Život není sen

Hra o životě a lásce Boženy Němcové ve třech dějstvích

Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Život není sen tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Neubert v Praze v roce 1940.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Frank Tetauer: Život není sen), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 6. 2025.

OSOBY

DR. VÁCLAV STANĚK

DR. JOSEF RODOMIL ČEJKA

FRANTIŠEK LADISLAV ČELAKOVSKÝ

JAN PRAVOSLAV KOUBEK

JOSEF HELLICH

VÁCLAV BOLEMÍR NEBESKÝ

JOSEF NĚMEC

PANÍ LOTINKA STAŇKOVÁ

PANNA TONINKA REISSOVÁ, zvaná Bohuslava Rajská

PANÍ BOŽENA

CHLAPECKÝ HLAS

Děje se v Praze v letech čtyřicátých devatenáctého století. První a druhé dějství v saloně domu Staňkových, třetí v bytě Němcových na Poříčí.

DĚJSTVÍ PRVNÍ

Salon v bytě MUDr. V. Staňka v letech čtyřicátých devatenáctého století. Biedermeierská honosnost, ale i pohodlí, jak si je mohl a musel dopřát vyhledávaný a proslulý pražský lékař, který se oženil s dcerou z velmi zámožné rodiny. Vedle krásných nábytkových kusů spousta jemných záclon, krajek a stór, za nimiž a pod nimiž se ztrácejí okna, dveře i předměty. Styl doby je co nejvíc věcí a co nejméně vzduchu. Tato nezdravá obývací zásada je však uskutečněna vkusně a vybraně. Je to poctivé, měšťanské patricijství, jež potřebuje jen čas, aby se stalo aristokratičností. V pozadí uprostřed velké dveře, vlevo druhé dveře a vpravo okno, vedoucí na zahradu. U stolku stojí DÁMA středních let a rovná květiny ve váze. Prostředními dveřmi vejde svěží ČTYŘICÁTNÍK důstojného vzhledu a jde k DÁMĚ, která mu žertem hrozí.

DÁMA (s hranou přísností): Doktore Staňku, zanedbáváte svou rodinu!

STANĚK (políbí ji): Promiň, Lotinko, ale zdržel jsem se na konzultaci.

LOTINKA (líbá ho): Výmluvy, pane doktore. A zvláště dnes! Neviděla jsem vás celý den. A máme hosty!

STANĚK (s úsměvem): Ale ty už všecko zařídíš sama nejlíp.

Zleva rychle vstoupí mladá hezká dívka.

DÍVKA (prudce): Loty!

LOTINKA (obrátí se): Co je, Toninko?

STANĚK: Dobrý den, Minervo! Copak se stalo?

TONINKA: Dobrý den, pane švagre. (Jde rychle k LOTINCE.) Proč jste nepozvali také pana doktora Amerlinga?

LOTINKA (překvapeně): Proč bychom ho měli zvát?

TONINKA: Bývá u nás přece vždy, když máme společnost.

LOTINKA (usmívá se vyhýbavě): Nemůžeme přece pokaždé zvát všecky tvé ctitele. A máš jich dost.

TONINKA: Všecky! A ctitele!

LOTINKA: Jako naše Antonie Reissová, i jako veřejně činná Bohuslava Rajská.

TONINKA: Víš dobře, že mne spojují s Amerlingem věcné zájmy. Pedagogické.

STANĚK: Já vím. Jenže doktor Amerling je příliš vášnivý pedagog. A příliš romantický.

TONINKA: Vy mu stále ubližujete. Měli jste ho teď slyšet. Potkali jsme se, když jsem se vracela domů. Mluvil jen o své Budči. Chce, abych svůj dívčí ústav spojila s jeho školou –

STANĚK (energicky): Tak tady to máš! Víš, jak to stojí s tou jeho Budčí. Je zadlužena až hrůza. A teď by do toho chtěl zatáhnout tebe. Je to fantasta.

TONINKA (vášnivě): Je to ušlechtilý člověk. A nadšený. Myslí to dobře.

STANĚK: Neupírám mu jeho ušlechtilost. Říkám jen, že nemá praktický smysl. Velké plány – a pak velké dluhy!

LOTINKA: Přejeme mu všecko dobré – ale uvidíš, jak skončí!

TONINKA: Přesto snad mohl být dnes pozván. Viděla jsem na něm, že ví o naší dnešní kávové společnosti a že ho to mrzí!

LOTINKA (ukončuje debatu): Pozveme ho příště. (S úsměvem.) Jsi celá růžová. A tyhle šaty ti zvláště sluší. To bude mít pan Čelakovský radost. (Podívá se na ni tázavě.)

TONINKA (prudce se obrátí): Jdu se převléknout. (Odchází.)

LOTINKA (se smíchem): Ty se nechceš líbit?

TONINKA (ve dveřích zatvrzele): Ne. (A zmizí.)

STANĚK: Divoch! Jako by to ani tvoje sestra nebyla!

LOTINKA (s úsměvem): Tak ji vidíš! A téhle rozmarné slečně ty říkáš Minerva!

STANĚK (věcně): Nesmíš se jí divit. Toninka je mladé děvče – a Amerling má mnoho vlastností, aby se líbil děvčatům. Výmluvný mladý nadšenec – jsem rád, že to není horší.

LOTINKA: Zato ten Hroboň! Ten zrovna hoří!

STANĚK: Inu, ohnivá slovenská krev. Sympatický hoch. Ale taky fantasta. Zase jiný. A je to zatím jen student. A o čtyři léta mladší než Toninka. A pak to jeho zdraví.

LOTINKA: Ale vždyť jsi říkal, že to není nebezpečné –

STANĚK: To před Toninkou. Znáš ji. Trápila by se za něho. Ale nelíbí se mi. Chycené plíce jsou zlá věc. Neumíme to léčit. Snad jednou –

LOTINKA: Tak to má tedy naše Toni smůlu s těmi nápadníky. Jeden se topí ve velkých plánech, druhý je nemocný student –

STANĚK: Zato třetí má všecky přednosti.

LOTINKA: To se zdá nám. Ale Toninka má asi jiný názor. Chvilku se doma nezdrží, co je u nás na prázdninách pan Čelakovský. To víš, je to přece jen vdovec. Ona cítí asi dobře, že přijel taky kvůli ní. Vždyť jsi viděl, jak utekla, jen jsem se o něm zmínila.

STANĚK: To ještě nic neznamená. Vím, že si pana Čelakovského nesmírně váží.

LOTINKA: Vážit si někoho a milovat, to je rozdíl.

STANĚK: Vím, Lotinko. Ale v tom já právě spoléhám na naši Minervu. Uctívá profesora Čelakovského jako velkého našeho muže, jako ozdobu vlasti.

LOTINKA: Jenže ten velký muž je o osmnáct let starší než ona.

STANĚK: Je. Je to zralý muž. A otec rodiny. Ale je to především náš velký básník. A u básníků se léta nepočítají, na to nesmíš, Lotinko, zapomenout.

LOTINKA: Mne nemusíš přesvědčovat. Mluvila jsem včera o tom s Haninkou – abych nezapomněla, Fričovi dnes nepřijdou – ta říká, že by to bylo pro Toninku štěstí. Pan Čelakovský se zmínil o svém úmyslu doktoru Fričovi – stejně jako tobě.

STANĚK: Což úmysl. Nebude to tak snadné. Ostatně se dočkáme. Snad až uvidí Loty pana Čelakovského uprostřed našich vlastenců – a co Němcovi, přijdou?

LOTINKA: Jen paní. Němec někam odjel. Ale přijde profesor Koubek.

STANĚK (směje se): Ten nemá paní Němcovou zrovna v lásce.

LOTINKA: Zato pan Čelakovský.

STANĚK: Já držím s ním. Neměli jsme ještě tak dobré, nadané básnířky.

LOTINKA: Jsi do ní zamilován. Docela jako Toninka. Ta ji taky uctívá.

STANĚK: Myslím, že si to paní Němcová zaslouží.

LOTINKA: Abys byl do ní zamilován?

STANĚK (objímá ženu): Ale, Lotinko.

LOTINKA: Já si nemohu pomoci, ale mně se na ní mnoho věcí nelíbí.

STANĚK (úsměv): Co tě tak pohoršuje?

LOTINKA: Všecko!

STANĚK (úsměv): Co všecko?

LOTINKA: Jak mluví! Co mluví! Jak se chová! Vždyť je vdaná!

STANĚK: A kdyby byla svobodná – tak by tě to nepohoršovalo?

LOTINKA (chycena, rozvažuje): Taky. Ale ne tolik.

STANĚK (útočně): Svobodným bys dovolila víc než vdaným?

LOTINKA (zmatena): To ne. Vůbec ne. A co! Nemá to dělat. Je to hanba.

STANĚK: Ale jdi, Lotinko. Vždyť ty jsi taky hezká!

LOTINKA: Taky?

STANĚK (úsměv): A půvabná. A chytrá. A zábavná. Nemusíš paní Boženě závidět.

LOTINKA (bodnuta): Já jí nezávidím. Jen – jen vím, že se to nesluší. Jednou jí to řeknu!

STANĚK: Chtěl bych být při tom.

LOTINKA (pevně): Ne. Povím jí to mezi čtyřma očima.

STANĚK: Nezapomeň, že to bude tvůj host. A je to opravdu neobyčejná žena. Nejen krásná.

LOTINKA: Nikdo jí neupírá její krásu. A vidím ji u nás docela ráda. Ale jsou jisté věci, s kterými se nikdy nesmířím.

Klepe se a vejde profesor F. L. ČELAKOVSKÝ, pětačtyřicetiletý, s charakteristickými licousy a brýlemi, prošedivělý, ale mužný a svěží.

ČELAKOVSKÝ: Nepřicházím příliš brzy? Mohl bych počkat ve svém pokoji.

STANĚK: Ale proč, pane profesore? Právě jsem se chtěl jít na vás podívat.

ČELAKOVSKÝ: Vrátil jsem se teprve před chvílí. Potkali jsme se s pannou Toninkou.

LOTINKA: Právě jsme o ní mluvili. O její budoucnosti.

ČELAKOVSKÝ (se stínem rozpaků): Panna Antonie má krásnou budoucnost. Je to odvážná, vzdělaná mladá žena. Velmi si vážím jejího dívčího ústavu. Ale řídit takový ústav – to znamená vzdát se soukromého života. A na to by bylo panny Antonie škoda. (Sebevědomě.) Rád bych si o tom s ní promluvil – jestli dovolíte.

STANĚK: Ale ovšem, pane profesore. Pošlu vám ji sem. (Odchází.)

LOTINKA: Náš vzácný host mne omluví. Musím ještě dohlédnout na přípravy. (Chce odejít.)

ČELAKOVSKÝ (zadrží ji, když se za STAŇKEM zavřely dveře): Chtěl bych se vás na něco zeptat, milostpaní.

LOTINKA (překvapena): Jen se ptejte, pane profesore.

ČELAKOVSKÝ: Budu velmi otevřený, a prosím o docela upřímnou odpověď. (Tiše.) Nemyslíte, že jsem k panně Antonii – příliš starý?

LOTINKA: Starý? (Vrtí hlavou.) Ne!

ČELAKOVSKÝ: Vzala byste si mne vy – kdybych se o vás ucházel? A kdybyste byla na jejím místě?

LOTINKA (zarazí se, pak přikývne): Vzala, pane profesore. Už pro to vědomí, že prospívám vlasti.

ČELAKOVSKÝ (trpce): Vlasti. Já vím. No, alespoň jsem poznal, že nejste proti mně – a že mi nemáte za zlé, že se chci ucházet o vaši mladší sestru.

LOTINKA: To jistě ne.

Zvolna se otevřou dveře a vejde panna TONINKA.

LOTINKA (energicky): To je dobře, že jdeš, Toninko. Pan profesor ti chce něco říci. (S úsměvem kývne ČELAKOVSKÉMU a rychle odejde.)

ČELAKOVSKÝ (jde zvolna k TONINCE): Prosím vás, panno Antonie, abyste mne vyslechla.

TONINKA (jde zvolna a usedne): Poslouchám vás, pane profesore.

ČELAKOVSKÝ (usedne proti ní): Chci vás poprosit, abyste se stala mou ženou. Ne, prosím, neodpovídejte. Znáte mne i mou rodinu. Znala jste mou nebožku ženu. Chudák Marie, dej jí pánbůh nebe, když už věděla, že tu dlouho nebude, mluvila o vás jako o nejlepší matce pro své čtyři děti. Je to tedy vlastně také její prosba.

TONINKA (zmatena): Co vám mám říci, pane profesore?

ČELAKOVSKÝ: Ne, prosím, neříkejte ještě nic. Já si uvědomuju, že jsem mnohem starší než vy, že vy jste mladá, krásná dívka, která má celý život před sebou. A jestliže jsem se rozhodl, že vás požádám o ruku, nebylo to jen proto, že vás miluju, ale proto, že vaše práce, ten váš dívčí ústav, mi dodal odvahy. Chcete obětovat život výchově českých dívek. Proč byste nemohla vychovávat děti, kterým byste byla nejen učitelkou, ale i matkou? Proč byste se nestala chotí Čecha, který daleko od vlasti, v dobrovolném vyhnanství, v práci pro ni potřebuje slyšet vedle sebe bít srdce české ženy?

TONINKA (ztěžka): Velmi si vás vážím, pane profesore. Ale dnes na mně nechtějte odpověď. (Prudce vstane.) Dnes vám nic nemohu říci.

ČELAKOVSKÝ (vstane): Já také dnes od vás odpověď nečekám. Vím, že tu jsou jiní, mladší, ohnivější. Ale dovolte mi, abych byl docela osobní. Slyšel jsem o jednom ušlechtilém mladém vychovateli, který je tak horoucí a zapálený, že nemyslí na skutečnost a že se zle popálí. A spálí tím i ženu, která bude s ním.

TONINKA: Někdy takové spálení, jak vy říkáte – vůbec nebolí. Když je to zkušenost lásky.

ČELAKOVSKÝ: Snad, ale taková žena vykoná nakonec míň, mnohem míň, než si myslí a než doufala. A slyšel jsem o jiném mladém muži – ještě mladším, skoro ještě jinochu – zas nepochybuju o jeho ušlechtilosti a opravdovosti – ale nemohu věřit, po tom, co jsem o něm slyšel – o tom studentovi – že bude brzy s to uskutečnit své plány. A pak – nenapadlo vás, že když je muž podstatně mladší než žena – že to je horší, než je případ náš, můj? Prosím, o tom uvažujte. Zatím vám jen děkuju, že jste mne hned neodmítla. (Usměje se a důstojně odchází. Ve dveřích se srazí s MUŽEM středních let, který pružně vchází v doprovodu STAŇKOVĚ.) Pan kolega Koubek! To je překvapení!

TONINKA: Vítám vás, pane profesore!

KOUBEK (tiskne ruku staršímu kolegovi): Přišel jsem vás pozdravit, pane profesore, a uvítat vás z té Vratislavi. Slyším, že jste tam spokojen.

ČELAKOVSKÝ: Mám tam práci. Třebaže někdy mám jen tři čtyři posluchače – větší zájem o slavistiku tam zatím není. – Ostatně profesor Šafařík nemá v Berlíně o mnoho víc posluchačů – zkrátka, nestěžoval bych si, nebýt stesku po domově. Ale konečně – jsem tomu rád a jsem vděčen osudu, že mi dal novou katedru. Zvláště když mne z mé pražské stolice vyhnali bratři Rusové.

TONINKA: Přílišná horlivost pana vyslance Tatiščeva. (Zasměje se.)

KOUBEK: Přirovnával jste tehdy, nemýlím-li se, ruského cara k mongolským chánům – to opravdu nebylo lichotivé.

ČELAKOVSKÝ: Ale oprávněné.

KOUBEK: Z vašeho hlediska jistě. Ovšem, vinen není jen pan Tatiščev. Protože by nebylo ruské stížnosti u rakouské vlády – kdyby nebylo českého udavačství.

ČELAKOVSKÝ: To české udavačství – to mne také na tom nejvíc hněte.

KOUBEK: Ale co, to už je všecko za námi. Teď nebudeme naříkat, ale naopak oslavovat s „mladou Čechií“ návštěvu slavného pěvce Růže stolisté – co říkáte, panno Toninko?

HLAS STAŇKŮV: Ne, pánové, nejste první. Jen pojďte, prosím, dál.

Přichází doktor STANĚK, s ním dva MUŽI.

STANĚK (představuje jednoho po druhém ČELAKOVSKÉMU): To je kolega Čejka, pane profesore. Přítel a konkurent.

ČEJKA (se smíchem tiskne ČELAKOVSKÉMU ruku): Děkuju za přítele. Ale toho konkurenta vynechte.

STANĚK: A to je malíř Hellich, slavný náš portrétista. Jistě jste už o něm slyšel.

ČELAKOVSKÝ: Lhal bych, kdybych řekl ano. Ve Vratislavi jsem odříznut od pražského života. (Tiskne HELLICHOVI ruku.) Ale tím větší radost mám, že vás poznávám.

LOTINKA (rychle vejde, převlečena do slavnostnějších šatů): Vítám vás, přátelé. „Mladá Čechie“ je skoro celá pohromadě. (Vítá se s příchozími, kteří pak porůznu usedají.)

TONINKA: Chybí ještě paní Němcová.

LOTINKA: Však se jí dočkáme.

ČELAKOVSKÝ: Velmi se těším na paní Němcovou. Četl jsem její verše i některé pohádky – je to krásné obohacení naší literatury.

KOUBEK: Básnická škola Václava Bolemíra Nebeského. A taky životní, jak se říkalo.

STANĚK: Jste zlomyslný, pane profesore.

ČELAKOVSKÝ: Což vy nepřiznáváte paní Němcové svérázné nadání původní?!

KOUBEK: To netvrdím. Ale – při vší úctě k naší básnířce, zaplať bůh, že ji máme – nemohu si odpustit srovnání.

HELLICH: S kým, pane profesore?

KOUBEK: S baronkou Dudevantovou.

HELLICH: A! S tou Francouzkou!

KOUBEK: Ano. S ženou, která píše pod mužským jménem George Sand. To je, mimochodem, půl jména jednoho z jejích milenců, který se jmenoval Sandeau.

LOTINKA: Já už vím. To je ta žena, která chodí v mužských šatech a má spoustu milenců.

TONINKA: A v čem jsou si s paní Němcovou podobny?

KOUBEK: Podle mého soudu si nejsou skoro vůbec podobny. Snad až na nějaké to galantní dobrodružství.

ČELAKOVSKÝ: A proč je tedy srovnáváte?

KOUBEK: Tak. Zračí se v nich rozdíl dvou národů, dvou kultur. George Sand je ovšem veliká básnířka.

ČEJKA: Naše paní Němcová je mladá básnířka. Dopřejme jí času.

ČELAKOVSKÝ: Souhlasím. Může z ní být jednou ještě větší umělec, než je ta vaše francouzská baronka.

KOUBEK: Nemyslím. Nemám osobně velké mínění o ženských autorkách. Žena patří do rodiny a spisovatelství ji z té rodiny trhá. Ale George Sand je opravdu výjimečný případ. Ovšem její soukromý život – ten je prý podle toho. Pamatuji se, ještě když jsem byl v Polsku, že se o ní ve společnosti mluvilo jako o ženském don Juanu.

ČELAKOVSKÝ: Podle mého názoru nemá se nikdy spojovat básník a dílo. Soukromý život člověka – do toho druhým nic není. Už proto, že nikdy se nedopátráme pravdy – nikdy nevíme, jak ušlechtilé a lidsky oprávněné důvody má mnohý čin – který se podle vnějších znaků tak snadno odsuzuje.

LOTINKA: Nemějte mi za zlé, pane profesore, já si myslím, že v názoru pana profesora Koubka je mnoho pravdy.

TONINKA: Ne, Lotinko, já souhlasím docela s profesorem Čelakovským. Odsuzovat člověka – to je to nejsnadnější na světě.

ČELAKOVSKÝ: Děkuju vám, panno Antonie. Vysvětlit, pochopit lidské jednání – i když se nezdá nejkrásnější – to je mnohem těžší – a záslužnější.

HELLICH: Ale vždyť to známe – kolem každého umělce je vždycky spousta klepů a nepravd – skutečnost nebývá o nic horší než běžné hříšky občanské, o kterých se nemluví – protože, když nejde o umělce, o básníka, nezdá se to tak zajímavé a dráždivé.

ČEJKA: Já si myslím, že umělec má právo na trochu víc svobody – vždyť právě z té svobody a ze svých prožitků tvoří. A velcí umělci nebyli nikdy klášterní světci.

STANĚK (usměje se): Což o to, to byli – ale obyčejně až na konci života – když si předtím zahřešili.

LOTINKA: Ale, Václave!

KOUBEK: Doktor Staněk má pravdu, milostpaní! Ale já bych nerad, abyste mi špatně rozuměli. Nemluvilo ze mne mravní pohoršení – ale docela věcný zájem pozorovatele života a společnosti.

ČELAKOVSKÝ: To rád od vás slyším – už proto, že tak mluví můj šťastnější nástupce na pražské univerzitě.

KOUBEK: Děkuju vám, pane profesore. Ale tady jde myslím vůbec o nový rys, o dobový rys. Ta ženská emancipace je francouzský vynález – vyplývá z francouzské revoluce – vždyť nemusíme ani chodit k Sandové, stačí jen vzpomenout na Staëlku. A konečně na naše domácí obdoby.

ČELAKOVSKÝ: Jsem rád, že vás nepohoršují.

KOUBEK (zasměje se): Osobně vůbec ne. Třebaže si myslím, že řádný muž chce řádnou manželku, ale žádnou spisovatelku.

ČELAKOVSKÝ: Proč ne spisovatelku, pane kolego?

KOUBEK (s úsměvem – improvizuje): On chce ženu k milování, k práci, hodnou, pilnou, jako Popelku –

TONINKA: Proč to má být zrovna Popelka?

KOUBEK (s úsměvem, zavrtí hlavou): – ne však těkající křepelku, za níž by se táhli křepeláci.

Celá společnost se rozesměje, ani ČELAKOVSKÝ se nezdrží.

STANĚK (směje se): To je výborné, pane profesore!

