Znamení býka

Drama o dvanácti obrazech

Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Znamení býka tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kvasnička a Hampl v Praze v roce 1943.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Frank Tetauer: Znamení býka), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 6. 2025.

OSOBY

FRANCESCHETTO CIBÒ, kondotiér vojsk papeže Innocence VIII.

Kardinál GIULIANO DELLA ROVERE

PAOLO A SANTA LUCE, dominikánský převor

Kardinál RODERIGO BORGIA, kancléř církve, pozdější papež ALEXANDR VI.

CESARE BORGIA, biskup pampelunský, pozdější kardinál

JUAN BORGIA, pozdější vévoda z Gandie

DON MICHELETTO, Cesarův kat

ALFONSO ARAGONSKÝ, snoubenec Lucrezie Borgie

BARTOLDO, lékař papeže Innocence VIII.

KAREL VIII., král francouzský

ETIENNE VESC, jeho ministr

BRIÇONNET, biskup, pozdější kardinál

Kardinál MONREALE, kancléř a synovec papeže Alexandra

Kardinál ADRIANO DI CORNETA

Kardinál DI FIESCHI

GIOVANNA CATANEI, zvaná VANOZZA

LUCREZIA BORGIA, dcera Alexandrova

GIULIA FARNESE, milenka Alexandrova

MARGOT, milostnice Karla VIII.

Kardinálové, preláti, mniši, lékaři, důstojníci, vojáci, komorníci, číšníci, tanečnice.

Děje se v Římě a v Lyoně za vlády papeže Alexandra Šestého na předělu patnáctého a šestnáctého století.

OBRAZ PRVNÍ

Scéna: Síň ve Vatikáně, sousedící s domácí kaplí. Pinturicchiovy fresky a obrovské staré čalouny. Kouř kadidla stoupá ve světle voskovic. Rozesmutňující rytmus zpívaných žalmů je přerušován ohlasy divokého ryku z římských ulic. A mezitím v pomlkách tichý hlas varhan. Vstoupí důstojný STAŘEC, který se po několika krocích zastaví zamyšlen, zavrtí hlavou, vzdychne a pak rychle odchází. Vtom však proti němu vyrazí z čalounového úkrytu muž v lesklém odění KONDOTIÉRA.

KONDOTIÉR (proti STARCI): Mluv, jak mu je? (STAŘEC se tak lekne, že se až zapotácí, KONDOTIÉR ho zachytne a zasyčí mu do ucha.) Tak mluv, jsi přece jeho lékař! (Zatřese jím.) Což mne nepoznáváš, doktore Bartoldo?

BARTOLDO (vzpamatoval se): Vy jste don Franceschetto Cibò, kondotiér papežských vojsk –

FRANCESCHETTO (s křivým úsměvem): O kterém říkají, že je papežův syn. Toho papeže, který leží tam vedle a kterého ty léčíš. (Pustí ho.) Už jsi se vzpamatoval, tak odpovídej – (a opětně ho uchopí, s náhlou zuřivostí) – ale nic mi nesmíš zamlčet, rozumíš? (Obličej u obličeje.) Tak mluv, bude žít –?!

BARTOLDO (postrašen): Bude – ale ne dlouho.

FRANCESCHETTO (zuřivě): Jaká to je řeč? Chci slyšet, kolik mu ještě zbývá! Jsou to týdny anebo dny, anebo jenom hodiny?

BARTOLDO se na něho dívá a mlčí.

FRANCESCHETTO (zimničně): Čekám na to, musím to vědět! Mí koně jsou připraveni, jsem hráč, víš přece, že mám pověst hráče. Ale nečekám sám, čekají všichni a nejvíc ti dva, ten sup della Rovere, ten vyschlý kardinál Giuliano, který mi má tak za zlé mé milenky. A ten býk Borgia, kardinál kancléř Roderigo (usměje se). Ten mně nezazlívá milenky – má jich sám dost, ale zazlívá mi otce. Chtěl by na jeho místo, všichni by chtěli být papeži, supi, vlci! Ale já jim překážím, protože já jsem meč církve, dokud papež Innocenc žije. A proto mluv, jak dlouho bude ještě žít, ty to musíš vědět, ty a nikdo jiný. (S rukou na dýce.)

BARTOLDO: Stav Jeho Svatosti je nejvážnější.

