vášeň strhující k rozkoším, nehněte ho závist probuzená štěstím jiného, nesvírá ho závist jiných pro jeho štěstí. Ostýchavé uši nejsou šlehány žádnými hrubými slovy. Nehledí s obavami vstříc žádné pohromě veřejné ani soukromé. Neboje se budoucnosti nezávisí na žádném výsledku ničeho, co vždy odplácí ještě větší nejistotou. Zastavil se konečně tam, odkud ho nic nevyhání, kde ho nic neděsí.

20

Ó ubozí, kteří nevíte, co je vaše zlo! Nechválíte smrt jako nejlepší vynález přírody a nečekáte na ni, ať nese blaho, ať odvrací pohromu, ať končí sytost i únavu starcovu, ať v květu mládí odvádí junáctvo, dokud se kojí lepší nadějí, ať odvolává děti dříve, než nastoupily tvrdší pochod. Všem nese konec, mnohým lék, některým splnění jejich přání, o nikoho se však nezasloužila lépe než o ty, které navštěvuje dříve, než byla pozvána. Smrt ruší otroctví proti vůli pána, rozbíjí zajatcům pouta, vyvádí ze žaláře ty, kterým vyjíti zapověděla nezřízená moc. Smrt dokazuje vyhnancům, v duchu po vlasti stále toužícím a oči k ní obracejícím, že na tom nezáleží, kde kdo leží. Vše vyrovnává tam, kde osud špatně rozdělil společný majetek a děti přicházející na svět s rovným právem podaroval každé jinak. Po smrti už nikdo nemusí nic dělat na cizí rozkaz, už nikdo necítí svou poníženost, brána smrti byla všem otevřena. Po smrti toužil, Marcie, tvůj otec.

Smrt, opakuji, činí, že narození není trest; sílí, abych nepadl před hrozbami nehod; přispívá, že si mohu zachovat zdravý rozum a moc nad sebou. Mám co vzývat. Vidím zde kříže; nejsou všecky stejné, nýbrž jsou různě zrobené. Někteří na nich visí hlavou dolů, někteří mají kůlem probodeny slabiny, někteří rozpjaté paže na břevně. Vidím mučidla, vidím důtky, vidím nástroje určené na mrzačení jednotlivých údů. Avšak vidím též smrt. Jsou zde nepřátelé zbrocení krví, jsou zpupní občané. Ale vidím zde i smrt. Není obtížné otroctví, kde je možná jediným krokem dojít svobody, jakmile se ti zhnusil pán. Miluji tě, živote, jsi mi drahý pro dobrodiní smrti.

Uvažuj, jak dobře je zemřít včas, kolika lidem uškodilo, že žili příliš dlouho! Kdyby byla Gnaea Pompeia, tu slavnou ozdobu a oporu státu, zahubila v Neapoli nemoc, byl by zemřel jako nepochybný náčelník římského národa. Ale kratičký jen přídavek k životu srazil jej vzápětí z té povznesenosti. Očima viděl porážku svých legií a to, že z oné bitvy, v níž v prvních řadách stál senát – jak nešťastné jsou zbytky! –, zůstal naživu jen velitel. Viděl egyptského kata a tělo, kterého se vítězi neodvážili dotknouti, vydal sluhovi. Ale i kdyby byl zůstal naživu, byl by za život těžce pykal; neboť mohla být větší hanba, než kdyby byl Pompeius žil z milosti královy? Kdyby byl M. Cicero padl tehdy, kdy ušel Catilinově dýce namířené zároveň na vlast, kdyby byl zemřel po zachránění vlasti jako její ochránce, kdyby konečně po dceřině smrti byl šel za ní, mohl ještě tehdy zemřít šťasten. Nebyl by viděl meče tasené na hlavy občanů, ani dělení statků pobitých občanů jejich vrahům, aby si mrtví ze svého zaplatili i svou smrt, ani kopí zaražené na místě, kde se v dražbě prodávala vzácná konzulská kořist, ani vraždy spáchané najatými vrahy placenými ze státní pokladny, ani loupeže, války, drancování – jen řádění Catilinovců. Kdyby bylo M. Catona, vracejícího se z Kypru s podílem z královského dědictví,[41] pohltilo moře, třeba i s penězi, které s sebou vezl jako žold do občanské války, zda by se mu nebylo stalo dobře? Jistě by byl s sebou vzal aspoň to, že by se byl nikdo neodvážil před Catonem hřešiti. Ale přídavek několika málo let donutil muže zrozeného nejen k své svobodě, nýbrž i svobodě vlasti, prchat před Caesarem, jít za Pompeiem. –

Předčasná smrt jinochu tedy nijak neublížila, ba uspořila mu vypít kalich hořkosti až do dna.

21

„Přece však zemřel příliš brzy a nedospělý.“

Mysli si nejprve, že by ti syn byl zůstal na živu. Uvažuj, kolika asi let se může člověk dožít nejvíce? Kolika? Byli jsme sem vysazeni na velmi krátký čas, brzy musíme ustoupit z místa novému příchozímu; s tím vědomím hledíme vstříc tomuto zatímnímu pohostinství. Mluvím o našem věku, který čas valí s úžasnou rychlostí. Uvažuj o věku měst. Uvidíš, jak málo let stojí i ta města, která se pyšní starobylostí. Vše lidské je krátké, podrobené pádu a z nekonečného času zabírá jen nepatrnou část. Tuto naši zemi se všemi jejími městy, národy, řekami i pásem oceánu máme za bod, srovnáváme-li ji s vesmírem. Ještě menší než bod je náš věk se zřetelem k věčnosti rozsáhlejší než vesmír, poněvadž by se svět v rozsahu věčnosti tolikrát dal přeměřit. K čemu by tedy bylo prodlužovati to, co, byť se mu přidalo sebevíce, pořád bude skoro jako nic? Jen tehdy je mnoho, že žijeme, když to stačí. Jmenuj si mi muže dlouhého věku, kteří se dožili stáří pamětihodného, napočítala bys po stu a deseti letech. Se zřetelem k věčnosti není mezi věkem nejdelším a nejkratším žádný podstatný rozdíl, srovnává-li se doba, po kterou někdo žil, s dobou, v níž nežil.

Dále: zemřel sobě dospělý. Žil přece, jak dlouho žít měl, nezbývalo mu dále již nic. Nemají lidé jedno stáří, jako je nemají ani zvířata. Některá unaví život již za čtrnáct let, a nejdelší je jim ten věk, který je člověku první. Každému byla dána jiná možnost života. Nikdo neumírá příliš brzy, protože neměl žít déle, než žil. Každému je pevně zasazen mezník; zůstane vždy tam, kde byl postaven, a nepostrčí ho dále ani přičinění, ani přízeň nikoho. Mysli si, žes ho ztratila z vůle vyšší. Odnesl si své a doběhl k cíli daného věku.

Nemusíš se tedy obtěžovat takto vzdychajíc: „Mohl žít déle!“ Nebyla přetržena nit jeho života ani nikdy nehoda nepřepadá před časem. Plní se to, co komu bylo slíbeno. Osud kráčí svou cestou, nic nepřidává, ale ani z někdejšího slibu nic neubírá. Sebeúpěnlivější modlitby jsou marné. Každý bude mít tolik, kolik mu připsal první den. Od toho dne, kdy poprvé spatřil světlo světa, vydal se na cestu smrti, blížil se usouzenému konci, a právě ta léta, která byla přidávána mládí, byla ubírána životu. Všichni vězíme v tom šálivém domnění, že se schylují k smrti jen starci a neduživí, kdežto vskutku unáší tam každý věk, hned nemluvně i děcko. Osud koná své dílo, zastírá nám vědomí smrti, a aby se smrt mohla tím snáze připlazit, skrývá se již v samém slově „život“. Dětství přechází v chlapectví, chlapectví v jinošství, jinocha vystřídá stařec. Počítáš-li dobře, sám přírůstek je ztráta.

22

Stěžuješ si, Marcie, že tvůj syn nežil tak dlouho, jak by byl mohl žít? Odkudpak víš, zda by mu bylo prospělo žíti déle? Nebylo snad o něj jeho smrtí dobře postaráno? Můžeš dnes najít někoho, jehož život je tak dobře zajištěn, že se s postupem času nemusí bát ničeho? Lidské věci jsou kolísavé a nestálé a žádná část našeho života není tak ohrožena nebo tak citliva jako ta, která je nejmilejší. A proto si právě nejblaženější mají přát smrt, poněvadž při tak veliké nestálosti a zmatku může se za jisté pokládati jen to, co bylo. Kdo ti může zaručit, že překrásné tělo tvého syna, které bedlivý strážce stud zachoval neposkvrněné očima tak rozmařilého města, bylo by mohlo ujíti všem nemocem tak, aby zachovalo svou krásu neporušenu až do pozdního stáří? Uvažuj, že je na tisíce věcí, které mohou zkazit duši. Vždyť někdy čistá duše nedochová až do stáří ty naděje, které o sobě vzbudila v mládí, nýbrž mnohdy se nadobro pokazí. Buď ji napadne pozdní, a proto tím hanebnější rozmařilost a začne zneuctívat skvělé počátky, nebo se lidé zcela oddají tělesným choutkám a žádostem a hlavní jejich starostí je, co jísti, co píti. Připoj k tomu požáry, zkázy domů, lodí, drásání těla od lékařů vybírajících živým kosti a celé ruce strkajících do vnitřností a za zvláštních bolestí léčících stydké údy lidské. Dále vyhnanství – tvůj syn nebyl nevinnější než Rutilius[42]; žalář – nebyl moudřejší než Sokrates; dobrovolnou smrt dýkou vraženou do těla – nebyl úctyhodnější než Cato.

Když to vše dobře uvážíš, shledáš, že je nejlépe těm, které příroda brzy dopravila do bezpečí, když na ně čekala taková daň ze života. Nic není tak klamné jako lidský život, nic tak plné nástrah. Věřím, že by ho nikdo nepřijal, kdyby nebyl dáván nevědomým. Je-li tedy vrchol blaha nenarodit se, nejbližší stupeň tuším je vrátit se zase po krátkém žití rychle do původního stavu. Rozpomeň se na ten čas pro tebe tak trpký, kdy Seianus hodil život tvého otce napospas svému svěřenci Satriu Secundovi. Zlobil se na něj pro několik volnějších slov, že nemohl mlčky snésti, aby se Seianus nejen kladl na naše šíje, ale po nich šlapal, dral se vzhůru. Jednalo se o tom, aby se mu postavila socha v Pompeiově divadle, které Caesar po vyhoření obnovil. Cordus vykřikl, že teprve tohle je skutečná zkáza divadla. A opravdu. Nemělo se rozpadnout, když nad popelem Gn. Pompeia měl stát Seianus a v místě připomínajícím památku největšího vojevůdce měl být posvěcen obraz proradného vojáka?

Připraví se narychlo žaloba a nejzuřivější psi, které onen krmil lidskou krví, aby poslouchali jen jeho, ale na všecky ostatní aby byli divocí, začnou štěkat okolo muže již vyslíděného. Co měl dělati? Kdyby byl chtěl žít, byl by musil prosit Seiana, kdyby byl chtěl umřít, svou dceru, oba neúprosné. Rozhodl se oklamat dceru. Vykoupal se tedy, aby se hodně vysílil, a odebral se do ložnice, jako by chtěl něco pojíst. Propustiv otroky vyhodil něco oknem, aby se zdálo, že se najedl. K večeři již nepřišel, jako by se byl dost najedl v poledne. Totéž učinil druhého a třetího dne. Čtvrtý den ho prozradila sama slabost tělesná. Objav tě pravil tedy: „Má nejdražší dcero, za celý život jsem ti zatajil jen tohle. Dal jsem se na cestu smrti a už jsem skoro v polovině; zastavit mne ani nesmíš, ani nemůžeš.“ Potom nařídil zastřít všecka okna a skryl se v temnotách. Když se o jeho úmyslu dověděla veřejnost, všichni se radovali, že z chřtánů nejdravějších vlků uniká kořist. Ze Seianova návodu jdou žalobci na konzulský soud; stěžují si, že Cordus umírá, aby zastavili, k čemu ho napřed donutili. Tak se jim zdálo, že jim Cordus uniká. Šlo o důležitou věc, zda obžalovaní pozbývají práva sami se usmrtit. Za porady o tom, než žalobci přišli podruhé, Cordus se již sám osvobodil. Vidíš, Marcie, jak často a nenadále zasáhnou těžké změny časů příznivých a nepříznivých? Pláčeš, že jeden z tvých drahých musil umřít. Druhý málem by byl nesměl.

23

Kromě toho, že všechna budoucnost je nejistá a spíše horší než lepší, je nejsnazší cesta k nebešťanům, když se náš duch rychle uvolní od styku s lidmi. Vezme totiž s sebou nejméně bahna jako přítěže. Osvobodí-li se duch dříve, než zatvrdne a nabere do sebe hlouběji prvky zemité, vzlétá lehčeji k svému původu a snáze se očišťuje ode všeho zastaralého, naneseného rmutu. Velicí duchové také nikdy rádi v těle nepobývají; dychtí vyjít, vyrazit, těžce nesou svou vezdejší stísněnost, těkají vznášejíce se vysoko nade vším a z té výše rádi shlížejí na lidský život. Proto volá Platon: Moudrý ze vší duše touží po smrti, přeje si ji, myslí na ni, stále je unášen touto touhou a tlačí se z těla ven.

Nuže, Marcie, když jsi u toho mladíka viděla stařeckou moudrost, dále, že jeho duch přemáhá všecky vášně, je bez kazů, bez chyb, majetek že ukládá bez lakoty, hodnosti sbírá bez ctižádosti, radovánky hledá bez nevázanosti, věřilas, že ti bude popřáno mít jej dlouho zdravého? Vše, co dospělo vrcholu, je blízko zániku. Dokonalá ctnost se vytrhne a klidí se z očí; to, co na jaře uzrálo, nečeká na zimu. Čím jasněji vzplane oheň, tím dříve hasne; déle hoří oheň, který pomalu stravuje těžkou látku a zahalen jsa dýmem svítí kalně. Udržuje jej totiž táž příčina, která jej špatně živí. Tak také duch, čím je skvělejší, tím kratší. Neboť kde není místa pro vzrůst, je západ blízký. Fabianus vypravuje, a také naši rodiče to viděli, že v Římě žil urostlý chlapec, veliký jako dospělý muž. Brzy však zemřel a všichni rozumní to říkali, že brzy zemře. Nemohl přece dojít toho věku, který předběhl. Tak jest. Přílišná zralost je známkou blízkého zániku. Jakmile se spotřebují zdroje vzrůstu, blíží se rychle konec.

24

Začni jej posuzovat podle jeho předností, nikoli let. Žil dost dlouho. Jako sirotek žil pod ochranou poručníků až do čtrnácti let, pod matčinou ochranou stále. Ač měl svou domácnost, nechtěl opustit tvou a setrval pohromadě s matkou, třeba hoši sotva snesou společnou domácnost s otcem. Jako jinoch měl statné a krásné tělo, také tělesnou sílu, ale ač se narodil v táboře, nevstoupil do vojska, aby nemusil od tebe. Uvažuj, Marcie, jak málo kdy vídají své děti matky bydlící jinde. Pomysli si, že matkám, jejichž synové konají vojenskou službu, marně uplyne tolik roků, které stráví v osamělosti a v starostech o ně. Poznáš, že tato doba byla zcela tvá a že jsi z ní neztratila nic. Nikdy tě neopustil. Měla jsi jej na očích, když se vzdělával, vynikajícím nadáním měl se vyrovnat svému dědovi, kdyby mu nebyl bránil stud, který mlčky potlačil mnohý prospěšný pokrok. Jinoch nevídaně krásný – ač žil mezi tolika ženami kazícími muže, v žádné nevzbudil naději, a když se některé nešlechetnice odvážily dokonce ho pokoušet, pokaždé se zarděl, jako by se byl dopustil hříchu tím, že se líbil. Tato svatost mravů způsobila, že se již jako chlapec zdál velmi hoden úřadu kněžského, bezpochyby s matčinou podporou; ale ani matka by nebyla nic zmohla, nebýt bezúhonného uchazeče.

Takto se v myšlenkách obírajíc jeho přednostmi chovej syna jakoby v náručí. Nyní má pro tebe ještě více volného času, nyní ho nic nevolá jinam. Nikdy tebe nezarmoutí, nikdy ti neudělá starost. Čím jedině ti tak dobrý syn mohl způsobit bolest, to přebolelo, ostatní nejsouc podrobeno náhodě je samá radost, ač umíš-li syna svého užíti, chápeš-li, co u něho bylo nejcennější. Zašel jakoby jen obraz syna tvého, podobizna velmi nepodobná. On sám je nyní věčný a je mu lépe; sňata jsou z něho cizí břemena, je zůstaven jen sobě. To, co nás, jak vidíš, obklopuje, kosti a svaly potažené koží, obličej, ruce služebnice a ostatní, do čeho jsme zaobaleni, jsou pouta ducha, temnoty. Je jimi obsypán, sevřen, nasáklý, a uvržen byv do omylu nemůže proniknout k vlastní pravdě. S tímto obtížným masem je mu probojovati každý boj, aby nebyl stržen, neuvázl. Duch se snaží proniknout tam, odkud byl vypuštěn. Tam jej čeká věčný klid, po změti hrubých hmot uzří věci čisté a průhledné.

25

Není tedy, proč bys běhala na synův hrob. Tam leží jen nejhorší jeho část, která mu byla jen velmi na obtíž, kosti a popel, tak málo jeho součást jako oděv a jiné přikrývky těla. Bez úhony odešel, na světě nic podstatného ze sebe nezanechal, odešel všecek. Jen nakrátko pobyv nad námi, jen co by se očistil, setřásl ze sebe ulpělé vady a všechnu špínu smrtelného života, potom se vznesl do výšin a žije se šťastnými dušemi. Přijal jej do sebe svatý sbor, Scipionové a Catonové, je s těmi, kdož pohrdli životem a užili dobrodiní smrti, kde je i otec tvůj, Marcie. Ten, třebaže tam je vše vespolek příbuzné, bere k sobě svého vnuka radujícího se z nového světla, poučuje ho o dráze sousedních souhvězdí a znaje vše nikoli z dohadu, nýbrž podle pravého stavu věcí, rád jej zasvěcuje do přírodních tajemství. A jako je cizinci milý průvodce po neznámém městě, tak tomu, kdo chce poznati příčiny věcí nadzemských, domácí vykladač. Vybídne ho, aby se zrakem vnořil do hlubokostí zemských, neboť těší pohled z výše na to, co jsme opustili.