ČELAKOVSKÝ (s úsměvem): Je to zlomyslné, ale povedlo se vám to. Doufám ovšem, že jste tím měl na mysli jen ty zmíněné francouzské ženy.

KOUBEK: Exempla trahunt – to platí i v Praze.

TONINKA: Neplatí, pane profesore Koubku, já alespoň o žádných nevím.

KOUBEK (dvorně se uklání): Jistě to neplatí o přítomných, panno Bohuslavo Rajská.

TONINKA: O kom tedy?

KOUBEK (úsměv): Nemáme zatím své Mussety a Chopiny a Liszty – ale máme alespoň Václava Bolemíra Nebeského.

ČELAKOVSKÝ: Václav Bolemír Nebeský! Výborný básník. Nadaná hlava. Rád bych se s ním setkal.

STANĚK: Studoval poslední rok ve Vídni. Ale jistě přijede na prázdniny do Prahy.

KOUBEK: Aby se tu setkal se svou Múzou.

ČEJKA: A bylo by to něco zlého?

KOUBEK: Vůbec ne. (Vážně.) Myslím, že měl na paní Němcovou požehnaný vliv. On ji přivedl k básnictví. A v jejích prvních básních to bylo jasně znát. Teď ovšem, když ten vliv přestal, změnilo se i básnění paní Němcové.

ČEJKA: Je snad horší?

KOUBEK: To bych neřekl. Je jiné. Ale ať tak či onak, vážím si jich obou.

TONINKA: Což nevylučuje, abyste k nim oběma nebyl zlomyslný.

KOUBEK: Panebože, snad to není takový hřích. Literární satira není můj vynález.

ČELAKOVSKÝ: Jsem přesvědčen, že satira prospívá literárnímu vývoji. V dobré satiře je zdravá hořkost. Zato kyselé posměšky nemám rád, pane kolego.

ČEJKA: Ta naše – ovšem už bývalá – literární dvojice by si také kyselých posměšků nezasloužila. Jistě ne Nebeský, a tím méně paní Němcová.

ČELAKOVSKÝ: Proč říkáte bývalá dvojice? Tomu nerozumím.

ČEJKA (tiše, diskrétně): Byla to loni velká literární láska. Začalo to na žofínském plese. A pak na výletech naší „mladé Čechie“. Bylo to veliké přátelství. Chcete-li Eros, ale ve smyslu Platonově – jako povzbuzovatel k nejvyšší činnosti srdce a ducha. A na podzim to najednou přestalo. A Nebeský odjel studovat do Vídně. Paní Němcová z toho onemocněla. Těžká duševní a nervová krize. Její muž mne tehdy k ní zavolal.

ČELAKOVSKÝ: Hm! A čím je její muž?

ČEJKA: Vrchní respicient finanční stráže.

ČELAKOVSKÝ: Mladý?

ČEJKA: Asi o patnáct let starší!

ČELAKOVSKÝ: Hm. Tak to si mnoho nerozumějí. (Lekne se, co to řekl před pannou Antonií. Rychle se opraví.) Anebo je to taky duše básnická?

ČEJKA (úsměv): Určitě ne!

ČELAKOVSKÝ: Pak je ten Nebeský pochopitelný. Kolikrát jsem si myslel ve Vratislavi – jak si tu doma leckdy umíme malicherně navzájem život otravovat. Ale to se snad netýče naší mladé básnířky, o které mám to nejlepší mínění, třebaže ji osobně neznám.

TONINKA: Až ji poznáte, budete mít ještě lepší.

LOTINKA: Naše Toninka se v paní Němcové vidí, pane profesore.

STANĚK: Máme ji všichni rádi, ty taky, Lotinko, třebaže to nechceš přiznat.

KOUBEK: Což o to, žena je to okouzlující. Nedivím se nikomu, kdo se do ní zamiluje. A tím méně básníkovi.

TONINKA: Pozor, pane profesore, jste sám básník!

KOUBEK: Ale starý, panno Bohuslavo, starý!

LOTINKA: To snad přece ne.

ČELAKOVSKÝ (s úsměvem): Ovšem, že ne. Vždyť je mladší než já.

Všichni se zasmějí. Vtom se rychle otevřou dveře a vstoupí velmi krásná mladá žena. Černé lesklé vlasy, rozdělené uprostřed hlavy, jsou hladce sčesány za uši do uzlu, takže rámují čistý ovál mladé, růžové tváře s velikýma očima. Obličej je tak svěže krásný, tělo tak mladě pružné, že se zcela ztrácí vyslovená jednoduchost, ne-li chudoba jejího oblečení. Je to PANÍ BOŽENA NĚMCOVÁ ve svých čtyřiadvaceti letech.

PANÍ BOŽENA (rychle vejde a zastaví se): Dobrý den, přátelé. (Úsměv.)

Společnost se rázem obrátí k ní. MUŽI vstanou, TONINKA jí běží vstříc. Jen LOTINKA zůstane chvilku sedět.

TONINKA: Paní Boženo! To mám radost, že už jste přišla! (Obejme ji.)

LOTINKA (zvolna se zvedla a jde k BOŽENĚ; řekne přívětivě, ale bez nadšení): Vítejte, paní Němcová. (Podají si ruce.)

STANĚK (jde rychle k ní): Seznámím vás s naším vzácným hostem, panem profesorem Čelakovským.

PANÍ BOŽENA (podává mu ruku; skoro pokorně): Pane profesore, jsem tak ráda, že vás poznávám.

ČELAKOVSKÝ (tiskne ji): I já jsem se těšil na vás, paní Němcová.

STANĚK (k NĚMCOVÉ): Profesora Koubka znáte?

KOUBEK: Ovšem. Paní Němcová ví, že jsem do ní zamilován.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Vámi si nejsem tak docela jista, pane profesore!

ČEJKA: O mně, doufám, nepochybujete?

PANÍ BOŽENA (tiskne mu ruku): Jak bych mohla! Jste přece můj lékař.

ČEJKA: Jen lékař?

PANÍ BOŽENA: Přítel!

STANĚK (přivádí HELLICHA): A to je malíř Hellich. (Stisk ruky.)

TONINKA: Tak, a teď je tu skoro polovina „mladé Čechie“.

STANĚK: To snad ne.

ČEJKA: Jistě aspoň ta významnější její část.

KOUBEK: A co „stará Čechie“ – na profesora Čelakovského a na mne byste chtěli zapomenout?

ČELAKOVSKÝ (úsměv): Ne, ne, kolego Koubku, sebe i vás počítám mezi „mladou Čechii“.

KOUBEK (zlomyslně): Jen duší! Snad!

ČELAKOVSKÝ: Hlavně srdcem.

STANĚK (humorně): Jsme tu všichni mladí.

HELLICH: I když jsou mezi námi – malé věkové rozdíly.

KOUBEK: Kde jsou krásné dámy – tam se nemluví o věku.

ČELAKOVSKÝ (nabízí PANÍ BOŽENĚ svou židli, upřímně): Když jsem četl vaše básně, představoval jsem si jejich autorku jako kouzelný ženský zjev. Ale skutečnost předčila očekávání.

LOTINKA: Máte sice pravdu – ale nebojíte se, že budeme žárlit na paní Němcovou?

PANÍ BOŽENA: To jistě ne! Neměly byste proč!

TONINKA: Pan profesor má pravdu – a my z toho máme jen radost.

KOUBEK (vrtí hlavou): Vaše nezištná ušlechtilost mne docela odzbrojuje, panno Bohuslavo.

PANÍ BOŽENA: Však ona ví, že to, co říkal pan profesor, platí spíše o ní než o mně.

ČELAKOVSKÝ: Platí to o obou!

TONINKA: A to zas ne. Křivdil byste paní Boženě. Je to ve všem všudy můj vzor.

PANÍ BOŽENA (objímá ji): Já nejsem vzorná a nikdy nebudu. (Humorně.) A příště abych se sem bála jít – vypadá to, jako byste se na mne smluvili.

TONINKA: To bych si pro vás došla sama. Protože nám by se po vás stýskalo.

PANÍ BOŽENA (vážně): Já bych vás také postrádala. Postrádám každého dobrého člověka. Chtěla bych vás mít všecky stále kolem sebe.

TONINKA: Koho?

PANÍ BOŽENA (prostě): Všecky dobré lidi.

KOUBEK (s humornou démonií): Jak víte, že já jsem dobrý člověk?

PANÍ BOŽENA: Ale jděte, profesore, však vy to víte sám.

ČEJKA (s ironickým úsměvem): Příliš lidem důvěřujete!

PANÍ BOŽENA: Já vím a vím také, že toho lidé využívají – viďte, pane profesore? (Usměje se.)

HELLICH (pozoruje ji): Jak vy se umíte kouzelně usmívat.

PANÍ BOŽENA: Usmívat se máme na každého, pane Hellichu. Úsměv – to je to, co jsme každému člověku dlužni.

ČELAKOVSKÝ: To je krásně řečeno.

TONINKA: Vy nejste nikomu nic dlužna. To spíš – kdekdo – dluží vám.

PANÍ BOŽENA (usměje se): O dluzích já nerada slyším. Ale přála bych si, abyste měla pravdu. Ale zatím mám víc věřitelů než dlužníků.

TONINKA: Vy obdarováváte člověka už tím, že s ním jste. Jako teď nás.

PANÍ BOŽENA (vesele): Tak to tedy jistě zbohatnete. Jsem u vás přece stále!

ČELAKOVSKÝ (potěšen): Přátelé, nevíte, co to pro mne znamená, být zase na čas v Praze a tady s vámi. Slyšet česky mluvit jiné i sama sebe. Až se zase vrátím po prázdninách na své působiště, bude se mi stýskat ještě víc.

STANĚK: Vždyť tam nemusíte jezdit sám, pane profesore!

ČELAKOVSKÝ: Doufejme!

HELLICH (z čista jasna přistoupí k PANÍ BOŽENĚ): Nezlobte se na mne, že si vás tak prohlížím, paní Němcová – ale vy byste byla vděčný objekt pro malíře. Hrozně rád bych vás maloval.

STANĚK: Ale nic snazšího. Dovolí-li paní Němcová, bylo by mi ctí získat od vás její portrét.

ČEJKA: Byla by to povinnost „mladé Čechie“ – mít obraz naší básnířky.

TONINKA (zatleská): To je skvělý nápad. Pane Hellichu, musíte nám paní Němcovou vymalovat!

STANĚK: Pro náš salon! Abychom vás měli stále na očích.

LOTINKA (chladně): Vybrals už snad místo na zdi?

STANĚK: Ne, to určíš ty, miláčku!

KOUBEK: Přiznávám, pane Hellichu, že jste si vybral velmi dobře svůj model.

PANÍ BOŽENA (která dosud na nabídku Hellichovu mlčela, najednou vstane): Děkuji vám, ale to je vyloučeno. To si naprosto nezasloužím. Já se nehodím k malování –

HELLICH: Odpusťte, ale tomu rozumím já líp. Neznám v Praze druhé dámy, která by byla tak skvělý model – třebaže vděčných a dobrých modelů najdeme dost –

PANÍ BOŽENA (upřímně): Ne, to nepůjde. Jste zvyklý malovat velké dámy, zámožné měštky i šlechtičny – Já na to nemám.

ČELAKOVSKÝ: S touhle vaší skromností načisto nesouhlasím. (Cituje.) „Ženy české, matky české! Slib si dejme a v něm stůjme: pro blaho své drahé vlasti všecky síly obětujme.“

KOUBEK (vpadne): Vy od začátku, já od konce. (Cituje.) „Ženy české, matky české, jediná nám budiž slast: vychovati naše děti pro tu slavnou, drahou vlast.“ (Usměje se.) Nesmíme se dát zahanbit.

ČELAKOVSKÝ: Vás nikdo nemůže zahanbit, kolego. (K PANÍ NĚMCOVÉ.) Tak vidíte, dva univerzitní profesoři umějí vaši báseň zpaměti – a vy byste si myslela, že nemáte právo se dát malovat?

HELLICH: Právo, neprávo. Páni profesoři prominou, ty verše jsou krásné – ale to by nebyl pro malíře důvod k malování. Já bych chtěl paní Němcovou malovat, i kdyby nikdy nic nenapsala!

TONINKA: Jste rouhač!

PANÍ BOŽENA (je trošičku pohnuta): Přátelé – (Odmlčí se. Pak už klidně k ČELAKOVSKÉMU.) Nikdy bych si nepomyslela, že moje neumělé první verše budou vám, pane profesore, stát za pamatování.

KOUBEK: Tady máte tu svou svatou krasavici! (S humorem.) Že já umím její verše zpaměti, to je samozřejmé. Mě si nevšimne! Nevděčnice je to. Nezapomeňte to zdůraznit ve svém portrétu, až ji budete malovat, pane Hellichu!

ČEJKA: U vás to není žádná zásluha, pane profesore. Při vaší paměti!

ČELAKOVSKÝ: To je vaše povinnost, pane kolego. Vy jste profesorem české řeči a literatury v Praze – já přednáším ve Vratislavi jen slavistiku.

TONINKA: Vaši báseň Ženám českým umějí všichni údové „mladé Čechie“ zpaměti a celou. A nejen poslední sloku jako pan profesor Koubek!

KOUBEK (hrozí TONINCE): To se mýlíte, panno Bohuslavo. Mám dobrou paměť. Ale co kdybych takhle vás vyzkoušel?

LOTINKA (zakročuje): Radši ne, pane profesore, to bychom začali všichni deklamovat jako ve škole. (Se smíchem.) Radši, prosím, pojďte vypít vedle trochu kafíčka.

Otvírá dveře vpravo a odchází s ČELAKOVSKÝM a KOUBKEM.

ČEJKA (k HELLICHOVI): To byl znamenitý nápad s tím portrétem, Mistře.

STANĚK (bere HELLICHA pod paží): Zamlouvám si ho už dnes.

Všichni tři odejdou za předchozími.

PANÍ BOŽENA (která osamí s TONINKOU): Tak se mi zdá, že jste se tu všichni dnes smluvili, že mi uděláte radost!

TONINKA: Smluveného to nebylo nic. (Najednou ji přepadne pláč a vrhne se PANÍ BOŽENĚ kolem krku.) Paní Boženo!

PANÍ BOŽENA (překvapena, ale klidná): Copak se vám stalo?

TONINKA (hlavu na BOŽENINĚ rameni): Nic! Nic!

PANÍ BOŽENA (úsměv): Nic? A proto pláčete? Ne, má milá, jen se mi přiznejte, co vás trápí.

TONINKA (usedá vedle ní na pohovku): Nevím, co mám dělat. (Zase se o ni pokusí záchvat pláče.)

PANÍ BOŽENA (hladí jí ruku): To se už tak v životě stává. A nakonec se člověk přesvědčí, že šlo o malichernosti.

TONINKA (vášnivě): Láska není malichernost.

PANÍ BOŽENA: Láska? To je velká věc v životě. (Úsměv.) Ale někdy je to taky malichernost.

TONINKA: Jak vy můžete takhle mluvit! Vy, která – (Odmlčí se.)

PANÍ BOŽENA: – která jsem milovala? (Hořce, ale usmířeně.) Právě proto. I lásce člověk odvykne. Zvláště, když neměl kdy jí přivyknout.

TONINKA (vášnivě): Co mám dělat, poraďte mi!

PANÍ BOŽENA: Ráda. Ale musím vědět v čem.

TONINKA (vyhrkne): Čelakovský mne dnes požádal, abych si ho vzala.

PANÍ BOŽENA (překvapena): Pan Čelakovský? Ale to je krásné! To je radostná novina.

TONINKA (s pláčem): Není! Není! Nemám ho ráda. Je pro mne starý. Má rodinu. Život za sebou. Ne! Nevezmu si pana Čelakovského!

PANÍ BOŽENA: Není jediný na světě. (Usměje se.) Jako nápadník totiž. Jako básník – to už je jiná věc. (Najednou.) Ale vždyť vy jste tak ráda čítala jeho verše. A tak hezky jste o něm mluvila.

TONINKA: Ale to neznamená, že bych si ho chtěla vzít!

PANÍ BOŽENA: Rozumím vám. A docela vás chápu. Pan Čelakovský je sice skvělý muž a velký básník – ale proti vám – je tu rozdíl věku. Dobrá. Tak koho si tedy chcete vzít?

TONINKA mlčí.

PANÍ BOŽENA: Nezlobte se, budu upřímná. Slyšela jsem o vašem přátelství s doktorem Amerlingem. Je to ten?

TONINKA (tiše): Ne.

PANÍ BOŽENA: Ne? A kdo tedy? Snad ne ten slovenský student?

TONINKA se odmlčí se sklopenou hlavou.

PANÍ BOŽENA: Ten tedy! Hroboň! Ale vždyť je to chlapec! Bůh ví, kdy dostuduje a kde zakotví! To byste se načekala! A pak, nezdá se vám, že se k vám nehodí? Obráceně než pan Čelakovský. Ten se vám zdá příliš starý. Ale mně – promiňte, je to můj názor – se zdá zas Hroboň příliš mladý. Je to takový rozkošný, poblázněný divoch a blouznivec. Ale muž? Ne, má milá, to by vám přibylo do vašeho vychovávacího ústavu jen o jedno velké dítě víc.

TONINKA: Křivdíte Hroboňovi. Dostuduje a stane se profesorem na slovenském gymnáziu.

PANÍ BOŽENA: On vám to říkal? Výborně. Má tedy alespoň nějaký plán. Ale s jeho splněním bych skoro nepočítala.

TONINKA: Vy mi tedy radíte, abych si vzala pana Čelakovského?

PANÍ BOŽENA: Nic vám neradím. Jen vám chci pomoci, abyste se sama lépe vyznala ve svých citech. Je-li vaše vášeň k Hroboňovi opravdová láska, pro kterou člověk zapomíná na všecky překážky, pak jsou moje slova marná.

TONINKA: Nejde jenom o to. Ale Hroboň je Slovák –

PANÍ BOŽENA: Chcete-li se jen obětovat pro národ, pak můžete víc vykonat, když vyslechnete pana Čelakovského! Uvědomte si, že štěstí velkého básníka je štěstím vlasti.

TONINKA: Udělala byste to vy na mém místě?

PANÍ BOŽENA: Na vašem místě? Určitě! Nezapomeňte, že muž, byť sebeslavnější, nesvede tolik, co rozumná žena. A nemyslíte, že to je velká věc, stát se ženou našeho největšího básníka?

TONINKA (tiše): Nečekala jsem, že takhle budete mluvit zrovna vy –

PANÍ BOŽENA: Mluvím ze zkušenosti. Láska je opojení, do kterého člověk skočí střemhlav – ale když pak pozná, že na ní nemůže vystavět život, že je vázán jinak, pak vystřízliví a smiřuje se se skutečností. Zvykne si na všednost, z které se vykupuje jen ve vlastním nitru. Ale život po boku našeho pěvce – to nebude nic všedního. Věřte, že mnohá vlastenka by chtěla být na vašem místě.

TONINKA: I vy?

PANÍ BOŽENA (odmlčí se): Možná, někdy, že i já.

Zprava vejde doktor STANĚK.

STANĚK: Ale, kdepak jste nám zůstaly? Nepůjdete se napít kávy, paní Němcová?

Přichází ČELAKOVSKÝ s KOUBKEM a ČEJKOU.

ČEJKA (k PANÍ NĚMCOVÉ): Snědli jsme vám bábovku. A je výborná, s mákem!

TONINKA (odchází s PANÍ NĚMCOVOU): Pojďte, napijeme se kávy.

ČELAKOVSKÝ (jak jdou kolem něho): To utíkáte přede mnou?

TONINKA (usměje se na něho): Však my se hned vrátíme, pane profesore! Užijete nás ještě dost.

ČELAKOVSKÝ: To bych si věru přál, panno Antonie.

PANÍ BOŽENA s TONINKOU odejdou, hned po nich se vrátí HELLICH.

KOUBEK (k HELLICHOVI): Měl byste nám, Mistře, vymalovat taky pana profesora.

ČELAKOVSKÝ (s úsměvem): Já nejsem k malování. Vím o lepším objektu. Co byste říkal panně Antonii?

HELLICH: Rád ji namaluji. Ačkoliv, přiznám se, myslil jsem spíš na trojportrét. Tři sestry Reissovy.

STANĚK (nadšeně): Souhlasím, Mistře, za Lotinku i za Toninku. A s Haninkou Fričovou promluvím.

ČEJKA: Nejdřív ale budete malovat paní Němcovou, ne?

STANĚK: To už je přece domluveno.

HELLICH: Rád bych ji maloval v černém sametu.

ČEJKA (upřímně): V černém sametu? Nevím, příteli, má-li takové šaty.

STANĚK: Tak jí je opatříme.

HELLICH: Bude to muset být černý samet. Potřebuju hluboký, teplý tón k její pleti.

ČEJKA: Ostatně, to ať si vezme na starost „mladá Čechie“.

STANĚK: To přenechte nám, kolego. Domluvím to s Toninkou. (Zarazí se.) A s – Lotinkou.

ČELAKOVSKÝ: Takový už je osud českých básníků – nadání mají, nadšením i schopnostmi duše přetéká – ale šaty jim budou muset opatřit ochotní přátelé. Nevím ostatně, přijme-li to paní Němcová. Je hrdá.

KOUBEK: Proč by nepřijala. Má na to právo. Ostatně v bohatších zemích je mecenášství pravidlem. Nevidím v tom nic nedůstojného.

ČEJKA: Musí to přijmout. Myslím, že je to naše povinnost, uchovat její podobu a krásu budoucím pokolením. Aby, až ji budou číst, taky věděli, jak vypadala.

PANÍ BOŽENA se vrací s TONINKOU a LOTINKOU.

STANĚK: Ale, ale, paní Němcová, vy jste tomu kafíčku nějak neublížila.

LOTINKA: Asi paní Němcové nechutnalo!

PANÍ BOŽENA: Děkuju vám, milostpaní, ale nemám někdy chuť. A trochu mne bolí hlava.

TONINKA: Tomu se dá snadno odpomoci. Pojďme se projít do zahrady.

ČELAKOVSKÝ: Chtěl jsem to navrhnout už dávno.

LOTINKA (otvírá dveře): Prosím, – dozrávají nám třešně, jistě vám přijde k chuti natrhat si je přímo ze stromu.