FRANCESCHETTO (chrlí): Vím, vím. Ale řekni, co jsi udělal, abys mu pomohl, ne, abys ho zachránil, to vím, to nejde, papež umírá dlouho, a drží se, drží se, chlapík, ale co jsi udělal, abys to zdržel, oddálil, prodloužil, mluv, proto jsi jeho lékař, proto si vybral ze všech právě tebe, říkají o tobě, že umíš víc než ti druzí.

BARTOLDO: Žaludek Jeho Svatosti uhnívá. Nesnáší žádné potravy, poslední prostředek, který mně zbyl, už také nepomáhá.

FRANCESCHETTO: Co to bylo? Jaký prostředek?

BARTOLDO: Lidské mléko. Dal jsem vyhledat čtyři venkovanky, které kojí maličké. A jejich mlékem jsem udržoval Jeho Svatost při životě. Ale od včerejška už ani to nepomáhá.

FRANCESCHETTO: Proč? Proč? Protože ti zaplatili ti druzí víc, přiznej se, kdo si tě koupil? Ten della Rovere anebo Borgia?

BARTOLDO (užaslý): Koupil? Doktor Bartoldo není na prodej. Jsem věrným služebníkem Jeho Svatosti a takový zůstanu.

FRANCESCHETTO: Nejsi na prodej. Ale třeba si tě nekoupili, třeba tě zastrašili! Jsi starý, velmi starý, ale umřít bys ještě nechtěl. A ti dva umějí pomáhat na onen svět. Zvláště ten Borgia.

BARTOLDO: Pomáhat na onen svět věru není žádné umění. To dokáže každý římský lupič. Ale bránit se smrti – oddalovat ji, to je úkol, který já se snažím plnit.

FRANCESCHETTO: Tím, že zabíjíš papeže? Přiznej se, komu sloužíš, otravujete ho už dlouho, kdo ví, zda by se byl neuzdravil, kdyby si byl býval vzal jiného lékaře.

BARTOLDO: Urážíš mě, pane. Ačkoliv bys mi měl být vděčen, jsi-li opravdu papežův syn. Nebýt mne, tak Jeho Svatosti už několik dní nebylo.

FRANCESCHETTO: Řekni tedy, kolik by to stálo, aby se uzdravil?

BARTOLDO: Nic.

FRANCESCHETTO: Nic?

BARTOLDO: Protože Jeho Svatost se už neuzdraví. I papežové umírají, když se naplnil jejich čas.

FRANCESCHETTO: Tak co mi radíš? Mám čekat, že bude ještě nějaký čas živ?

BARTOLDO: Jeho Svatost umírá. Cítíš-li se být jeho synem, jdi se s ním rozloučit.

FRANCESCHETTO: Rozloučit? Ne. Nemám rád umírající. Tváří se vždycky, jako by si chtěli vzít člověka s sebou. Nevím, neměl-li bych ti zaplatit tímto (dotkne se dýky), – ale snad si tě opravdu nikdo nekoupil. Čeká mne můj kůň a moji lidé. Ale nebude-li do zítřka papež mrtev, vrátím se a zaplatím ti za tvůj omyl.

BARTOLDO: Říkám ti, co vím a co si myslím. Ale nejsem ani vševědoucí, ani všemohoucí. Počkej si sám. Nikdo tě nevyhání. Jsi velitel papežského vojska. Všichni se tě bojí. A nikdo ti nemůže ublížit.

FRANCESCHETTO: Pokud papež žije. Ale až umře – ztratím svůj úřad. A ti vlci, ti supi by se na mne vrhli. Nebudu čekat.

BARTOLDO: Nečekej, nechceš-li. Nikdo tě nedrží.

FRANCESCHETTO: A přece, kdybych věděl, že tamten vydrží do zítřka, prodal bych ještě, co mi v Římě zbývá. (Mávne rukou.) A co, jsou to už jen zbytky. (Napřímí se, se stínem úsměvu.) Je čas svléknout kondotiérství. Římský vzduch není teď už pro mne. Vidíš, jak ti věřím. (Úsměv.) Buď zdráv! (Rychle odejde.)

BARTOLDO (hledí za ním): Díky bohu, že tohle není můj syn!

BENEDIKTIN (mladý ještě mnich rychle vejde a jde k BARTOLDOVI, tiše): Jeho Svatost ztratila vědomí.

BARTOLDO (obrátí se, rovněž tiše): Exitus. (Vrací se s mnichem, odkud přišel, před odchodem se však setká s vysokým mužem v kardinálském rouše, kterého následuje vyhublý DOMINIKÁN.)