Chovej se tedy, Marcie, tak, jako bys stále byla na očích otci i synovi, ne těch, které jsi znala, ale mnohem vznešenějších a povýšenějších. Rdi se, myslíš-li na věci nízké nebo sprosté, styď se plakat pro své drahé, kteří se změnili v lepší! Byli vpuštěni do nesmírných, volných prostor věčnosti, neodděluje je rozlité moře, ani vysoké hory, ani neschůdná údolí nebo mělčiny nespolehlivých Syrt. Samá rovina vůkol, snadno se pohybují ničím nezatíženi, prostupují se a mísí s hvězdami.

26

Věz tedy, že z onoho nebeského hradu tvůj otec, Marcie, kterého sis tak vážila jako syn tebe, nikoli tím duchem, kterým oplakával občanské války, kterým sám navěky ocejchoval ty, kdož jej dali do klatby, nýbrž duchem tím povýšenějším, čím výše je nyní on povýšen, praví:

„Proč se, má dcero, oddáváš tak dlouhému bolu? Proč tak dlouho setrváváš v omylu domnívajíc se, že se tvému synovi stala křivda, protože odešel k svým předkům zdráv a ze zdravé rodiny? Nevíš, jak prudkými bouřemi osud vše mate? Že se nikomu neosvědčil jako dobrotivý a úslužný, leda těm, kteří od něho žádali nejméně? Mám ti snad jmenovat krále, kterým by byla kynula nejšťastnější budoucnost, kdyby je smrt byla dříve zachránila před hrozícím neštěstím? Nebo římské velitele, kterým z jejich velikosti neubude nic, odejmeš-li jim něco z jejich věku? Nebo nejvznešenější a nejslavnější muže, kteří byli zachováni proto, aby sklonili šíje připravené přijmout ránu vojáckého meče? Hle, tvůj otec a děd! Děd[43] se dostal do moci cizího vraha. Já jsem nikomu nikdy nedovolil na mne sáhnout, dobrovolným hladověním jsem dokázal velikost ducha, jaký se projevil v mých spisech. Proč se v naší rodině nejdéle truchlí nad tím, který tak šťastně zemřel?

Všichni se scházíme na jednom místě a vidíme nejsouce obklopeni hlubokou nocí, že u vás není nic, jak vy se domníváte, žádoucí, nic vznešené, nic skvělé, nýbrž vše nízké a těžké a stísněné. Jak nepatrný odraz našeho světla vy vidíte! Mám ještě uvádět, že se zde nesrážejí zbraně v zběsilém bratrovražedném boji, že se loďstvo nerozbíjí o loďstvo, že se vraždy v rodině ani nepředstírají, ani na ně nepomýšlí, že na náměstí nehlučí po celé dni strany vedoucí spory? Nic není tajeno, srdce všech jsou jako na dlani a mysli odhaleny, žije se veřejně a před očima všech, je vidět všechnu minulost i budoucnost. Těšilo mě vypsat události jednoho století, které se zběhly v nejzazším koutě světa a mezi hrstkou lidí. Nyní mohu viděti souvislost tolika století, ba celých věků, řetěz událostí, rok po roce. Mohu se dívati před sebe na království teprve se rodící, jakož i království již zralá k pádu, zánik velikých měst a nové cesty po moři.

Neboť může-li tě v tvém stesku potěšit společný osud, nic nebude stát na místě, kde nyní stojí, vše s sebou starobylost strhne a odnese. A nezahraje si jen s lidmi – vždyť jaký je to nepatrný zlomeček ohromné moci osudu! –, nýbrž s místy, kraji, zeměmi světa. Potlačí celá pohoří a jinde vyžene nové skály do výše. Pohltí moře, řeky obrátí jinam, přeruší styk národů s národy a nadobro rozvrátí lidskou společnost. Někde svrhne do bezedných hlubin města, zemětřesením rozerve půdu a z hlubokosti zemské vypustí jedovaté plyny. Povodněmi zaplaví obydlené kraje, vyhladí vše, co žije, potopou světa a ohromnými požáry vyděsí a zničí lidstvo. Až pak přijde čas, kdy nastane zkáza světa, aby mohl vzejíti nový svět, tohle vše se zničí svými silami, hvězdy se srazí s hvězdami a celý svět vzplane jediným požárem, do kterého se spojí světla nyní jednotlivě planoucí. Také my, šťastné duše, kterým se dostalo v úděl věčnosti, až bůh ustanoví znova stvořiti svět, přeměníme se, nepatrný přídavek k nesmírné zkáze, v původní prvky.

Šťasten je tvůj syn, drahá Marcie, že tohle již zná.“

24 Cremutius Cordus – svobodomyslný a neohrožený dějepisec doby Tiberiovy. (Pozn. překl.)

25 Seianus – velitel tělesné stráže císařské, kdysi všemocný, byl r. 31 popraven. (Pozn. překl.)

26 Augustus – první císař. (Pozn. překl.)

27 Do města Říma. (Pozn. překl.)

28 Sulla diktátor v l. 82–69, pro úspěchy zvaný „Šťastný“. (Pozn. překl.)

29 Řecký otec Xenofon. (Pozn. překl.)

30 Paulus L. Aemilius, porazil krále Persea u Pydny r. 168. (Pozn. překl.)

31 Bibulus, ztratil své syny v Sýrii r. 51. (Pozn. překl.)

32 Caesarova dcera Julia, provdaná za Pompeia, zemřela r. 54 a její smrtí se uvolnilo přátelství obou mužů až k úplné roztržce. (Pozn. překl.)

33 Cloelia za války s Porsennou uprchla z nepřátelského zajetí a vrátila se do Říma přeplavši Tiberu. (Pozn. překl.)

34 Alfeios prý z Řecka podtéká pod mořem a na Sicílii zase vyráží na povrch. (Pozn. překl.)

35 Byli poraženi u Syrakus r. 413. (Pozn. překl.)

36 Syrakusy. (Pozn. překl.)

37 Město společné – svět. (Pozn. překl.)

38 Trojím zářezem – moře Středozemní, Rudé a Kaspické. (Pozn. překl.)

39 Cizí pomoc – říkalo se to o velrybách. (Pozn. překl.)

40 Zemře-li syn, oplakávejme jen ztrátu syna, nikoli zároveň např. živitele, pomocníka atd. (Pozn. překl.)

41 Dědictví po cyperském Ptolemaiovi. (Pozn. překl.)

42 Konzul r. 105, nevinně nařčen a vyobcován. (Pozn. překl.)

43 Děd Marciin – utracen za proskripcí. (Pozn. překl.)

Polybiovi

1

Srovnáváš-li města a kamenné pomníky s naším životem, jsou to věci trvanlivé. Jestliže však o nich uvažuješ se zřetelem k přírodě vše ničící a vracející zase tam, odkud to právě vzala, jsou pomíjející. Neboť co nesmrtelného vytvořily smrtelné ruce? Známých sedm divů světa, a jestliže lidská ctižádost vytvořila v dobách potomních ještě něco mnohem podivuhodnějšího, bude někdy srovnáno se zemí a jako zříceniny navštěvováno. Tak jest. Nic není věčné a jen máloco je trvanlivé. Každá věc je jinak křehká, rozmanitý je zánik věcí, ale vše, co mělo svůj počátek, má také konec. Někteří hrozí světu zánikem; i tento vesmír, souhrn všech věcí božských i lidských, smíme-li tak věřiti, někdy některý den rozmetá a utopí v bývalém zmatku i tmách. Ať tedy nyní někdo pláče nad jednotlivými dušemi, nad popelem Kartága, Numantie a Korintu, ať běduje nad ještě hlubším pádem čehokoli, když zajde i to, co nemá kam padnout! Ať si stěžuje, že ho neušetřil osud, který se někdy odváží tak těžkého hříchu! Kdo je tak pyšný a bezmezně domýšlivý, že by za tohoto přirozeného zákona, vedoucího vše na světě k témuž konci, chtěl sebe sama a své drahé oddělit a ze zkázy hrozící i samému světu vyjmout některou rodinu? Největší je tedy útěchou myšlenka, že mě potkalo jen to, co vytrpěli všichni přede mnou a vytrpí všichni po mně. Proto se mi zdá, že příroda učinila své nejtěžší rozhodnutí s platností obecnou, aby rovnost osudu umírnila jeho krutost.

2

Také ti bude nemalou oporou pomyšlení, že tvůj bol neprospěje nic ani tobě, ani tomu, pro koho truchlíš. Nebudeš si zajisté přát, aby bylo dlouhé to, co je marné. Neboť dokážeme-li něco zármutkem, nezdráhám se vylít nad tvým osudem všechny své slzy, co mi jich ještě zbylo po mém. Ještě nyní, ač jsou mé oči již vyčerpány pláčem nad domácím neštěstím,[44] budu hledat, zda by z nich ještě něco vyteklo, jen když by to v budoucnosti prospělo tobě. Co váháš? Veďme společnou stížnost a já tedy do té míry učiním tento spor svým.

„Osude, podle obecného mínění velmi nespravedlivý, dosud se zdálo, že jsi v náručí hýčkal toho člověka, který od tebe dostal darem takovou vážnost, že jeho blaho unikalo závisti, což se málokdy někomu podaří. Hle, vnutil jsi mu největší bolest, kterou při císařově zdraví mohl pocítit, a když jsi jej kolem dokola důkladně ohledal, poznal jsi, že je tvým ranám obnažen jen z této strany. Neboť co jiného bys mu mohl udělat? Vzít majetek? Nikdy se mu neoddával a ještě nyní jej od sebe odpuzuje, seč jest; a ač je mu velmi snadné majetku nabývati, nemá ho k žádnému většímu užitku, než že jím pohrdá. Vyrvat mu přátele? Věděl jsi, že je tak roztomilý a hodný, že by ztracené přátele mohl vzápětí nahradit jinými. Zdá se mi totiž, že z těch mocných, které jsem v císařově paláci viděl, poznal jsem tohoto jediného, jehož přátelství sice všem prospívá, přece je však spíše milé. Vzal bys mu jeho dobré jméno? Je pevnější, než abys jím mohl i ty sám otřást. Vzal bys mu dobré zdraví? Věděl jsi, že jeho duch, nejen důkladně vzdělaný v svobodných vědách, nýbrž přímo s nimi srostlý, má tak pevný základ, že překonává všechny tělesné bolesti. Vzal bys mu dech? Jak maloučko bys mu uškodil! Sláva jeho ducha slíbila mu věk velmi dlouhý.

Sám se o to přičinil, aby v lepší své části trval dále a složiv přeslavná díla své výmluvnosti vymkl se smrtelnosti. Dokud bude písemnictví v úctě, dokud bude platit síla jazyka latinského nebo půvab řeckého, bude žít s největšími muži, s jejichž duchem se buď srovnával, nebo, zdráhá-li se to učinit jeho ostýchavost, k nim se přimkl. Jen na tohle jediné jsi tedy připadl, jak bys mu mohl uškodit nejvíce. Čím je totiž někdo lepší, tím častěji si zvykl snášet tebe bez výběru zuřícího a budícího obavy i ve chvíli, kdy rozdává dobrodiní. Jak nepatrná službička bylo by ti bývalo ochránit od této křivdy muže, kterého si, jak se zdálo, tvá shovívavost – tentokrát proti svému obyčeji – vyhlédla vědomě, nenapadla ho jen tak maně.“

3

Připojme, je-li ti libo, k těmto nářkům také to, že nadání samého jinocha bylo zmařeno hned v prvních letech jeho života. Byl hoden tebe, bratra. Ty jsi zajisté byl velmi hoden, aby tě v ničem nezarmoutil ani bratr nehodný. Jemu se ode všech lidí vydává svědectví shodné. Touží se po něm a ty z toho máš čest, chválí se a z toho má čest zase on. Nebylo na něm nic, co ty bys ochotně neuznával. Ty bys ovšem byl býval dobrý i k bratru méně dobrému, na něm se však tvá bratrská láska, našedši vhodnou látku, vyvíjela mnohem volněji. Nikomu svou mocí neukřivdil, nikdy nikomu nehrozil tebou jako svým bratrem. Uzpůsobil se k příkladu tvé skromnosti a uvažoval, jakou ty jsi svým lidem ozdobou i břemenem. Stačil na to břímě. Ó tvrdý osude, nepříznivý všem dobrým ctnostem! Tvůj bratr zahynul dříve, než mohl poznat své blaho. Vím však, že je mé rozhořčení slabé. Není totiž nic tak nesnadné jako najít vhodná slova pro velikou bolest. Přece však, můžeme-li nějak prospěti, postěžujme si spolu ještě nyní.

„Co jsi chtěl dokázat, osude tak nespravedlivý a tak násilný? Což tě tak rychle zamrzela ta tvá shovívavost? Jaká je to krutost, vpadnout mezi bratry a tak krvavým lupem zmenšiti nejsvornější sdružení? Zasíti zmatek do rodiny tak dobře opatřené nejlepšími jinochy, kde se ani jeden bratr nezvrhl, a beze vší příčiny ji oloupit? Nic tedy není prospěšna bezúhonnost přísně vyhovující každému zákonu, nic starodávná řádnost, nic moc svrchovaného blaha chráněná svrchovanou zdrženlivostí, nic čistá a bezpečnost zjednávající láska k vědám, nic mysl neposkvrněná žádnou nákazou? Truchlí Polybius a osudem jednoho bratra byv upozorněn, čeho by se mohl obávat u ostatních, bojí se též o samu útěchu svého bolu. Nehodný čin! Truchlí Polybius a nad něčím má bolest, ač je mu císař[45] nakloněn. Bezpochyby jsi, drzý osude, chtěl dokázat, že ani sám císař nemůže před tebou nikoho uhájit!“

4

Žalovat na osud můžeme hodně dlouho, změnit jej však nemůžeme. Stojí tvrdý jako kámen a je neúprosný. Nikdo jím nepohne, ani prudkým slovem, ani pláčem, ani důvodem. Osud nikoho ničeho neušetří, nikomu ani nic nesleví. Šetřme tedy slz zcela neprospěšných; vždyť nás tenhle bol spíše do hrobu přivede, než nám odtamtud někoho zavolá zpátky. Souží-li nás, nepomáhá-li nám, je třeba zbavit se ho co nejdříve. Duch se musí vzpamatovat, zotavit se od prázdné útěchy a jakési trpké rozkoše z bolu. Neboť nezastaví-li naše slzy rozum, osud to neučiní. Rozhlédni se jen okolo sebe po všech lidech – všude hojný a stálý důvod k pláči. Někoho volá k denní práci tísnivá nouze, někoho štve ctižádostivost nedopřávajíc mu nikdy klidu, někdo se bojí o vytoužený majetek a trpí za splněné přání, někoho trápí osamělost, někoho obtěžuje dav stále obléhající vchod do jeho domu. Jednoho bolí, že má děti, druhého, že je ztratil. Dříve by nám došly slzy než příčiny k pláči. Nevidíš, jaký život nám slíbila příroda, když ustanovila, aby první, s čím se člověk rodí, byl pláč? S takovým počátkem přicházíme na svět a všechen život dalších let se s ním plně shoduje. Tak žijeme, a proto, co často musíme dělati, máme dělati klidně, s umírněností a vědouce, kolik smutných věcí za našimi zády ještě čeká. Musíme, když ne přestat plakati, jistě aspoň slzami neplýtvat. Ničeho nemáme šetřiti více než toho, čeho tak často užíváme.

5

Rovněž by ti velmi pomohlo uvážit, že tvůj bol není nikomu méně milý než právě tomu, pro koho jej snášíš. On si ani nepřeje, aby ses trápil, ani o tom neví. Není tedy žádný důvod k službě, která neslouží tomu, komu se koná, ježto on nic necítí, nebo cítí-li, je mu nemilá. Odvážil bych se říci, že na světě není nikdo, koho by tvůj pláč těšil. Co tedy? Jak se k tobě na světě nikdo nechová, tak myslíš, že by se choval tvůj bratr, aby ti tebetrýzněním škodil, aby tě chtěl odvádět od tvého zaměstnání, to jest vědecké práce, a od císaře? To přece není podobné pravdě. Vždyť ti prokazoval lásku jako bratru, úctu jako otci, čest jako vyššímu. Přeje si, abys na něj toužebně vzpomínal, ale nechce, aby ses trápil. Proč tě tedy těší hořem nýti, když by bratr, mají-li mrtví cit, rád mu učinil konec? O jiném bratru, jehož vůle by se mohla zdát nejistá, bych byl ve všech těchto věcech na pochybách a řekl bych: „Buď si tvůj bratr opravdu přeje, aby ses trápil neustálým pláčem, je tedy toho tvého citu nehoden. Nebo nepřeje-li si, zastav bol vězící ve vás obou. Ani bezbožný bratr nezasluhuje, aby se po něm tak tesknilo, ani zbožný si toho nepřeje.“ U tohoto bratra však, jehož oddaná láska je tak vyzkoušena, musíme míti za jisté, že nemůže být pro něj větší trpkosti, než když je tobě trpká tato jeho nehoda, když tě nějak trápí, když tvé oči, které si nijak nezasloužily toho zla, stálým pláčem kalí a vyčerpává.

Přece však tvou lásku bratrskou nic od neužitečných slz tak neodvede jako pomyšlení, že musíš být svým bratřím za příklad statečného snášení této křivdy osudem spáchané. Co dělávají velcí vojevůdci v nesnázích, že vědomě předstírají veselost a strojenou radostí zastírají nepříznivý stav věcí, aby vojáci sami též neklesali vidouce svého velitele na duchu zlomeného, to musíš nyní učinit i ty. Nasaď si tvář jinou, nepodobnou tomu, co v srdci cítíš, a můžeš-li, odvrž všechen bol; nemůžeš-li, skryj jej hluboko do srdce, zadržuj, aby nepronikal, a snaž se, aby tě napodobili i tvoji bratři, kteří budou považovat za čestné vše, co uzří tebe konati; a z tvého vzezření budou čerpat odvahu. Ty jim musíš být i útěchou i utěšitelem. Ale budeš-li svému bolu hovět, nebudeš moci bránit jejich bolu.

6

I to tě může zdržovat od nemírného žalu, jestliže si sám prohlásíš, že nic z toho, co děláš, nemůže se utajit. Souhlasné mínění lidí učinilo z tebe velikou osobnost. Tu čest si musíš chránit. Odevšad tě obklopuje zástup utěšujících, proniká ti do srdce a zkoumá, jak je obrněno proti bolu a zda umíš jen dobře užívati štěstí, či také statečně snášet neštěstí. Dívají se ti do očí. Ti, jejichž city se mohou tajiti, mohou se ve všem chovati volněji. Tobě není dovoleno žádné tajemství. Osud tě postavil do plného světla. Všichni budou věděti, jak ses po té pohromě choval, zda jsi hned po ráně složil zbraň, či pevně stál na místě. Kdysi tebe i císařova láska povznesla na vysoké místo, i tvé odborné zaměstnání vyvedlo do vyššího stavu. Tobě nesluší nic plebejského, nic nízkého. Ale co je tak nízké a tak žensky slabošské jako vydat se na pospas sžíravé bolesti? Tobě při stejném zármutku není dovoleno totéž, co tvým bratřím. Mnoho ti zakazuje mínění přijaté o tvých ušlechtilých snahách a povaze, mnoho na tobě lidé žádají, mnoho od tebe očekávají. Jestliže jsi chtěl mít úplnou volnost, kéž bys nikdy nebyl na sebe obrátil pozornost všech: nyní však musíš osvědčit tolik, kolik jsi slíbil. Hlídají tvého ducha všichni ti, kdož chválí díla tvého nadání, kdož je opisují[46], ti, kteří potřebují tvého věhlasu, i když nepotřebují tvého majetku.