Vtom se otevřou prostřední dveře a vejde MLADÝ MUŽ romantického vzhledu. Je poněkud překvapen tak četnou společností.

STANĚK (jde mu rychle vstříc, radostně překvapen): Nebeský! Buďte srdečně vítán, mladý příteli. Kde jste se tu najednou vzal?

NEBESKÝ (tiskne mu ruku): Přijel jsem ráno. Nezlobíte se, že vás a společnost přepadám tak bez pozvání? (Hledá pohledem PANÍ NĚMCOVOU. Vymění s ní rychlý pohled. Třebaže se tak stane bleskem, společnost to jasně cítí. Nastane maličké odmlčení.)

STANĚK (hlučně navazuje): Vy přece nemusíte čekat na pozvání. Pojďte, seznámím vás s profesorem Čelakovským.

ČELAKOVSKÝ (tiskne mu ruku): Další básník. A z našich mladých ten nejlepší.

NEBESKÝ: To tedy jistě ne, pane profesore.

KOUBEK: Jste skromný, příteli. (Tiskne mu ruku.)

NEBESKÝ (naostřeně): Ne ve všem. Ke skromnosti je třeba zámožnosti a moci. A na to nejsem dost bohat.

LOTINKA (podává mu ruku): Co není, může být.

TONINKA (když se pozdravila s NEBESKÝM, obrátí se na ČELAKOVSKÉHO): Chtěl jste se jít do zahrady nadýchat čerstvého vzduchu, pane profesore.

ČELAKOVSKÝ (vděčně): Velmi rád, panno Antonie. (K NEBESKÉMU.) Však se ještě uvidíme.

NEBESKÝ, který se zatím pozdravil s ČEJKOU a HELLICHEM, se ukloní.

STANĚK (taktně ke KOUBKOVI): Půjdeme také, pane profesore. Snad máte taky chuť na třešně.

KOUBEK (vezme ho pod paží): Což o chuť! Chuť bych měl na leccos.

STANĚK (mezi dveřmi): Člověk si nemá odpírat, co nemusí. (Odejdou vpravo do zahrady.)

ČEJKA (který vidí, jak si LOTINKA prohlíží NEBESKÉHO a PANÍ BOŽENU, kteří skoro osaměli, vezme HELLICHA za ruku a táhne jej k paní domu): A nás nepozvete, milostpaní? (Vezmou ji s HELLICHEM mezi sebe a odvádějí ji.)

LOTINKA (dá si říci): Ráda, pane doktore. (Obrátí se na PANÍ BOŽENU.) Pro vás tam, paní Němcová, také zbude.

Je odvedena se smíchem.

NEBESKÝ a PANÍ BOŽENA osamí, stojíce proti sobě.

PANÍ BOŽENA (tiše): Proč jste přišel?

NEBESKÝ: Protože musím.

PANÍ BOŽENA: Ne. Neměl jste to dělat. To už je – zahojená rána.

NEBESKÝ: Není. A nikdy nebude. Celý rok jsem si to ve Vídni uvědomoval.

PANÍ BOŽENA (jako k sobě): Nesmím. Nechci zas ztratit hlavu.

NEBESKÝ: Nesmíme! Nechceme! Říkal jsem si to stále. Ale to jsem jen marně přehlušoval své srdce. A to křičí: Musím! Chci! Nemohu bez vás žít. Což to taky necítíte?

PANÍ BOŽENA: Nesmím nic cítit. Ať chci sebevíc, nesmím. Propadli bychom se zas. Je mi líp, když na vás jen myslím.

NEBESKÝ (radostně): Tedy jste na mne myslela?!

PANÍ BOŽENA: Ať se bráním, jak chci, ať si říkám, budeš rozumná, ať radím jiným k rozumu – sama ho nemám, sama ho ztrácím. (Zavře oči.) Ne. Sbohem. (Utíká pryč.)

NEBESKÝ (skokem ji dohoní a chytne ji do náručí): Nesmíš odejít. (Obejme ji.)

PANÍ BOŽENA (celá v jeho objetí, odpor je zlomen): Václave!

Políbení je krátké, protože NEBESKÝ potřebuje spíš se na PANÍ BOŽENU dívat a slyšet ji. Vede ji k pohovce, usednou.

PANÍ BOŽENA (najednou z ní všecko spadne, je to šťastná mladá dívka): Mně je tak dobře, Václave. Mně je s tebou tak dobře. (Dívají se na sebe.)

NEBESKÝ: Nenapadlo tě – že mně je právě tak dobře s tebou? A že jsem se na to těšil už od – od toho rozloučení loni. (Vášnivě.) Vidíš, nezapomnělas ani ty, ani já! Nemohli jsme. Marně jsme se pokoušeli to roztrhnout.

PANÍ BOŽENA (se zavřenýma očima): Nevím, co bylo mezi tím. Je to všecko zapomenuto. Včera jsme se rozešli (otevře oči) a dnes jsme zase spolu. (Zlehka si o něho opře hlavu.) Na světě jsou si vždycky dva lidé souzeni. (Zprudka.) Věříš tomu taky?

NEBESKÝ: Věřím lásce. Ale nevěřím světu.

PANÍ BOŽENA (s dětskou prostotou): Proč bys nemohl? Zavři na chvíli oči, jako teď já.

NEBESKÝ (prudce): Miluju tě. Myslím jen na tebe.

PANÍ BOŽENA (stále se zavřenýma očima): Já vím. Já to vím! To loňské rozloučení – to byla jen chvíle, a už je pryč. Ale chci to slyšet od tebe znovu.

NEBESKÝ (vášnivě): Proč nejsi jen má?

PANÍ BOŽENA (tiše): Jsem jen tvoje. (Otevře oči.) Věděla jsem, že se zas setkáme. Cítila jsem, že to budeš jen ty.

NEBESKÝ: Proč jsme se nesetkali dřív? Proč až loni, když jsi –

PANÍ BOŽENA: Na ničem přece nezáleží, když dva lidi k sobě patří.

NEBESKÝ: Ale to je právě to, co není pravda. Ty mi nepatříš –

PANÍ BOŽENA: Cítíš dobře, že to není pravda, co říkáš.

NEBESKÝ (podlehne kouzlu jejího přesvědčení): Snad.

PANÍ BOŽENA: Václave, pro mne je to víc štěstí, než jsem čekala. Jsme tu sami, široko daleko není nikoho.

Smích společnosti ze zahrady.

Jen vítr, stromy, ptáci.

Smích opět, ženský.

Jsme tu docela ztraceni. Čekala jsem na tebe dlouho. A ty jsi nakonec přišel. Musel jsi přijít. Musilo se to stát. Věděla jsem, že při tom bude svítit slunce a že vzduch bude vonět –

NEBESKÝ ji políbí.

PANÍ BOŽENA (v jeho náruči): Není to tak dobře, Václave? (Vytrhne se mu zlehka.) Někdy se mi zdá, že to všecko, co nás trápí, co nás všední dny potkává a drží při zemi – že to není pravda. Že to jsou všecko jen takové zlé sny, při nichž se roztluče srdce. Ale když už takový sen trvá tak dlouho, že člověk ztrácí i naději: najednou se probudí. A to probuzení je krásné. Jako teď. Teď je to skutečnost. Naše láska. Jsme jen my dva. Na celém, širém světě, Václave. Kolik máš najednou v tváři krve. To je z toho krásného probuzení… (Políbí ho.)

NEBESKÝ: Nechtěl bych se nikdy probudit z tohoto probuzení. Nikdy, Boženo. Ale probudím se. Probudíme se oba. Brzy. Hned.

PANÍ BOŽENA: Neprobudíme, Václave. To jen usneme. A budeme mít zase nedobrý, zlý sen.

NEBESKÝ (prudce): Ne, Boženo, nebudeme si nalhávat, co není pravda. Nechci slova, chci mít to, co vidím.

PANÍ BOŽENA: A nejde-li to?

NEBESKÝ: Pak si to vezmu – ať to stojí, co stojí.

PANÍ BOŽENA: Bláhový! Uvidíš, že je to míň, než když jsi jenom toužil.

NEBESKÝ: Ne! Nechci už žít se zavřenýma očima. Chci svou lásku. A navždy.

PANÍ BOŽENA (najednou): Mám muže.

NEBESKÝ: Co na tom?!

PANÍ BOŽENA: Mám děti.

NEBESKÝ mlčí.

PANÍ BOŽENA: Vidíš, už jsi přivolal ten náš zlý sen. A ve snu se všecko objevuje tak, jak to opravdu cítíme. Co chce ten můj muž? Proč si mne bral? Přišel jednou, byl veliký a měl uniformu. Slušela mu, byl silák a páchl tabákem. Neměla jsem ho ráda. Neměla jsem žádného muže ráda. Vzala jsem si tu urostlou uniformu načichlou tabákem. Myslela jsem, že to tak musí být.

NEBESKÝ: Proč jsi se nevzepřela? Proč jsi se nebránila?

PANÍ BOŽENA: Nevěděla jsem, že to je možno. To se přece nedělá. Vždycky je někde mladé děvče, které má kolem sebe veselé chlapce. Celý chumel mladých stvoření. Ani se nerozeznávají jeden od druhého. A pak přijde nějaký cizí muž. Je veliký a starý. A ten si to děvče odvede.

NEBESKÝ: Rozbijeme ten začarovaný kruh. Rozejdi se s mužem.

PANÍ BOŽENA: A co mé děti, Václave?

NEBESKÝ: Děti! Jsou to jeho děti.

PANÍ BOŽENA: Ne, Václave, jsou to moje děti. A mám je ráda. Jako – jako tebe.

NEBESKÝ: Bože! Bože! Což není cesty z tohoto zoufalství? Ty přece patříš mně, a ne tomu tam, který tě náhodou potkal v Ratibořicích a tak snadno utrhl.

PANÍ BOŽENA: Patřím tobě vším, co mi zbývá. Ale děti byly před tebou.

NEBESKÝ: Co mi tedy zbývá? Dělit se o tebe?

PANÍ BOŽENA: Nedělíš se. Jsi první muž, kterého jsem si zamilovala. Jsi jediný muž, kterého miluji.

NEBESKÝ: A tvůj muž?

PANÍ BOŽENA: Proč zase přivoláváš ten zlý sen, Václave? Nechme těch zlých snů. Ty nemohou ublížit naší lásce.

NEBESKÝ (prudce): Nemohu si už takhle nalhávat, že je něco, co není.

PANÍ BOŽENA: To není nalhávání. Je to jediná skutečnost, která nám zbývá. Je to naše nejvnitřnější pravda, proti které ta všecka všední trápení nic nezmohou.

NEBESKÝ: To jsou pohádky, Boženo.

PANÍ BOŽENA: Jen pohádky nám zjevují pravdu. Kdyby moje pohádka nebyla pravdivá, nemohla bych být teď s tebou šťastna. Pohádka nám ukazuje pravou podobu lásky. A lásku nikdo a nic nepřemůže. A snad láska jednou přemůže všecky překážky. Snad najdu jednou sílu proměnit tuto pohádku ve skutečnost, postarat se o děti a rozejít se s mužem. Snad jednou přijde ta chvíle. A až přijde – udělám to.

NEBESKÝ: Dej to bůh, Boženo.

HLAS LOTINČIN: Paní Boženo! Čekáme na vás!

PANÍ BOŽENA (tiše): Náš zlý sen!

NEBESKÝ (tiše): Čím víc se mi vzdaluješ, tím víc tě miluju.

HLAS ČEJKŮV: Václave Bolemíre! Kde zase básníte?!

PANÍ BOŽENA (tiše): Jsem stále u tebe. Teď už tě nikdy neopustím.

NEBESKÝ (vyskočí): Pomohu ti přemoci ten tvůj zlý sen.

HLAS STAŇKŮV: Václave Bolemíre!

NEBESKÝ (křikne): Už jdu! (Srazí se s paní LOTINKOU STAŇKOVOU.)

LOTINKA (k sedící PANÍ BOŽENĚ): Hledala jsem vás, paní Němcová. Už jsme měli o vás strach.

NEBESKÝ (na odchodu): A o mne jste strach neměli?

LOTINKA (zlomyslně): Také. Ale jiného druhu.

NEBESKÝ (se smíchem zajde): Jdu tedy k údům naší „mladé Čechie“, když je tak starostlivá.

LOTINKA (k PANÍ BOŽENĚ): Nebyla vám tu zima?

PANÍ BOŽENA (humorně): Věděla jsem, že mne někdo přijde zahřát.

LOTINKA: Myslíte tím pana Nebeského?

PANÍ BOŽENA: Ne. Vás.

LOTINKA: Proč mi to říkáte? Já přece nejsem vaše nepřítelkyně.

PANÍ BOŽENA: Ale – nesouhlasíte se mnou.

LOTINKA: Já? Proč? Neřekla jsem nic –

PANÍ BOŽENA: Vidím vám to na očích. Tuším to z vaší chůze, když odcházíte –

LOTINKA (najednou obrátí): Máte pravdu. Nesouhlasím s vámi, srdíčko. Nelíbí se mi vaše názory ani vaše chování. Připadá mi to, jako byste stále dupala nožičkama.

PANÍ BOŽENA (smutná): To je mi líto. Zvláště, když mi to říká hostitelka.

LOTINKA (chytne ji za ruku): Nic ve zlém. Víte, že vás jinak mám ráda. A že vás ráda u nás vidím co nejčastěji. Ale vy se na nic neohlížíte, milenko. Ničeho se nebojíte! Mluvíte jako muž!

PANÍ BOŽENA: Zdám se vám tedy hrubá. Nedivte se. Jsem venkovanka.

LOTINKA: Jste přece vdaná žena, dušinko.

PANÍ BOŽENA: To jsem. A co z toho?

LOTINKA: Snad byste měla být trochu uzavřenější, srdíčko. Neměla byste snad dovolovat těm mladým mužům, aby se vám tak dvořili –

PANÍ BOŽENA (usměje se): Ale jděte – snad se nebojíte, že některého z nich přeberu Tonince? Snad nemáte strach, že se na ni už žádného junáka nedostane?

LOTINKA: Ale, božínku, takhle já to nemyslela. To byste mi křivdila. Mně šlo jen o vás, dušičko, a aby lidi snad nemohli o vás zle mluvit –

PANÍ BOŽENA: Dušičko, andílku, srdíčko – nač tolik medu, když hned přidáváte jedu? Ať si mluví kdo chce špatně, nic špatného nedělám. A že se ráda stýkám s lidmi a lidé se mnou – co na tom? To, že jsem se vdala, přece neznamená, že se mám zavřít jako v klášteře a nestarat se o svět. Bože, vždyť na světě je tolik krásy a tolik lákavých věcí, a k čemu by byly, než abychom se z nich radovali?

LOTINKA: Ale ano, jen se nesmí zapomenout, že co je dobré pro muže – nesluší se ženě.

PANÍ BOŽENA: A proč? Což je muž vyšší tvor než žena? Neuznávám tohle rozlišování.

LOTINKA: Ten rozdíl je dán přírodou.

PANÍ BOŽENA: To není pravda.

LOTINKA: Společnost nezměníme.

PANÍ BOŽENA: Musíme ji změnit.

ČEJKA (objeví se, k LOTINCE): Mám strach, že se tady nastydnete, milostpaní. V zahradě je tepleji.

LOTINKA: Máte pravdu. Musím dát na sebe pozor. (Vstane.) Nejsem tak horkokrevná jako paní Božena. (Odejde.)

ČEJKA usedne na její místo.

PANÍ BOŽENA: Jsem ráda, že jste přišel. Paní Staňková umí být někdy příliš starostlivá.

ČEJKA: Ale vždyť znáte paní Lotinku, ráda každého mentoruje. Nesmíte ji brát tak vážně. Snad jste s ní neměla zase souboj? Kolem vás všecko vře – zapomínáte, že se máte šetřit.

PANÍ BOŽENA: A co, doktore, jsem mladá, něco unesu. Nemohu přece k tomu všemu mlčet. Jak divně si ti naši lidé představují život.

ČEJKA: Berou život tak, jak jej vidí. Jejich osud jim byl odkázán.

PANÍ BOŽENA: To je slabošství.

ČEJKA: Ne. Je to zvyk. Je to zákon. To je strašná síla. Nepodceňujte ji.

PANÍ BOŽENA: Největší síla je žít. A žít – to znamená chtít žít krásně.

ČEJKA: To je to, co bychom chtěli. To, co musíme dělat, je často docela jiné.

PANÍ BOŽENA: Je to naše vina. Člověk má mít sílu jít za krásou.

ČEJKA: Když to říkáte vy, zní to přesvědčivě. Ale víme oba, že to není pravda.

PANÍ BOŽENA: Záleží jen na nás, aby to byla pravda, příteli.

ČEJKA: Jako váš lékař se starám o vaše zdraví. Jako váš přítel bych rád zabránil, abyste znovu neupadla do neštěstí.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Zdá se mi, že někdy neštěstí může být to největší štěstí.

ČEJKA: To je nebezpečná bláhovost. Řeknu vám to rovnou. Váš vztah k Nebeskému – ne, odpusťte, Nebeského vztah k vám se stal už loni veřejným tajemstvím. Proto bylo dobře, že Václav Bolemír odjel do Vídně. Ale z toho dnešního jeho návratu vidím, že se nic nezměnilo. I naše společnost – a té přece neupřete nejlepší vůli a ctnosti – tím začíná být pohoršena.

PANÍ BOŽENA: Ta naše společnost! Nechci upírat „mladé Čechii“ tu nejlepší snahu vlasteneckou. Ale což nikdo nepochopí, že nestačí mluvit o lásce k vlasti a přitom dusit každou snahu po trošce osobní svobody?

ČEJKA: V tom s vámi nebude naše společnost souhlasit.

PANÍ BOŽENA: A vy? Co vy, doktore, rozumíte mi alespoň vy?

ČEJKA: Nejde jen o to, vám rozumět. Vy si musíte uvědomit všecky souvislosti. Své postavení. Své povinnosti. Své možnosti.

PANÍ BOŽENA (vášnivě): Miluju Václava Nebeského. Skoro rok jsem si to zapírala. Ale dnes to zas žhavě cítím. Mám přece právo si to uvědomit, mám povinnost si to přiznat. Miluju – miluju Nebeského. Sama sobě nechci, nemohu a nebudu lhát. To právo mi přece přiznáte – jste můj přítel.

ČEJKA: Jen přítel. (Prudce.) Ale právě proto vás musím varovat. Právě proto vás upozorňuju, že to je neštěstí, propast, kam se vrháte. Nezapomeňte, že jste vdaná žena.

PANÍ BOŽENA: Doktore, znáte mé tělo, léčil jste mne. Proč byste neznal i mou duši. Není o nic horší. A potřebuje taky léku. Ten lék, to je láska. Neberte mi ji. Provdali mne, když jsem byla ještě dítě. Sama dítě, už jsem měla děti. Šlo to všecko tak rychle a tak – hluše. Ale já jsem si říkala, to přece není všecko, to nemůže být ten pravý život, je ještě něco jiného, většího, krásnějšího. Něco, co jsem čekala už od dětství, něco, co nepřišlo – až teď. Až loni, tady v Praze, a teď zas jsem poznala, co to je milovat – a bylo mi, je mi, jako bych se probudila ze zlého snu.

ČEJKA: Ne, má drahá, to není probuzení. To je opak. Opojení, které musí zle skončit.

PANÍ BOŽENA: Jak můžete takhle mluvit vy, který jste mi po Václavovi nejbližší?

ČEJKA: Právě proto byste mne měla poslechnout.

PANÍ BOŽENA: Co mi radíte?

ČEJKA: Probudit se ze svého nebezpečného snu.

PANÍ BOŽENA: Probudit? Já tomu říkám usnout! Ne, příteli, tohle je první věc, ve které si nerozumíme.

ČEJKA: Rozumíme si velmi dobře. Jen té vaší hře se sny nechci rozumět. Protože si vás vážím. Právě proto, že vás mám rád.

PANÍ BOŽENA: Máte-li mne opravdu rád, jako přítel, budete mne hájit a nesmíte mne přemlouvat.

ČEJKA: Nechme stranou mé pocity. Na těch teď nezáleží. Ale teď jde o věci, které jsou silnější než my. O svazky rodinné. O veřejné postavení. Jste uznávaná spisovatelka. A jste vdaná žena. A podle toho byste měla žít.

PANÍ BOŽENA: Žiju, jak musím. Nedělám nic nečestného. A bude-li to nutné, přiznám se ke své lásce veřejně.

ČEJKA: To nesmíte udělat. Zahubila byste se. A nezničila byste jen sebe.

PANÍ BOŽENA: Nevěřím. Bude-li to nutné, rozejdu se se svým mužem.

ČEJKA: A co budete dělat pak?

PANÍ BOŽENA: Žít s Václavem!

ČEJKA: Žít s ním? A bude on chtít? Bude on moci to udělat?

PANÍ BOŽENA: Cítí jako já. Chce totéž co já!

ČEJKA: Blázínkové! Blouznivci! Uvědomujete si, do čeho byste se vrhli? Vy, uznávaná básnířka – ale matka rodiny a žena úředníka? A ten náš Václav Bolemír – velká naděje našeho básnictví – ale rozestudovaný medik?! Jak chcete tohle smířit? Jak chcete odstranit tyhle překážky? Láskou? Láska je veliká věc, to nejsvětější, nejkrásnější v životě – ale nelze jí platit činži. Nelze jí smazat manželská pouta, jsou-li tady děti. Nelze jí bojovat proti odsouzení, proti opovržení společnosti.

PANÍ BOŽENA (zoufale): A k čemu je tedy láska? Až doteď jsem jen po lásce toužila – teď, když jsem ji našla, mám se jí zříci?

ČEJKA: Láska je útěcha. (Odmlčí se, podívá se na ni dlouze.) Nebudete sama, komu z lásky zbude nakonec jen tušení její krásy – ale bez naplnění. I to je něco, když z lásky zbude – přátelství.

PANÍ BOŽENA (stiskne mu ruku, porozuměla dobře jeho stručné zpovědi; pak se však napřímí, vzdorně): Nepoddám se. Půjdu za tím – jinak by můj život neměl smyslu. Já si právo na lásku vybojuju.

ČEJKA: Rozbijete si při tom svou krásnou hlavičku.