KARDINÁL (zastaví se na okamžik před BARTOLDEM): Jdi a pospěš, abys viděl, že tvé umění i tvé služby jsou u konce. Ten, který umírá, skončil už se vším lidským.

BARTOLDO rychle odejde, když ho byl mnich předešel.

DOMINIKÁN (rychle dostihne odcházejícího KARDINÁLA): Kam odcházíš, Giuliano?

GIULIANO (zastaví se): Do svého paláce, Paolo.

PAOLO: Vytáhnout mosty? Prohlédnout ještě jednou opevnění? Přezkoumat střílny? Přehlédnout své zbrojnoše?

GIULIANO: Proč mne zdržuješ, když to víš?

PAOLO: Protože tentokrát nestačí uzavřít se do svého paláce a čekat, až dědicové a lůza rozkradou dědictví a pobijí se navzájem.

GIULIANO: Nestačí čekat na konkláve? Víš snad lepší radu? Chceš změnit řád věcí a jeho běh? Rád tě poslechnu.

PAOLO: Nestačí čekat na konkláve. Musíš jednat. Tamten, který se nazýval papežem, byl skvrnou církve. Ale ten, který chce uchvátit klíče Andělského hradu, ten je tisíckrát horší. Musíš zabránit tomu, aby se Borgia stal papežem. To by byl konec církve. Stolec Petrův by nesnesl takové potupy.

GIULIANO: Borgia je mocný a bohatý a chytrý. Nezastaví se před ničím. Proto se jdu uzavřít do svého paláce. Odtamtud budu jednat.

PAOLO: Ty se musíš stát papežem, Giuliano della Rovere. Ty jediný ze všech těch nehodných, kteří nosí kardinálský purpur, můžeš být hoden velkých papežů, kteří byli opravdu nástupci Petrovými. Ale musíš chtít se jím stát. Nestačí čekat a doufat a spoléhat na Boha. Bůh pomáhá tomu, kdo se ukazuje hodným jeho pomoci.

GIULIANO: Tam vedle umírá nehodný papež. A někdo mnohem nehodnější chce se stát jeho nástupcem. Jdu, abych tomu zabránil.

PAOLO: Co chceš dělat?

GIULIANO: Připravovat konkláve.

PAOLO: Borgia je má připraveno. Kolik sis koupil kardinálů? Co jsi kterému slíbil? Máš jistotu, že dodrží své slovo? Tak se to přece dělá!

GIULIANO: Víš dobře, že jsem si nikoho nekupoval. A nikomu jsem nic nesliboval. Všecko slibuju církvi jen a Bohu. Nápravu papežství. Víc nemůže slíbit nikdo.

PAOLO: Může však slíbit méně. A při tom věci svůdné a přitažlivé a pohodlné. Jak jinak chceš dosíci místa, odkud budeš moci to všecko napravit? Úplatky a smlouvání a prodávání a s nimi mnohem horší hříchy a zločiny – to je ta věž babylonská, na které dnes stojí Petrův stolec. Nejdřív je nutno tam zasednout a pak bude možno způsobit nápravu. Nejdřív musí být napravena hlava a pak budou napraveny i údy. A proto musíš se domlouvat, hrozit, slibovat, ba i kupovat musíš, jen abys –

GIULIANO: I kdybys měl pravdu, Paolo, zapomínáš, že nemám zač kupovat. Jsem chudý.

PAOLO: Zato Rodrigo koupil kde koho. Už dnes má koupeny všechny, kteří se dali koupit. Znáš dobře své spolubratry, Giuliano, a víš, že není mezi nimi jediný, který by neuvažoval, když se mu nabídne několik biskupství, opatství nebo hradů a domén.

GIULIANO: I kdybych se chtěl za takovou cenu stát papežem, nemám ani prebendy, ani domény na rozdávání.

PAOLO: Počítej tedy s tím, co budeš mít. Rozdávej napřed z toho, co bude pak tvé. Vypůjčuj si, však to všecko vrátíš. Svlékni celý svůj rod a nabízej, nabízej: však jim to zas všecko oplatíš.

GIULIANO: Ne, to neudělám, Paolo. Ne snad proto, že je už pozdě na tento druh kuriální politiky, nejen proto, že bych v tom už Borgiu nedohonil. Ne, proto ne. Ale proto, že nechci být papežem vzešlým ze simonie. Bude-li zvolen Borgia, nepovládne dlouho, i kdybych měl proti němu vzbouřit celý svět. A až bude poražen – a já věřím, že bude pozřen vlastními hříchy a neřestmi, pak přijde čas pro spravedlivou volbu. Byli dříve voleni papežové hodní, poctiví a spravedliví. Věřím, že tomu tak bude zas, a pak přijde moje doba. Napravím všecko, protože mé ruce budou čisté. To je má víra, Paolo.