Nemůžeš tedy vykonati nic tak nehodného zaměstnání muže dokonalého a vzdělaného, aby mnohé nemrzelo, že se ti tolik podivovali. Nesmíš nemírně plakat, ale nejen že to nesmíš, nesmíš ani dlouho do bílého dne spát, ani se z honu a shonu denních událostí utíkat do klidu venkovského zátiší, ani unavený stálým vykonáváním namáhavého úřadu osvěžovati se zábavnou cestou, ani se rozptylovati rozmanitým divadlem, ani si den rozděliti podle své vůle. Není ti dovoleno leccos z toho, co smějí dělat lidé docela všední a opovržení. Vysoké postavení je veliké otroctví. Nesmíš dělat nic po svém. Musíš vyslechnout tolik tisíc lidí, vyřídit tolik žádostí! Z celého světa docházejí takové hromady věcí, které se musí zpracovat, aby se uspořádány mohly předložit velikému panovníkovi k rozhodnutí. Opakuji, plakat nesmíš. Abys mohl vyslechnout mnoho plačících, abys mohl osoušet slzy těch, kteří se snaží usilovně dovolati se milosrdenství přelaskavého císaře, musíš sám napřed své slzy osušit.

7

Tyhle důvody tě však přece budou sílit jen jako méně účinné léky. Až budeš chtít zapomenout na vše, mysli na císaře! Viz, jakou věrností jsi mu povinen za tuto jeho přízeň, jakou bedlivostí! Pochopíš, že se nesmíš o nic více sklonit než ten, na jehož zádech spočívá podle báje svět.[47] Sám císař, ač smí vše, právě proto nesmí leccos dělati. Jeho bdělost chrání spánek všech, jeho práce zjednává všem klid od práce, jeho přičinlivost přináší všem radosti, jeho zaměstnání opatřuje všem volnou chvíli. Od té doby, co se císař oddal světu, odňal se sobě, a jako hvězdy, které bez oddechu vykonávají svou pouť, ani on se nikdy nesmí ani na chvíli zastavit, nesmí konat nic svého.

Táž nutnost ukládá se do jisté míry také tobě. Nesmíš dbát svého prospěchu, nesmíš hledět si jen svých zálib. Poněvadž je císař pánem celého světa, nemůžeš se ty věnovati ani radosti, ani bolesti, aniž čemu jinému. Náležíš císaři všecek. Připoj k tomu ještě to, že často prohlašuješ, že je ti císař dražší než život; nesmíš si tedy stěžovat na svůj osud, dokud je císař zdráv. Dokud je On bez úhony, jsou zdrávi i tvoji drazí, nic jsi neztratil, tvé oči musí být nejen suché, nýbrž i veselé. V císaři je tvé všecko, císař je ti za všecky. Tvé velmi cudné a zbožné mysli je zcela cizí tak malá vděčnost tvému štěstí, dovoluješ-li si vůbec pro něco plakati, ač On je zdráv.

8

Nyní se ještě zmíním o léku, ne sice účinnějším, ale známějším. Odejdeš-li někdy domů, teprve se budeš musit báti zármutku. Neboť dokud se budeš dívat na své božstvo, nebude mít zármutek k tobě přístup, císař tě zcela zaujme. Jakmile se od něho vzdálíš, bolest jako by v tvé osamělosti využila příležitosti k nástrahám, ponenáhlu se vplíží v srdce odpočívající. Nesmíš se tedy ani na chvíli vzdávat svých zaměstnání. V té době ať se ti odvděčí tvá záliba v písemnictví, tak dlouho a tak věrně milovaném, v té době ať tebe chrání jako svého pěstitele a kněze! Tehdy ať jsou stále s tebou Homér a Vergilius, básníci o lidstvo tak zasloužilí, jak ses zasloužil ty o ně a o všecky tím, že sis přál, aby je znalo více lidí, než kolika psali! Bezpečen bude všechen ten čas, který jim svěříš do ochrany.

Tehdy usilovně piš o dílech svého císaře, aby byla navěky velebena domácím chvalořečením! Sám ti zajisté poskytne látku i vzor, jak nejlépe sestavovat a psát dějiny. Neodvažuji se nabádat tě dále i k tomu, abys s obvyklým svým vkusem a půvabem zbásnil bajky, zejména Aisopovy, dílo v římském písemnictví dosud nezpracované. Je sice duchu otřesenému hromovou ranou těžké tak rychle se věnovat této veselejší práci. Ale až se vzpamatuje a posílí, měj tuto látku na mysli, bude-li duch moci pokročit od vážnějšího díla k lehčímu. V onom totiž bude jej vábit sama vážnost dějů, o kterých bude psáti, třeba dosud smutného a v nitru se sebou bojujícího. Tuto látku, o které je třeba psáti s myslí uvolněnou, nesnese, leda až se zase zcela zotaví. Bude tedy nutné nejprve jej tužiti látkou vážnější, potom konejšiti veselejší.

9

Také to ti velmi uleví, dáš-li si často tuto otázku: „Truchlím pro sebe, či pro nebožtíka? Truchlím-li pro sebe, ta tam je chlouba lásky bratrské a začíná bol omluvený jen tím, že je čestný; když přihlíží ku prospěchu, vzdává se lásky bratrské. Nic však šlechetnému muži nesluší méně než vypočítavost s žalem pro bratra. Truchlím-li pro něj, musí rozhodovat jedno z obého. Jestliže totiž mrtví již nic necítí, ušel můj bratr všemu životnímu nepohodlí a vrátil se tam, kde byl před narozením. Prost jsa všeho zlého nebojí se ničeho, po ničem netouží, nic netrpí. Jaké je tedy šílenství stále truchlit pro někoho, koho již nikdy nebude nic bolet? Cítí-li však mrtví, duch mého bratra jakoby propuštěný z dlouhého vězení, konečně svéprávný a samostatný, jásá, těší se z přírodního divadla a na všechen lidský život se dívá z vyššího místa, kdežto božské věci, jejichž řád tak dlouho hledal marně, vidí z větší blízkosti. Proč se tedy trápím steskem po tom, kdo je buď blažen, nebo není vůbec? Plakat nad blaženým je závist, nad tím, kdo není, bláznovství.“

Či tě snad trápí domněnka, že – jak se zdá – přišel o nesmírná dobra, která jej dosud obklopovala? Myslíš-li, že mnoho ztratil, považ také, že je mnohem více toho, čeho se nebojí. Nebude jím zmítat hněv, nebude ho trápit nemoc, dráždit podezření, pronásledovat závist, žravá a vždy nepřátelská cizímu pokroku, nebude ho znepokojovat strach, nebude zneklidňovat lehkomyslné štěstí, rychle přenášející své dary jinam. Spočítáš-li si to dobře, bylo mu více odpuštěno než vzato. Nebude požívat majetku ani zároveň tvého a svého vlivu. Nebude přijímat dobrodiní, nebude dávat. Považuješ ho za nešťastného, že tohle ztratil, či blaženého, že toho nepostrádá? Věř mi, že je šťastnější ten, komu není třeba štěstí, než ten, komu je přichystáno. Všechna vezdejší dobra, která nás těší pocitem skvělé, ale klamné rozkoše, peníze, hodnosti, moc a ještě více jiných, nad nimiž žasne slepá vášeň lidstva, získávají se namáhavě, budí závistivé pohledy a konečně koho zdobí, zároveň jej i tlačí. Spíše hrozí, než prospívají. Jsou kluzká a nejistá, nikdy se dobře nedrží. Neboť sama ochrana velikého štěstí budí znepokojení, byť se nebylo třeba bát nějak budoucnosti.

Chceš-li věřit lidem vidoucím hlouběji do pravého stavu věcí, každý život je trest. Vrženi byvše do tohoto hlubokého a neklidného moře neustále se vzdouvajícího, které nás brzy nenadálým přírůstkem vynese, brzy zase větší škodou srazí a stále námi zmítá, nestojíme nikdy pevně, visíme a potácíme se, vrážíme do sebe, někdy ztroskotáme, ale vždy se bojíme. Plujícím na tomto tak bouřlivém moři, vydaném veškeré nepohodě, nekyne žádný jiný přístav kromě smrti. Nezáviď tedy svému bratru; má pokoj. Konečně je svoboden, konečně bezpečen, konečně věčný. Zbyl zde po něm císař a všechno jeho potomstvo, zbyl jsi zde ty se společnými bratry. Dříve než štěstí mohlo něco ze své přízně změnit, opustil je dosud pevně stojící a plnou rukou sypající dary. Užívá nyní volného a svobodného nebe, z ponížení a stísněnosti vyšvihl se na to místo, ať jakékoli, které do blaženého náručí vítá duše zbavené pout. Nyní se tam volně toulá a s rozkoší plně vychutnává všecka dobra přírody. Mýlíš se: tvůj bratr neztratil světlo života, naopak, dostal se do jasnějšího. Všichni tam máme společnou cestu. Proč naříkáme na osud? Bratr nás neopustil, nýbrž předešel. V samé nutnosti zemřít je, věř mi, veliké blaho! Ani na jeden celý den není nic jisté. Když je pravda tak temná a zahalená, kdo by mohl uhádnout, zda smrt tvému bratru záviděla, či se o něj dobře postarala?

10

Protože jsi člověk ve všem spravedlivý, musí tě nutně síliti také pomyšlení, že se ti nestala křivda, když jsi ztratil takového bratra, nýbrž bylo ti prokázáno dobrodiní, že jsi mohl tak dlouho užívati jeho lásky a těšiti se z ní. Je nespravedlivý, kdo dárci neponechává volnost v rozhodování o daru, je chamtivý, kdo nepovažuje za zisk, co dostal, nýbrž za škodu, co vrátil. Nevděčný je, kdo ukončení radosti nazývá křivdou, pošetilý, kdo se domnívá, že lze užívat jen dobra přítomného, kdo nemá zalíbení i v minulých a nepodkládá za jistější to, co přešlo, protože se už o to nemusí báti, že nebude. Příliš si omezuje svou radost, kdo se domnívá, že požívá jen toho, co má a vidí; ale že to měl, nepovažuje za nic. Vždyť nás brzo opouští každá radost, která plyne a přechází a ztrácí se takřka ještě dříve, než přišla.

Musíme se tedy v duchu vnořit do minulosti, zavolat zpátky vše, co nás kdy těšilo, a stále znova to v myšlenkách prožívat. Vzpomínky na prožitou rozkoš jsou delší a věrnější než přítomnost. Pokládej tedy za nesmírné dobro, že jsi měl nejlepšího bratra, nemysli na to, oč déle jsi ho mohl mít, nýbrž jak dlouho jsi ho měl. Příroda ti ho nedala trvale v majetek, jako ani ostatním jejich bratry, nýbrž půjčila. Když pak uznala za dobré, požádala jej nazpět a neřídila se při tom tvou nasyceností, nýbrž svým zákonem. Nese-li někdo těžce, že splatil svěřené peníze, zejména peníze, které mu byly svěřeny k užívání zadarmo, nemá se považovat za nespravedlivého? Příroda dala život tvému bratru, dala jej i tobě. Jestliže užívajíc svého práva vzala si od jednoho z vás svůj dluh rychleji, není vinna ona, jejíž podmínka byla známa, nýbrž chtivá naděje smrtelného ducha; ten mnohdy zapomíná, jaká je povaha věcí, a na svůj úděl si vzpomene teprve tehdy, když je upomínán. Raduj se tedy, že jsi měl tak dobrého bratra a že ses s ním hodně potěšil; ač tvé potěšení s ním bylo kratší, než sis přál, připiš si je k dobru. Mysli, že míti bylo velmi příjemné, ztratiti lidské! Není totiž větší vnitřní rozpor než to, když je někdo dojat, že měl takového bratra jen na krátko, ale neraduje se z toho, že ho přece měl.

11

„Ale byl vyrván bratru nic netušícímu.“ Vlastní lehkověrnost každého šálí a vědomě zapomíná na smrtelnost toho, co miluje. Příroda se nikomu nezavázala, že ze své nutnosti něco sleví. Denně jdou před našima očima pohřební průvody známých i neznámých lidí, my si však hledíme něčeho jiného a považujeme za nenadálé to, o čem se nám po celý život hlásá, že se stane. Není to tedy nespravedlivost osudu, nýbrž nenasytná zvrácenost lidské mysli, která se horší, že odchází odtamtud, kam byla připuštěna jen z milosti. Oč spravedlivější je ten, kdo na zprávu o synově smrti promluvil slova hodna velikého muže: „Když jsem ho zplodil, věděl jsem, že zemře.“ Nemohl by ses vůbec divit, že syn takového muže dovedl umřít statečně. Zprávu o synově smrti nepřijal jako novinu. Neboť co nového je v tom, že zemře člověk, jehož celý život není než cesta k smrti? „Když jsem ho zplodil,[48] věděl jsem, že zemře.“ Potom připojil slova ještě rozvážnější a statečnější: „A k tomu jsem ho vychoval.“ Všichni jsme k tomu vychováváni; kdo se rodí do života, tomu je údělem smrt. Radujme se tedy z toho, co nám bude dáno, a vraťme to, jakmile budeme o to požádáni.

Každého někdy jindy osud dohoní, nikoho nemine. Duch nechť stojí připraven a nikdy ať se nebojí toho, co je nutné; co je nejisté, to ať stále očekává! Proč uvádět, že předáci a jejich potomci, a třeba muži proslulí mnohými konzuláty nebo triumfy, zahynuli z vůle neúprosného osudu? Celá království s králi a národové s vladaři podstoupili svůj osud. Všichni, ba vše vůbec, hledí vstříc poslednímu dni. Nemají všichni stejný konec. Někoho opouští život uprostřed dráhy, někoho nechává hned při vstupu, někoho hluboko v stáří již unaveného a přejícího si odejít ještě pustit nechce. Jindy a jindy, ale přece někdy zamíříme všichni k témuž cíli.

Nevím, zda není větší pošetilost nedbat zákona smrtelnosti, či větší nestoudnost vzpírat se mu. Jen vezmi do rukou básně kteréhokoli z obou básníků, od tebe tak skvěle ztlumočených, které jsi tak volně zpracoval, že se přece jejich půvab nesetřel, i když stavba ustoupila do pozadí – přeložil jsi je totiž z jazyka do jazyka tak, že tě i do nové řeči provázely všecky přednosti – a to byl nejtěžší úkol –, není v oněch spisech jediná kniha, která by ti nepodávala velmi hojné příklady proměnlivosti lidského osudu, nejistých náhod a slz tekoucích z nejrozmanitějších důvodů. Čti, jak důrazně jsi zahřměl pádnými slovy! Zastydíš se za svou náhlou slabost, za zradu tak velebné řeči. Nedopusť, aby ten, kdo se podivoval tvým spisům jako příkladným, se tázal, jak mohl tak velkolepé a tak statečné dílo stvořit duch tak slabošský?

12

Obrať se raději od toho, co tě trápí, k těmto tolika a tak velikým útěchám, dbej předobrých bratrů, manželky a syna! Pro blaho jich všech vyřídil si to s tebou osud tímto údělem. Máš mnoho těch, u nichž můžeš najít klid. Hleď se zbavit té výtky, aby se nezdálo, že je u tebe silnější bolest pro jednoho než tolik jiných útěch. Vidíš, že jsou všichni zdrceni jako ty a že ti nemohou pomoci; naopak zřejmě doufají, že dojdou posily u tebe. A proto, čím mají méně vzdělání a méně ducha, tím statečněji musíš se ty vzepřít společnému zlu. Ale dělit svou bolest mezi mnohé, již to je útěcha. Poněvadž pak se rozdělí na více lidí, musí v tobě zůstat jen malý zbytek.

Nepřestanu ti stále připomínat císaře. Dokud on řídí svět a ukazuje, oč lépe se říše chrání dobrodiním než zbraněmi, dokud on vede lidské osudy zde na zemi, není nebezpečí, že bys pocítil nějakou ztrátu. U něho jediného je pro tebe dost ochrany, dost útěchy. Vzmuž se, a kolikrátkoli ti potají vyhrknou slzy do očí, tolikrát je upři na císaře; oschnou při pohledu na to nejmocnější a nejjasnější božstvo. Jeho lesk je oslní, aby neviděly nic jiného, a na sebe upoutá. Na toho, koho vidíš ve dne v noci, koho ani na chvíli ze zřetele nespouštíš, musíš myslit stále, toho volat ku pomoci proti osudu. A poněvadž je ke všem svým věrným tak laskavý a tak shovívavý, nepochybuji, že do téhle tvé rány nalil již balšám mnohé útěchy, snesl mnoho důvodů, jimiž se snažil tlumit tvůj bol. Co ještě? A kdyby byl z toho dosud neučinil nic, což ti není největší útěchou hned sám pohled a myšlenka na císaře? Kéž ho bohové i bohyně dlouho světu zachovají! Ať se svými činy vyrovná zbožněnému Augustovi, léty ať jej předčí! Dokud bude zde mezi smrtelníky, ať nic v jeho domě necítí svou smrtelnost! Svého syna ať důvěrou dlouho jemu věnovanou doporučí římskému národu za vedoucího a před tím ať v něm vidí spíše spoluvladaře než nástupce! Nechť hodně pozdě a teprve naši vnuci se dožijí toho dne, kdy jej jeho lid svěří nebi!

13

Osude, nevkládej na něj ruce své a nedokazuj na něm svou moc, leda prospěšně! Dovol, aby léčil lidské pokolení již dávno velmi nemocné, dovol, aby to, co zběsilost předešlého císaře rozvrátila, obnovil a postavil zase na své místo! Kéž stále svítí tato hvězda, která zazářila světu sraženému do propasti a potopenému v temnotách! Ať uklidní Germánii, ať otevře Británii, ať slaví triumfy jako jeho otec, a nové! Že se na ně budu dívat i já, slibuje laskavost jeho srdce, jež z jeho ctností stojí na prvém místě. Zajisté mne tak nezavrhl,[49] aby mě nechtěl k sobě povznést, ba ani mne vůbec nesrazil, nýbrž, když do mne vrazil osud, vlídnou rukou svého božství padajícího zadržel a laskavě uložil řítícího se do zkázy. Přimluvil se za mne v senátu a nejen mi daroval život, nýbrž za něj pro mne požádal. Nechť sám rozhodne. Mou věc ať uzná za takovou, za jakou mu bude libo. Buď ji jeho spravedlnost uzná za dobrou, nebo ji jeho milost učiní dobrou. Obojí bude mi stejně dobrodiním, ať zjistí mou nevinu, nebo si toho bude přát.