PANÍ BOŽENA: A co – na to nám pámbu hlavu dal – abychom jí žili, a nejde-li to, abychom si ji rozbili.

ČEJKA: To jsou rouhavá slova, paní Boženo.

PANÍ BOŽENA: Ne. To je moje vyznání víry.

ČEJKA (odmlčí se): Byl bych vlastně trochu zklamán, kdybych byl tohle od vás neslyšel. Ale – udělat to nesmíte. Bylo by to šílenství –

PANÍ BOŽENA: Ne, to je smysl mého života!

Je slyšet hlasy, ve dveřích se objeví STANĚK.

STANĚK (mezi dveřmi): Váš manžel vás hledá, paní Boženo! (A vpustí vysokého MUŽE, asi čtyřicátníka, v uniformě finančního úředníka. Sám odejde.)

NĚMEC (zle): Hledám tě, Boženo.

PANÍ BOŽENA (překvapena): Ty ses vrátil tak brzo?

NĚMEC: Prominete, pane doktore, ale musím se ženou mluvit.

ČEJKA (rovněž překvapen): Stalo se snad něco, pane Němče?

NĚMEC: Ano. Ale týká se to jen mne a mé ženy. Dovolíte snad –?

ČEJKA (s úklonou): Samozřejmě. (Rychle odejde.)

PANÍ BOŽENA: Co se stalo? Kdy jsi přijel? Kde ses tu najednou vzal? Jak to, žes mne tak rychle našel?

NĚMEC: Děti mi to řekly. Věděly přece, že jdeš k Staňkovům. Ale na tom teď nezáleží. Půjdeme hned domů.

PANÍ BOŽENA: Hned? A proč?

NĚMEC: Neptej se. Řeknu ti to doma.

PANÍ BOŽENA: Nevím, proč bych měla čekat až doma. Co se ještě stalo tak důležitého, že jsi se rozběhl za mnou až sem?

NĚMEC: Mnoho věcí. Na příklad to, že se mi nelíbí, když vdaná žena, moje žena, a matka rodiny k tomu, si chodí na kávové společnosti.

PANÍ BOŽENA: A co je na tom špatného?

NĚMEC: Když to sama necítíš, povědí ti to jiní.

PANÍ BOŽENA: Jiní. Co jiní. Dáš snad tolik na klepny a klepaře?!

NĚMEC: Co ty víš o klepech? Máš špatné svědomí!

PANÍ BOŽENA (dívá se na něho): A proto ses sem za mnou rozběhl, abys mi tohle řekl?

NĚMEC: Proto, a ještě pro jiné věci.

PANÍ BOŽENA: To ses věru nemusil namáhat. Mohls počkat tu chvíli doma.

NĚMEC: Kdybych byl býval v Praze, byli by mne Staňkovi taky jistě pozvali. A vůbec, překážím ti tady snad?

PANÍ BOŽENA: Ne. Jen ten tvůj příchod se mi zdál trochu prudký a nenadálý.

NĚMEC: Překvapil jsem tě! A to jsem právě chtěl!

PANÍ BOŽENA: Zdá se ti, že dělám něco hříšného, Josefe?

NĚMEC: Slyšel jsem od sousedů všelicos.

PANÍ BOŽENA: Ty sbíráš o mně zprávy od sousedů?

NĚMEC: Zdá se mi, že jsi docela zdravá. Tak proč k nám chodí doktor Čejka ta často?

PANÍ BOŽENA: Je to dobrý přítel. Vyléčil mne. A jsem ráda, že k nám občas zajde. Na tom přece není nic zlého?!

NĚMEC: A teď jsem zahlédl v zahradě pana Nebeského, toho básníka. Myslil jsem, že je ve Vídni.

PANÍ BOŽENA: Tos mohl také vidět profesora Koubka a profesora Čelakovského, ten přijel dokonce z Vratislavi. Snad bys mi nechtěl zakázat, abych se vůbec stýkala s lidmi? Abych měla přátele?

NĚMEC: Bav se, jak umíš, ve volném čase. Ale nejdřív je rodina. Nejdřív jsme my.

PANÍ BOŽENA: Ne, ne, nejdřív jsi ty. (Odmlčí se.) Proč jsi si mne bral, Josefe?

NĚMEC: To jsou otázky. Proč jsem si tě bral. (Váhá.) Chtěl jsem tě. Líbila ses mi. Ale co! O tom teď nebudeme mluvit.

PANÍ BOŽENA: Ne, Josefe. O tom si právě teď pohovoříme.

NĚMEC: Nechci o ničem hovořit. Půjdeme!

PANÍ BOŽENA: Dočkáš se. Ale teď, teď musím s tebou tohle domluvit.

NĚMEC: Co chceš domlouvat? Pojďme domů.

PANÍ BOŽENA: Jednou jsem si vydechla, jednou jsem udělala pár kroků jako svobodný člověk – a už tě mám v patách, s výhrůžkami, s výčitkami.

NĚMEC: Mám na to právo.

PANÍ BOŽENA: A já nemám právo na jedno nedělní odpoledne?

NĚMEC: To jsou řeči. Víš sama dobře, že takhle se nechová žádná vdaná žena.

PANÍ BOŽENA: Což tím, že jsem se vdala, jsem ztratila právo cítit se člověkem? Stýkat se a mluvit s druhými lidmi? Poslyš, Josefe, ty jsi přece takový slušný člověk, tvé národní přesvědčení nás sblížilo – ale jinak jsi takový zaostalý copař –

NĚMEC: Boženo! Zakazuju ti takhle mluvit.

PANÍ BOŽENA: Chci, abys ve mně viděl člověka, který má stejná práva jako ty, protože pracuje a stará se jako ty. A chodíš-li ty do hospody a kouříš ty své gypsovky, popřej mně návštěvu u přátel a trochu rozhovoru.

NĚMEC: Gypsovky a hospoda! Snad bys mi to nechtěla zakázat! Th!

PANÍ BOŽENA: To ne. Ale nechtěj zas ty zakazovat mně, co mně se líbí!

NĚMEC: Co se to s tebou stalo najednou? Myslel jsem, že jsi vystřízlivěla z toho loňského pobláznění. Skoro rok byl pokoj. A teď zase začínáš?!

PANÍ BOŽENA: Říkám ti jen, co cítím.

NĚMEC: Boženo. Jsem klidný člověk. Ale –

PANÍ BOŽENA: Nejsi klidný člověk. Nikdy jsi nebyl. Byl jsi vždycky hr. Ale to snad bylo na tobě to nejhezčí. Jako velká voda.

NĚMEC (polichocen): Velká voda! Chtěl bych být velká voda! Ale nejde to. Na to jsem příliš svázán. Teď ti řeknu, proč jsem za tebou hned utíkal. Byla u nás dnes prohlídka.

PANÍ BOŽENA: Policie?

NĚMEC: Ano. Hledali – nevím, co hledali. Ty zakázané knihy. A nějaká provolání.

PANÍ BOŽENA: Nikdy jsme nic takového neměli.

NĚMEC: Vím. Je to jen záminka. Snad taky připomínka, abych nezapomněl, že jsem poznamenán. Že o mně vědí.

PANÍ BOŽENA: Josefe, měli bychom se rozejít.

NĚMEC (ohromen): Co to říkáš?

PANÍ BOŽENA: Možná, že ta prohlídka byla kvůli mně. Víš, kvůli těm mým veršům. A pohádkám. Hledají v nich jiný smysl –

NĚMEC: A co z toho? Proto bychom se měli rozcházet?

PANÍ BOŽENA: Nejen proto. Ale tobě by se ulevilo.

NĚMEC (lekne se): To jsou nerozumné řeči. To je bláznění. Však ono tě to zase přejde, Barunko. Už loni jsem to od tebe slyšel – no a vidíš, umoudřila ses. Umoudříš se zas.

PANÍ BOŽENA (významně, jako pro sebe): Už jsem se umoudřila! Vím teď, co budu muset udělat!

NĚMEC (špatně jí rozumí): No tak vidíš. Však ono tě to přejde. No a já půjdu. Nechceš jít s sebou?

PANÍ BOŽENA: Ne. Zůstaň tady, když už jsi tu.

NĚMEC (kysele): Když už jsem tu. Th! Ne. Nelíbí se mi to tady. Půjdu.

PANÍ BOŽENA: Jsi na návštěvě v cizím domě. Nemůžeš přece utéci. Urazil bys Staňkovy. Neměl bys proti sobě lidi popuzovat.

NĚMEC (lekne se): Nechci nikoho popuzovat. Musel jsem za tebou, vyřídil jsem ti, co jsem potřeboval – a teď půjdu. Nerad bych se zas viděl s tím panem Nebeským. Loni jsem ho u nás užil dost. A ty taky. Však jsi to pak odstonala. Nemá to smysl. (U dveří.) Přijď brzy domů. Sbohem.

PANÍ BOŽENA: Tak ty utíkáš? Ty se bojíš! Anebo se stydíš před panem Čelakovským a ostatními?

NĚMEC (napřímí se): Bát se? Snad ne toho zelenáče? A proč bych se měl stydět před pány profesory? Když se jich nestydí moje žena? Th! (U dveří.) Ale panu Nebeskému, tomu vyřiď, že se žádnému zelenému mládenci nepovede rozbít mé manželství! (S konečnou zlomyslností vykřikne.) I když třeba píše verše! (A rychle za sebou zavře.)

STANĚK (přiběhne, za ním ČEJKA a NEBESKÝ): Co se stalo?

ČEJKA: Kde je pan Němec?

PANÍ BOŽENA: Odešel.

STANĚK: To je mi líto. Byl bych ho rád seznámil s naším milým hostem Čelakovským.

NEBESKÝ: A proč tak křičel?

PANÍ BOŽENA (tiše a pevně): Protože jsem mu řekla, že s ním už nemohu žít.

Opona.

DĚJSTVÍ DRUHÉ

Salon u Staňků jako v prvním dějství. LOTINKA sedí u stolu a háčkuje. Doktor STANĚK prudce vejde.

STANĚK: Ne, Lotinko, do malého salonku to nepůjde. (Ukazuje rukama formát budoucího obrazu, hledě přitom na stěnu.) Tady, to je jediné možné místo –

LOTINKA (zvedne hlavu od háčkování): Ty máš starosti s tím portrétem. Ještě vůbec nevíš, jak se panu Hellichovi vyvede.

STANĚK (obrátí se k ní): Tak o tom nepochybuj, že výborně. Hellich je náš nejlepší portrétista a paní Němcová –

LOTINKA: Já vím. To je zas náš nejlepší model.

STANĚK: Uznej, že je to krásná žena.

LOTINKA: Ale ráda. Jenže se mi zdá, že ty i Toninka s ní naděláte víc, než je potřebí.

STANĚK: Jen si vzpomeň, jak se k ní chová pan Čelakovský. A jak s ní mluví.

LOTINKA: Já vím. Jenže mne zajímá víc, jak se k panu Čelakovskému chová naše Toninka. Bydlí u nás už tak dlouho – že by se ta naše princezna mohla rozhodnout.

STANĚK: No, bylo by na čase. Nejdřív ta historie s Amerlingem – to bylo štěstí, že se od něho nedala přemluvit – teď bychom měli jeho dluhy na krku my – a pak ten Hroboň. Jsem rád, že zas odjel.

LOTINKA: Já se v Tonince nevyznám. S Amerlingem – to byla ta dívčí Budeč, a s tím Hroboněm – myslím, že ji víc vábila možnost – nebo chceš-li, povinnost – osvětové práce na Slovensku. Už opravdu nevím, jestli jí šlo o lásku, anebo o povolání.

STANĚK: Toninka je vzácné děvče. Cítí se vázána národními povinnostmi.

LOTINKA: Povinnosti jsou krásná věc – ale mladé děvče se má vdát. To je ta první povinnost. Pak je čas na ty ostatní.

STANĚK: To je ženský rozum. Ale s Toninkou je to složitější.

LOTINKA: Ženský rozum, zdravý rozum. Na složitost má každá dost času až po svatbě. Pak jí to beztoho přejde – rodina dá práce dost.

STANĚK: Není to vždycky tak jednoduché. Alespoň ne u ženy, která má nějaké vyšší tužby. Jen si vzpomeň na paní Němcovou.

LOTINKA: Já znám ty „vyšší tužby“ paní Němcové moc dobře. Studovaly jeden rok ve Vídni medicínu a píší básně.

STANĚK: Tedy alespoň vidíš, že manželstvím se u každé ženy všecko nerozřeší.

LOTINKA: U mne se to rozřešilo – myslím, že se to druhým může taky podařit.

STANĚK: Děkuju ti, Lotinko, ale nemyslíš, že to je u paní Němcové trošku jiný případ? Vždyť ten její muž jí nerozumí.

LOTINKA: Snad máš pravdu. Ale je to její muž.

STANĚK: Vždyť přece víš, že se s ním chce rozejít. Myslím, že s ní nezachází nijak hezky. Nestačí jejím duševním potřebám. To není muž pro básnířku.

LOTINKA: Jenže ta básnířka nesmí zapomenout, že je taky matka rodiny. A proto ti říkám, že ty řeči o rozchodu neberu vážně. Občas to v každém manželství zaskřípe. Ale nakonec se to usadí, umoudří – a je pokoj.

STANĚK: U Němcových je ten rozpor hlubší. Myslím, že to dopadne docela jinak.

LOTINKA: Hlubší rozpor. Snad. Ale manželství s dětmi dokáže vyrovnat ty nejhlubší rozpory. A vůbec – zatím od něho neutekla. A tak je tu za chvíli máš – na malování. Kdyby ty rozpory byly tak hluboké, nebyli by pozvání přijali.

STANĚK: Přijala ho jen paní Němcová. O ni přece jde. Je to pocta pro ni. Možná, že přijde sama.

LOTINKA: I ne. Vzkázala, že přijde s mužem.

STANĚK: Vlastně jsem rád. Lidé se už začínají příliš zabývat jejím soukromým životem. Začalo to loni –

LOTINKA: Na výletech „mladé Čechie“ – já jsem to hned říkala, že tyhle novoty přinesou jen mrzutosti.

TONINKA (vběhne, radostně): Je tu paní Němcová! A pan Němec taky.

LOTINKA (k MUŽI): Tak vidíš!

TONINKA (k STAŇKOVI): Pan Čelakovský vás prosí, švagře, abyste se přišel podívat na jeho syna.

STANĚK (a LOTINKA se na sebe významně podívají): Ty jsi teď byla u Ládíka?

TONINKA: Dávala jsem mu obklad – bolí ho hlava.

LOTINKA: Ty jsi hodná, Toninko. Pan Čelakovský měl jistě radost.

TONINKA: Pan profesor je dojemný, jak se o Ládíka stará. Nehnul by se od něho. A já se nedivím. Je to roztomilý chlapec. Úplný mudrlant.

STANĚK (vymění s LOTINKOU významný, uspokojivý pohled; pak důrazně): Však také jeho otec je vzácný muž.

LOTINKA: A to dítě si musí každý zamilovat. Já se ti, Toninko, nedivím, že ho máš ráda.

TONINKA: Ládíka mám moc ráda. (U dveří.) Ale nesmíme nechat čekat paní Němcovou. (Otevře dveře.)

PANÍ BOŽENA (vejde první v šatech z prvního dějství): Dobrý den, přátelé! Tak už jsem tady zas.

LOTINKA (vstane a jde ji přivítat): Pěkně vás vítám, paní Němcová.

NĚMEC (vstoupí a srazí paty): Dobrý den vespolek!

STANĚK (podá mu ruku): To jsem rád, že jste přišel.

NĚMEC: Děkuji, pane doktore. Ale to víte, jsem taky zvědav na to kreslení. A pak v neděli – to je jediný den, kdy člověk může zapomenout na své úřední povinnosti.

TONINKA (chytí PANÍ BOŽENU pod paží): Teď musíte prominout, ale paní Božena se musí na to malování trochu upravit. (Odvádí ji.) Ostatně pan Hellich přijde jistě každou chvíli.

LOTINKA (důstojně): Půjdu s vámi. (Odejde.)

STANĚK (společensky k NĚMCOVI): Dnes se přátelé nějak pomalu scházejí. Vy jste byli první.

Klepe se, vejde ČEJKA a za ním NEBESKÝ.

STANĚK: A tady konečně jsou! Vítejte, přátelé. (Podává jim ruce.)

NĚMEC (tiskne ruku, kterou mu podal ČEJKA; NEBESKÉMU se chladně ukloní): Dobrý den, vlastenče.

ČELAKOVSKÝ (rychle vejde): Promiňte, přátelé, hledám doktora Staňka – tady jste, vzácný příteli. Ten můj Ladislav mi dělá starosti. Chlapec je celý rozpálený. Velmi vás prosím, pojďte se naň podívat.

STANĚK: Rozpálený? No, snad to nebude tak zlé. Podíváme se – (Odchází s ČELAKOVSKÝM.) Ačkoliv dětem rozumí líp kolega Čejka.

ČEJKA: Počkejte, podívám se na toho malého pacienta.

Odejdou všichni tři vedeni starostlivým ČELAKOVSKÝM.

NĚMEC (když osamí s NEBESKÝM, měří si ho chvíli): To byl pan Čelakovský?

NEBESKÝ: Ano. Vy se s ním neznáte?

NĚMEC: Viděl jsem ho poprvé minulou neděli v zahradě. Představoval jsem si ho jinak. Myslel jsem, že vypadá tak trochu jako baron Villani.

NEBESKÝ (úsměv): Ne. Villani vypadá jinak. Ačkoliv je to taky básník. A ctitel umění vaší ženy.

NĚMEC (dotčen a polichocen současně): Ctitel. Hm. Básník. No, ano. Konečně o ctitele by nebyla nouze.

NEBESKÝ: Vaše paní si získala svou vlasteneckou prací literární mnoho obdivovatelů.

NĚMEC: Obdivovatelů. Th! A říkáte prací –?

NEBESKÝ: Což to nevíte? A nemáte z toho radost? Jako my všichni?

NĚMEC: Jako kdo, prosím? Vy všichni? Já jen vím, co si myslíme my všichni: my manželé. Moc dobře to napsal onehdy profesor Koubek – vtipný člověk. (Sahá do kapsy.) Opsal jsem si to. (Vytáhne papírek, nasadí si brýle a čte.) „Řádný muž chce řádnou manželku, ale žádnou spisovatelku; on chce ženu k milování, k práci, hodnou, pilnou, jako Popelku, ne však těkající křepelku, za níž by se táhli křepeláci…“ Th! (Skládá pečlivě papírek a ukládá ho do kapsy. Sejme brýle.) Že to napsal řízně, co? No tak vidíte. A to je docela můj názor.

NEBESKÝ: To je ovšem nemožný názor. Ten už dávno neplatí.

NĚMEC: Že neplatí? A proč, prosím?

NEBESKÝ: Nesmíte brát kratochvilné verše pana profesora doslova. To by potom žádná žena nesměla psát.

NĚMEC: Nic by se nestalo. Vy jste sám básník. Víte tedy dobře, že básnění je mužská práce. Já sám někdy –

NEBESKÝ (s úsměvem): Ne, pane Němče, básnění je lidská práce. Z té nelze nikoho vylučovat, ani muže, ani ženu, nikoho, kdo je k ní posvěcen.

NĚMEC: Vám se to mluví, vlastenče. Ale jen si představte, že byste si vzal takovou básnířku za ženu. Co byste si s ní doma počal?

NEBESKÝ: Děkoval bych pánubohu za takový dar –

NĚMEC: A sám byste myl nádobí, ne?

NEBESKÝ: Na takových věcech nezáleží. Ty sem nepleťte.

NĚMEC: Ale to se mýlíte, pane Nebeský. Na těch strašně záleží. Na tom záleží, zda to všecko v domácnosti klape, aby člověk mohl konat patřičně svou povinnost – aby život šel svým chodem.

NEBESKÝ (dívá se na něho): Vám tedy překáží, že vaše paní píše?

NĚMEC: Překáží? (V rozpacích.) No, proč by překáželo. Když je doma všecko v pořádku – konečně, proč by se nebavila. (Zalekne se.) Ale nesmí toho být moc! Všeho s mírou! Nejdřív povinnost k manželu a dětem!

NEBESKÝ: Nejdřív povinnosti k rodině. A nenapadlo vás, že jsou také jiné povinnosti? A vyšší?

NĚMEC: Vyšší povinnosti? To bych rád věděl jaké?

NEBESKÝ: Povinnost k národu. Dar básnivosti patří všem, pane Němče, ten se nesmí strkat do kuchyně!

NĚMEC (napřímí se): To už je moje starost, kam takový dar patří. Th! A myslím, vlastenče, že se nesluší mluvit druhému do jeho rodinných poměrů.

NEBESKÝ: Nejde teď o rodinné poměry. Jde o právo české básnířky, které jí nesmí nikdo brát. Ani její manžel ne!

NĚMEC (jedovatě): Ne! Jde o těkající křepelku, za kterou se táhnou křepeláci! Tak je to, pane básníku!

NEBESKÝ: Urážíte svou ženu.

NĚMEC: To, prosím, přenechte k posouzení mně. Vy mluvíte o básnění – a třeba myslíte na něco jiného.

NEBESKÝ (vstane): Co tím chce říci?

NĚMEC (vstane rovněž): Mluvím o křepelce, za kterou se táhnou křepeláci.

NEBESKÝ (proti němu, pokyvuje hlavou): Tak takhle vypadá, takhle mluví muž české básnířky.

NĚMEC (vztekle): Moje žena nepotřebuje vašeho soucitu, pane – křepeláku.

NEBESKÝ: Jste sprostý chlap!

NĚMEC (křičí): Nedám si od vás rozbíjet manželství! Vy – vy – křepeláku!

ČEJKA (rychle vejde zleva): Co se stalo, pánové?

NĚMEC: Nepřišel jsem sem, aby mne pan Nebeský urážel!

NEBESKÝ: Vy jste urážel mne! Vy jste urážel svou ženu. Mluvil jste o ní jako –

NĚMEC: Nemluvil jsem o ní! Mluvil jsem o vás!

NEBESKÝ (ovládne se): Nebudu se s vámi přít. Mohu jen z duše litovat vaši ženu.

ČEJKA: Václave, neměl byste se trochu mírnit?