PAOLO: Budu se modlit, aby tě nezklamala. A odpusť mi, že jsem tě zkoušel. Vím, jaký jsi, proto věřím, že ty spasíš církev. Ale nebojíš se, že právě proto, že nic neslibuješ a nikoho si nekupuješ, vyhraje ten Borgia?

GIULIANO: Kdybych se bál, nebyl bych hoden úkolu, který jsem si dal. Právě proto, že nedělám nic z toho, čím nehodní papežové dosahovali vždycky svého zvolení, právě proto věřím, že zvítězím. Církev je už tak hluboko, že musí přijít hodina jejího úplného očištění. Moje síla je v tom, že neslibuju prospěch, nýbrž nápravu a tresty.

PAOLO: Ze všech těch, kteří doufají, že přijde jejich čas, jakmile ten, který si říkal Innocenc Osmý, zavře oči, ze všech těch ty jediný se řídíš řádem církve. Nemáš ani dětí, ani ctižádostivých synovců, ani světských plánů a tužeb. A nikdo nic neví o tvých hříších. Buď opravdu nehřešíš, anebo své hříchy tak dobře skrýváš.

GIULIANO: Až přijde čas, ustanovím tě svým zpovědníkem, Paolo, a pak budeš vědět o mně všecko.

PAOLO: Nebudu tvým zpovědníkem. Zůstávám tvým přítelem, jako jsem jím byl už od mládí, třebaže jsem jen dominikánský převor a ty jsi kardinál.

GIULIANO (vášnivě): Nezáleží na tom, co jsem. Chci sloužit církvi. Líp než ten, který umírá, líp než ti, kteří chtějí nastoupit po něm.

PAOLO: Proto nezůstávej ve svém paláci. Chceš-li, přehlédni své stráže, ale vrať se. Tady, tam vedle, je tvé místo už od nynějška. Je tam Borgia. Nesmíš se bát tam být i ty. Bojuj neustále, a ani chvíli nepolev. (Pohled ke dveřím.)

GIULIANO: Promluv s Borgiou, právě přichází. (Rychle odejde.) Já se vrátím brzy.

V té chvíli zvolna vešel jiný kardinál a zastavil se.

BORGIA: Můj bratr Giuliano della Rovere má naspěch, jak se zdá. Snad neutíká přede mnou? Ty to budeš vědět, Paolo a Santa Luce, jsi přece jeho důvěrník?

PAOLO: Nevím nic, co by nevěděl už dávno kancléř církve.

BORGIA: Jsem rád, že tak dobře smýšlíš o mém úřadě. Ale tvůj přítel a ochránce Giuliano –

PAOLO (přeruší ho): Jen přítel, a to ještě přítel z mládí. Ochránce nepotřebuju.

BORGIA: Jsi sebevědomý. A sebejistý. Já vidím věci jinak. Já nikdy nepohrdám ochránci – jsou-li opravdu s to ochraňovat.

PAOLO: Nepotřebuju ochránce. Stačí mi Bůh.

BORGIA: Tak tedy Bůh je tvůj ochránce! Pak ovšem nepotřebuješ Giuliana.

PAOLO: Nepotřebuju lidských ochránců, protože nemám lidských tužeb.

BORGIA: Jsi vzácný muž, Paolo. Nestane se to tak často, v těchto zdech, abychom tu potkali kněze, který netouží po purpuru. (Odmlčí se.) Ty přece nechceš být kardinálem, Paolo? Anebo se mýlím?

PAOLO: Nechci být ani kardinálem, ba ani biskupem ne.

BORGIA: Stačí ti tedy tvé mnišství. A přece, stal ses převorem.

PAOLO: Bratři si mne zvolili. Vymlouval jsem jim to –

BORGIA: – ale nevymluvil, jak vidím.

PAOLO: Říkal jsem jim, že jsem zcela nehodný, abych zastával tento úřad. Řekli mi, že právě takového nehodného chtějí mít převorem.

BORGIA: Tvůj klášter je plný ctnosti a pokory.

PAOLO: Můj klášter je plný hříchu. A přitom se v něm hřeší nekonečně méně než tady ve Vatikáně.