Sám však zatím mám již za velikou útěchu v svých strastech, vidím-li, že jeho milosrdenství proniká celým světem. Jestliže právě z toho kouta, do kterého jsem já vsazen, vykopalo již několik jiných zasypaných dlouholetými sutinami a vyvedlo je zase na světlo, nebojím se, že mne jediného pomine. Avšak sám nejlépe ví, kdy má komu přispět. Já se usilovně přičiním, aby se neostýchal ke mně přijíti. Ó blahodárná vlídnosti tvá, císaři! Ta je příčinou, že za tvé vlády žijí klidněji vyhnanci, než nedávno za Gaia žili nejpřednější občané! Nechvějí se v zmatku, nečekají v úzkostech každou chvíli meč, netrnou hrůzou, kdykoli se objeví nějaká loď.[50] Pro tebe je jim zuřivost osudu mírná, pro tebe mají i naději, že se zlepší, mají zatímní klid. Věz, prosím, že nejspravedlivější jsou teprve blesky, které ctí i zasažení!

14

Náš císař tedy, společná útěcha všech lidí, jestliže se zcela nemýlím, jistě již tě osvěžil na duchu a tvou tak těžkou ránu opatřil vydatnějšími léky. Již tě všelijak posílil, již ti – neboť jeho paměť je úžasně trvalá a věrná – uvedl všecky příklady na uklidnění mysli, již ti s obvyklou výmluvností vyložil rady všech moudrých mužů. Nikdo lepší by se zajisté nemohl zhostit tohoto těšitelského úkolu. Jeho slova budou mít jinou váhu, jako by je posílala sama věštírna. Jeho božská moc otupí všecku pronikavou sílu tvého bolu. Mysli si tedy, že k tobě takto promlouvá:

„Nejsi ze všech lidí na světě ty jediný, kterého si osud vybral, aby ho navštívil tak těžkou křivdou. Není ani nebyl na celičkém světě žádný dům, který by neměl nějaký důvod k nářku. Přejdu všední příklady – ač jsou méně významné, je jich přece nesmírně mnoho –, dovedu tě k dějinám a zápisům veřejným. Vidíš všecky tyhle podobizny, jež naplnily císařský palác? Není jediná z nich, aby nebyla známa nějakým neštěstím svých členů. Ač jsou všichni muži skvělou ozdobou století, nikdo z nich není, aby se buď sám nebyl trápil steskem po někom ze svých drahých, nebo aby z touhy po něm netrpěl nikdo z jeho příbuzných největší duševní muka.

Proč bych ti uváděl Afrického Scipiona[51], jemuž byla oznámena bratrova smrt ve vyhnanství? Ten bratr, který vyrval bratra žaláři, nemohl ho vyrvat osudu. A jak nedočkavá na právo a spravedlnost byla Afrikánova bratrská láska, stalo se všem zřejmé; neboť téhož dne, kdy vyrval bratra z rukou úředního posla, zakročil též jako soukromník proti tribunovi lidu. A přece toužil po mrtvém bratru tak upřímně, jako jej před tím odhodlaně chránil! Proč se zmiňovat o Scipionovi Aemilianovi[52], který takřka v jeden a týž den se díval na otcův triumf a pohřeb dvou bratří? Přece však, ač byl mladíček, ba skoro ještě hoch, snesl tu nenadálou zkázu své rodiny, přivalivší se právě v den Paulova triumfu, tak odhodlaně, jako ji měl snášet muž narozený k tomu, aby ani římskému národu nechyběl Scipio, ani aby ho nepřežilo Kartágo!

15

Proč bych se zmiňoval o tom, že smrt rozervala svornost dvou Lucullů, proč o Pompeiích?[53] Těm nelítostný osud nepovolil ani to, aby zahynuli jedinou a touž zkázou. Sextus Pompeius přežil nejprve sestru, jejíž smrtí se uvolnily svazky velmi pevného římského míru, a přežil též svého předobrého bratra, kterého štěstí vyneslo proto, aby jej svrhlo ze stejné výše, jako kdysi svrhlo jeho otce. Ale i po tomto pádu stačil Sextus Pompeius nejen na bolest, nýbrž i na válku. Odevšad se sbíhají nesčetné příklady toho, že smrt oddělila bratry, ale sotva kdy bylo viděti jiné dvojice, jako byli tito dva, spolu stárnoucí. Spokojím se však příklady našeho domu. Nikomu zajisté nebude chybět tolik zdravého rozumu, aby si naříkal, že osud někoho zarmoutil, když ví, že osud zatoužil také po slzách rodiny císařské.

Zbožněný Augustus ztratil předrahou sestru[54] Octavii; příroda donutila k pláči i toho, komu určila nebe. Ba císař týraný úplnou osiřelostí ztratil dokonce i svého synovce[55], ustanoveného k nástupnictví. Konečně, abych nevypočítával každý jednotlivý případ jeho zármutku, ztratil i zetě i děti a vnuky. A přece se nikdo ze všech smrtelníků necítil více člověkem, dokud na světě žil. Avšak jeho všeobsáhlé srdce přece uložilo do sebe tolik tak těžkých bolů a zbožněný Augustus nepřemohl jen cizí národy, nýbrž i svou bolest. Gaius Caesar, vnuk mého velikého strýce, zbožněného Augusta, jako chlapec ztratil předrahého bratra Lucia. Vedoucí mládeže ztratil za příprav k parthské válce vedoucího téže mládeže a rána, která tehdy zasáhla jeho srdce, byla mnohem těžší než rána, která později zasáhla jeho tělo. Obojí bolest snášel však i velmi zbožně i velmi statečně. Můj strýc, císař Tiberius, ztratil svého mladšího bratra, mého otce Drusa Germanika, když pronikal do vnitra Germánie a římské říši podroboval velmi divoké národy. Zemřel mu v náručí zasypán jeho polibky. Přece však nařídil míru zármutku nejen sobě, nýbrž i jiným, a všechno vojsko – nebylo jen zarmouceno, nýbrž zdrceno a vyžadovalo si mrtvolu svého Drusa – přiměl truchlit po římsku. Rozhodl se, že se musí zachovat nejen vojenská kázeň, nýbrž i kázeň v bolu. Nebyl by mohl potlačit slzy jiných, kdyby byl napřed sám nezkrotil svůj bol.

16

Můj děd Marcus Antonius, s nímž se mohl měřit jen ten, kdo jej přemohl, tehdy, když řídil stát a opatřen jsa triumvirskou mocí nic nad sebou neuznával, zato viděl pod sebou vše kromě svých dvou soudruhů, dostal zprávu o bratrově smrti. Sveřepý osude, jaké si sám tropíš žerty z lidského neštěstí! Právě v tu dobu, kdy M. Antonius zasedal rozhoduje o životě a smrti občanů, byl bratr M. Antonia podle rozkazu veden na smrt. Avšak M. Antonius snesl i tuto tak truchlivou ránu stejně statečně, jako snášel všecka ostatní protivenství; a projevem jeho bolu bylo pomstít bratra krví dvaceti legií. Ale abych pominul všecky ostatní příklady, abych pomlčel i o svých jiných pohřbech, dvakrát na mne zaútočil osud žalem bratrským,[56] dvakrát se přesvědčil, že mi sice může ublížit, ale nemůže mne porazit. Ztratil jsem bratra Germanika. Jak jsem jej miloval, pochopí zajisté, kdo uváží, jak oddaní bratři milují bratry. A přece jsem ovládl svůj bol tak, že jsem nic neopominul z toho, co má vykonat dobrý bratr, ani neučinil nic, co by se mohlo vytknout císaři.“

Mysli si tedy, že ti otec vlasti uvádí tyto příklady, že ukazuje, že osudu není nic svaté, nic nedotknutelné, když se odvážil vésti pohřeb z těch penátů, z kterých hodlal vybrati bohy. Proto ať se nikdo nediví, že osud dělá něco krutě nebo nespravedlivě! Což může znát nějakou spravedlnost nebo umírněnost k soukromým rodinám, když jeho nelítostné zuření již tolikrát krví poskvrnilo samy podušky boží? A kdybychom mu vyspílali nejen svými ústy, nýbrž i veřejnými, přece se nezmění. Uzavře se všem prosbám a všem nářkům. Takový byl lidem osud a takový bude: všeho se odvážil, nic nenechá nedotčeno. Docela násilnicky půjde přese vše, jako šel vždy, opováží se – s úmyslem ukřivdit – vejít i do těch domů, kam se vchází chrámem, a vchod ověnčený vavřínem zakryje černou rouškou. Jestliže se mu dosud nezalíbilo zahladit lidstvo, dívá-li se dosud na Římany milostivě, hleďme na něm prosbami a veřejnými modlitbami vymoci aspoň to: Kéž ráčí našeho císaře, daného nám v době obecného úpadku, pokládat za posvěceného, jako jej pokládají všichni lidé! Kéž se od něho učí vlídnosti, kéž je laskavý na nejlaskavějšího ze všech císařů!

17

Měl bys tedy míti na očích všecky ty, které jsem právě uvedl, buď již povolané do nebe, nebo jim nejbližší, a s klidnou myslí nést, že osud též po tobě natahuje ruce, které neodtrhne ani od těch, u kterých přísaháme. Měl bys napodobit jejich pevnost v snášení a přemáhání bolestí, pokud je ovšem člověku dovoleno jít v stopách bohů. Ač jsou v jiných věcech veliké rozdíly v hodnostech a poctách, ctnost je na dosah všem. Nikoho pohrdavě neodmítá, kdo se sám pokládá za hodna ctnosti. Bude zajisté nejlépe, když je budeš napodobiti. Ač by se mohli horšit nad tím, že sami nejsou vyňati z tohoto zla, přece tu věc, že se v tom jediném rovnají všem ostatním lidem, nepovažovali za křivdu, nýbrž za právo smrtelnosti, a to, co se stalo, nenesli ani příliš trpce a nemile, ani změkčile a slabošsky. Neboť, jako není lidské necítit zlo, tak není mužské nesnášet je.

Když jsem však obešel již všecky členy císařského domu, kterým osud vyrval bratry i sestry, přece nemohu pominouti toho, kterého je třeba vyloučit z úhrnného počtu císařů, kterého příroda přivedla na svět ke zkáze a hanbě lidstva. Říši od něho úplně vyčerpanou a z kořene vyvrácenou osvěžuje nyní dobrotivost přelaskavého vladaře. C. Caesar, ten člověk, který se ani nedovedl radovati, ani důstojně truchliti jako císař, po smrti sestry Drusilly se vyhýbal pohledu i styku s občany, neúčastnil se pohřbu své sestry, nevzdal sestře náležitě poslední poctu, nýbrž na svém statku albánském hrou v kostky, hlučnou zábavou a jiným zaměstnáním toho druhu snažil se zmírnit trud přetrpkého pohřbu. Ó jaká hanba říši! Římský císař utěšuje se v bolu pro sestru hrou v kostky! Týž Gaius v šílené vrtkavosti brzy si nechával narůstat vousy i vlasy, brzy si je zase dával stříhat a holit, toulal se po italském a sicilském pobřeží; a nejsa si nikdy dosti jist, zda si přeje, aby se pro jeho sestru truchlilo, či aby se jí vzdávala úcta, právě po všechen ten čas, co jí stavěl chrámy a oltáře, velmi ukrutně trestal ty, kdož málo truchlili. Jako totiž nemírně snášel rány neštěstí, tak se ve štěstí vypínal a naparoval nad lidskou míru. Ať se každý Říman varuje tohoto příkladu, buď zármutek zaplašovati nevhodnou zábavou, nebo drážditi bol odporným a špinavým chováním, nebo se radovati z cizího utrpení! Nic z toho není opravdu lidská útěcha.

18

Ty však ze svého obyčeje nemusíš měnit nic, poněvadž sis zamiloval to zaměstnání, které nejlépe povznáší v štěstí, ale nejsnáze mírní neštěstí a zároveň je člověku i k největší ozdobě i útěše. Vnoř se tedy nyní do svých studií ještě hlouběji, obklop se jimi jako duševní hradbou, aby bolest nenašla k tobě nikudy cestu! Také prodlužuj bratrovu památku některým pomníkem ze svých monumentálních prací! To je totiž jediné lidské dílo, kterému neuškodí žádná bouře, které nestráví žádná zastaralost. Ostatní díla, kamenné stavby, mramorové budovy a kopce země vysoko navršené nepřispívají k prodloužení života, poněvadž hynou sama. Jen památka ducha je nesmrtelná. Té svému bratru uštědři, do té jej vsaď! Lépe bude, posvětíš-li jej duchem nikdy nehynoucím, než opláčeš marným bolem.

A co se týká samého osudu, ač se nyní u tebe nemůže projednávat jeho věc – neboť všecky jeho dary jsou nenáviděny již proto, že nám něco odňal –, bude ji však třeba projednávat tehdy, až tě čas učiní nad ním soudcem spravedlivějším. Potom se budeš moci s ním smířit. Neboť se postaral o mnoho, čím by napravil tuto křivdu, a ještě mnoho dá, čím ji nahradí. Konečně právě to, co ti odňal, sám ti kdysi dal. Neužívej tedy ducha svého proti sobě, nepomáhej své bolesti! Může sice tvá výmluvnost udělat z malých věcí velké a velké zase zmenšit i na nejmenší míru. Ale tyto své síly ať si zachová pro jindy; nyní ať je zcela věnuje tvé útěše! A přece dej dobrý pozor, aby již ani to nebylo příliš!

Příroda totiž sice něco na nás vymáhá, ale více ukládá ješitnost. Já však nebudu na tobě nikdy žádat, abys vůbec netruchlil. Také vím, že někteří muži, v moudrosti spíše zatvrzelí než stateční, říkají, že moudrý nebude trpěti. Myslím, že nikdy do takové nehody neupadli, sice by jim byl osud vytloukl z hlavy tu jejich pyšnou moudrost a donutil je přiznat pravdu, třeba proti vůli. Dosti úspěšný bude zásah rozumu, jestliže z bolesti vyjme to, čeho je zbytečně mnoho. Aby však uznal, že bolesti vůbec nebylo, to ani nemůžeme doufat, ani si nesmíme přát. Raději ať zachová tu míru bolesti, která nesvádí ani k bezbožnosti, ani k šílenství a udržuje v nás mysl zbožnou a nerozvrácenou! Ať tekou slzy, ale ať též přestanou téci! Ať se vzdechy derou z hloubi duše, ale ať také mají konec! Chovej se tak, abys došel uznání i u moudrých i u bratří! Dokaž, že si přeješ na bratra často vzpomínat, v řečech ho oslavovat, jeho památku si stále oživovat! Budeš moci dosáhnout toho tak, učiníš-li, aby vzpomínka na bratra budila v tobě spíše radost než bolest. Vždyť je přirozené, že duch prchá vždy před tím, k čemu se vrací se zármutkem. Měj na mysli bratrovu skromnost, v jednání pečlivost, v konání přičinlivost, v slibech stálost! Vykládej jiným o všech jeho slovech i činech a sám si je připomínej! Uvažuj, jaký byl a jaké budil naděje; neboť jak by nebyly spolehlivé sliby skládané do takového bratra!

Tuto útěchu jsem složil podle svých sil, když duch dlouhou nečinností zevšedněl a oslábl. Bude-li se zdáti, že málo vyhovuje tvému duchu nebo málo ulevuje bolu, uvažuj, jak málo může jiného utěšovat muž napadený svým vlastním neštěstím a jak těžce klopýtají latinská slova ku pomoci tomu, okolo něhož ječí skřeky hrubé barbarské řeči, obtížné i vzdělanějším barbarům!

44 Domácí neštěstí – vyhnanství. (Pozn. překl.)

45 Claudius. (Pozn. překl.)

46 Byl to tehdy jediný způsob rozmnožování, když nebylo tisku. (Pozn. překl.)

47 Svět spočíval podle pověsti na ramenou Atlantových. (Pozn. překl.)

48 Když jsem zplodil – řekl prý král Telamon o svém synu Aiantovi, který zahynul u Troje. (Pozn. překl.)

49 Má naději, že bude povolán z vyhnanství. (Pozn. překl.)

50 Loď s rozkazem k popravě některého vyhnance. (Pozn. překl.)

51 Africký Scipio – vítěz nad Kartágem, nakonec zemřel ve vyhnanství. (Pozn. překl.)

52 Scipio Aemilianus – adoptovaný syn L. Aemilia Paula. (Pozn. překl.)

53 Bratři Pompeiové – Gnaeus padl v bitvě u Mundy r. 45, Sextus byl zabit v Asii r. 35. (Pozn. překl.)

54 Pompeiova sestra vdala se za Sullu. (Pozn. překl.)

55 Synovce M. Claudia Marcella. (Pozn. překl.)

56 Claudius ztratil bratra Germanika a sestru Livillu. (Pozn. překl.)

SENECA VYCHOVATEL

Senekův život, a zejména jeho styky s císařem Neronem jakož i konec jeho života a skoro celou krutou vládu Neronovu podrobně vypsal římský dějepisec Tacitus. Tušil snad Seneca tohle vše, viděl snad před sebou i celý budoucí život Neronův i svůj osud, na něm závislý, již tehdy, když – brzy po Neronově nastoupení na trůn – napsal pro něho úvahu O shovívavosti? Tušil – netušil, bezpochyby jako dobrý znalec lidí brzy poznal, co v Neronovi, jeho svěřenci, vězí, a snažil se náklonnost k nepravostem v něm klíčící utlumit nebo aspoň zmírnit. Jen tak si můžeme nejlépe vyložit i to jeho pochlebování, nám dnes někdy dost nepříjemné, ale tehdy jistě nutné, a jak Seneca doufal, i účinné. Ze tří knih, na které si Seneca látku rozdělil, zachovala se nám jen první celá a z druhé začátek. I to stačí, abychom z toho viděli známé význačné rysy Senekovy povahy: mravní ušlechtilost, stoickou neochvějnost a dobré srdce.