NEBESKÝ: Promiňte, příteli! Vyřiďte doktoru Staňkovi, že dnes tu nemohu zůstat. (Chce odejít.)

ČEJKA (uchopí ho za ruku): Ale, Václave, to byste nám přece neudělal. (Odvádí ho doleva, odkud prve přišel.) Zajděte se zatím podívat do pokoje k panu Čelakovskému, na jeho synáčka. Jste přece taky už lékař. (Odvede ho vlevo.)

Sloupkové hodiny spustí menuet.

NĚMEC (stál nerozhodně a maskoval svou nejistotu napjatým vojenským postojem; nyní uvolní držení a oddychne si, menuet se příjemně poslouchá): Th!

ČEJKA (rychle se vrací): Tak co, milý příteli, proč jste se vlastně tak rozohnil? (Vede ho k pohovce a sám usedá.)

NĚMEC (dá si říci, usedá rovněž): Pan Nebeský zapomíná, co se sluší a patří. (Chytne ho zlost.) Zelenáč, floutek jeden!

ČEJKA: A co vám, pro všecky svaté, udělal?

NĚMEC: Plete se do mého rodinného života. Hraje si na ochránce mé ženy!

ČEJKA (směje se): Ale jděte, příteli, jste jako všichni manželé krásných žen. Bezdůvodně žárlivý!

NĚMEC: Bezdůvodně! Měl jste slyšet jeho nemožné názory! Th! Ani je nebudu opakovat.

ČEJKA: Nic si z toho nedělejte. Když má člověk výjimečnou ženu, musí se připravit, že uslyší výjimečné řeči. Ale vy jste přece šťasten, že máte takovou ženu?

NĚMEC (zmaten): No, ovšem, to se ví, že jsem šťasten. Jen kdyby se mi do toho štěstí druzí nepletli.

ČEJKA (s úsměvem): Ale to si zvyknete, příteli. Není to jistě nikdy tak vážné, abyste se musel proto horšit.

NĚMEC: Víte, doktore, člověk má dost rozčilování a trápení ve službě. A teď ještě tyhle rodinné věci. Kdekdo už mě přeskočil v postupu. Lidé, kteří nemají mé kvalifikace a zkušeností. Měl jsem být už dávno komisařem. Jel jsem kvůli tomu až do Vídně – mám tam známého u finanční prokuratury –

ČEJKA: Ale taková žena, pane Němče, to je také závazek.

NĚMEC: Závazek? Th! Jaký závazek?

ČEJKA: Závazek – před budoucností!

NĚMEC: No ovšem. O tu budoucnost právě jde. Měl jsem už být dávno povýšen.

ČEJKA: Nemyslel jsem na vaši budoucnost.

NĚMEC: Ale uznejte, prosím, že o tu hlavně jde. Když už to není pro mé služební zásluhy – a ty jsou nepopiratelné – tedy jde také o moji ženu. Už kvůli ní by se měl brát na mne zřetel.

ČEJKA: To se také děje, pane Němče. Buďte ujištěn, že moji přátelé mají věc v dobré patrnosti. Ráno byl u mne baron Villani – můj pacient a možno říci přítel – a ten je vám velmi nakloněn.

NĚMEC: To mne upřímně těší. A odkud pan baron zná –

ČEJKA: Baron Villani je vlastenec, který si velmi váží činnosti vaší choti.

NĚMEC: Hm! On ji zná?

ČEJKA: Ovšem. Kdo by ji neznal?

NĚMEC: No ovšem. Přirozeně. To mne těší. Hm. Říkal jste, že pan baron má zájem o mě?!

ČEJKA: Má zájem o práci vaší choti. A proto také přeje vám. A je to velmi vlivný pán.

NĚMEC: No ovšem… Tedy myslíte, že by to mohlo být brzo?

ČEJKA: Nejdřív, jak jen to bude možno.

NĚMEC (sebevědoměji a důvěrněji): Víte, potom to bude jiný život. To se to bude jinak dýchat. No, víte, co myslím. Že člověk se zbaví peněžních těžkostí – a pak ať si žena klidně básní, pak ať si dělá, co chce.

ČEJKA: Ale už teď byste se měl na to připravovat.

NĚMEC: Velmi rád, velmi rád. Jen jak?

ČEJKA: Vaše manželství není jen štěstí, je to také určitý úkol. Rozumíte?

NĚMEC: No ovšem. Jaký úkol?

ČEJKA: Měl byste být své choti nápomocen při její práci.

NĚMEC: Jak to? To jí mám pomáhat psát?

ČEJKA (usměje se): To nemyslím. Ale umožňovat jí to laskavostí, pochopením.

NĚMEC (napřímí se): Vždyť to dělám. Nemůže si stěžovat. Th! Když odejdu do hostince, může si dělat, co chce.

ČEJKA: Vaše paní je totiž – velká naděje naší literatury. Velký národní statek. Rozumíte?

NĚMEC: To myslíte ty její básničky a ty pohádky? Vždyť za ně dohromady nic nedostala.

ČEJKA: Bohužel. Honoráře jsou docela nedostatečné. Ale to se zlepší.

NĚMEC: Víte, já neříkám nic, ať si píše. Ale aby člověk na tu její literaturu nakonec ještě nedoplácel. To nemyslím jen papír a pera, a ovšem ten ztracený čas v domácnosti, ale vůbec – však vy mi rozumíte.

ČEJKA (úsměv): Všecko se vám časem nahradí, pane Němče. Tím si můžete býti jist. A abych vás přesvědčil, tak teď vám řeknu, proč vás kolega Staněk zrovna dnes pozval. (Odmlčí se. Pak s úsměvem.) Rozhodli jsme se, že vaše paní se musí dát vymalovat.

NĚMEC (je velmi překvapen): Vymalovat? (Vstane.) Th! Já myslel – že jde o nějaký náčrt hlavy tužkou?! (Začne přecházet.) Ale já opravdu nevím, jestli si to můžeme dovolit. Snad později, až –

ČEJKA (vstane, jde k němu a vezme ho pod paží): Ale o to nemějte obav. Stránku peněžní obstaráme my.

NĚMEC (zarazí se a postaví se proti němu): Kdo je to my? Snad ne ten – (Odmlčí se.)

ČEJKA: Kdo? Celá vlastenecká literární Praha. Profesor Čelakovský, Erben, doktor Frič – a říkal jsem vám už: baron Villani.

NĚMEC: Ten také?

ČEJKA: Ten zvlášť. A já. A především ovšem doktor Staněk. Byl to nápad pana Čelakovského.

NĚMEC: Pan Čelakovský? (Uleví se mu.) To je ovšem něco jiného. Velmi si vážím pana Čelakovského. To je pán, který nemá takové potřeštěné názory jako ti mladí básníci. No ovšem, to je pro nás velká čest.

ČEJKA: Chápu, že máte radost.

NĚMEC (zmateně a docela bez radosti): Velikou, velikou. To se přece rozumí samo sebou.

ČEJKA (s úsměvem): Musili jsme ovšem naši vlastenku k tomu malování trochu jinak obléci. Chápete přece – slavnostní portrét – černé sametové šaty a ostatní – panna Reissová si to vzala na přání pana Čelakovského na starost.

NĚMEC (překvapen, kysele): Černý samet – no ovšem, ovšem. To je jistě velmi krásné. (Cítí se najednou ponížen; aby se zbavil toho pocitu, zavře na okamžik oči.) Hm!

ČEJKA: Jsem si jist, že budete mít velikou radost.

NĚMEC: Ano, ano. (A zavře zas na okamžik oči.) A to sem má chodit častěji?

ČEJKA: No ovšem. Portrét není maličkost. Bude třeba mnoho času.

NĚMEC: Času? No ovšem. Myslel jsem, že to kreslení bude za jednou odbyto. A zatím to má být malování na pokračování. Th!

ČEJKA (chlácholí ho): Dnes ne. Dnes si pan Hellich udělá jenom první skicu. Na skutečnou práci je dnes už stejně trochu pozdě. Dnes to bude spíš taková malá zahajovací slavnost.

NĚMEC: Zahajovací! Hm!

ČEJKA: Bylo to přání kolegy Staňka. Jestlipak víte, že už mají pro obraz vaší choti vybrané místo? Zrovna tady v saloně? (Ukazuje na zeď.) Tady, vidíte. (Vezme NĚMCE zase pod paží.) Jsem rád, že jsme to tak zařídili. A vy – vy přece musíte mít největší radost?!

NĚMEC: No ano, ano. Velká čest.

Vejde ČELAKOVSKÝ se STAŇKEM.

STANĚK (chlácholivě): Můžete být docela kliden, pane profesore. Je to docela obyčejný krční zánět – za pár dní je chlapec v pořádku. (Spatří NĚMCE.) Dobrý den. (K ČELAKOVSKÉMU.) To je pan Němec – pamatujete se na něho?

ČELAKOVSKÝ (zdvořile, ale zřejmě myslí na syna): Ano, ovšem. Těší mne. (Podá NĚMCI ruku, ale hned zas STAŇKOVI.) Myslel jsem, že takové záněty mohou ohrozit srdce –

ČEJKA: Jen žádné strachy, pane profesore, bolení v krku jsme prodělali jako děti všichni a několikrát – a jsme tady dodnes. (Humorně.) A na srdci nám to nevadí, nemyslíte?

ČELAKOVSKÝ (s úsměvem): Když si člověk vždycky myslí, že ty děti nevydrží tolik, jako jsme vydrželi my.

STANĚK: Ale vydrží, vydrží ještě víc!

TONINKA (vejde): Ještě nepřišel pan Hellich?

ČEJKA (podá si s ní ruce): Ještě ne. To víte, umělci si dají na čas. Zatím tu máte mne a pana Nebeského, ten ovšem teď ošetřuje Ládíka.

TONINKA (k ČELAKOVSKÉMU): Přestala bolet chlapce hlava po tom obkladu?

ČELAKOVSKÝ: Horečku už nemá.

STANĚK (odvádí NĚMCE a ČEJKU): Přátelé, dostal jsem pár lahví znamenitého klášterního tajemství. Mohu vás ujistit, že tak dobré jste ještě nepili.

ČEJKA (mezi dveřmi): A odkud máte ten zázrak? (Jde za STAŇKEM.)

STANĚK: Z Kuksu. (Zajde.)

NĚMEC: Z Kuksu? To znám, tam dělají znamenitou hořkou. (Zajde.)

STANĚK (za dveřmi): Tak prosím, pojďte ochutnat!

ČELAKOVSKÝ (když osamí s TONINKOU, které dosud neodpověděl, protože se na ni díval): Ládíkovi je nejlíp, když jste u něho, panno Antonie. Děkuju vám, že o něho tak pečujete.

TONINKA: Ale vždyť to nic není, pane profesore. Mám toho chlapce ráda.

ČELAKOVSKÝ: Z toho mám velikou radost. (Odmlčí se.)

TONINKA mlčí rovněž.

ČELAKOVSKÝ (zvolna): A pak mám radost z toho, že už teď přede mnou tak neutíkáte, že se mi už tak nevyhýbáte. Anebo si to snad jen namlouvám?

TONINKA (tiše): Nenamlouváte.

ČELAKOVSKÝ (podívá se na ni, překvapeně): Rozumím vám dobře, panno Antonie?

TONINKA mlčí.

ČELAKOVSKÝ: Tak jsem se tedy mýlil?

TONINKA (najednou zvedne hlavu): Jaké jsou vaše ostatní děti, pane profesore? Jsou všechny jako Ládík?

ČELAKOVSKÝ (šťastně): Přivezu vám je. Anebo – pojeďte se mnou se na ně podívat.

TONINKA (pevně): Pojedu.

ČELAKOVSKÝ: Panno Antonie – (Jde k ní a vezme ji za ruku.) Znamená to – že, že –

TONINKA: Ano. Vezmu si vás, pane profesore, jestli mne chcete.

ČELAKOVSKÝ: Bože můj, jestli vás chci! Prosil jsem vás o to. Doufal jsem. Pochyboval. (Políbí jí ruku.) Děkuju vám. Potkalo mne veliké štěstí. (Plaše.) A co že jste se tak rychle rozhodla?

TONINKA (najednou rozpačitá): Nebylo to tak rychle. Poznávala jsem vás. Zamilovala jsem si vašeho Ládíka. A pak – měl jste mocnou přímluvkyni. (Už je to venku, hrozně ji mrzí, že jí to uklouzlo.)

ČELAKOVSKÝ: Koho? (Uvažuje.) Snad ne – (Odmlčí se.)

TONINKA: A vlastně jste žádnou nepotřeboval. Paní Němcová by udělala na mém místě totéž.

ČELAKOVSKÝ: Paní Němcová tedy. (Usměje se.) Taky vás těší, když se přesvědčíte, že jste se v lidech nemýlila?

TONINKA může jen přikývnout, protože se vrací STANĚK s ČEJKOU a s NĚMCEM. ČEJKA nese na podnosu několik skleniček a STANĚK baňatou tmavou láhev.

STANĚK (podívá se bystře na ČELAKOVSKÉHO a ANTONII): Nesu vám také ochutnat, pane profesore.

ČEJKA: Stojí to za to! Já už měl dvě.

NĚMEC: Lepší než v Kuksu. A tam mají nějaké dobroty!

STANĚK (nalévá do dvou skleniček na podnosu, který ČEJKA odložil na stůl): A ty se musíš taky napít, Toninko.

TONINKA: Ale ráda!

ČELAKOVSKÝ (zvedá skleničku): Na vaše zdraví a štěstí, panno Toninko.

TONINKA: A na vaše!

Přiťuknou si a napijí se.

Je to trochu hořké!

STANĚK (směje se významně): Ale zdravé!

ČELAKOVSKÝ: Výborné!

ČEJKA (s úsměvem k STAŇKOVI): Tak to abychom se připojili.

STANĚK (chce nalévat znovu): Ano! Ať nám slouží ke zdraví!

ČELAKOVSKÝ (odmítá): Děkuju vám, příteli, já už nemohu. Musím se podívat k Ládíkovi. (Vrátí se ode dveří k NĚMCOVI.) Prosím, omluvte mne u paní choti – mám nemocného synka, a tak se dnes společnosti nezúčastním. Ale vyřiďte jí, že ji srdečně pozdravuju a že ji sám vyhledám. Musím jí za něco zvláště poděkovat. (Kývne a odejde.)

NĚMEC (hraje důstojného): Děkuju, vyřídím.

TONINKA: A teď vám přivedu ukázat paní Boženu. Jistě už je převlečena. (Odběhne.)

NĚMEC (s údivem): Převlečena?

ČEJKA (rychle): Vysvětlil jsem vám přece –

NĚMEC: No ovšem. Th! Zapomněl jsem –

STANĚK (společensky): Což, přátelé, napijeme se ještě?

ČEJKA zavrtí hlavou.

NĚMEC (upjatě): Ne, děkuju.

TONINKA (otevře dveře): Už vám ji přivedeme, krasavici! Je jako princezna z pohádky. (Přejde k druhým dveřím. Mluví na někoho venku.) Výborně, Mistře, že jste přišel. Zrovna včas! Právě jsme hotovi s přípravami. (Obrátí se do pokoje.) Už tu máme našeho umělce.

LOTINKA (vstoupí, mluvíc za sebe): Už jsme se báli, že nepřijdete.

HELLICH (za ní): Milostpaní, já jsem, prosím, vždycky dochvilný. Pamatuji si dobře den, kdy mám přijít. (Zdraví se s ostatními.)

ČEJKA (představuje ho NĚMCOVI): To je malíř Josef Hellich.

NĚMEC (srazí paty): Těší mne. Němec.

HELLICH a NĚMEC so podají ruce a obrátí se ke dveřím. V těch, dokořán otevřených, se právě objevila PANÍ BOŽENA NĚMCOVÁ tak, jak ji známe z portrétu Hellichova. Černé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, černé, upjaté, směle vystřižené sametové šaty, štíhlá, pružná, ale plná postava.

PANÍ BOŽENA (po dvou krocích se zastaví a usměje se; dveře se za ní zavřou): Dobrý den!

ČEJKA (rychle tiše k NĚMCOVI): Tak co říkáte – neměl jsem pravdu?

NĚMEC ztuhne ve vojenském postoji – dělá to vždy, když je v rozpacích.

PANÍ BOŽENA (jde pomalu s úsměvem k STAŇKOVI a podává mu ruku): To je všecko zásluha vaše a doktora Čejky. Jste spokojen?

STANĚK (chycen její krásou): A vy?

PANÍ BOŽENA (k NĚMCOVI): Doktor Čejka ti už jistě všecko vysvětlil. Byl to nápad pana Čelakovského. (Maličko se odmlčí.) Doufám, že ti to neublíží v úřadě.

NĚMEC (zmaten a zraněn ironickou narážkou): Proč by mně to mělo ublížit? Naopak! Vždyť je to čest.

PANÍ BOŽENA (upřímně): To ráda slyším, Josefe. Nechtěla bych, abys měl kvůli mně v úřadě nepříjemnosti.

TONINKA (k NĚMCOVI): Ta je krásná, viďte? Proč jí neřeknete, jak jí to sluší.

NĚMEC (zas v pozoru): Myslím, že bys byla našla doma vhodné šaty –

PANÍ BOŽENA: Myslíš, Josefe?

NĚMEC: Ne-li, byl bych ti je koupil.

ČEJKA: To bychom nemohli připustit. Vyprosili jsme si svolení vaší choti a ty šaty byly podmínka –

TONINKA: Což vám se, pane Němče, ty šaty nelíbí?

NĚMEC: Líbí. Docela líbí. Jen se mi zdají – trochu smělé.

HELLICH: To je také trochu moje zásluha, pane Němče. Radili jsme se o nich s paní doktorovou Staňkovou a s pannou Reissovou. A krásně se nám to podařilo. Jen se podívejte, ten hluboký, teplý tón černého sametu jak jde k vlasům vaší choti. A právě mezi vlasy a šaty jsem potřeboval hodně pleti a trochu toho zlata, řetízek – (Usměje se.) Bude to vděčná práce.

ČEJKA: To musíte dát na umělce, pane Němče. Do toho se jim nesmíme plést.

NĚMEC: No ano. Já jen, že takhle svou ženu neznám.

LOTINKA: A nelíbí se vám?

NĚMEC: Což o líbení. Jen se mi to zdá takové nepravdivé.

TONINKA: Co? Krása vaší ženy?

HELLICH (temperamentně): Vím, co chcete říci. Ale zapomínáte na kompozici. Krása vaší ženy dostala rámec, který potřebovala. (Dívá se na PANÍ BOŽENU s úsměvem.) Měla by takhle chodit stále. (Přikročí k ní.) Z málokterého modelu jsem měl takovou radost jako z vás, paní Němcová. (Obrátí se k STAŇKOVI.) Prominete, připravím si jen věci a pak budu prosit, dokud je ještě trochu světla.

ČEJKA: Ale počasí vám zrovna nepřeje, Mistře. Nevím, nevím, nepřijde-li bouřka.

STANĚK (se usměje): Mistr se nemůže dočkat. (Vede ho vpravo.) Prosím, zavedu vás. (Ke společnosti, hlavně k NĚMCOVI.) V mé knihovně je teď malířský ateliér. (Odchází s HELLICHEM a s ČEJKOU.)

TONINKA: Počkejte, vezměte mne s sebou. (K HELLICHOVI.) Nebude vám vadit, když se budu dívat?

HELLICH (bez nadšení, ale zdvořile): Ale ovšem že ne, panno Antonie.

LOTINKA: To já při tom taky nesmím scházet.

Odejdou vpravo.

NĚMEC (jakmile osamí s PANÍ BOŽENOU, zasyčí): Že se nestydíš, vzít si takové šaty!!

PANÍ BOŽENA: Proč bych se měla stydět?

NĚMEC: Jsou – výstřední.

PANÍ BOŽENA: Neboj se, nemůže ti to ublížit.

NĚMEC (přitahován proti své vůli jde blíž): O to nejde. Ale o to – že nejsou ode mne.

PANÍ BOŽENA: Před časem by mně to bylo taky líto. Ale teď –

NĚMEC: Jak se mohli opovážit ti nabízet šaty? Je to ponižující. Je to urážka. Nejsem přece žádný žebrák. Jsem státní úředník –

PANÍ BOŽENA: Není to ponižující. Není to urážka. Mám na ty šaty právo.

NĚMEC: Právo? Říkáš, že máš na ty šaty právo? Což sis na ně vydělala?

PANÍ BOŽENA (sebevědomě): I tak se to může říci. Vydělala jsem si na ně. Moje práce jsou dost dobré, aby byly čteny – a nic za ně nemám, skoro nic než potěšení, když je píšu, a radost, že pak lidem něco říkají. A ty šaty beru jako výraz toho, že jsem jim něco dala a že mi to ti, kteří to umějí ocenit, po svém teď splácejí. Ty šaty, to je jen rámec obrazu, který chtějí mít. Mé šaty, to je domácnost, rodina, to jsi ty – a to oni nechtějí malovat. Po tom jim přece nic není. Ale tyhle šaty – to je moje literární práce, to jsem já sama, člověk, který je zajímá, žena, kterou chtějí zachytit pro sebe i pro mne.

NĚMEC (zmaten): Pochvala ti popletla hlavu. Ale nemyl se. Dnes chválí tvé básničky a píší dobře o tvých pohádkách – a zítra na tebe zapomenou.

PANÍ BOŽENA: Pochvala mi nevstoupila do hlavy: nebylo jí tak mnoho – naopak, jen si vzpomeň na odsouzení pana Jakuba Malého.

NĚMEC: Tak vidíš, to máš tu literární slávu!

PANÍ BOŽENA: Na tom nezáleží. Když píšu, cítím, že dělám něco prospěšného, že konám práci, kterou přede mnou ještě žádná česká žena nekonala. A na to jsem sama před sebou hrda a proto mohu přijmout tohle všecko oblékání a malování, na které bych si sama nikdy nevzpomněla.

NĚMEC: To je velmi krásně řečeno. Ale má to jeden háček. Že totiž to nedělají ti tvoji literární přátelé z obdivu literárního, ale proto, že se jim líbíš jako žena! Ty myslíš, že jde o spisovatelku – a já vím, že jde o ženu!