BORGIA: Člověk je nádoba křehkosti, Paolo. A musí-li už hřešit, má se snažit platit za své hříchy – činy.

PAOLO: Nejlepší je nehřešit. A kdo hřeší, musí se kát.

BORGIA: Nedělám nic jiného. Nejdřív hřeším, potom se kaju.

PAOLO: Kaješ se, abys mohl hřešit.

BORGIA: Hřeším, abych se mohl kát.

PAOLO: Tvé hříchy jsou tak veliké, že by ses musel už připravovat na smrt, kdyby ses chtěl opravdu kát.

BORGIA: Co víš ty o mých hříších, převore?

PAOLO: To, co ví každý v Římě. Že jsou strašné.

BORGIA: Uvědomuješ si, že mluvíš s kancléřem církve?

PAOLO: Tamten, který umírá, je víc než ty. A třebaže je papež, neměl jím být.

BORGIA: Chceš říci, že já jsem se neměl stát kancléřem církve? Řekněme spíš, že jsem jím už příliš dlouho, třicet čtyři let. Poslechnu tě, Paolo, přestanu jím být. (Odchází, ale pak se obrátí, najednou jako blesk.) Paolo a Santa Luce, zdá se, že toužíš po koruně mučednické?

PAOLO: Je lépe stát se mučedníkem než nehodným kardinálem anebo papežem.

BORGIA: Jestliže si člověk něco velmi přeje, stává se, že se mu přání vyplní.

PAOLO: Velmi si přeješ stát se papežem?

BORGIA: Skoro tak, jako ty mučedníkem. (Odejde.)

FRANCESCHETTO (který se objeví vzápětí, osloví stroze PAOLA): Ty, kněže, přicházíš jistě od Jeho Svatosti. Mluv, jak se mu daří?

PAOLO: Tak, jako se tobě bude dařit, až budeš umírat.

FRANCESCHETTO: Každého z nás to jednou čeká. Někoho dokonce několikrát.

PAOLO: Pojď se mnou. Můžeš se připojit k těm, kteří se modlí.

FRANCESCHETTO: Modlení je pro mnichy. Jsem voják.

PAOLO: Máš stále ještě čas, abys změnil své zaměstnání. Lepší špatný mnich než dobrý kondotiér. (Vrátí se, odkud přišel.)

FRANCESCHETTO (jde za ním několik kroků, ale zastaví se na prahu): Vzpomenu si na tvou bláznivou radu, až už nebudu moci udržet meč.

GIULIANO (vejde a zastaví se, vida FRANCESCHETTA): Přišel ses rozloučit s otcem?

FRANCESCHETTO (rychle se obrátí): Tebe jsem hledal, kardinále.

GIULIANO (usměje se): Nepotřebuju kondotiéra.

FRANCESCHETTO: Teď ještě ne, ale možná už zítra. Ale já se ti nenabízím. Vím, že je v Římě mnohem více della Roverů než Cibů.

GIULIANO: Hledals mne tedy proto, aby ses pomodlil se mnou za toho, který tam vedle umírá?

FRANCESCHETTO: Ty se pomodlíš jistě líp než já. Pomodlíš se latinsky, a to já bych nemohl, nikdy jsem se tomu nenaučil. Ale mám několik hradů, které bych ti prodal. Mohly by se ti hodit. Jsou pevné, postaral jsem se o to.

GIULIANO (posměšně): Kam chceš utéci s penězi, Franceschetto?

FRANCESCHETTO: Svět je veliký.

GIULIANO: Ne pro toho, který utíká.

FRANCESCHETTO: Chceš koupit?

GIULIANO: Ne.

FRANCESCHETTO: Proto, že se bojíš, že nebudeš zvolen?

GIULIANO: Protože doufám, že budu zvolen. (Odejde za PAOLEM.)

FRANCESCHETTO (posměšně): Doufej, doufej. (Obrátí se a spatří BORGIU, který se vrací.)

BORGIA: Přicházíš od svého otce, Franceschetto?

FRANCESCHETTO: Rozloučil jsem se s ním už dávno. Čekám tu na tebe, kancléři.

BORGIA: Neseš vzkaz?

FRANCESCHETTO: Od sebe.

BORGIA (úsměv): A co mi vzkazuješ?

FRANCESCHETTO: Chystám se svléknout své kondotiérství.

BORGIA (přikývne): Je pomalu čas.

FRANCESCHETTO: Visí na něm ještě několik hradů a domén. Jsou na prodej.