O shovívavosti

(De Clementia)

První kniha

I

Odhodlal jsem se psáti o shovívavosti, císaři Nerone, abych byl jaksi jako zrcadlo, tobě tebe ukazoval, ve snaze, abys došel radosti ze všech největší. Neboť ač pravý požitek z dobrých skutků je právě v tom, žes je vykonal, a pravá hodnota ctností je jen v nich samých a nikde mimo ně, přece těší obcházet na obhlídku okolo dobrého svědomí a potom se zadívat na tohle nesmírné množství lidí, dav nesvorný a nepokojný, který sebe neovládá a je stejně ochoten řádit na cizí záhubu jako na svou, jestliže zlomí své jho – těší takto s sebou hovořiti:

„Ve mně jediném ze všech smrtelných lidí se (bohům) zalíbilo, právě já jsem byl vyvolen být zástupcem božím na zemi? Já ze své vůle rozhoduji o životě a smrti národů. Jaký kdo má mít časný a jaký trvalý úděl v životě, leží v mých rukou. Co komukoli z lidí osud chce dáti, to prohlašuje mými ústy. Naše odpovědi jsou národům a městům zdrojem radosti. Nikde nic nevzkvétá, leda to, čemu se dostává mé blahovolné přízně. Tisíce a tisíce těchto mečů, které má mírumilovnost nyní krotí, na můj pokyn bude taseno. Které národy by bylo třeba zcela vyhladit, které přestěhovat, kterým dát svobodu, kterým ji vzít, z kterých králů se mají stát otroci, čí hlava by se měla ozdobit královskou korunou, která města mají zaniknout, která vzniknout, o tom rozhodnouti náleží do mé pravomoci.

Při této tak ohromné možnosti konání mne k nespravedlivým trestům nepopudil hněv, ani mladická prudkost, ani lidská nerozvážnost nebo smělost, která již často i nejklidnějším povahám vyrvala z hrudi trpělivost, ani sama slávychtivost strašlivá hrůzami, které mají dokazovat moc, ale častá u velikých mocnářů. U mne je meč schován, ba je spoután. Já mám úzkostlivou snahu šetřit i nejlacinější krve. Každý, komu chybějí jiné přednosti, je u mne v přízni jako člověk. Přísnost jsem odložil, shovívavost mám však stále při ruce. Dávám na sebe pozor tak bedlivě, jako bych se měl odpovídat zákonům, které jsem z tmavého propadliště vyvolal na denní světlo. U někoho mne dojalo jeho mládí, u někoho stáří, někomu jsem prominul pro jeho hodnost, někomu pro poníženost. Kdykoli pak jsem neshledal žádný důvod k milosrdenství, pro sebe jsem ušetřil. Kdyby dnes ode mne bohové nesmrtelní žádali zúčtování, jsem připraven přičíst si k dobru lidské pokolení.“

Můžeš se, císaři, směle pochlubit, že je v bezpečí vše, co přišlo do tvé spolehlivé ochrany, že se z tvé viny nic státu neodnímá ani zjevným násilím, ani tajně. Zatoužil jsi po chvále velmi vzácné, které se dosud nedostalo žádnému vladaři, po bezúhonnosti. Tvé přičinění není nadarmo; ani tahle tvá zvláštní dobrotivost nemá posuzovatelů nevděčných ani zlomyslných. Vzdávají se ti díky. Nikdo jako jedinec jedinci nikdy nebyl nikomu tak milý jako římskému národu ty – veliké a trvalé jeho dobro. Avšak vložil jsi na sebe nesmírné břímě. Dnes již nikdo nemluví o božském Augustovi ani o prvních letech vlády císaře Tiberia; a co tebe chce napodobit, nehledá vzor nikde jinde než v tobě; tvé vladaření se vykonává k obecné spokojenosti.

Nebylo by to bývalo snadné, kdybys neměl od přírody tak dobré srdce, nýbrž byl dobrý jen podle potřeby. Nikdo totiž nemůže dlouho nosit masku; přetvářka se brzy vrací k své pravé podobě. Vše, co má pravdivý podklad, vše, co se, abych tak řekl, rodí z pevné půdy, již s časem roste a lepší se. Do velikého nebezpečí se ubíral římský národ, dokud bylo nejisté, kam se dá tenhle tvůj vznešený duch. Nyní je již veřejné přání lidu zajištěno; nehrozí totiž nebezpečí, že by ses náhle sám zapomenul.

Příliš velké štěstí sice budí chtivost a žádosti nejsou nikdy tak ovládány, aby přestávaly na tom, čeho se jim dostává. Od velikých věcí se často stoupá k ještě větším a ti, kdož dosáhli úspěchů netušených, propadávají nadějím nejnešlechetnějším. Přece však se již nyní dere všem tvým poddaným občanům na rty toto bezděčné vyznání, že jsou šťastni, jakož i další, že k jejich blahu nemůže již nic přibýt, leda aby potrvalo na věky. K tomuto vyznání, k němuž se člověk odhodlává nejváhavěji, nutí je mnoho důvodů: hluboká a stále rostoucí jistota, právo, povznesené nad každé bezpráví. Vidí okolo sebe nejradostnější útvar státní, kterému k úplné svobodě nechybí nic než volnost zemříti. Zejména pak obdiv nad tvou shovívavostí zachvátil již stejně všecky, nejvyšší i nejnižší. Ostatní dobra totiž cítí každý jinak, podle svého osobního stavu nebo očekává větší nebo menší, ze shovívavosti nabývají však všichni stejných nadějí. A není nikdo, kdo by si na své bezúhonnosti tak velmi zakládal, aby se neradoval, že je na dohled shovívavost přichystaná lidským chybám.

II

Vím však, že jsou lidé, kteří se domnívají, že shovívavost posiluje právě největší ničemníky, poněvadž je nemístná, leda po zločinu, a tato ctnost jediná u nevinných slábne. Avšak především, jako se léků užívá u nemocných, ale váží si jich i zdraví, tak shovívavost mají v úctě i nevinní, ač se jí dovolávají ti, kdož zasluhují trestu. Dále je na místě též u nevinných proto, poněvadž se někdy za vinu pokládá i neštěstí. Shovívavost nepomáhá jen nevinnosti, nýbrž často i ctnosti, protože se leckdy stane i leccos, co by mohlo být trestáno, ač bývá chváleno. K tomu připoj, že je mnoho lidí, kteří by se mohli vrátit k nevinnosti.

Nelze však promíjet šmahem. Neboť zruší-li se rozdíl mezi dobrými a zlými, nastává vzápětí zmatek a propukají neřesti. Proto se musí užívat mírnosti, která dovede rozeznávat duše zhojitelné od beznadějně ztracených. Shovívavost nesmí být ani nevybíravá, ani obecná, ani zase okleštěná: neboť je stejně kruté neodpouštět nikomu jako odpouštět všem. Musíme dbát míry. Ale poněvadž není snadné najít pravou míru, vše, co bude nad rovnost, nechť převažuje na stránku lidštější.

III

Avšak o tom se lépe vyloží na svém místě. Nyní rozdělím veškerou látku na tři části. První bude o zdrženlivosti, druhá vyloží o vnitřní podstatě shovívavosti jakož i o její vnější stránce. Neboť, poněvadž některé neřesti napodobují ctnosti, nedají se rozlišit, nevtiskneš-li jim znamení, po kterých by se mohly poznávat. Na třetím místě budeme hledat, jak je možné přivést ducha k této ctnosti, jak ji duch posiluje a užíváním si osvojuje.

Musí být úplná shoda v přesvědčení, že ze všech ctností žádná více člověku nehoví, protože žádná není lidské povaze přiměřenější, shoda nejen mezi námi, kteří chceme v člověku vidět živočicha společenského, zrozeného k obecnému blahu, ale též mezi těmi, kteří člověka obětují rozkoši, jejichž všechna slova i skutky hledí jen k svému prospěchu. Neboť touží-li po pokoji a klidu, dostalo se mu té ctnosti, hovějící jeho přirozenosti, která miluje klid a zadržuje (hrozící) ruce. Přece však nikoho ze všech lidí na světě nezdobí shovívavost více než krále nebo vladaře. Jsou totiž veliké síly k ozdobě a slávě jen tehdy, je-li jejich moc blahodárná, neboť moc, která může škodit, je moc zhoubná. Teprve toho muže velikost je stálá a spočívá na pevném základě, o kterém všichni vědí, že je stejně nad nimi jako před nimi, aby je spolu i chránil; když z denní zkušenosti poznávají, že jeho pečlivost bdí, jsouc na stráži nad blahem jednotlivců i celku. Muže, při jehož příchodu se nerozprchávají, jako kdyby se nějaká zlá a škodlivá šelma vyřítila z doupěte, nýbrž jakoby o závod se k němu sbíhají jako k jasné a dobrotivé hvězdě. Jsou zcela ochotni nastavit svou hruď dýce zákeřných vrahů a svými těly dláždit půdu, bude-li mu třeba pobíjením lidí razit cestu k spáse. Nočními hlídkami zajišťují jeho spánek, chrání ho odevšad nakupivše se hustě okolo něho v pevnou hradbu, stavějí se do cesty nebezpečí dorážejícímu naň.

Není nerozumná tato svorná ochota národů a měst chránit tak své krále, milovat je a sebe i vše své jmění obětovat, kdykoli toho bude žádat blaho vladařovo.

Není to ani neúcta k sobě, ani šílenství, když se tolik tisíc lidí dává do boje za jedinou hlavu a mnohonásobnou smrtí vykupuje jediný život někdy vladaře starého a neduživého. Jako celé tělo úplně slouží duchu – ať si je tělo sebevětší a sebekrásnější, duch zůstává skryt neviditelný a není jisté, na kterém místě se skrývá, přece jemu slouží ruce i nohy, oči pro něho pracují, tahle kůže jej chrání, na jeho rozkaz klidně ležíme nebo se neklidně rozbíháme, kdykoli on nařídí. Je-li to pán lakomý, pátráme v moři pro zisk, je-li ctižádostivý, bez váhání vkládáme ruku do ohně nebo se dobrovolně vrháme do propasti – tak tento nesmírný zástup lidí, obklopujících jedinou duši, je řízen její silou, je ovládán jejím rozumem, je odhodlán, nezadrží-li ho rozvaha, svými silami se rozdrtit a rozmačkat.

IV

Svou spásu tedy a své blaho milují, když pro jednoho člověka vedou do boje deset legií, když vybíhají do první řady a nastavují prsa ranám, aby neklesl prapor jejich císaře. Císař je totiž ta páska, kterou se pohromadě udržuje stát, on je ten životodárný dech, kterým dýchá tolik tisíc lidí, kteří by sami o sobě nebyli nic než (sobě) břímě a (jiným) kořist, kdyby říše ztratila onoho vládnoucího ducha.

Zdráv-li je král, jsou všichni jedné mysli,

ztratí-li krále, je veta po věrnosti.

Tento případ bude zánik římského míru, ten uvrhne do zkázy osud tak mocného národa. Náš národ bude tak dlouho vzdálen tohoto nebezpečí, dokud bude umět snášet uzdu. Jestliže si ji znova nenechá vložit, až si ji někdy sám přetrhne nebo až se rozbije nějakou náhodou, tato jednota a tento pevný celek největší říše na světě se hned rozpadne v mnoho částí a konec poslušnosti bude zároveň koncem světového panství tohoto našeho města. Proto není divu, že vladaři a králové, a ať jakkoli se jmenují ti, kdož chrání veřejný stav, jsou milováni ještě víc, než se milují prostí příbuzní. Neboť váží-li si rozumní lidé veřejného prospěchu více než soukromého, jde z toho, že také je milejší ten, v kom se ztělesňuje celý stát. Vždyť už dávno císař tak splynul se státem, že se nyní jeden od druhého nedá oddělit bez společné zkázy obou; i vladař totiž potřebuje sil, i stát hlavy.

V

Zdá se, že se má řeč příliš daleko odchýlila od předsevzetí, avšak přece se na mou věru drží věci! Neboť jsi-li, jak se uznává, v dosavadním svazku ty duší svého státu a je-li stát tvé tělo, vidíš, jak za to mám, jak potřebná je shovívavost. Vždyť šetříš sebe, když se zdá, že šetříš jiného. Je tedy třeba šetřit i občanů zasluhujících pokárání právě tak jako chřadnoucích údů, a je-li někdy nutné pustit žilou, jest zadržeti ruku, aby neřízla hlouběji, než je třeba. Je tedy, jak jsem řekl, shovívavost sice přiměřená lidské povaze vůbec, zvláště však zdobí vladaře, čím více má u nich možnosti zachovávat a čím důležitější jsou případy, v nichž se projevuje. Hle, jak nepatrně škodí krutost v životě prostého člověka! Krutost vladařů je válka!

Ač pak v ctnostech není rozdílu – žádná z nich není ani lepší ani ctihodnější než druhá –, přece je některá některým lidem vhodnější. Velkodušnost zdobí každého člověka, také toho, pod nímž již není nic. Neboť může být větší statečnost než odrážet zlý osud? Přece však má tato velkodušnost v blahobytu větší volnost a je ji lépe vidět na vysokém kopci než na rovině.

Ať zavítá shovívavost do kteréhokoli domu, přinese tam blaho a klid, ale v královském paláci je tím podivuhodnější, čím je tam vzácnější. Neboť co je pamětihodnějšího než když ten, jehož hněvu nic nestojí v cestě, s jehož sebepřísnějším rozsudkem souhlasí i ti, kteří jdou na smrt, kterého se nikdo neodhodlá v řeči rušit, ba kdyby se sebeprudčeji rozpálil, ani se ho neodváží prosit o milost – když tak mocný muž sám na sebe ruku vloží, aby se omezil, a užije své moci k činu lepšímu a vlídnějšímu, takto u sebe uvažuje: „Nezákonně zabíjet může kdokoli, život zachovat nemůže nikdo kromě mne!“

Vysoké postavení v životě šlechtí veliký duch. Avšak nepovznese-li se k němu a nepostaví-li se ještě výše, strhuje i je dolů k zemi. Velikého ducha vlastností je však být mírný a klidný a povýšeně přehlížet křivdy a urážky. Zženštilé je v hněvu zuřit, avšak zvířecí je počínání, a to ještě zvířat neušlechtilých, zakousnout se a drásat předhozené oběti. Sloni a lvi nevšímavě pomíjejí to, co porazili; neušlechtilé bestie rvou své oběti zarputile. Králi nesluší hněv krutý a neusmiřitelný, nevyniká totiž mnoho nad toho, komu se v hněvu rovná. Ale daruje-li život, zachová-li hodnost těm, kteří je vydávají v nebezpečí a zasluhují život i hodnosti ztratit, dělá to, co není volno nikomu, leda všemohoucímu. Vždyť i vyššímu se život bere, nikdy se však nedává, leda nižšímu!

Zachovat život je vlastní úkol muže stojícího na významném místě, kam se nikdy nemá vzhlížet s větší důvěrou, než když se mu dostane stejné moci jako bohům, z jejichž dobrodiní se rodíme bez rozdílu, dobří i zlí. Přivlastňuje si tedy božského ducha vladař, nechť některé ze svých poddaných rád vidí, protože jsou prospěšní a dobří, jiné nechť zachová do počtu: ze života jedněch ať se raduje, jiné ať prostě nechává žít!

VI

Uvažuj, jak pusto a prázdno by bylo v tomto městě, kdyby zde nezbylo než to, co osvobodí přísný soudce! V tomto městě, v kterém se lid bez ustání v proudech valí po velmi širokých ulicích, prudce vyráží, kdykoli se mu do cesty namane nějaká překážka, která zdržuje jeho tok jako balvan prudkou bystřinu. V městě, kde je třeba tří východů z prostorného divadla současně, kde se spotřebuje vše, co se sklidí na všech polích světa! Jak by tu bylo pusto a prázdno! Kolikpak asi je vyšetřujících soudců, kteří by nebyli drženi právě týmž zákonem, podle něhož vyšetřují? Kolik žalobců je bez viny? A nevím, zda se kdo méně snadno dá přiměti, aby udělil milost, než ten, kdo sám častěji zasloužil o milost prositi! Všichni jsme zhřešili, někteří těžce, jiní lehčeji, někteří úmyslně, jiní bezděky nebo strženi byvše cizí špatností. Někteří jsme málo statečně stáli v dobrých úmyslech, a nevinnost jsme ztratili jen neradi a s odporem. A nejen jsme se již provinili, nýbrž budeme se prohřešovati až do konce života. Také, jestliže někdo již tak dobře vytříbil duši, že ho již nic nemůže zmásti ani oklamati, přece i on došel k nevinnosti hříchem.

VII

Protože jsem se zmínil o bozích, bude nejlépe, když postavím císaři před oči tento příklad, podle kterého by se utvářel, aby ráčil být k občanům takový, jací by po jeho přání měli být bozi k němu. Tedy, bylo by dobré mít bohy neúprosně trestající hříchy a omyly, bylo by dobré, aby byli nepřátelští až k úplnému zničení? A kdo z králů bude mít jistotu, že jeho tělo neseberou haruspikové?[57] Jestliže bohové, usmiřitelní a spravedliví, netrestají provinění mocnářů hned blesky, spravedlivější je, aby člověk lidem představený vykonával svou vladařskou moc vlídně a uvažoval, který obraz světa je očím příjemnější a krásnější, zda za jasného dne a s čistou oblohou, či když se země otřásá neustálým rachotem hromu a všude se míhají ohnivé blesky? A přece není tvářnost pokojného, mírně spravovaného a spořádaného státu jiná než jasného nebe se skvělou oblohou.

Krutovláda je zachmuřené nebe a zahalené tmou, pod nímž se lidé třesou strachem a děsí se při každém nenadálém třesku, při čemž nezůstane neotřesen ani původce obecného zmatku. Prostým lidem se snáze odpouští, třeba se zarputile mstí. Mohou totiž být uráženi a jejich bolest pochází z křivdy. Kromě toho se bojí pohrdání a nesplatit urážejícím hned na místě pokládá se za slabost, nikoli mírnost. Avšak upouští-li od pomsty ten, komu je snadno se mstít, získává jistou chválu pro vlídnost. Lidem nízkého postavení je spíše možné vložit na někoho ruku, přít se, hádat a rvát a vůbec všelijak hovět svému hněvu. Lehké jsou rány, které si zasazují lidé sobě rovní. Královskému majestátu nesluší ani hlasitě se rozkřiknout, ani užívat prudkých slov.