PANÍ BOŽENA: Tím mne, Josefe, nezarmoutíš. Sám víš, že to není pravda. To jen tvoje žárlivost si to vymýšlí –

NĚMEC: Žárlivost? Má milá, kdybych já byl žárlivý, tak už bys tady v těch šatech ani nebyla –

PANÍ BOŽENA: Tím to neodůvodníš. Což Antonie Reissová to dělá proto, že se jí líbím? A pan Čelakovský, ten je také do mne zamilován, co? A doktor Staněk? A paní Lotinka? Tak vidíš, teď mlčíš.

NĚMEC: O ty nejde, ale o ty ostatní, o ty mladé, o ty –

PANÍ BOŽENA: Ale ovšem, Josefe, že jde také o ty ostatní!

NĚMEC: Hlavně o ty, kterým se sice líbí verše a pohádky, kteří oceňují spisovatelku, protože je očarovala žena.

PANÍ BOŽENA: A ty si myslíš, že by to mělo ženu mrzet nebo bolet, když se lidem líbí?

NĚMEC: Žena se má líbit jen svému muži.

PANÍ BOŽENA: Josefe, to jsem nevěděla, že ty máš takové mohamedánské názory. Nechtěl bys, abych chodila zahalená, aby mi jen oči koukaly?

NĚMEC: To jsou nevhodné žerty. Tady jde o – o zásady slušnosti –

PANÍ BOŽENA: Tak o ty se neboj. Tu pravou slušnost, lidskou a poctivou, nikdy neporuším.

NĚMEC: Víš, jak se už dnes o tobě mluví? Jak tě mají zapsánu na úřadech? Že jsi špatná matka a nebezpečná koketa.

PANÍ BOŽENA: Proti tomu se nepotřebuju hájit. Moje děti samy nejlépe vědí, jsem-li špatná matka. (Úsměv.) A nebezpečná koketa? To je hloupé a falešné pojmenování pro ženu, která hledala v životě – lásku. A říká-li se koketování tomu, hledat lásku, hledat ji celou duší, toužit po ní celou bytostí – pak tedy, dobrá, byla jsem nebezpečná koketa. Ale komu nebezpečná? Jen sobě!

NĚMEC: Ne sobě! Ale mně! Rodině. Velká část mých úředních nesnází byla způsobena právě tebou – tou tvou nápadností, tím hlukem kolem tvého psaní, kolem tvé osoby, kolem tvého jména. Tvou špatnou pověstí.

PANÍ BOŽENA: Mou špatnou pověstí… (Odmlčí se.) To tedy přestane – až se s tebou rozejdu.

NĚMEC: Nesmysl! To nesmíš udělat. Zákon to nedovoluje.

PANÍ BOŽENA: Největší zákony jsou ty, které si člověk dá sám. Proto chci od tebe odejít.

NĚMEC: A co já? Tvůj muž! Vzal jsem si tě z lásky.

PANÍ BOŽENA: Ty sis mne vzal z lásky? Čemu ty říkáš láska! Hledal jsi nevěstu. Řekli ti o mně. Přišel ses podívat – jako na jalůvku. Byla jsem mladá, rovná, svěží, řekl sis: ta se mi hodí. A vzal sis mne. A na tos nemyslel, že jsem byla dítě, taková bezbranná dívčí ratolístka. Ale to je už sedm let, Josefe. Sedm let jsem žila s tebou. A leccos jsem se naučila.

NĚMEC: A proč mi to všecko zrovna teď povídáš?

PANÍ BOŽENA: Protože musím. Protože už to ve mně roste dlouho. Po všecky ty dny, kdy jsem sloužila tobě a dětem, kdy jsem nebyla nic než tvoje pohodlí, tvoje zábava, tvoje domácí zařízení.

NĚMEC: A teď dost. Snad si nemyslíš, že jsi víc než já? Proto, že něco píšeš?! A vůbec, jak to mluvíš se svým mužem?

PANÍ BOŽENA: Jen tak, jak zasluhuje, Josefe. Byla jsem ti věrnou ženou. Sloužila jsem ti poctivě. Říkala jsem si, tak to musí být – ale přitom ve mně něco křičelo, že to není láska, že to není život. To všecko, že teprve přijde. A vidíš, přišlo to. Zamilovala jsem se.

NĚMEC (rozčilen): A do koho?

PANÍ BOŽENA: Pro tu chvíli na tom snad nezáleží.

NĚMEC (ovládne se): Je to ten básník – anebo pan doktor Čejka?

PANÍ BOŽENA: Jeden z nich, Josefe. Dovíš se to včas.

NĚMEC: Dovím se to včas. (Sedí sklesle.) Tak to je hezké. (Najednou vztekle.) To je krádež. To je zločin. Zabiju ho –

PANÍ BOŽENA: Nezabiješ, Josefe. A není to zločin. Pro mě je to docela přirozená věc. Něco, co se přihodí na tom božím světě každou chviličku. A já už na to čekala tak dlouho.

NĚMEC (najednou z něho spadne póza staršího, zkušeného muže a je to prostý, upřímný člověk): A to můžeš říkat všecko tak lehce, jako by nešlo o nic a o nikoho? Nenapadlo tě, že bys tím otřásla celým mým životem? Což nemáš trochu ohledu na mé – city? Což já jsem tě nemiloval?

PANÍ BOŽENA: Ne. Žil jsi se mnou. To bylo všecko.

NĚMEC: Žil! Ale miloval jsem tě víc než ti, víc než ten –

PANÍ BOŽENA: Nenuť se, Josefe, do slov, která nejsou tvoje. Najednou jsi našel slovo milovat! A přece dobře víš, že jsi ho neužil – od těch rychlých námluv v Ratibořicích. A ani tenkrát to nebyla láska, to byla jen chuť. A teď najednou jsi to slovo zase našel. Ale jde ti špatně z úst, Josefe. Drobí se a láme. Je ti cizí. Vypůjčil sis je. Už tenkrát sis je vypůjčil. Nebudeme klížit vypůjčenými slovy, co je rozbito.

NĚMEC: To jsou neslušné řeči. To je nevděčnost!

PANÍ BOŽENA: Nevděčnost! A za co ti mám být vděčna?

NĚMEC (napřímí se): Za co? Za všecko! Kde bys byla beze mne? Našel jsem tě v tom zapadlém podhorském koutě – nikdo tě neznal, ničím jsi nebyla – kdo by si tě byl vzal?

PANÍ BOŽENA (vážně): Měls mne nechat, Josefe, kde jsem byla.

NĚMEC: Zasloužila by sis to! A já jsem si tě vzal, až sem do Prahy ses dostala, ve společnosti tě přijímají –

PANÍ BOŽENA: To už není věru tvoje zásluha.

NĚMEC: Beze mne bys dodnes seděla v Ratibořicích.

PANÍ BOŽENA (zasměje se hořce): Snad ne, Josefe, snad ne. A i kdyby – kéž by to byla pravda.

NĚMEC: Tak vidíš, jak jsi nevděčná!

PANÍ BOŽENA (ironicky): To tedy jsem, Josefe. Pokud jde o tyhle tvoje zásluhy o mne. A jiná už nebudu.

NĚMEC: Nemluv tak! Máš ke mně a k dětem povinnosti. A když to sama nevíš, dovedu ti to připomenout.

PANÍ BOŽENA: Neděláš nic jiného, než že mi to stále připomínáš. (Vzplane.) A co tvé povinnosti? Ty nemáš žádné? Jen brát, brát – a sám nic nedávat?!

NĚMEC: Jak to brát? Což nedávám – což nevydržuju já domácnost?

PANÍ BOŽENA (hořký smích): Ale ne, Josefe, ne, já nemyslela na peníze, na domácnost. Já myslela na něco – co se nedá penězi zaplatit – ani koupit.

NĚMEC: Já vím! Zakázanou lásku!

PANÍ BOŽENA (hořce): Opravdová láska, ta nemůže být, nesmí být zakázaná. Tu nikdo nepošpiní, nepošlape, nezničí. Ani ty ne, Josefe, třebaže máš těžké boty a umíš dupat.

NĚMEC (jedovatě): Jen se přiznej, že ti už tvůj muž nestačí. Že je ti málo ten podřízený úředníček. Našla sis jiného, který ti přinese víc.

PANÍ BOŽENA: Jen to, co tys mi nikdy nepřinesl. Tušení, vědomí, že život není jen všednost, ale právě to druhé, její opak. Že je to, po čem jsem od mládí toužila.

NĚMEC: Tušení, toužení! Já tomu říkám podvody. Našinec se musí starat, vydělávat, pracovat – a pak mu nezbude čas na tušení a toužení. A zatím, co se člověk dře, život nasazuje a zdraví ztrácí – najdou se navonění pánové, kteří nemají nic jiného na práci než vzbuzovat tušení a toužení. Podvody, nic než podvody, tak je to. Ale ono to panáčky přejde, tušit a toužit, až budou mít ženu na krku a budou se musit starat o rodinu. Teď, to se jim to podloudničí a pytlačí a svádí – ale jen si nepřej ty pány básníky a doktory poznat, až svléknou svůdnické fraky a začnou být taky lidmi – třeba se ukáže, že jejich gypsovka páchne hůř než moje. Th!

PANÍ BOŽENA: To jsi celý ty: pro tebe je život starost o peníze a potěšení z dýmky. Ale takhle já nerozumím smyslu života. Lidský život to není jen jídlo a bydlení a spaní, ale právě to, co přijde potom. A o tom ty nechceš vědět. Ty se spokojíš širšími stříbrnými prýmky a voňavějším tabákem, tím pro tebe končí život. A vidíš, tam pro mne teprve začíná. Tvůj svět je jiný než můj. Nepatříme k sobě, Josefe – tušila jsem to, a teď to vím jasně. Proto se musíme rozejít.

NĚMEC: Nikdy to nedovolím. Aby ses pelešila s jinými. Aby se mi lidé smáli. Abych – zničilo by mi to úřední postup –

PANÍ BOŽENA: Tvůj úřední postup! A co můj lidský postup?

NĚMEC: Nesmysl, nevíš, co mluvíš. Popletli ti hlavu, pobláznili tě. Ale to je zločin, nedám si vzít svou ženu. Postarám se, aby ten tvůj galán poznal, co vlastně chce udělat.

PANÍ BOŽENA: Můj galán! Už tedy i tomu vyhrožuješ?

NĚMEC: A co si myslíš? Že nic nevím? Že nemám oči? A uši? Myslíš, že jsem už dávno neprohlédl toho tvého básníka? Jenže se pan Nebeský moc mýlí, když si myslí, že může svést a odloudit ženu státnímu úředníkovi! Na to jsou paragrafy a instance. Všichni slušní a rozumní lidé budou na mé straně!

PANÍ BOŽENA: Slušní a rozumní lidé nebudou na ničí straně. Ti se totiž nepletou druhým do soukromého života. A nechme už toho rozčilování. Jsem rozhodnuta to udělat –

NĚMEC (zasměje se): Tak to tedy poznáš, že to nepůjde. Ty i pan Nebeský! I kdyby mne to mělo bůhvíco stát.

PANÍ BOŽENA: I úřední postup? I jmenování?

NĚMEC: Takovým skandálem bych přišel stejně o všecko. Ale já se nedám. Budu se bránit. Budu bránit rodinu. A budu bránit vlastně i tebe. Čekalo by tě jen zklamání.

PANÍ BOŽENA: To už je moje starost. Ale teď už dost. Zapomínáš, že jsme v cizím bytě.

NĚMEC: A co! Jsem tvůj zákonitý muž a ty mě budeš poslouchat a ty mně budeš věrná a –

PANÍ BOŽENA: Nebudu, Josefe!

NĚMEC (zařve): Že ne? (Napřáhne na ni pěst.) – Pak tě tedy zabiju!

Ozve se tiché, ale naléhavé zaklepání.

PANÍ BOŽENA (pevně): Radši – než abych takhle žila.

NĚMEC (u dveří, zasykne): Tak si to pamatuj! (A rychle odejde středem, jako by utíkal před tím, kdo klepal.)

PANÍ BOŽENA jde k zrcadlu a tam se zastaví a pozorně se na sebe zadívá. Napřímí se, aby přemohla záchvat pláče. Odvrátí se pak a rychle usedne na nejbližší židli, tvář v dlaních. A to už ji tělem trhá tichý pláč.

Klepe se znova a zleva tiše vejde TONINKA.

TONINKA (rozhlédne se a je překvapena, že nevidí nikoho; pak teprve zhlédne pod zrcadlem schoulenou PANÍ BOŽENU; jde rychle k ní): Paní Boženo, co je vám?

PANÍ BOŽENA (zvolna se napřímí; její tvář je už docela vyrovnána; usměje se): Nic. Jsem jen trochu unavena.

TONINKA: A kde je pan Němec?

PANÍ BOŽENA: Odešel.

TONINKA (pochopí, že se tu něco stalo, obrací řeč): Pan Hellich prosí, abyste už šla, dušinko. Je zoufalý, že dnes nic neudělá, je opravdu špatné světlo. Bylo by škoda, kdyby dnes aspoň nezačal.

PANÍ BOŽENA (vstane): Pojďme tedy.

TONINKA: Ani nevíte, jak vám to sluší, srdíčko.

PANÍ BOŽENA (upřímně ve dveřích): Jste hodná.

TONINKA (najednou ji zastaví): Vezmu si pana Čelakovského.

PANÍ BOŽENA (překvapena ji obejme): Jak vám to přeju. (Tiše.) V šetrné ruce laskavého zahradníka kvete růže domácího štěstí – v hrubých rukou zvadne! Budete jistě šťastnější než já. (A rychle odejdou.)

Zprava vejde ČEJKA a za ním NEBESKÝ.

ČEJKA: Řekl jsem vám, že už odešel.

NEBESKÝ: Rozloučil se s vámi?

ČEJKA: Ne. Jen jsem ho viděl odcházet.

NEBESKÝ (dychtivě): A co ona? Odešla s ním?

ČEJKA: Ne. Odešel sám. Paní Božena je už jistě u Hellicha. Pracuje na prvním náčrtu.

NEBESKÝ (rozrušeně): Doktore, musíte mi umožnit, abych s ní o samotě mohl promluvit. Tady u Staňků je jediná příležitost. Nevíte, jak to potřebuju. Záleží na tom celý můj další život.

ČEJKA: Příteli, také jsem si kdysi myslel, že celý můj další život záleží na rozhovoru mezi čtyřma očima s krásnou ženou. A když k tomu setkání nedošlo, poznal jsem, že na tom vůbec nezáleželo.

NEBESKÝ: Nemám práva srovnávat své city s vašimi. Ale tohle, to je něco docela jiného. Paní Božena není jen krásná žena. Je to člověk, kterého si vážím víc než kterékoli ženy, kterou jsem poznal. Můj život závisí na ní. Bez ní nemohu tady žít.

ČEJKA: Láska je vždycky stejná. Slepá a sobecká. Myslí si, že kromě ní není nic jiného na světě.

NEBESKÝ: Také že není. Život – to je jen jiné pojmenování pro lásku. Bez lásky nežiješ – bez lásky živoříš.

ČEJKA: Krásně se poslouchá to vaše mládí. A je radost na ně pohledět. Je to doba, kdy člověk ochotně věří všem klamům.

NEBESKÝ: To nejsou klamy. Alespoň ne víc než všecko ostatní.

ČEJKA: Správně. Všecko je klam! A život je střídání klamů. A proto snad ani na takovém setkání tolik nezáleží.

NEBESKÝ: Na tomhle setkání záleží všecko. Doktore, nemusíte se mnou souhlasit. Ale musíte mi to umožnit.

ČEJKA (podívá se na něj a položí mu ruku na rameno): Požádám ji, aby přišla sem za vámi. (A odejde vlevo.)

NEBESKÝ (šeptne): Děkuju. (A chce jít ke dveřím za ním, ale pak se zarazí.)

Zanedlouho vejde PANÍ BOŽENA NĚMCOVÁ a zavře za sebou.

PANÍ BOŽENA (radostný úsměv): Václave!

NEBESKÝ (běží k ní a sevře ji do náručí): Jak jste krásná. Tolik jsem po vás toužil. (Usednou.) Tvůj muž odešel.

PANÍ BOŽENA (lehký mrak na čele): Vím. Řekla jsem mu, že tě mám ráda. A že ho chci opustit.

NEBESKÝ (radostně): Tys mu to řekla?! (Líbá jí ruce.) Boženo, to je nejkrásnější den mého života.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Nevím, Václave. Třeba jednou budeš litovat.

NEBESKÝ: Nikdy.

PANÍ BOŽENA: Pro mne byl nejkrásnější den, když jsem poznala, že tě mám ráda.

NEBESKÝ: Žofín –

PANÍ BOŽENA: Ano, Žofín. Byla to tenkrát závratná radost. Ale už v ní byla kapka smutku.

NEBESKÝ: Smutku? A proč?

PANÍ BOŽENA: Protože jsem si říkala, že to nesmírné štěstí přišlo vlastně pozdě.

NEBESKÝ (odmlčí se): Pozdě? Na lásku není nikdy pozdě.

PANÍ BOŽENA: Myslíš?

NEBESKÝ: Ty o tom pochybuješ?

PANÍ BOŽENA mlčí.

NEBESKÝ: Proč mlčíš?

PANÍ BOŽENA: Bojím se nějak toho, nač jsem se těšila.

NEBESKÝ: Jak to myslíš? Proč dnes tak mluvíš? Stalo se ti něco?

PANÍ BOŽENA (úsměv): Nic, Václave! Vymáhám si svobodu – ale uvědomuju si všecko, co mne pojí s tím, co bylo.

NEBESKÝ: Chci, aby to všecko zmizelo! Všecko, i tyhle tvoje šaty.

PANÍ BOŽENA (překvapena): Proč? Což se ti nelíbí?

NEBESKÝ: Nelíbí!

PANÍ BOŽENA: Jsou přece tak krásné! Nejhezčí, které jsem kdy měla.

NEBESKÝ: Ale nejsou ode mne!

PANÍ BOŽENA: Ty také? Tak – ty – také?!

NEBESKÝ: Co – ty – také? Co tím chceš říci?

PANÍ BOŽENA: Nic – nic – Co je na nich tak odporného?

NEBESKÝ: Právě ta jejich krása. Nemohu se dívat, jak těsně svírají tvé boky, jak tisknou tvou hruď, jak odhalují tvá ramena. Jsou to cizí šaty. Od cizích lidí. Od cizích mužů –

PANÍ BOŽENA: Jsou od Antonie, od pana Čelakovského, od doktora Čejky –

NEBESKÝ: To je jedno. Jsou od cizích lidí. Mám strašný pocit, jako by tě v nich objímaly cizí ruce, jako by tě v nich k sobě tiskli cizí muži. Nechci, abys je nosila.

PANÍ BOŽENA: Pan Hellich mne v nich bude malovat.

NEBESKÝ: Vím, vím! Ale nechci, abys je nosila.

PANÍ BOŽENA: Ty nechceš, abych seděla panu Hellichovi?

NEBESKÝ: Ale – ano. Nechci jen, abys je nosila. Mohu ti koupit sám šaty.

PANÍ BOŽENA: To nemyslíš vážně, Václave.

NEBESKÝ: Proč ne? Od muže jsi je mohla brát? Od Čelakovského a Čejky jsi je také mohla vzít, a ode mne ne?

PANÍ BOŽENA: Ovšem, že ne. Co jsem měla od svého muže, to jsem měla jako jeho žena, to bylo samozřejmé. Ale tyhle šaty, které vás dnes všecky tak dráždí – ty nejsou od žádného muže – to jsou, chceš-li, šaty od „mladé Čechie“. Vyhovují malířskému vkusu páně Hellichovu.

NEBESKÝ: Já nechci, abys hověla nějakému cizímu vkusu. Nechci.

PANÍ BOŽENA (trpce): Nechceš! (Velké zklamání.) Nechceš! Můj bože, je možné, aby láska byla tak nesnášenlivá? Tak náročná? Tak nepřející?

NEBESKÝ: Je lidská!

PANÍ BOŽENA: A sobecká. I tvoje láska je sobecká! Jak jsi se změnil od našeho prvního setkání! Když jsem tě poznala, byl jsi pro mne zjevení, kouzlo, princ, který mne přišel vysvobodit ze zlého snu. A najednou i z tebe křičí jen člověčina: ty chceš, ty nechceš, ty, ty, a stále ty! Všichni nakonec myslíte jen na sebe.

NEBESKÝ: Kdo všichni?

PANÍ BOŽENA: Vy – muži. Což i tobě musím ve všem jen vyhovovat? Všecko dělat jen proto, abys ty byl šťasten?

NEBESKÝ: Nechci ti nic vnucovat.

PANÍ BOŽENA: Ale chceš, Václave, chceš! Jako můj muž! Já chtěla poznat muže, před nímž bych se kořit mohla, jenž by vysoko nade mnou stál, ale nakonec se ukáže v každém z vás jen despota, jen pán. A tak se mi zdá, že všechny ty mé naděje, celá ta moje hra se snem, bylo jen ženské bláznovství.

NEBESKÝ: Bláznovství? Naše láska je pro tebe bláznovství?

PANÍ BOŽENA: Mělo to být závratné štěstí. Mělo to být naplnění veliké touhy. Ale taková touha se nikdy nesplní. Zraňuje mne tvé mužské sobectví, ale vím, že bych je dovedla přemoci láskou. Protože i teď, ty sobče, jsi pro mne krásné opojení duše a smyslů a můj muž je pro mne stále jen surová náhoda osudu. Ale právě s tou zlou náhodou jsem spojena sedmi lety manželství, dětmi a nouzí. A jaká to jsou silná, strašná pouta, to cítím právě teď, když jsem se jich chtěla zbavit.

NEBESKÝ: Ale co chceš teď dělat? Proč jsi to všecko řekla muži a lidem?

PANÍ BOŽENA: Musila jsem se vyznat ze své lásky. Byla jsem jí plna až k zalknutí. Ale teď vidím, že nemohu a nesmím zůstat slepá.

NEBESKÝ: To jsou zrádná slova.

PANÍ BOŽENA: To je rozum, Václave.

NEBESKÝ (hořce): Rozum ponech svému muži. To je jeho útočiště.

PANÍ BOŽENA: Bojím se, Václave, že to bude musit být i moje útočiště. Jsem žena, která zkusila, co obnáší život. A snad proto se bojím, abych svým vysněným štěstím nezničila tvou budoucnost, tvé mládí, tvůj život.

NEBESKÝ: Ty jsi má budoucnost – ty jsi mé mládí – ty jsi můj život!

PANÍ BOŽENA: Básníku!

NEBESKÝ: V básnictví jsme se sešli. Ale teď se všecko, co bylo mezi námi, rozbíjí o studený rozum. Jsem básník a chci jím zůstat, ale ty chceš zradit svou duši, ty zrazuješ svůj sen!

PANÍ BOŽENA: Nezrazuji. Otvírám jen oči. Otevři je i ty. Stejně to jednou uděláš. A co vidíš?

NEBESKÝ: Zbabělost!

PANÍ BOŽENA: Zbabělost? (Trpce.) Jak nemáš pravdu – můj bože, jak nemáš pravdu. Kdybych byla zbabělá, pověsila bych se na tebe celou vahou svého života, vší svou bídou, svými čtyřmi dětmi – a to je tak těžké břímě, že by je žádný vysněný milenec neunesl!

NEBESKÝ: Tak ty se vracíš k svému muži! Ale to je zoufalství, Boženo!

PANÍ BOŽENA: V tom všedním životě s mým mužem, k němuž jsem přinucena, něco zůstane, co mne udrží nad tím vším. Cítím to, jako úkol: být sama sebou!

NEBESKÝ: Nedovolím, aby to zničilo tvůj život, náš život!

PANÍ BOŽENA: Probudils mne a mnohos mne naučil, Václave. Ale teď – dál – musím jít sama. Má cesta je jiná, než jsme si mysleli. Nesmím už zavírat oči. Musím se vypořádat se vším, co je zlé, tvrdé, nelítostné. A to je život s mým mužem, nouze, která na nás číhá, děti, které mne potřebují. Tím se musím probít, to je moje práce! Nebude to snad tak lehké, jako měly být ty moje verše, ale je to víc. Není to už sen. Je to jen pravda! – A to jsem si právě u tebe a vedle tebe uvědomila, Václave!

NEBESKÝ (hořce): Bylo to v tobě. Nebýt mne, našel by to jistě někdo jiný.

PANÍ BOŽENA: Ne, k tomu bylo třeba lásky. A to je tvůj největší dar do mé budoucnosti. Ten mně nikdo nevezme. Jako tobě nemůže vzít tvou básnickou duši.

NEBESKÝ: Ty mi ji bereš!

PANÍ BOŽENA: Ne. Ta nám zbývá oběma. A to nás bude spojovat, i když se rozejdeme.

NEBESKÝ: Ty mne vyháníš?

PANÍ BOŽENA: Ne, Václave. Chci tě mít tak dlouho, jak to bude možné. Bojím se, že to dlouho nebude –

NEBESKÝ jde rychle ke dveřím.

PANÍ BOŽENA (s úzkostí): Ty odcházíš, Václave?

NEBESKÝ: Otvírám oči. Dělám jen to, co chceš.

Obrátí se a vidí ji toužící, na pokraji pláče. Rychle se vrátí, oba milenci se vášnivě obejmou, jako by se loučili. Pak se NEBESKÝ přemůže a rychle odejde.

PANÍ BOŽENA strne jako socha.

ČEJKA (tiše vejde a vidí PANÍ BOŽENU, jak stojí uprostřed pokoje): Sama? Pojďte. Proč jste se ještě nevrátila? Hellich už je opravdu zoufalý, že nic neudělá. A ostatní také čekají.

PANÍ BOŽENA neodpovídá a stojí dál nehnutě.

ČEJKA (jde k ní a najednou se na ni lépe podívá): Vy máte zavřené oči. Stalo se vám něco?

PANÍ BOŽENA (otevře oči, tiše, stín úsměvu na rtech): Uvědomila jsem si, že nemohu opustit svého muže.

Opona.

DĚJSTVÍ TŘETÍ

Pokoj dvoupokojového bytu Němcových na Poříčí. Chudoba. Přitom však snaha po zdůraznění úřední důstojnosti. Dekret v rámu a lovecké pušky a stará vojenská šavle. Dvě okna. PANÍ BOŽENA NĚMCOVÁ sedí u stolu a – nikoliv, nepíše. Spravuje dětské šatečky. Hadérky. Není to mladá dívka z prvního dějství, ani krasavice z portrétu Hellichova, ale mladá paní žijící ve stísněných hmotných poměrech, která má mnoho práce a starostí.

Když se zvedne opona, PANÍ sedí tiše a pracuje. V okamžiku se otevřou dveře a vejde rychle JOSEF NĚMEC. Kalhoty, rozepjatá košile, to je celé jeho oblečení. A v zubech dlouhá gypsovka.

NĚMEC: Jde sem návštěva. (Odkládá dýmku a obléká kabát.)

PANÍ BOŽENA: Kdo?

NĚMEC: Pan profesor a budoucí paní Čelakovská. Můžeš je vidět z okna. Zastavili se s nějakým knězem na rohu.

PANÍ BOŽENA: Ti? (Je překvapena.) Myslela jsem, že k nám od Staňků už nikdo nikdy nepřijde. Třeba jdou jen náhodou kolem.

NĚMEC: Proč? Copak je u nás mor?

PANÍ BOŽENA: Ne – ale zapomněl jsi na své chování u Staňků, než mne pan Hellich počal malovat? (Vstane, jako by se chtěla jít převléknout, ale pak zas rezignovaně sedne a rychle došívá svou práci.)

NĚMEC: Ne. Pamatuji se moc dobře na tvé chování.

PANÍ BOŽENA: A na svůj křik, a na tu vyhrůžku se taky pamatuješ?!

NĚMEC (bručí): Ale, prosím tě, v podrážděnosti člověk leccos řekne. Ty jsi vedla bláznivé řeči, a mne to rozčililo.

PANÍ BOŽENA (tiše): To nebyly bláznivé řeči. A ty to dobře víš. (Rychle odloží šití, vstane, uklízí je.)

NĚMEC (uhýbá): No dobře, dobře, nebudeme začínat znovu. Tak to byly tedy moudré řeči! Jenže řeči se mluví a život se žije. A ten život, ten je tady (zaklepe na stůl), a to se nedá odmluvit. (A dopíná knoflíky. Rychle vezme ze skříně peněženku a odpočítává si peníze.)

PANÍ BOŽENA přece jen dokáže rychle přes sebe hodit kus lepšího oděvu.

Klepe se.

NĚMEC (společensky): Dál, jen dál. (Otvírá dveře.)

Vejde panna TONINKA, za ní profesor ČELAKOVSKÝ.

NĚMEC: To jsou k nám hosti. (Podává si s ČELAKOVSKÝM ruku.)

TONINKA obejme PANÍ BOŽENU.

PANÍ BOŽENA (upřímně): To jste hodní, že jste se na nás přišli podívat.

ČELAKOVSKÝ (tiskne jí ruku): Přišel jsem vám poděkovat, paní Němcová, za velikou a krásnou službu, kterou jste mi prokázala.

TONINKA (chytne NĚMCE a odvádí ho do druhého pokoje): Pojďme pryč, to není nic pro nás.

NĚMEC (žertovně): Kdo ví, panno Reissová, třeba bychom se něco hezkého dověděli.

TONINKA: O sobě sotva. (Odvede ho.)

ČELAKOVSKÝ: Vím, paní Němcová, že to je vaše zásluha. Já sám bych byl Toninku nepřesvědčil ani nezískal.

PANÍ BOŽENA (s úsměvem): Ale, pane profesore, to si o sobě tak málo myslíte?

ČELAKOVSKÝ (úsměv): Mám rozum a oči, a nezapomínám na věkové rozdíly. Ale chci se postarat všemožně, aby moje druhá žena, Toninka, nelitovala. Vždyť to není jen krásná, mladá žena, ale také zkušená vychovatelka a učitelka – proto snad se dohodne se starším profesorem.

PANÍ BOŽENA: A stále mladým básníkem.

ČELAKOVSKÝ: To bylo, paní Boženo. Ale tam v cizině má člověk tolik zájmů vědeckých a práce, že na básnění vybude málo času. A pak člověku chybí domov, slyšet rodnou řeč – to jsou všecko věci, které nelze koupit za peníze a ničím nahradit. Ale teď budu mít zase vedle sebe ženu, která mi vlast nahradí – zatím, než se zas, dá pánbůh, dostanu do Prahy.

PANÍ BOŽENA: Však to bude jistě brzo, pane profesore. Vždyť vás tady potřebujeme, mladí po vás volají, vzpomínají.

ČELAKOVSKÝ (zavrtí hlavou): Nepůjde to tak snadno. Pan vyslanec Tatiščev mi důkladně pošramotil ve Vídni pověst – ale co, proč vzpomínat na starou bolest, když se mám těšit novou, velkou radostí. Za kterou děkuju především vám.

PANÍ BOŽENA: Ale, pane profesore, to není pravda. Promluvila jsem sice s Toninkou pár slov, ale kdyby nebylo vás a vaší velikosti, moje slova by málo zmohla.

ČELAKOVSKÝ: Zmohla všecko. To není u mne falešná skromnost. Já dobře vím, co znamená v těžkých životních obratech přátelská rada. A jaká ta vaše rada byla, to vím všecko od Toninky. Proto jsem vám přišel říci, paní Němcová, že jsem vám velmi zavázán a že teď k úctě, kterou mám pro vás jako k naší básnířce, připojuji ještě přátelskou vděčnost a lásku. (Podává jí ruku.) A teď, prominete, půjdu.

PANÍ BOŽENA: Musíte vypít u nás trochu kávy, pane profesore. (Trošku v rozpacích.) Hned pro ni pošlu.

ČELAKOVSKÝ: Děkuju, ale nemohu. Čeká na mě na rohu velebný pán Štulc od hraběnky Kounicové. (Loučí se.) Ale nechám vám tu pannu Toninku, ta má beztoho pro vás nějaké novinky.

PANÍ BOŽENA: Toninko! (U dveří druhého pokoje, zaklepe.) Panno Toninko!

TONINKA (vejde, za ní NĚMEC): Tak už jste skončili tu svou tajnou radu?

ČELAKOVSKÝ: Právě jsem se omluvil paní Němcové, že na mne čeká páter Štulc. Vy ale zůstanete?

TONINKA: Jestli mne paní Božena nevyžene?!

ČELAKOVSKÝ (chce se loučit s NĚMCEM): Na shledanou –

NĚMEC (rychle): Ne, ne, pane profesore, svezu se s vámi. Mám nějakou pochůzku do Karlína. (K TONINCE.) Sbohem, panno Reissová, jste hodná, že jste se přišla na mou ženu podívat. Sbohem, Barunko.

PANÍ BOŽENA: Sbohem, Josefe.

ČELAKOVSKÝ: Na shledanou. (Ve dveřích.) Nemám na vás počkat dole, panno Toninko?

TONINKA: Ale kde, přijdu brzo domů.

ČELAKOVSKÝ a NĚMEC odejdou.

(Obejme PANÍ BOŽENU.) Dušinko! Jak se máte? Co že pan Němec tak najednou odešel? Snad jsem ho nevyhnala?

PANÍ BOŽENA (usměje se): Šel do hostince. Tohle je jeho čas. (Odmlčí se.) Pan Čelakovský byl velmi milý.

TONINKA: On je velmi milý. Jinak bych si ho nevzala. (Obrátí.) A kde máte děti?

PANÍ BOŽENA: Na vzduchu. A to malé je u sousedky. Má ráda děti, a její vlastní jí umřelo. A já se nezlobím, když mám na hodinku klid.

TONINKA: Byla bych k vám přišla i bez pana Čelakovského. (Vyhrkne.) Četla jste Přílohu k Věnci?

PANÍ BOŽENA: Novou? Ještě ne.

TONINKA: Nesu vám ji. Je tam báseň. Od něho.

PANÍ BOŽENA: Od koho?

TONINKA: No ovšem, od Nebeského. A na vás.

PANÍ BOŽENA (ztratí klid): Na mě? Což mne tam jmenuje?

TONINKA: Ale kdepak! To je právě to, že ne. Jmenuje se Na a tři hvězdičky. Ale každý ví, že to je na vás a o vás.

PANÍ BOŽENA: Mýlíte se!

TONINKA: To tedy jistě ne, srdíčko. Uvidíte sama, až si to přečtete. (Vytáhne z rydykylu sešit a rozevře jej.) Vidíte, tady. Má to asi čtrnáct slok. Ale tyhle jsou nejzřetelnější. (Čte.) „Jdi, ty ženo bakchantická, zpitá v bujném hříchu víně, jdi a zapomeň, žes dlela v myrtovém mé duše stíně.“ A tady, ty dvě poslední. (Čte hbitě, verše umí skoro zpaměti.) „Ty jsi žena marnotratná, jako královna tu vcházíš, ňader perly, lásky zlato otrokům svým štědře házíš. Zchudneš ale – k otroku pak, jenž tvé zlato nyní béře, přijdeš žebrat; on však zavře před tebou svých ňader dvéře.“

PANÍ BOŽENA (bez pohnutí): To není o mně.

TONINKA: Ale, zlatíčko, co to říkáte! Jen si to přečtěte celé a uvidíte. (Podává jí sešit.)

PANÍ BOŽENA (nepohnutě): Je to báseň, nesmíte v tom hledat popis skutečnosti.

TONINKA: Božínku, vždyť je to každému jasné, že myslil vás. A pak, i kdyby toho nebylo – kdybyste jen věděla, jak se trápí!

PANÍ BOŽENA: Proč?

TONINKA: Srdíčko, nebuďte na mne taková zlá. Přede mnou se nemusíte zavírat na deset západů.

PANÍ BOŽENA (upřímně): Vím, že mne máte ráda. Ale znáte mne už – o svých myšlenkách mluvím ráda. O soukromých citech ne.

TONINKA: Nechci, abyste o nich mluvila. Chci jen, abyste mi věřila, že s vámi upřímně cítím. Proto jsem přišla.

PANÍ BOŽENA: Jsem ráda, že jste přišla. Vidím vás vždycky ráda. Jste pro mne poselkyně lepšího světa. Tak co dělá „mladá Čechie“? Co dělá pan profesor Koubek?

TONINKA: Mluvila jsem s ním v neděli o vás. Bylo to ve společnosti. Mluvil zase o té výstřední Francouzce, o té George Sand. Je to jeho oblíbené téma. Zato pan Čelakovský mluvil zase o našich spisovatelkách – jak jsou docela jiné.

PANÍ BOŽENA: To myslel paní Rettigovou.

TONINKA: Také se o ní zmínil. Ale mluvil hlavně o vás. A krásně. Až jsem začala trošku žárlit. (Políbí PANÍ BOŽENU.) Ale docela maloučko.

PANÍ BOŽENA (klidně): Pan Nebeský mi také vyprávěl o té paní. V Paříži se proslavila svými romány. Kdekdo je do ní zamilován. Může si všecko dovolit. Je to baronka. Má všecko. Má tedy i lásku. Je to žena, která si umí vzít všecko, co chce. To je docela jiný svět než náš. Tam vyplnění a tady odříkání.

TONINKA: Tohle zní, jako byste jí záviděla.

PANÍ BOŽENA: Závist, má drahá, to je smutná a zbytečná vlastnost. Ochuzuje právě ty nejchudší. Nic nenapraví. A nic nepřidá.

TONINKA (s ostychem): A víte, že já jsem vám už několikrát záviděla.

PANÍ BOŽENA (usměje se): Blázínku! Mou bídu?

TONINKA: Ne, vaši slávu!

PANÍ BOŽENA: Slávu!

TONINKA: Všichni vás milují.

PANÍ BOŽENA: Kdo?

TONINKA: – básníci.

PANÍ BOŽENA: A vás nemiluje váš pan Čelakovský?

TONINKA: Ten už není mladý.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Ale je básník, a velký.

TONINKA: Básně pana Nebeského mne víc dojímají. A víc vzrušují.

PANÍ BOŽENA: To snad proto, že o něm víc víte.

TONINKA: Je mi ho líto. Změnil se. Je jako stín. Jen oči mu hoří.

PANÍ BOŽENA (odmlčí se): Jste hodná, že jste se na mne přišla podívat.

TONINKA: A to už mne vyháníte?

PANÍ BOŽENA (upřímně): Jsem ráda, že vás tu mám.

Ve vedlejší místnosti někdo zaklepal.

TONINKA (nervózní): Někdo klepe.

PANÍ BOŽENA (otevře dveře): Kdo je to?

HLAS NEBESKÉHO: Já!

PANÍ BOŽENA (překvapena couvne ode dveří): Vy?!

TONINKA (rozčilena): Nebeský! (Vstane.)

PANÍ BOŽENA (k ní): Vy jste věděla, že přijde?!

TONINKA neodpoví.

NEBESKÝ (vstoupí prudce, ale zarazí se, když uvidí TONINKU): Promiňte.

TONINKA (na odchodu): Musím už domů.

PANÍ BOŽENA: Zůstaňte –

TONINKA (rychle ji políbí): Nemohu. (Rychle odchází.) Sbohem, pane Nebeský. (A zmizí.)

PANÍ BOŽENA (teď teprve propadla ženskému poplachu: uvědomuje si všecky nevýhody domácího obleku i prostředí, a všecku svou nepřipravenost, ale – nedá se nic dělat než se ovládnout, stane se; a proto první pohyb jde po Příloze k Věnci, kterou panna Reissová nechala na stole): Jak jste to mohl napsat, Václave?

NEBESKÝ: Nenapsal jsem zdaleka všecko! (Vášnivě.) Byl jsem blázen, že jsem vám věřil!

PANÍ BOŽENA: Přišel jste mne urážet?

NEBESKÝ: Přišel jsem vám říci pravdu. Přišel jsem, abych zjistil pravdu.

PANÍ BOŽENA: Příteli – tak co: chcete mi říci pravdu, anebo ji chcete slyšet ode mne?

NEBESKÝ: Nepotřebuju nic slyšet. Prohlédl jsem vás i toho vašeho pana doktora Čejku, toho ušlechtilého lidumila!

PANÍ BOŽENA: Jak prohlédl?

NEBESKÝ (vášnivě): Prohlédl jsem tu všecku jeho nezištnou ušlechtilost, to jeho laskavé lidství, pochopil jsem všechen jeho zájem o vás! Proto jste se tedy rozhodla se rozejít se mnou! Pan doktor Čejka je lepší, pan doktor Čejka je velký pán, mocný pán –

PANÍ BOŽENA (bolestně vykřikne): Mlčte, Václave! Zneuctíváte naši lásku –

NEBESKÝ: Naši lásku? Vy jste ji zneuctila! Vy jste mne opustila! A proč!

PANÍ BOŽENA: Proč? Řekla jsem vám proč! A proto nemáte práva urážet!

NEBESKÝ (mluví horečně): Já vím, že nemám! Ale já si nemohu pomoci! Jsem šílený, jsem posedlý, nemohu nic dělat, myslím jen na vás, chvíli se k vám modlím, vzápětí zas vás proklínám – to když si vzpomenu na ty druhé. (Zalyká se téměř vášní a rozčilením.) Boženo, já nemohu takhle žít! Zbláznil bych se.

PANÍ BOŽENA (dojata, ale plně se ovládajíc): Tím vším jsem já už prošla, Václave. Tohle peklo jsem si už odbyla. Chtěla jsem se z něj vytrhnout. Řekla jsem to muži. Řekla jsem to lidem. Byla bych to křičela do celého světa – a když jsem to udělala, tak se mi ulevilo. Bylo mi, jako bych shodila ze sebe nesmírné břímě, které mne tížilo a dusilo. Ale to byla úleva – jen na chvíli. To jen abych nabrala dechu před další poutí. To jen abych mohla zas jasně myslet. A pak jsem si to začala všecko představovat – a tu se z naděje stala hrůza, z plánu na nový život – pochopení návratu do starého. Do toho tady, co křičí kolem mne potřebností, nedostatkem, malostí. A z čeho nemohu ven, Václave, jen ve své práci. Jen ta je dost silná, aby to všecko přemohla. V té práci jsem zase svobodna, to jsem já, tam mne už netíží nic z toho, co mne tady dusí, jakmile přestanu pracovat.

NEBESKÝ (zviklán): Nemohu tomu věřit! Usmíváš se dál na každého, ke každému jsi milá, lidé o tobě mluví, mužům se líbíš – a ty to víš, jak se líbíš – a já nesnesu pomyšlení, že by byl někdo jiný pro tebe víc než já –

PANÍ BOŽENA: Není, Václave. Ale to je také všecko. Mezi námi nemůže být už nic než přátelství –

NEBESKÝ: Ty víš, že to není pravda. Všecko v nás se proti tomu vzpírá.

PANÍ BOŽENA: Ano. Ale co chceš dělat? Věčně skrývat lásku dvou lidí, to nebylo možné. A teď už vůbec ne, všichni to o nás vědí. Proto je šílenství, že jsi sem přišel.

NEBESKÝ: Šílenství je tě nevidět. Zbláznil bych se, kdybych měl žít bez tebe.

PANÍ BOŽENA: Jsi básník, Václave, a dáváš se snadno unést citem. Ale tady cit a krásná slova nepomohou. Vidíš to všecko kolem? To je všecko, co mám, podívej se dobře na mé šaty – kolik myslíš, že mám takových starých šatů? A co chceš ještě vědět? Jak jsme všude zadluženi – jak už nám nikdo nechce dát na úvěr?

NEBESKÝ: Tak proč neutečeš z toho pekla?

PANÍ BOŽENA: Z pekla se neutíká. V pekle je člověk přikován. Ostatně, já si neříkám, že to je peklo. Je to jen – očistec. A tomu se člověk nemůže vyhnout.

NEBESKÝ: Vyvedu tě z něho. Uživíme se – budeme žít líp –

PANÍ BOŽENA: Ne. Nemohu opustit rodinu.

NEBESKÝ (vášnivě vybuchne): Proč právě my nemáme být šťastni? Proč právě my se máme rozejít, my, kteří patříme k sobě?

PANÍ BOŽENA: Proč? Protože svět je špatně uspořádán, Václave. Protože nakonec ta naše láska – není naše věc, ale něco, o čem rozhoduje svět kolem nás. Kdyby nešlo o nic jiného než o citové vztahy, nebyla bych tu ani okamžik. Ale tady jde o něco jiného – o něco mnohem méně poetického – o holý život. Kdybychom nebyli chudí, málo by nám v lásce bránilo.