VIII

Považuješ za těžké omezení brát králům volnost slova, kterou mají i nejnižší? „Tohle je otroctví,“ řekneš, „to není vláda!“ Jakže? Což necítíš, že tebe tohle otroctví povznáší? Jiný je stav těch, kteří se ztrácejí v davu, z něhož nevynikají, jejichž ctnosti dlouho zápasí, než se mohou projevit, a neřesti jsou skryty v temnotách. Vaše slova i činy se hned octnou v ústech lidu, a právě proto nemusí nikdo dbát o svou pověst tak jako ten, kdo má mít pověst slavnou, ať si zaslouží jakoukoli. Kolik věcí není tobě dovoleno, co je dovoleno nám z tvé dobrotivosti! Mohu se kdekoli v městě procházet sám, docela beze strachu, třeba se mnou nejde žádný průvodce, třeba mne nikdo nehlídá doma, třeba nemám po boku meč. Ty musíš přes svou mírumilovnost žít ozbrojen. Od cesty určené ti osudem se ty uchýlit nesmíš, tvá důstojnost tě obléhá a drží v zajetí, a ať sestoupíš kamkoli, všude tě provází s velikou okázalostí. To je otroctví svrchované velikosti, že se nemůže stát menší. Ale tato nutnost je ti společná s bohy. Vždyť i oni jsou připoutáni k nebi, ani jim není dovoleno sestoupit z výše, jako ani tobě to není bezpečno; jsi k svému vysokému místu přibit. Málokdo si všimne, kam se hneme my; můžeme volně vycházet z domu, volně se vracet, můžeme měnit zevnějšek i způsob života, aniž si toho všímá veřejnost. Tobě není dopřáno skrývat se, jako to nesmí ani slunce. Jsi obklopen plným světlem, k němuž se obracejí oči všech. Myslíš, že chodíš jako člověk? Vycházíš jako slunce! Mluvit nemůžeš, leda tak, že tvůj hlas slyší všichni národové světa. Hněvat se nemůžeš, leda tak, že se všecko chvěje, protože nemůžeš zasáhnout nikoho jednotlivě, aby se spolu neotřáslo všecko okolí. Jako blesky bijíce ohrožují jen málo lidí, ale děsí všecky, tak přísnost velikých mocností šíří okolo sebe mnohem větší hrůzu než zkázu. Nikoli bez příčiny: u toho, kdo je všemohoucí, nemyslí se na to, kolik udělá, nýbrž na to, kolik by udělat mohl!

K tomu přidej ještě tohle, že prosté občany jejich zkušenost s křivdami již vytrpěnými činí ochotnějšími přijímat další křivdy, králům však větší bezpečnost zajišťuje vlídnost, poněvadž časté trestání sice dusí nenávist několika lidí, ale vydráždí nenávist všech. Musí spíše napřed chybět vůle k zuření než důvod, jinak, jako ořezané stromy znova vyrážejí přemnohými větvemi a mnohé druhy osení se sekají, aby zhoustly, tak vladařova krutost, ničíc nepřátele, množí jejich počet. Nastupují totiž za popravené jejich rodiče a děti jakož i příbuzní a přátelé.

IX

Jak pravdivá je tahle zkušenost, chci ti připomenout domácím příkladem. Zbožněný Augustus byl mírný vladař, začneme-li ho posuzovat od počátku jeho samovlády; ale za republiky také tasil meč. Když byl v tom věku, v kterém jsi nyní ty, skoro devatenáctiletý, měl za sebou již případy, že stopil dýku v prsou svých přátel, nástrahami ohrozil život konzula Marka Antonia a účastnil se proskripcí. Ale když přežil čtyřicátý rok a byl právě v Galii, bylo mu oznámeno, že mu strojí úklady Lucius Cinna, muž poněkud omezený. Bylo udáno, kde, kdy a jak chce svůj záměr vykonat. Udal to jeden ze spiklenců. Augustus se rozhodl, že se ho zbaví, i dal svolat přátele do schůze. Měl neklidnou noc, protože uvažoval, že musí odsoudit urozeného jinocha, dosud bezúhonného, vnuka Gnaea Pompeia. Nemohl se odhodlat zabít jediného člověka, ten, jemuž kdysi Markus Antonius u stolu diktoval vyhlášku o proskripcích!

Vzdychaje chvílemi vyrážel ze sebe různé zvuky a slova sobě odporující. „Co mám dělat? Nechám tedy svého vraha klidně se procházet v bezpečí, a sám se budu třásti strachem? Nebude tedy potrestán ten, který se odhodlává nikoli zabít, nýbrž obětovat hlavu, na kterou bylo za občanských válek tolikrát útočeno marně, která vyšla zdráva z tolika námořních i pozemních bitev? Nyní, když byl po celém světě zjednán zase mír, obětovat ji?“ Byl totiž chystán útok při obětování. Na chvíli se utišil, ale potom se ještě drsněji rozzlobil sám na sebe než na Cinnu. „Proč žiješ, jestliže na tvé smrti záleží tolika lidem? Jaký bude konec poprav? Kdy se zastaví krveprolévání? Já jsem hlava vydaná šlechtickým mladíkům, aby si na ni brousili dýky. Nestojí za to žít, jestliže je nutné zničit tolik životů, abych nezahynul já!“

Konečně ho manželka Livia přerušila otázkou: „Přijmeš ženskou radu? Udělej, co dělávají lékaři, kteří zkoušejí opačné léky, když obvyklé nepomáhají! Přísností jsi dosud nepořídil nic. Po Salvidienovi přišel Lepidus, po Lepidovi Murena, po Murenovi Caepio, po Caepionovi Egnatius, abych pomlčela o ostatních, kteří se stydí za nebezpečný pokus. Nyní zkus, jak ti poslouží shovívavost! Odpusť Cinnovi! Byl dopaden, škodit ti již nemůže; ale může prospět tvé pověsti!“

Zaradoval se Augustus, že si našel obhájce, poděkoval manželce a hned odvolal pozvání přátel, které dal svolat do schůze, zato povolal k sobě jen samého Cinnu; a nařídiv, aby se všichni přítomní z komnaty vzdálili, dal Cinnovi přinést druhé křeslo. I řekl mu:

„Jen za to tě především prosím, abys mne v řeči nevyrušoval, abys, co já budu mluvit, nic nepokřikoval. Dám ti dost volného času k obhajobě. Když jsem tebe, Cinno, našel v nepřátelském táboře, tebe, který ses nejen stal mým nepřítelem, nýbrž jako nepřítel ses již narodil, ušetřil jsem tebe a nechal jsem ti všechen majetek po předcích. Dnes jsi tak šťasten a tak bohat, že vítězi závidí přemoženému. Když ses ucházel o kněžský úřad, dal jsem ti jej pominuv několik jiných, jejichž otcové sloužili se mnou na vojně. Ač jsem se takhle o tebe zasloužil, přece sis umínil mě zabít!“

Když na to Cinna vykřikl, že tak šílený záměr je ho velmi dalek, pokračoval Augustus: „Nestojíš v slově, Cinno! Smluvili jsme se přece, že mne nebudeš rušit. Opakuji, chceš mne zabít.“ Připojil místo, soudruhy, den, pořad chystaného úkladu, komu byla svěřena dýka. A když viděl, že Cinna zaražen sklopil oči a že mlčí, nikoli ze slušnosti podle úmluvy, nýbrž pro špatné svědomí, pravil dále:

„Proč to děláš? Abys snad sám byl císařem? Na mou věru, zle by bylo s římským národem, kdyby tobě v cestě k vládě nestálo nic než já. Vlastní dům nedovedeš chránit, nedávno jsi prohrál soukromou při pro propuštěnce! Proti císaři však vystupovat jako obhájce není ti nijak nesnadné! Ustoupím, jestliže ti v tvých nadějích překážím jen já jediný, jestliže tebe strpí Paulus a Fabius Maximus a Cossové a Serviliové a veliký zástup šlechticů, kteří se nechlubí jen prázdnými jmény, nýbrž těch, kteří jsou sami svým slavným předkům k ozdobě!“ –

Abych opakováním celé jeho řeči nezabral velikou část knihy – jeť známo, že mluvil přes dvě hodiny, rozváděje tento trest, jediný, s kterým se chtěl zcela spokojit – pravil: „Daruji ti, Cinno, život podruhé; poprvé jako nepříteli válečnému, nyní jako úkladnému otcovrahovi. Od dnešního dne nechť počíná se opět naše přátelství. Zkoušejme, zda jsem já tobě dal život s větší důvěrou, či ty mně za něj vděčíš větší věrností!“ Potom mu sám od sebe dal konzulát postěžovav si ještě, že se neodvážil o něj požádat. Byl to od té doby jeho nejvěrnější a nejoddanější přítel a císař sám jediný po něm dědil. Od té doby Augusta již nikdo na životě neohrožoval.

X

Tvůj předek odpustil poraženým, neboť kdyby nebyl odpustil, komu by byl vládl? Sallustia, Cocceie, Dellie a všechen ten dav připuštěný k první audienci vybral z nepřátelského tábora. Potom Domitie, Messaly, Asinie, Cicerony, všechen výkvět obce, dlužil jen své dobrotě. Samého Lepida jak dlouho nechal umírat! Po mnoho let trpěl, aby Lepidus nosil samovládcovy ozdoby, a teprve po jeho smrti nechal na sebe přenést nejvyšší kněžský úřad, který předtím zastával Lepidus. Přál si totiž raději, aby se mu říkalo čest než kořist.

Tato mírnost mu zajistila klidný život a bezpečnost. Zjednala mu oblibu a přízeň, ač vložil ruce na šíji římského národa dosud nepodrobeného. Ta mu ještě dnes získává slávu a pověst, které sotva slouží vladařům živým! Věříme v jeho božství, ale nikoli na rozkaz. Vyznáváme, že Augustus byl dobrý vladař, že se na něho dobře hodilo jméno Otec hlavně proto, že nijak krutě nestíhal ani urážky a pohany, které vladaři zpravidla snášejí hůře než křivdy, že se smával posměškům, které se o něm trousily, že se zdálo, že je sám trestán, kdykoli ukládal trest jiným, že nikoho z těch, které odsoudil pro cizoložství s jeho dcerou Julií, nejen nedal popravit, nýbrž propustiv je dával jim ještě průvodní listy, aby byli bezpečnější. To jest odpouštět, když víš, že jich mnoho bude ochotných za tebe se hněvat a budou se tobě chtít zavděčit cizí krví – nejen život dát, nýbrž i zajistit!

XI

Tak se choval Augustus v stáří nebo v letech, kdy se jeho věk chýlil k stáří. V mládí se dovedl rozpálit, vzplát hněvem; udělal leccos, na co potom nerad vzpomínal. S tvou vlídností srovnávat zbožněného Augusta se nikdo neodváží, i kdyby svedl do zápasu stáří více než zralé se zápalem let mladických. Ať byl umírněný a shovívavý – ale teprve potom, co se římskou krví zbarvilo moře u Aktia; teprve potom, co u Sicílie rozbil dvě loďstva, své a nepřátelské; teprve po perusijských oltářích a proskripcích!

Já věru shovívavostí nenazývám unavenou krutost. To je pravá shovívavost, kterou ty osvědčuješ, která se nepřestala poskvrňovat teprve z lítosti nad ukrutností: nikdy neprolít kapku občanské krve! To je při neomezené moci nejopravdovější sebeovládání a láska zahrnující lidské pokolení jako sebe. Nikoli z nějaké touhy, nikoli z nerozvážnosti, ani když se duch pokazil příklady předešlých vladařů, zkoušet, kolik by si směl dovolit proti svým občanům, nýbrž tupit ostří své vlády.

Postaral ses, císaři, aby za tvé vlády v našem státě krev netekla. A to, čím ses tak velkomyslně chlubil, že jsi na celém světě neuronil ani kapku lidské krve, je tím větší a úžasnější, protože meč nikdy nebyl svěřen nikomu mladšímu.

Shovívavost tedy nezjednává lidem jen větší čest, nýbrž i větší bezpečnost. Je to ozdoba vlád a spolu nejjistější záruka života. Proč se králové dožili vysokého věku a odevzdali trůny dětem i vnukům, kdežto moc tyranů je proklínána a krátká? Jaký je rozdíl mezi tyranem a králem – neboť sama vnější stránka jejich postavení a úplná volnost jsou v obojím případě stejné –, ne-li ten, že tyrani řádí pro potěšení, králové však prolévají krev jen z naléhavého důvodu?

XII

„Co z toho? Což také králové nezabíjejí?“ Ano, ale jen tehdy, když to doporučuje starost o veřejné blaho. Tyranům krutost dělá potěšení. Tyran se však od krále liší činy, nikoli jménem. Vždyť i starší Dionysios může právem a po zásluze být veleben nad mnohé krále, a co brání nenazývat tyranem i Lucia Sullu, jehož vraždění učinilo přítrž teprve to, že již nebylo dost nepřátel? A třebaže složil diktaturu a vrátil se k životu pokojnému, který kdy tyran pil tak chtivě lidskou krev jako on, který dal povraždit najednou sedm tisíc římských občanů! A když sedě nedaleko od popraviště u chrámu Bellonina zaslechl křik tolika tisíc lidí pod mečem sténajících, řekl vyděšenému senátu: „Jednejme, shromáždění otcové! To jen hrstka bouřliváků je na můj rozkaz zabíjena!“ V tom věru nelhal: Sullovi se zdálo, že jich je hrstka. Ale o Sullovi promluvím zanedlouho, až budeme uvažovat, jak se máme hněvat na nepřátele, jakož i když občané přešli na nepřátelskou stranu a odtrhli se od téhož těla.

Zatím, jak jsem pravil, shovívavost činí, že je veliký rozdíl mezi králem a tyranem, třeba oba byli stejně silní zbraněmi. Avšak jeden z nich má zbraně, aby jich užíval na zajištění míru, druhý, aby velikými hrůzami dusil velikou nenávist. A ani na ty ruce, kterým se svěřil, nedívá se s klidem. Potácí se z opaku do opaku, neboť je-li nenáviděn, protože se ho lidé bojí, chce být postrachem, protože je nenáviděn, a řídí se neblahým výrokem, který zahubil již mnohé: „Ať si nenávidí, jen když se bojí!“ nevěda, k jakému řádění dojde, až nenávist vzroste nad míru.

Mírný a netrvalý strach zajisté krotí odvahu, ale stálý a prudký a ženoucí do krajnosti dráždí poražené k odvaze a radí zkusit všeho. Divokou zvěř bys též udržel, je-li zavřena v ohradě nebo na provaze. Doráží-li však stále jezdec kopím zezadu na zvěř chovanou v hrazených oborách, zvěř přemůže strach a podupe to, co jí dosud nahánělo strachu, a snaží se prchat právě přes překážky, kterým se do té doby ze strachu vyhýbala. Velmi prudká je odvaha, kterou ukuje krajní nutnost. Je třeba, aby strach ponechával aspoň trochu jistoty a budil více naděje, než odkrýval nebezpečí, sice, nahánějí-li někomu, dokud je pokojný, dvě věci stejné obavy, pomáhá si vrhaje se do nebezpečí a rád zneužívá cizího života.

XIII

Mírnému a pokojnému králi jsou jeho pomocníci věrni, poněvadž jich užívá k obecnému blahu, a vojsko věnčené slávou – vždyť vidí, že jeho úkol je chránit veřejnou bezpečnost – ochotně podstupuje všecky námahy jako strážce otce svého. Avšak zavilý a krvavý tyran je nutně svým nohsledům na obtíž. Nemůže mít nikdo dobré a věrně oddané služebnictvo, jestliže ho užívá při mučení jako mučidel a železných nástrojů smrti, jestliže mu tak jako dravé zvěři předhazuje lidi; tyran, větším neklidem a strachem sklíčený než všichni obvinění, ježto se bojí, maje proti sobě za svědky a mstitele svých ohavností lidi i bohy; octl se již tak daleko, že mu není možné změnit chování. Neboť krutost kromě jiných neblahých účinků má jako nejhorší snad ten, že nutí setrvat na začaté cestě a nedovolí vrátit se k počínání lepšímu. Zločiny se totiž musí krýt novými zločiny. Jenže kdo je nešťastnější než ten, kdo musí již býti zlým?

Ó, toho ubožáka, hodného politování! Sám sobě jistě je, neboť ostatní nesmějí litovat chlapa, který dokazoval svou moc vražděním a loupežením, který v sobě vzbudil podezření proti všemu doma i mimo dům. Když se bojí zbraní, utíká se k zbraním, nespoléhá na věrnost přátel ani na oddanou lásku dětí. Kdykoli se rozhlédne po tom, co vykonal a co ještě hodlá vykonat, a zjistí, že je jeho svědomí zatíženo zločiny a mukami, často se bojí smrti, ještě častěji si ji přeje, sám sobě je hnusnější než svým přisluhovačům.

Naopak ten, kdo se o vše stará, třeba se ujímá něčeho více a něčeho méně, každou část státu opatruje jako část svého těla, je nakloněn k mírnosti, i když by byl s prospěchem zákrok přísný, dávaje najevo, jak nerad sahá po trpkém léku. Ten, v jehož duši není nepřátelství, není surovosti; kdo vykonává svou moc vlídně a ku prospěchu všech, přeje si, aby občané chválili jeho vládu, cítí, že je dosti šťasten, jestliže rozdá všecko blaho, které má. V řeči je přívětivý, snadno přístupný, roztomilý, vlídně se tváří, čímž si nejspíše zjednává lidskou náklonnost, ochotný vyhovět spravedlivým žádostem, ale ani k neoprávněným není drsný – takový vladař je od celého státu milován, ctěn a chráněn. Lidé o něm mluví stejně potají jako na veřejnosti. Přejí si mít děti a bezdětnost, vyhlášená za státního neštěstí, se končí. Nikdo nepochybuje, že se dobře zaslouží o děti, když jim ukáže tak šťastný věk. Takový vladař, chráněný svými dobrými skutky, nepotřebuje vojenské ochrany; zbraně má jen k ozdobě.

XIV

Co je tedy jeho úkol? Totéž, co dobrých rodičů, kteří své děti někdy kárají mírně, někdy hrozivě, někdy jim připomínají jejich povinnost i ranami. Zda rozumný otec vydědí syna hned po prvním poklesku? Nepřistoupí k přísnému rozhodnutí, dokud veliká a častá provinění nepřemohla jeho trpělivost, dokud nemá ze syna více obav než škody. Stále a stále znova zkouší, čím by vyburcoval pochybné schopnosti, čím by na pravou cestu uvedl mysl zahýbající již na scestí. Teprve když se již vzdal veškeré naděje, užívá opatření posledního. K vykonání nejpřísnějšího trestu neodhodlá se nikdo, kdo nevyčerpal všechny léky.

To, co otec, má dělat i vladař, kterého jsme nikoli z malicherného pochlebenství nazvali Otcem vlasti, neboť ostatní přívlastky se dávaly jako čestné. Říkali jsme Veliký a Šťastný a Vznešený a ctižádostivému majestátu jsme snesli tolik přívlastků, kolik jsme mohli, vzdávajíce mu jimi čest. Jej jsme nazvali Otcem vlasti, aby věděl, že mu byla dána moc otcovská; ta je nejmírnější, stará se o děti a své blaho obětuje jim. Váhavě ať si otec uřezává údy, a když uřízl, ať by je rád zase vrátil na jejich místo; a řezaje ať naříká, když se napřed dlouho a mnoho naotálel!

Neboť o tom, kdo rychle odsuzuje, skoro by se mohlo říci, že rád odsuzuje, a kdo příliš trestá, že trestá nespravedlivě.