NEBESKÝ: A co tvé manželství?

PANÍ BOŽENA: I to bychom přemohli. A dětem bych neublížila. Jenže my jsme chudí. Ty darované šaty, do kterých mne oblékli k malování, Václave, v tom je celý můj osud. Slušely mi ty krásné hadry, ale chápeš, co to je, sedět pro slavnostní portrét v darovaných šatech? V šatech, na které se šťastnější lidé pro mne složili? Chápeš, co to je pro ženu, jako jsem já?! Mám přece právo nejen na takové šaty, ale na tucet takových šatů, a nejen na to. Na slušný život bez zoufalých starostí, na klid k životu i k práci. A kdo mi v tom brání? Všichni – protože nikdo nehne prstem, aby napravil to, co se děje. A proto si musím pomoci sama. Smířit se se svým údělem.

NEBESKÝ: Ne! Zbývá nám jedno.

PANÍ BOŽENA: Co?

NEBESKÝ: Když nemůžeme žít tady – odjeďme.

PANÍ BOŽENA: A kam?

NEBESKÝ: Do Vídně. Dostuduju tam – budeme tam moci žít –

PANÍ BOŽENA: Kdybych byla sama. Ale to je právě to – kdybych byla sama, nemuseli bychom nikam utíkat. Ale takhle? Utíkat? Svým dětem neuteču nikdy.

NEBESKÝ: Což jsou ti tvoje děti víc než vlastní život?

PANÍ BOŽENA: Jsem chudší než ty, Václave; na pozemských statcích nemám nic. Ale v něčem jsem bohatší. Já miluju nejen tebe, ale i své děti. A že ty nemohu opustit – to pochopíš, až sám budeš mít děti.

NEBESKÝ mlčí.

PANÍ BOŽENA: A pak – ten tvůj útěk, Václave – to jsi nepřišel na nic nového. Takové utíkání, to já znám. Jenže já se utíkám jinam. Do snů.

NEBESKÝ: Ze – zbabělosti – Sny – sny – zbabělost – vůči sobě samé.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Jak bych si přála mít tolik, abych nemusela být takhle zbabělá! Abych mohla žít své sny. Ale nemám. A proto mi zbývá jen –

NEBESKÝ: Snít svůj život. Snít? Ne, shnít!

PANÍ BOŽENA: Tohle zoufalství už jsem překonala.

NEBESKÝ: Já vím. Svými sny!

PANÍ BOŽENA: Nejen sny – prací.

NEBESKÝ: Tady tou domácí dřinou?

PANÍ BOŽENA: Ne, prací, k níž tys mne přivedl. Říkám si teď, že snad to tak všecko musí být – abych si tím ostřeji uvědomovala svět a abych uměla ocenit to, co v něm je – ne, co v něm bylo i pro mne krásného.

NEBESKÝ: Krásného? (Recituje tiše.) „Zdálo se mi dnešní noci, že jsem ležel pochován; neumřel jsem, byl jsem zrádně za živa do rakve dán.“

Je slyšet klepání na dveře, rychlé kroky a objeví se TONINKA.

NEBESKÝ (tiše recituje dál): „Samas víko přibíjela, já jsem na ně zatlouct chtěl, ruka však mi zkameněla, jazyk mi byl zolověl.“

TONINKA (udýchaná): Pan Němec se vrací!

PANÍ BOŽENA: Kde jste viděla mého muže? A kde se tu berete tak najednou?

TONINKA (poplašeně i zahanbeně jako přistižené dítě): Nezlobte se, srdíčko, ale měla jsem o vás strach.

PANÍ BOŽENA: Musíte odejít, Václave!

TONINKA: Nemohla jsem si pomoci – šla jsem kousek ke Karlínu – A zpátky zas sem. A pak zase ještě kousek ke Karlínu. A tu jsem ho zahlédla z dálky. Ale šel rychle. Je mi v patách. Ostatně – (Odmlčí se, protože je slyšet rychlé kroky a ve dveřích stojí NĚMEC.)

NĚMEC (je překvapen, že vidí kromě ANTONIE ještě NEBESKÉHO; a přitom je nějak najednou uspokojen – jako by se mu vyplnilo, co tušil): Á, dobrý den – vlastenče.

NEBESKÝ: Dobrý den.

NĚMEC (k TONINCE): Jsem rád, že vás tu ještě nalézám. Společnost se ovšem zatím – rozrostla.

PANÍ BOŽENA: Pan Nebeský mi přišel přečíst své nové verše.

NĚMEC: Verše, říkáš? Th! Ty mne také zajímají. (Zmocní se rychlým pohybem sešitu.) Tady jsou, ne?

TONINKA: To ne, pane Němče, to je můj sešit –

NĚMEC: Nepůjčíte mi ho? Vrátím vám ho brzy!

TONINKA (úpěnlivě): Já ho dnes večer nutně potřebuju – (Vztahuje ruku po sešitu.)

NĚMEC (zatím jej rozevřel a našel tam – jako by o tom věděl – hned báseň Nebeského; čte): „Já to věděl, že to nejsou lilje, co ti kvete v tváři, ani nebe, co ti z očí modře, láskotajně září –“ (Zvedne oči.) Th! Velmi zajímavé verše.

TONINKA (zoufale, chce mu vzít sešit): Pane Němče, prosím, musím už jít.

NĚMEC: Hned, panno, hned, jen ještě si přečtu kousíček. Třeba tady. (Čte.) „Jdi, ty ženo bakchantická, zpitá v bujném hříchu víně –“

NEBESKÝ (udělal krok, prudce mu vytrhne sešit a mrští jím na zem): Skončeme to, pane Němče. (Pevně.) Přišel jsem si pro vaši ženu. Požádat ji, aby se mnou odešla.

PANÍ BOŽENA: Václave, zakazuju vám –

NĚMEC (pokročí k NEBESKÉMU): Ale jen nech pana Nebeského. Tak vy jste si přišel pro mou ženu, vlastenče? A to se nestydíte mi to říci? A nebojíte se, co s vámi udělám?

NEBESKÝ: Ne. Miluju paní Boženu. Miluju bytost, která jen zlou hrou osudu se stala vaší ženou.

NĚMEC (posměšně): A vy ten zlý osud chcete napravit?

NEBESKÝ: Jak jen nejdřív budu moci.

NĚMEC (spadne z něho sebeovládání): Tak to bylo přece jen pro něco dobré, že jsem prohrál a musil si jít pro nové peníze. Přistihl jsem alespoň galána! (Skočí ke zdi, strhne šavli a chce ji tasit.) Vy křepeláku!

PANÍ BOŽENA (vrhne se k NEBESKÉMU, TONINKA k NĚMCI): Václave, odejděte!

TONINKA (křičí): Božínku, pane Němče, co to děláte?

PANÍ BOŽENA: Josefe, ne! Václave, prosím, odejděte! My se už nikdy nesetkáme!

NĚMEC, který vytáhl zatím šavli z pochvy, stojí zmaten. Jeho elán je prozatím u konce, takže TONINCE nedá moc práce držet ho.

NEBESKÝ: Sbohem! (Bez pohledu na NĚMCE prudce odejde. Poznal, že jeho příběh s PANÍ BOŽENOU je u konce.)

TONINKA (uklidněna pustí NĚMCE): Božínku, já už bych opravdu měla jít domů. (Rychle políbí PANÍ BOŽENU, chce odejít, ale přece se ještě zdrží.)

PANÍ BOŽENA (NĚMCI, který drží stále v jedné ruce šavli a v druhé pochvu; tiše, pevně a bez posměchu): Pověs tu zbraň.

NĚMEC mechanicky poslechne a zvolna zasunuje šavli do pochvy.

TONINKA (oddychne si): Božínku, tolik jsem se bála, abyste své krasavici neublížil. (Vezme mu šavli a rychle ji sama pověsí zas na stěnu.) Tak! A teď mohu odejít! Na shledanou, paní Boženo, na shledanou, pane Němče! (A zmizí.)

PANÍ BOŽENA se najednou proti své vůli tiše rozesměje!!!

NĚMEC (chraptivě): Jak se můžeš teď smát?!

PANÍ BOŽENA (s bolestným úsměvem): Což to není k smíchu? Ty s tou šavlí! A ta Toninka!

NĚMEC (mimoděk se také usměje): To je splašená osoba!

PANÍ BOŽENA směje se dál – ale smích, který byl nejdřív upřímný, přejde ve smích z nervozity, až najednou ustane.

NĚMEC (rovněž se přestane smát – a vybuchne – vztekle): Co tu zase chtěl?

PANÍ BOŽENA mlčí.

NĚMEC: Nemusím se tě ptát. To je jasné, co tu chtěl – ten – ten záletník. Jestli ho tu ještě zastihnu – rozbiju mu hlavu.

PANÍ BOŽENA (klidně): Nerozbiješ, Josefe.

NĚMEC: Tebe se budu ptát!

PANÍ BOŽENA: Nebudeš mít k tomu důvod.

NĚMEC: Stačí, když ho tady najdu.

PANÍ BOŽENA: Můžeš být klidný. Nepřijde sem už nikdy. Rozešla jsem se s ním.

NĚMEC (překvapen): Th! A ty myslíš, že ti věřím? Ty myslíš, že mi můžeš všecko namluvit?

PANÍ BOŽENA: Nic ti nenamlouvám – tohle je pravda.

NĚMEC: A – co tak najednou? Už tě omrzel tvůj miláček?

PANÍ BOŽENA: Mlč!

NĚMEC: Což už ztratil pan básník přitažlivost? Už není mladý a zajímavý a jemný a – všecko, co nejsem já?!

PANÍ BOŽENA: Snad ti stačí, že se to stalo. O důvodech nebudeme mluvit!

NĚMEC: Snad sis nenašla jiného? Snad to není ten druhý, ten –

PANÍ BOŽENA (vykřikne): Proboha, mlč už! A zakazuji ti mluvit o věcech – kterým nerozumíš.

NĚMEC: Nerozumím. Th! (Vztekle.) A jak se opovažuješ mi něco zakazovat?! Kdo ti dovolil, abys mi poroučela? Kdo – (Stojí nad ní, žíly naběhnuty, zuřivý, připraven ji udeřit.)

PANÍ BOŽENA (ovládne se, s velkým přemáháním): Uklidni se, Josefe! Rozešla jsem se s Nebeským z vlastní vůle a proti jeho vůli. Protože jsem se rozhodla, že neopustím rodinu, že neopustím děti. Rozhodla jsem se, že tu budu žít dál, že tu budu dál dřít, starat se o všecko a dělat, aby to šlo nejlíp, jak jen to bude možné. (Důrazně.) Nechtěj tedy, abych toho rozhodnutí litovala! Nedoháněj mne k zoufalství. Nechtěj, abych tě začala nenávidět a aby ta nenávist byla silnější než rozum. Nenič to poslední, co nám zbývá.

NĚMEC (je překvapen tím výbuchem, stojí ještě chvilku nad ní, pak se však mlčky obrátí a jde ke skříni a něco tam hledá; najde to a vytáhne, jsou to peníze; strčí je do kapsy a chystá se odejít): Th!

PANÍ BOŽENA (tiše): Jsou to naše poslední peníze, Josefe. A do prvního je daleko.

NĚMEC (zabručí): Ale vždyť je zas přinesu zpátky. Vyhraju. Přinesu ještě víc!

PANÍ BOŽENA: Znám ty tvé výhry, Josefe. Dnes už jsi jednou prohrál. Neber ty peníze! Jsou to naše poslední na domácnost. Jsme kdekomu dlužni.

NĚMEC: Právě proto chci vyhrát!

PANÍ BOŽENA: Nevyhraješ. Vrať ty peníze.

NĚMEC (zuřivě praští penězi o stůl): Čert aby to všecko vzal! Hrom aby uhodil do takového života! Bída, bída a zase bída! Člověk aby ani do hospody nezašel – nic, nic, jen aby se nuzoval a nic neměl ze života!

PANÍ BOŽENA (vstane): Ty mluvíš o nuzování! Ty si naříkáš na bídu?! A co já? Já užiju té bídy víc než ty! Já ji mám kolem sebe až nad hlavu od rána do večera. To ty si alespoň odejdeš do úřadu, a tam si myslíš, že jsi pán –

NĚMEC: Pěkný pán! Otrok! Nic než otrok!

PANÍ BOŽENA: Ne takový jako já! A já to chci vydržet! Pro děti a pro svou práci!

NĚMEC: Tvá práce! Básničky a pohádky! Tak k čemu je ta tvá práce – tvá sláva – když mi nepomůžeš vydělat na domácnost?

Teď mlčí zas PANÍ BOŽENA.

NĚMEC: Anebo ti stačí, že tě dali tví přátelé vymalovat?!

PANÍ BOŽENA: Ta hrstka mých přátel. Ti jsou ještě ze všech nejlepší. Ti jsou jediní, kteří mi chtějí pomáhat. Ale ti opravdu bohatí, ti páni, kteří mají plná ústa chvály a uznání – ti pro člověka nehnou prstem. Ale pro ty já nepíšu. A těm také nemám co říci. To spíš těm, kteří jsou jako ty a já – věčně ve křížku s bídou a nouzí. (Odmlčí se.) A tenhle osud, ten mě s tebou sbližuje, Josefe. Ty sice nevíš, co je to sen, ty nevíš, že je možno utéci před těmi všemi bědami do neskutečného světa, ty si myslíš, že báseň je to, co se rýmuje – ale zato když se člověk vrátí z takového výletu do snů – tak tě najde v té trpké skutečnosti. Protože ty trpíš stejnou nespravedlností – stejnou bídou – a proto snad jsi horší, než jsi mohl být.

NĚMEC (poslouchal ji překvapeně, ale teď docela upřímně souhlasí): To máš docela pravdu s tou nespravedlností – já ti to ani všecko neříkám, ale i tak víš dobře, jak mne ve službě stále preterují, jak mne kdekdo přeskakuje. Jsem pro pány nahoře divoký. Jsem jim nespolehlivý. Vadí jim, že jsem vlastenec a že se k tomu hlásím.

PANÍ BOŽENA: Vidíš, Josefe, a v tom je také kus důvodu, proč od tebe neodejdu. Opustila jsem svůj sen – protože na něj nemám. (S trpkou ironií.) Jako ty dnes nemáš na karty. Kdyby nás nepoutala bída – snadno bychom se rozešli. Ale takhle to nejde. Uneseme to všecko jen vedle sebe – i když já se musím vzdát svého snu – a ty dnes svých karet. Ale nevzdám se svých dětí a své práce. – Stojí za to, aby člověk žil. A snad jednou napíšu i víc než pohádky pro děti. Snad to bude moudrá a smířlivá pohádka o životě, v níž smutná srdce najdou své utěšení, jako je našlo moje…

NĚMEC (po chvilce, najednou nějak smířen): Vidíš, Barunko, já jsem stále nějak tušil, věděl, že to tak s námi dopadne. (S instinktem primitiva.) Já jsem věděl, že mne nemůžeš opustit. A proto jsem si – vlastně z toho ze všeho tolik nedělal.

PANÍ BOŽENA (hořce): A to jsi ani nevěděl, jaké máš mocné spojence.

Klepání, kroky, a ve dveřích stojí ČEJKA.

ČEJKA: Dobrý večer, přátelé. Nebudete se divit ani zlobit, až se dozvíte, proč vás tak znenadání přepadám.

PANÍ BOŽENA (podává mu ruku): Vítám vás, příteli. Snad vás neposlala panna Antonie?

ČEJKA se na ni podívá nechápavě.

NĚMEC (úslužný, ale zas i podezřívavý): Dobrý večer, pane doktore, to je velká čest –

ČEJKA: Vyklopím vám to rovnou: dnes odpoledne jsem dostal spolehlivou zprávu, že vaší žádosti bylo konečně vyhověno. Jste jmenován komisařem druhé třídy a služebně přidělen do Domažlic.

NĚMEC (radostně se napřímí): Komisařem v Domažlicích? Dobrá zpráva, doktore, dobrá zpráva!

PANÍ BOŽENA (s úsměvem trošku bolestným): Přichází právě včas.

NĚMEC (furiantsky): Já jsem věděl, že mne nemohou věčně přehlížet a odmítat. Já to věděl. (Začne přecházet po pokoji. Je všecek změněný, napřímený, jarý.) Vždyť taky jsem už něco udělal. Moje práce se nedá přehlížet! Th! Ta, panečku, volá, křičí! Jak dlouho jsem se tlouk po horoucích peklech, s pašery se rval, zájmy eráru hlídal a chránil! Ne, panečku! Jednou se to muselo uznat!

PANÍ BOŽENA: Ale nejdřív bys měl panu doktorovi poděkovat za tu dobrou zprávu. (Nabízí ČEJKOVI židli.)

NĚMEC (z rozpaků hrne se k ČEJKOVI): Jsem vám, doktore, opravdu vděčen. A doufám, že jednou zase já se vám snad budu moci, třeba skromně, ale přece jenom odsloužit za vaši péči a za – za všecko.

ČEJKA (úsměv): Ale to nic, pane komisaři. Jsem rád, že jsem konečně mohl přijít s tak dobrou zprávou. Už také pro vaši paní, které se teď jistě uleví. Třebaže jsem smuten, že ji – že vás oba – ztratíme.

NĚMEC (najednou velký pán, plný energie): Ale což o to, Domažlice nejsou na konci světa. Budeme jezdit často do Prahy, viď, Barunko. Ostatně doufám, že tam dlouho nebudeme. Budu pracovat jako kat – ostatně na to jsem zvyklý!! A taková práce se zase musí ocenit. (Zase chodí po pokoji – a teď, když do něho vjelo sebevědomí, je vidět, jaký je to ještě statný a pěkný muž.) Ne, to já nemám strach, že bych se tam utopil! Já ne!

PANÍ BOŽENA: Jaký je to kraj – ty Domažlice? Nikdy jsem tam nebyla – jen co jsem slyšela.

ČEJKA: Bude se vám tam líbit. Je to ten nejpoctivější kus naší země. Najdete tam ryzí Čechy. Jistě nám o nich mnoho napíšete.

PANÍ BOŽENA (upřímně): Těším se na to. Na tu změnu. Na ty lidi tam. Na práci.

ČEJKA (významně): A nebude se vám stýskat – po Praze?

PANÍ BOŽENA (podívá se na něho): Ani po Praze – ani po nikom jiném. Budu tam mít děti a svého muže.

ČEJKA (tiše): Tak je to nejlepší.

NĚMEC (spokojeně): Ale ovšem. To byly jen takové – jak moje žena říká – sny – (Usměje se a opakuje si.) Sny! Th! Teď to bude jiné! Docela jiné. Změníme vzduch, změníme všecko, uvidíme jiný kraj, jiné tváře – a až se vrátíme do Prahy – bude všecko v pořádku, viď, Barunko!

PANÍ BOŽENA: Je to asi můj osud, Josefe. Snad to bůh chce, abych neměla život sladký. Snad chce, abych žila život tvrdý, abych mohla mluvit o jeho pravdě a utěšovat lidi, jako musím těšit sebe. A k tomu opravdu jsem nemohla mít svého prince z pohádky – ale právě jen (úsměv) muže, jako jsi ty, muže, který mne nezhýčká.

NĚMEC: Ale jdi, Barunko. Víš, zatím to nešlo – ale kdo ví, co teď půjde! Třeba tě nakonec přece jen zhýčkám. (Smích.) Dej se překvapit! Ale teď – nebudeš se zlobit – musím si ještě odskočit. (Sebere peníze ze stolu.) Musím to trochu oslavit. (Opatrně.) Nechceš jít s sebou? A vy, pane doktore?

ČEJKA: Děkuju, ale musím domů.

NĚMEC: Nebudu vás nutit – je to jen prostá hospoda – v Karlíně, U Dělového kříže – mám tam známé –

ČEJKA: Sbohem, přátelé, a mnoho štěstí!

NĚMEC (k PANÍ BOŽENĚ): Tak co – nepůjdeš?

PANÍ BOŽENA: Ne, Josefe. Zůstanu doma s dětmi!

NĚMEC (spokojeně): Tak se svezeme spolu, doktore! Sbohem, Barunko, nezdržím se dlouho.

PANÍ BOŽENA: Jak chceš.

ČEJKA (podává ruku PANÍ BOŽENĚ): Na shledanou, paní Boženo. A mnoho štěstí.

PANÍ BOŽENA (tiše): Život není jen štěstí, nemyslíte?

ČEJKA: Čas všecko usmíří. Stejně jako udělal přátelství – z lásky.

PANÍ BOŽENA (úsměv): Dej bůh!

NĚMEC (odvádí si ČEJKU pod paží): Tak na shledanou, Barunko! A děti ať jdou brzy spát! Sbohem!

PANÍ BOŽENA: Sbohem.

Zavřou se za nimi dveře. PANÍ BOŽENA stojí nepohnutě. Je na ní znát nesmírná únava. Začne se najednou celá chvět. Okamžik a vypukla by v pláč. Vtom udělá krok, dva a zvedne sešit básní, který Nebeský vytrhl jejímu muži a který pak Němec pošlapal.

PANÍ BOŽENA (čte pro sebe z rozevřeného sešitu, polohlasem): „Jdi, ty ženo bakchantická –“

Vtom se ozvou ze dvora dětské hlasy.

CHLAPECKÝ HLAS: Maminko! Maminko!

PANÍ BOŽENA (napřímí se a rázem z ní spadne únava; odloží sešit a jde rychle ke dveřím a otevře je; vesele zavolá): Hynku, děti, kde jste byly tak dlouho? Pojďte honem domů! Už na vás čekám!

Opona.

Ediční poznámka

Text dramatu jsme v pravopisné rovině upravili podle současných pravidel, zejména psaní cizích slov a interpunkci.

Knižní vydání, z něhož jsme z licenčních důvodů převzali pro naši e-knihu jen znění díla, je doplněno úvodem od literárního kritika Miloslava Novotného (1894–1966).

Redakce MKP

Frank Tetauer
Život není sen

Hra o životě a lásce Boženy Němcové ve třech dějstvích

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4642-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4643-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4644-5 (prc)