XV

Za naší paměti se stalo, že lid na náměstí pobodal psacími rydly římského jezdce Trichona, protože svého syna důtkami ubil. Stěží jej rozezleným rukám otců i synů vyrval císař Augustus svým zákrokem. Taria, který syna usvědčeného z chystané otcovraždy po vyšetření věci zapudil, vážil si každý, že spokojiv se vyhnanstvím, a to vyhnanstvím docela příjemným, měl otcovraha v Masilii a platil mu roční příspěvek, který dával již dříve i bezúhonnému. Tato štědrost způsobila, že v státě, kde nikdy nechybí obhájce horším, nikdo nepochyboval, že viník byl odsouzen právem, jestliže ho mohl odsoudit ten otec, který ho nemohl nenávidět.

Právě na tomto příkladě ukáži dobrého vladaře, abys jej mohl srovnávat s dobrým otcem. Hodlaje syna soudit Tarius si na poradu pozval císaře Augusta. Císař přišel do soukromého domu, posadil se, účastnil se cizí rady, neřekl: „Ať přijde do mého domu!“ Kdyby se to bylo stalo, byl by další šetření vedl císař, nikoli otec. Po skončeném výslechu, při němž se důkladně probralo vše, i čím se jinoch hájil, i čím byl usvědčován, žádá, aby každý napsal své mínění písemně, aby se snad císařovo mínění nestalo míněním všech. Potom, než se otevřely zápisy, přísahal, že se neujme dědictví bohatého Taria. Někdo řekne: „Jeho skromná dušinka se bála, aby se nezdálo, že odsouzením syna chce otevřít cestu své naději.“ Já mám jiné mínění. Kdokoli z nás byl by měl proti všem zlomyslným domněnkám mít dosti opory v svém dobrém svědomí, ale vladaři musí mnoho dát i na svou dobrou pověst. Přísahal, že se dědictví neujme. Tarius sice téhož dne ztratil i druhého dědice, ale císař si vykoupil volnost svého mínění. A když potvrdil, že jeho přísnost je nezištná – o to se císař musí vždy postarat –, řekl, že syn má být vyobcován tam, kam uzná za dobré otec. Neurčil ani pytel[58], ani hadí jed, ani vězení, maje na paměti, nikoli o kom rozhoduje, nýbrž komu radí. Prohlásil, že se otec má spokojit nejmírnějším trestem, když jde o mladého syna, vehnaného do zločinu, při kterém prý se zachoval bázlivě, což bylo na samé hranici neviny. Za to se má odklidit z města a otci z očí.

XVI

Ó, hoden jest, aby ho otcové zvali na porady! Ó, hoden jest, aby jej zapsali jako spoludědice k řádným dětem! Tahle shovívavost vladaře šlechtí; ať přijde kamkoli, všude šíří vlídnost po okolí. Kéž není vladaři nikdo tak bezcenný, aby vladař nepociťoval jeho ztrátu! Ať je jaký je, je část státu.

Z menších říší hledejme příklady pro veliké říše. Není jen jeden způsob vladaření. Vládne vladař svým poddaným, otec dětem, učitel žákům, důstojník a poddůstojník vojákům. Zda nebude uznán za velmi špatného otec, který neustále děti bije i z příčin docela malicherných? Kdopak se lépe hodí za učitele svobodných nauk, ten, kdo žáky seseká, selže-li jim někdy paměť nebo jestliže málo hbité oko při čtení uvázne, či ten, kdo spíše vážným napomínáním se snaží poučovat a napravovat? Udělej kruťasa důstojníkem nebo poddůstojníkem – nadělá zběhů, kterým se však přece promíjí.

Což je spravedlivé vládnout lidem krutěji a přísněji, než se vládne němým zvířatům? Zkušený cvičitel, který umí krotit koně, nikdy přece ho neplaší stálým bitím. Stane se totiž bázlivým a vzpurným, neuklidňuješ-li ho lichotivým pohlazením. Totéž dělá lovec, i kdo učí štěňata běhat po stopách, i kdo již vycvičených užívá k slídění po zvěři nebo k pronásledování zvěře. Nevyhrožuje jim často, neboť strach otupí bystrost a všechno nadání se strašením zvrhne a zeslabí. Ale nedovolí jim ani volně se toulat a bez dozoru pobíhat. K tomu připoj mezkaře ženoucí velmi loudavé spřežení; ač od narození jsou mezci odsouzeni k nadávkám a utrpení, přece přílišnou krutostí se nutí shazovat jho.

XVII

Žádný živočich není svéhlavější, u žádného není třeba většího umění než ve styku s člověkem; žádný nevyžaduje větší šetrnosti. Může být větší pošetilost, než když se sice na dobytek a psy stydíme zlobit, když se však přece nejhůře vede člověku pod člověkem? Nemoci léčíme, ale nezlobíme se na ně. A přece je i tohle nemoc duševní. Vyžaduje mírného léčení a aby sám lékař nebyl na nemocného rozezlen. Špatný lékař, který se vzdává naděje – ať neléčí! Totéž s těmi, jejichž duch je churav, bude musit dělat ten, komu bylo svěřeno zdraví všech; nevzdávat se příliš brzy naděje ani neprozrazovat příznaky smrtelné. Ať bojuje s vadami, ať jim brání, ať jiným vytýká jejich nemoc! Některé ať mírným léčením šálí, chtěje nic netušící jinými léky uzdravit rychleji a lépe. Ať se vladař nestará jen o zdraví, nýbrž i o čestnou jizvu! Krutými tresty si vladař nezjednává žádnou slávu, neboť kdo pochybuje o jeho moci? Zato však slávu největší, jestliže svou moc omezí, jestliže mnohé zachrání před hněvem jiných, svému však neobětuje nikoho.

XVIII

S otroky nakládat mírně je chvalitebné. Jde-li o otroka, je třeba uvažovat, nikoli co by asi mohl beztrestně vytrpět, nýbrž co tobě dovoluje přirozená slušnost a dobrota. Ty ti přece ukládají šetřit i zajatých i koupených otroků! Tím spravedlivější je jejich příkaz, lidí svobodných, čistého původu a poctivých nezneužívat jako otroků, nýbrž chovat se k nim jako k těm, které o krok předcházíš a kteří ti nebyli svěřeni do otroctví, nýbrž do ochrany. Otroci se mohou utíkat k soše boha do ochrany. Ač je proti otroku vše dovoleno, přece je něco, co zapovídá, aby to neplatilo proti člověku – zapovídá to obecné právo platné o bytostech majících duši.

Kdo nenáviděl Vedia Polliona méně než jeho otroci, protože krmil murény lidskou krví a ty, kdož se proti němu nějak provinili, kázal házet do nádrže, s čím jiným než s jedovatými hady? Ó toho člověka, zasluhujícího stonásobnou smrt, buď že předhazoval otroky murénám, které potom sám chtěl jísti, buď že ty ryby choval jen proto, aby je takto krmil! Jako si na ukrutné pány ukazují po celém městě, jako jsou předmětem nenávisti a opovržení, tak i křivda spáchaná vladaři má širší rozsah a o potupě a nenávisti se vypravuje z pokolení do pokolení. Oč lépe by bylo nenarodit se než náležet k těm, kteří se narodili k veřejnému pohoršení!

XIX

Nikdo by nemohl vymyslit nic, co by vladaři více slušelo než shovívavost, ať se jakýmkoli způsobem a jakýmkoli právem stane ostatním jejich představeným. Tím krásnější ovšem a tím velkolepější chování bude, jak rádi uznáme, čím větší mocí jsa obdařen vladař dokáže, jak málo je nutné, aby byla škodlivá, jestli se jí užívá podle přirozeného zákona. Vladaře totiž vymyslila příroda, což se může poznat též ze zřízení některých zvířat, a zejména včel. Jejich královna má nejpohodlnější lože, ve středu a v místě nejbezpečnějším. Kromě toho nepracuje, jen ostatním práci ukládá, a ztratí-li včelstvo královnu, je veta po všem díle. Ale nikdy nesnesou jich více než jednu; a vybojovávají si lepší. Královna vyniká též tělem; je docela jiné než ostatních včel, větší a lesklejší. Hlavně se však liší tímto. Včely jsou velmi popudlivé, a ač mají malé tělo, velmi bojovné. Žahadlo nechávají v ráně. Jen královna žahadla nemá. Příroda nechtěla, aby byla krutá, aby hledala pomstu, která by jí pak přišla velmi draho. Odňala jí tedy bodlo a její popudlivost nechala neozbrojenu. Tohle je pádný příklad velikým králům. Je totiž obyčej přírody, že se projevuje v maličkostech, a právě v nejmenší věci dává naučení pro skutky ohromné.

Styďme se nebrat si k chování příklad u drobných zvířátek, když lidská mysl musí být tím umírněnější, čím hůře může škodit. Kéž by týž zákon platil též o člověku, kéž by se i jeho hněv lámal s jeho zbraní! Kéž by nesměl škodit častěji než jednou a nemohl svou nenávist vybíjet cizími silami!

Snadno by se totiž jeho zběsilost unavila, kdyby si zadostučinění zjednával sám svými silami a kdyby užívaje zplna své moci sám sebe ohrožoval smrtí! Ale ani nyní není jeho cesta jistá. Musí se totiž tolik báti, kolik strachu chtěl sám naháněti, musí se všem lidem bedlivě dívat na ruce, musí si myslit, že je ohrožován i tehdy, kdy se na něho lov nepodniká. Nemůže mít ani chvilku klidnou a beze strachu. Snese někdo tak trudný život, když může všechno právo plynoucí z moci k obecné radosti vykonávat tak, aby nikomu neškodil, a proto tedy zdravě a bezpečně? Mýlí se zajisté, kdo se domnívá, že je král jist tam, kde není před králem jisté nic. Jistota se musí zjednávat vzájemnou jistotou. Není třeba stavět vysoké hrady, ani opevňovat strmé kopce, ani osekávat horské boky, ohrazovat se několikerým pásem hradeb zesílených věžemi. Shovívavost zjedná vladaři bezpečnost i na nechráněném místě. Jediné je opevnění nedobytné – láska spoluobčanů.

Co je krásnější než žít, když nám život všichni přejí a své přání hlučně vyslovují, ač je nikdo nehlídá? Kdykoli se zdraví trochu pokazí, nebudit v lidech naději, nýbrž strach? Když nic není nikomu tak vzácné, aby nebyl ochoten vyměnit to za blaho svého představeného? Když každý cítí, že se jemu stává, co se stává vladaři? V tom neustálém osvědčování své dobrotivosti vladař dokázal, že nenáleží stát jemu, nýbrž on státu. Kdo by se opovážil takovému muži strojit úklady? Kdo by spíše nechtěl, kdyby mohl, odvracet nehody od toho, za jehož vlády kvete spravedlnost, mír, cudnost, bezpečnost i důstojnost, za jehož vlády zámožné občanstvo oplývá hojností všech statků? A na svého ředitele se díváme právě s takovými pocity v duši, jako bychom se dívali na bohy, kdyby nám nesmrtelní dali možnost je viděti – s úctou a láskou. Což nemá hned vedle nich své místo ten, který se chová jako bůh, je dobročinný a štědrý a své moci užívá k lepšímu? O to usilovat sluší, to sluší napodobit, být pokládán za největšího tak, abys byl zároveň pokládán za nejlepšího.

XX

Vladař zpravidla trestává ze dvou příčin, buď že mstí sebe, nebo jiného. Napřed promluvím o tom, co se dotýká jeho. Je totiž méně snadné se ovládat, kde se má mstít bolest, než kde se má dát příklad. Je zbytečné na tomto místě napomínat, aby snadno nevěřil, aby pravdu vymáhal, aby byl přízniv nevině a aby si byl zřejmě vědom, že jde stejně vážně o obžalovaného jako o soudce. Tyhle zásady se totiž týkají spravedlnosti, nikoli shovívavosti. Nyní jej vybízíme, aby sebe ovládal, i kdyby byl zřejmě uražen, a trestal, jen bude-li moci činit to s jistotou. Ne-li, aby se mírnil a dal se mnohem spíše uprosit, když jde o křivdu na něm spáchanou než o křivdu na někom jiném. Neboť jako není velkodušný ten, kdo je štědrý z cizího majetku, nýbrž ten, kdo utrhuje sobě to, co jinému dává, tak nenazvu ani mírným toho, kdo je smířlivý, když jde o cizí bolest, nýbrž toho, kdo nevyskočí, ač je sám bodán ostny zasahujícími jeho tělo, kdo ví, že je velkodušné snášet křivdy při svrchované moci. A není větší slávy, než když vladař nechá svou urážku nepotrestánu.

XXI

Msta zjednává zpravidla dvojí věc: buď tomu, komu bylo ublíženo, dává útěchu, nebo pro budoucnost jistotu. Vladařovo postavení je významnější, než aby potřebovalo útěchy, a jeho moc zjevnější, než aby si utrpením někoho jiného opatřoval osvědčení svých sil. Myslím totiž na případy, kdykoli na něho někdo nižší zaútočil nebo jej urazil. Vždyť vidí-li ty, kteří mu kdysi byli rovni, nyní poníženy pod sebou, je dosti pomstěn.

Krále zabil i otrok i jed i šíp; nezachránil však nikdo, leda kdo byl větší než ten, koho zachraňoval. Má tedy upřímně užívat tak velikého daru od bohů, kdo má moc dávati a bráti život. Zejména na těch, o kterých ví, že kdysi stáli s ním na stejném stupni vysokosti, tím, že nabyl tohoto práva rozhodovat, pomstil se dokonale a vrchovatě, jak stačilo na skutečný trest.

Ztratil totiž život ten, kdo je za život někomu zavázán; a kdo z vysoka byv sražen k nohám svého protivníka očekával cizí rozsudek o své hlavě i svém království, žije pro slávu svého zachránce a jsa bez pohromy zdobí jeho jméno víc, než kdyby byl býval sprovozen ze světa. Vždyť je stále skvělým dokladem cizí statečnosti; v triumfálním průvodu by byl brzy přešel. Jestliže pak mohl i samu svou královskou korunu nechat u něho v bezpečí a opět ji uložit tam, odkud spadla, nesmírně rozhojněna roste chvála toho, kdo se spokojil tím, že z královy porážky nevzal nic než slávu. To je též triumf pro vítězství nad sebou a důkaz, že u poražených nenašel nic, co by bylo hodno vítěze.

S občany a neznámými a nízkými rodem nakládat jest tím mírněji, čím menší význam má zkrušit je. Některých rád ušetři, na některých se nechtěj mstít a od některých musíš odtáhnout ruku jako od drobného hmyzu, jehož rozmáčknutím by ses pošpinil. Avšak u těch, o jejichž zachování a trestu se bude v obci mluvit, užíti je příležitosti k rozhlášení své mírnosti.

XXII

Přejděme nyní k cizím křivdám, při jejichž trestání zákon dbal tohoto trojího účelu – také vladař ho musí dbáti –, buď aby trestaného napravil, nebo aby jeho trest přivedl ostatní k polepšení, nebo aby po odklizení zlých lidí mohli ostatní žít ve větším klidu a jistotě. Zlé snáze napravíš mírnějším trestem, neboť pečlivěji žije ten, komu ještě zbývá trochu neporušené cti v těle. Ztracené důstojnosti nešetří nikdo. Již ta okolnost, že trest nemá místa, je jakási beztrestnost.

Avšak veřejné mravy v státě se spíše napravují, když se tresty neplýtvá, neboť množství chybujících je příčinou, že se chybování stává zvykem. A je méně těžká potupa, kterou mírní hromada trestů. Též trvalá přísnost ztrácí účinek, což je právě její nejhlavnější lék. Vladař založil v státě dobré mravy a vymýtil vady, jestliže je shovívavě snáší, ne snad že by je schvaloval, nýbrž že takřka nerad a jen s velikou bolestí v srdci přistupuje k pokárání. Sama vladařova shovívavost činí, že se lidé ostýchají hřešit. Trest se zdá mnohem těžší, dává-li jej mírný muž.

XXIII

Ostatně uvidíš, že činy, které jsou často trestány, často se páchají. Tvůj otec dal za pět let zašít do měchů víc viníků, než kolik jich, jak víme, bylo takto potrestáno za všechna století. Mnohem méně se opovažovali synové dopouštět se tohoto hrozného zločinu, dokud se provinění netrestalo podle zákona. Nejvyšší muži, kteří velmi dobře znali přirozenou povahu světa, chtěli raději v svrchované moudrosti zločin takřka neuvěřitelný a nesmírně odvážný přecházet bez povšimnutí než trestáním světu ukazovat, že je možný. Začali se tedy otcovrahové teprve se zákonem a teprve trest jim ukázal zločin. V nejhorším stavu však byla synovská láska, když jsme častěji viděli měchy než kříže.[59] V státě, kde se lidé zřídka trestají, zachovalost se souhlasně uznává a hoví se jí jako obecnému dobru. Ať se stát považuje za bezúhonný: bude. Mnohem těžší hněv dopadne na hlavy těch, kteří ruší veřejný řád, uvidí-li se, že je jich málo. Nebezpečné je, věř mi, ukazovat veřejnosti, oč více je zlých!

XXIV

Senát kdysi ustanovil, aby se svobodní občané od otroků lišili šatem. Potom se objevilo, jak veliké nebezpečí by hrozilo, kdyby nás naši otroci začali počítat. Věz, že je táž obava na místě, když se nikomu neodpouští: brzy se objeví, oč početnější je horší část občanstva. Mnoho poprav je vladaři právě tak k necti jako mnoho pohřbů lékaři. Toho, kdo vládne mírněji, poslouchají lidé raději. Lidský duch je od přírody vzpurný, dere se vysoko a na opačnou stranu a spíše dobrovolně za někým jde, než se nechá vésti. A jako ušlechtilí a čistokrevní koně dají se lépe řídit měkkou uzdou, tak za mírností ze svého popudu následuje dobrovolná snaha nedopouštět se zlého; občanstvo uznává, že vlídnost zasluhuje, aby si ji hledělo zachovat. Tahle cesta je tedy úspěšnější.

XXV

Krutost je zlo příčící se lidské povaze a není hodná tak mírného srdce. Zvířecí dravost je radovat se z krve a ran, když člověk odhodí svou lidskou přirozenost a mění se v lesní šelmu. Jaký je rozdíl, prosím tebe, Alexandře, v tom, když předhodíš Lysimacha lvu, nebo jej sám zuby roztrháš? Jeho tlama jsou tvá ústa, jeho dravost je tvá divokost. Ó, jak by sis přál, abys raději ty měl drápy, ty měl chřtán způsobilý požírat lidi! Nevymáháme na tobě, aby tahle tvá ruka, nejjistější záhuba dobrých přátel, byla někomu blahodárná, aby se tenhle tvůj divoký duch, nenasytná metla národů, nasytil bez krveprolévání a vraždění. Mírností se nazývá již to, když se k zabití přítele vybere z lidí kat! To je důvod, proč je třeba krutost co nejrozhodněji zavrhnout; především že překračuje obvyklé meze, potom lidské meze, shání nové vraždy, povolává na pomoc vynalézavost, aby vymýšlela nástroje, kterými by se trýzeň stupňovala a stále měnila, kochá se v lidském utrpení. Tehdy se hrozná duševní choroba zvrátí v nejhorší šílenství, když se krutost změnila v rozkoš – a již těší zabíjet člověka.

Za takovým mužem se vzápětí za zády plíží předčasný odpor, projevy nenávisti, jedy, meče. Ohrožován je tolika nebezpečími, kolik lidí ohrožuje sám; nezřídka je obkličován úklady jedinců, jindy však veřejným pohoršením. Malá zkáza drobných lidí totiž nepobuřuje celá města. Co začalo zuřit doširoka a ohrožuje kdekoho, na to se doráží ze všech stran. Drobní hádkové ujdou pozornosti a veřejně se nesbírají. Když však některý vyspěje nad obvyklou míru a vyroste v obludu, když slinami otravuje studánky a dechem spaluje a hubí vše, kam se vplazí, doráží se naň hrubou střelbou. Drobná zla mohou uniknout nezpozorována, na veliká zla se jde zhurta. Tak jeden nemocný nezneklidní ani jedinou domácnost, ale když se častým úmrtím objeví, že je to mor, strhne se po obci pokřik, nastane zmatený útěk a vzpínají se ruce k samým bohům. Zpod jedné střechy vyskočil plamen – vodu k hašení nosí domácí lidé a sousedé. Avšak rozsáhlý požár, který pohltil již mnoho domů, zdolává půl města.

XXVI

Krutost lidí, kteří neměli veřejné moci, pomstily i ruce otroků, třeba jim hrozilo neodvratné nebezpečí, že budou ukřižováni. Krutost tyranů vyhladit se odhodlával lid a národové, i ti, kteří již zlem trpěli, i ti, kterým zlo teprve hrozilo. Leckdy se vzbouřily i vlastní stráže proti svým tyranům, a věrolomnost, bezbožnost, surovost a vše, čemu se od pánů naučily, spáchaly pak na pánech samých. Vždyť co pak může někdo doufat od toho, koho naučil být zlým? Špatnost není dlouho poslušná a nehřeší jen v tom, co dělá na rozkaz.

Avšak je-li snad krutost jista, jaké je její království? Nic jiného než stav dobytých měst a hrůzou vyděšené obličeje obecného strachu. Všude smutek, zděšení, zmatek; samy radovánky budí strach. Nikdo bez bázně nechodí do společnosti, na hostinách je i opilým třeba dávat si dobře pozor na jazyk. Nechodí se do divadel ani na hry, z nichž se hledá látka k nebezpečnému obviňování. Ať se strojí velmi nákladné a okázalé slavnosti za přispění vladařů a od umělců se zvučnými jmény, kohopak by přece těšily hry ve vězení?

Dobří bohové, jaké je tohle zlo, zabíjeti, zuřiti, těšiti se z řinčení okovů, srážeti občanům hlavy, kamkoli se přijde, prolévati potoky krve, svým pohledem děsiti a zaháněti lidi? Jak jiný byl by život, kdyby vládli lvi a medvědi, kdyby proti nám byla dána moc hadům a všemu nejškodlivějšímu zvířectvu? Ona nerozumná zvířata, která jsme my nařkli ze zločinu hrozné surovosti, svých druhů se nedotýkají; i mezi dravými šelmami je bezpečno podobné plémě. Lidská zuřivost se nezastavuje ani před příbuznými, a čím více se hněv rozdráždí, nedělá rozdíl mezi svými a cizími. Od vraždění jednotlivců plíží se potom ke zkáze národů a za důkaz moci považuje pálit domy a zorávat půdu, kde stávala starobylá města. Nařídit popravu jednoho nebo několika lidí považuje se za málo mocenské. Jestliže současně nepadnou hlavy zástupu nebožáků, domnívá se mocný, že svou krutost ovládá a drží v mezích!

Blaží dávat mnohým milost a od samého prahu smrti odvolávat do života, mírností si zasloužit věnec občanský. Pro vznešené místo, které vladař zaujímá, není krásnější a vhodnější ozdoby než onen věnec, udělovaný za zachránění občana, nikoli zbraně odňaté poraženým nepřátelům, ani vozy zbrocené krví barbarskou, ani jiná skvělá kořist válečná. Tohle je božská moc: zachraňovat hromadně, v davech a veřejně. Avšak pobíjet v davech a bez rozdílu, to je řádění zhoubného požáru a živelné pohromy.

57 Sbírali mrtvoly zabitých bleskem. (Pozn. překl.)

58 Do pytle byli zašíváni otcovrahové a topeni. (Pozn. překl.)

59 Křižováni byli za trest otroci. (Pozn. překl.)

Druhá kniha

I

Psát o shovívavosti, k tomu mě, císaři Nerone, přiměl hlavně jeden tvůj výrok. Pamatuji se, jak jsem byl překvapen, když jsem jej slyšel, a s jakým úžasem jsem jej ještě potom vypravoval jiným. Výrok ušlechtilý, velkodušný projev veliké vlídnosti, vyslovený prostě, a nikoli nepovolaným uším, který jsi najednou ze sebe vyrazil a naráz odhalil spor tvé dobrotivosti s tvou osudovou povinností.

Tvůj prefekt Burrus, znamenitý muž a tobě, vladaři, jak se říká, narozený, maje potrestat dva loupežníky, prosil tebe důtklivě, abys napsal, proti kterým a proč si přeješ zakročit. Protože rozhodnutí bylo již několikrát odloženo, naléhal, aby se již stalo. Když jen nerad přinesl listinu a podával ti ji proti tvé vůli, zvolal jsi: „Kéž bych neuměl psáti!“ Ó, výrok, který by měli slyšet všichni národové bydlící v římské říši, i její sousedé mající pochybnou svobodu, jakož i národové, kteří se proti ní bouří násilím nebo duchem! Ó, výrok, který by měl být rozhlášen do shromáždění veškerého lidstva, aby na jeho slova přísahali králové a knížata! Ó, výrok, důstojný obecné bezúhonnosti lidského pokolení, aby se mu vrátil ten dávný zlatý věk! Nyní věru slušelo sjednotit se na tom, co je dobré a spravedlivé, zapudit touhu po cizím majetku, z níž pochází všecko duševní zlo, aby se znova vzkřísila nevinnost a poctivost s důvěrou a skromností, a neřesti, které již tak dlouho zneužívaly své moci, aby ustoupily věku šťastnému a čistému!

II

Že se to stane, císaři, můžeme důvodně doufat a na to spoléhat. O téhle tvé vlídnosti se bude vypravovat, zvěst se ponenáhlu roznese po celé říši a všecko se bude utvářet podle tvého vzoru. Od hlavy je zdraví: proto je vše svěží a roste zpříma, ale též vadne a malátně klesá, podle toho, jak duch žije, nebo chřadne. Budou občané, budou i spojenci, hodní této dobrotivosti, a do celého světa se zase vrátí dobré mravy. Všude bude šetřeno tvých rukou.

Dovol, abych na tomto místě setrval déle, nikoli že bych lichotil tvému sluchu. Vždyť to ani není můj obyčej, raději bych chtěl pravdou urážet než se zalíbit lichocením. Oč tedy jde? Kromě toho, že si velmi vroucně přeji, abys byl svými dobrými skutky a slovy zcela proniknut, aby se to, co je nyní ještě přirozený pud, stalo právním pravidlem, uvažuji u sebe, že do lidského života proniklo mnoho důležitých výroků, ale hodných zavržení, které se však obecně stále opakují, např. výrok: „Ať si nenávidí, jen když se bojí!“, jemuž se podobá jeden řecký verš, v němž někdo vybízí zemi, aby se po jeho smrti smísila s ohněm, a jiné takové výroky. A nevím, že by věhlasní muži ve věci surové a odporné byli mírněji vyslovili city mysli prudce pobouřené. Neslyšel jsem dosud rázný výrok z úst dobrého a mírného člověka. Oč tedy jde? Jako jsi (tehdy) zřídka a nerad a s velikým váháním podpisoval, je třeba, abys též v budoucnosti podpisoval to, co ti zprotivilo psaní, ale tak, jak děláš, s velikým váháním a po mnohých odkladech.

III

A aby nás snad někdy neklamalo vznešené slovo shovívavost a nezavádělo na opačnou stranu, uvažujme, co je shovívavost, jaká je a jaké má meze.

Shovívavost je zdrženlivost ducha v možnosti mstít se neboli mírnost vyššího při ukládání trestu nižšímu. Jistější je uvádět několik výkladů, aby snad jediný výměr dosti plně věc neobsáhl, a abych tak řekl, z formálních důvodů při neprohrál. Proto se též může říci náklonnost k mírnosti při výkonu trestu. Onen výměr najde své námitky, ač je nejbližší pravdě. Řekneme-li, že shovívavost je umírněnost, která ze zaslouženého a náležitého trestu něco promíjí, bude se proti tomu volat, že žádná ctnost nečiní nikomu újmu v tom, čeho zasluhuje. A přece tomu všichni rozumějí tak, že shovívavost uhýbá dříve, než dospěla na hranici toho, co by se podle zásluhy mohlo ustanovit.

IV

Za její opak považují nezkušení přísnost. Jenže žádná ctnost není opakem jiné ctnosti. Co se tedy postaví proti shovívavosti? Krutost, což není nic jiného než zatvrzelost ve vymáhání trestů. „Avšak někdo nevymáhá trest, a přece je krutý, např. lidé, kteří zabíjejí neznámé a nahodilé poutníky, nikoli jako náhradu za škodu, nýbrž zabíjejí, jen aby zabíjeli, a nespokojujíce se jen smrtí, zuří, jako onen známý Busiris a Prokrustes a loupežníci, kteří zajaté bičují a živé házejí do ohně.“ To je ovšem krutost; ale ježto se ani nemstí – neboť nebyla uražena –, ani se na nikoho pro jeho provinění nehněvá – neboť nepředcházelo žádné provinění –, nenáleží do našeho výměru. Výměr totiž vymezoval nezdrženlivost při ukládání trestů.

Můžeme říci, že tohle není krutost, nýbrž zvířeckost, které ukrutnost působí rozkoš. Můžeme to též nazývat šílenstvím, neboť její druhy jsou rozmanité, ale žádný není zřejmější než ten, který přechází ve vraždění a mučení lidí. Nazvu tedy ukrutnými ty, kteří mají důvod k trestu, ale neznají míry, např. Falaris, který prý sice nezuřil proti lidem nevinným, ale trestal více, než je lidské a než se může schvalovat. Můžeme se vyhnout slovní hříčce, a definovat tak, že krutost je duševní náklonnost k opatřením drsnějším. Shovívavost od sebe odpuzuje tuto krutost a káže jí státi daleko od ní. S přísností se však shoduje.

K věci náleží též na tomto místě zkoumati, co je milosrdenství. Lidé je totiž většinou chválí jako ctnost a milosrdného nazývají dobrým člověkem. A přece je to také duševní vada. Na obou stranách totiž, i okolo přísnosti i okolo shovívavosti, leží něco, čeho se musíme vystříhat: pro zdání přísnosti upadáme totiž v ukrutnost, pro zdání shovívavosti v milosrdenství. V tomto případě se chybuje s menším nebezpečenstvím, ale stejná chyba je v tom, že je to úchylka od pravdy.

V

Jako tedy nábožnost bohy ctí, pověra uráží, tak shovívavost a mírnost budou prokazovat všichni dobří lidé, ale milosrdenství se budou vystříhat; neboť je to vada slabého ducha, podklesajícího při pohledu na cizí neštěstí. Proto je velmi dobře známé všem právě nejhorším lidem. Baby a slabé ženy se dávají pohnout slzami nejhorších provinilců. Kdyby mohly, vyvrátily by vězeňská vrata. Milosrdenství nepřihlíží k věci, nýbrž k neblahému osudu; shovívavost se druží k rozumu.

Vím, že u neznalců má špatnou pověst škola stoická. Je prý příliš tvrdá a pramálo způsobilá, aby dávala dobré rady císařům a králům. Vytýká se jí totiž, že učí, že moudrý nezná slitování, neumí odpouštět. Tyto vlastnosti samy o sobě jsou odporné; zdá se totiž, že chybujícím lidem nedávají žádnou naději, nýbrž že každé provinění vlekou na trest. Je-li tomu tak, copak je ona věda, která káže odvykat si lidskosti a zavírá nejjistější přístav chránící od neštěstí vzájemnou pomocí? Avšak žádná škola není laskavější a vlídnější, žádná nemiluje lidstvo vroucnější láskou ani bedlivěji nedbá společného dobra; chce sloužit prospěchu, být ku pomoci a nestarat se jen o sebe, nýbrž o všechny společně a každého zvlášť.

Milosrdenství je zármutek ducha při pohledu na cizí neštěstí nebo zármutek z cizích nehod, o kterých se domnívá, že doléhají na nevinné. Ale na moudrého muže zármutek nepadá; jeho mysl je jasná a nemůže se státi nic, co by ji mohlo zkalit. Člověku nic tak nesluší jako velkodušnost, ale nemůže být duch veliký a zároveň smutný. Zármutek otupuje mysl, kruší ji a svírá. To se moudrému nepřihodí ani při jeho neštěstí, nýbrž všechnu zlobu osudu vymrská zpátky bičem a zlomí ještě před sebou. Zachová stále tutéž tvář, klidnou, neotřesenou, což by dělat nemohl, kdyby měl zármutek.

VI

K tomu připoj, že moudrý je i prozíravý a má hned radu po ruce. Z kalu však nikdy nevyjde nic průzračně čistého. Zármutek se nehodí tam, kde je třeba dobře věc prohlédnout, vymyslit užitečná opatření, vyhnout se nebezpečí, odhadnout spravedlivé. Nemá tedy soucit, poněvadž se to neděje bez duševní trýzně. Vše ostatní, co si přeji, aby dělali ti, kdož mají soucit, učiní rád a s myslí povznesenou. Přispěje ku pomoci cizím slzám, ale zpovzdálí. Podá ruku tonoucímu, poskytne pohostinství vyhnanci potřebnému podpory, ale není to ona potupná almužna, kterou dává většina těch, kteří se chtějí zdát milosrdní: hodí jim ji a s ošklivostí se odvrátí od těch, které podporují, štítí se styku s nimi. On ji dá jako člověk člověku ze společného majetku. Matčiným slzám daruje syna, i pouta nařídí rozvázat, vyjme z gladiátorské školy, dá pochovat i mrtvolu provinilého. Ale udělá to s klidnou myslí, bez přetvářky.

Moudrý tedy nebude litovat, nýbrž bude pomáhat, prospívat; jeť určen od narození k obecné pomoci a obecnému dobru, z něhož dá každému díl. Svou dobrotu osvědčí poměrně i k těm, kteří zasluhují pokárání a potřebují se polepšit. Ale sklíčeným a trpícím nepřízní osudu pomůže mnohem ochotněji. Kdykoli bude moci, postaví se proti osudu, neboť kde lépe užije majetku i sil než k nápravě toho, co pokazila nezaviněná nehoda? Avšak nezesmutní ani neklesne na mysli proto, že někomu schne noha, ani pro vyzáblost oděnou v cáry, ani stáří opírající se o berlu. Ostatně bude pomáhat všem, kteří toho zasluhují, a jako bůh shlédne příznivě na lidi nešťastné.

Milosrdenství je soused bídy; má z ní totiž něco a bere z ní. Věz, že slabé jsou oči, které se při pohledu na cizí krhavost samy podlévají, tak jako je – na mou věru – nemoc, nikoli veselost, smát se stále se smějícím se a při obecném zívání rozvírat ústa. Milosrdenství je duševní vada lidí příliš se bojících bídy; a jestliže je někdo požaduje na moudrém, je to skoro jako by vymáhal, aby naříkal a bědoval na cizím pohřbu.

VII

„Ale proč neodpustí?“ Nuže, ustanovme nyní též, co je milost, a poznáme, že moudrý milost dávat nemá. Milost je prominutí zaslouženého trestu. Proč ji moudrý nemá dávat, to lidé, kteří si to předsevzali, odůvodňují delší úvahou. Já řeknu krátce jako na cizím soudě: Odpouští se tomu, kdo měl být trestán. Jenže moudrý nedělá nic, co dělat nemá, neopomíjí nic, co dělat má. Tak tedy nedaruje ani trest, který má uložit. Avšak to, čeho chceš odpuštěním dosáhnout, uděluje ti čestnějším způsobem. Moudrý totiž ušetří, poradí a napraví. Udělá totéž, co by udělal, kdyby odpouštěl; ale neodpustí, ježto ten, kdo odpouští, vyznává, že opominul něco, co se mělo stát. Někoho jen napomene slovy, nepotrestá ho přihlížeje k jeho věku, který se ještě dá napravit. Někomu, zřejmě tísněnému nenávistí ze zlého činu, uloží žít řádně, poněvadž byl sveden, poněvadž klesl zmožen byv vínem. Nepřátele propustí bez ublížení, někdy je i pochválí, jestliže se důvody poctivými dali podnítit k válce za věrnost, za smlouvy, za svobodu.

To vše jsou skutky shovívavosti, nikoli milosti.

Shovívavost má nezávislý úsudek, nesoudí podle formule, nýbrž podle slušnosti a dobrého práva. Může i osvobodit i určit pokutu, jak velikou chce. Nic z toho nedělá, jako by udělala něco méně než spravedlivého, nýbrž jako by bylo nejspravedlivější právě to, co určila. Odpouštět je však netrestat toho, koho soudcové uznali trestným. Milost je prominutím náležitého trestu. Shovívavost dává najevo především to, že prohlašuje, že ti, které propouští, neměli vytrpět již nic jiného. Je úplnější než milost, čestnější. Spor, jak já myslím, je o slovo, ve věci je však shoda. Moudrý mnoho promine, zachrání mnohé, jejichž duch není docela zdráv, avšak jeho nemoc je vyléčitelná. Bude napodobit dobré hospodáře, kteří nepěstují jen stromy rostoucí rovně a vysoko; i k těm, které něco pokřivilo, stavějí opory, aby se rovnaly. Některé prořezávají, aby větve nedusily vzrůst; některé pro špatnou půdu chřadnoucí hnojí; některým, kterým se nedaří v stínu jiných stromů, otvírají přístup světla.

Moudrý uvidí, kterak je kterou povahu třeba pěstovat, kterak se napravují chyby.

Lucius Annaeus Seneca

Seneca vychovatel a utěšitel

Překlad Josef Hrůša

Ilustrace na obálce Wikimedia Commons

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4639-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4640-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4641-4 (prc)

Table of Contents

Úvod

SENECA UTĚŠITEL

Helvii

Marcii

Polybiovi

SENECA VYCHOVATEL

O shovívavosti (De Clementia)

První kniha

Druhá kniha