BORGIA: Je to zboží církevní.

FRANCESCHETTO: Je to moje zboží. Dostal jsem je od Jeho Svatosti.

BORGIA: Jeho Svatost je vzala z majetku církevního. Nový papež bude je třeba chtít zpátky. Nejsi hloupý, Franceschetto, že chceš prodávat. Vzpomněl sis však pozdě.

FRANCESCHETTO (vztekle): Jsou laciné, kancléři. Za hotové peníze jsou velmi laciné.

BORGIA (usměje se): Přijď mi je nabídnout, zvolí-li papežem někoho jiného.

FRANCESCHETTO (zle): Každý z vás by chtěl být papežem. Nemůžete se dočkat jeho smrti.

BORGIA: A jeden z nás jím bude, Franceschetto. A ten, kdo jím bude, vezme si zpět tvé hrady a domény. Sbohem, Franceschetto. Anebo spíše, na shledanou, Franceschetto!

FRANCESCHETTO se obrátí a rychle odejde.

BORGIA (dívá se za ním): Důstojný syn svého otce. Díky Bohu, že moji synové nejsou takoví. Bože dej, aby nebyli horší! (Pokřižuje se.)

GIULIANO (vrátí se): Je čas, abychom se podívali jeden druhému do očí, kancléři.

BORGIA: Velmi rád se dívám lidem do očí, kardinále.

GIULIANO: Chci se s tebou dohodnout.

BORGIA: Nic mi není vítanějšího.

GIULIANO: Chci se stát papežem.

BORGIA: Proč mi to říkáš?

GIULIANO: Nejvíc po papežství však toužíš ty.

BORGIA: Jak to víš?

GIULIANO: Vím to, protože sám po něm toužím. Ale moje touha není nic proti tvé. Protože já chci sloužit. Ty chceš vládnout. Znám tě, Roderigo. Jsi posedlý představou, že teď už budeš papežem. Dal bys za to všecko, co máš, protože víš, že bys to zase získal.

BORGIA (posměšně): Slyšels mne, jak mluvím ze spaní, že mne tak znáš?

GIULIANO: Ne, Roderigo Borgio, znám tě proto tak dobře, že znám sebe.

BORGIA: A proč mi to říkáš, když víš, že oba chceme totéž?

GIULIANO: Právě proto. Já se chci stát papežem a udělám všecko možné, abych se jím stal. Chci sloužit. Ty se chceš stát papežem a uděláš všecko nemožné, aby ses jím stal. Chceš vládnout. Dohoda mezi námi je vyloučena. Proto navrhuju: dohodněme se!

BORGIA: Jak?

GIULIANO: Ustoupíme oba. Zvolíme třetího, protože z nás dvou nemůže být nikdo zvolen.

BORGIA: Mýlíš se, della Rovere. Já neustoupím. Ustupoval jsem už víc než třicet let. Od těch dob, co jsem se stal kancléřem. Sloužil jsem čtyřem papežům. Teď je čas sloužit sám sobě.

GIULIANO: Ne na sebe, ale na Boha máš myslet.

BORGIA: Když myslím na sebe, myslím na Boha.

GIULIANO: Rouhači.

BORGIA: Chci-li být papežem, nesmím se bát být rouhačem. (Šeptem.) Nesmím se bát ničeho. Jen ten, kdo se nebojí ničeho, dosáhne všeho. A to ty nedokážeš, Giuliano. Jsi slaboch, zatěžuje tě tvé svědomí. Bojíš se hřešit. Nebudeš nikdy papežem, protože žiješ v malých lidských straších. Nebojím se tě, Giuliano, protože ty porážíš sám sebe. Ale chceš-li, koupím tvůj hlas. Řekni cenu. Bude dobře, budu-li zvolen více hlasy než moji předchůdcové.

GIULIANO: Podceňoval jsem tě, Roderigo Borgio. Tvá nestoudnost je bez hranic. Přes to však opakuju svou nabídku: ustupme, zvolme třetího. Vybereme toho nejhodnějšího.

BORGIA: A proč ne toho nejnehodnějšího?

GIULIANO: Protože pak bys byl zvolen ty! A tvá volba by znamenala hrůzu a boj a zkázu celého křesťanstva. Ustup, ustoupím rovněž.

BORGIA: Ty už jsi ustoupil. Protože ten, kdo navrhuje to, co tys mi navrhl, ten cítí, ten ví, že nebude nikdy zvolen! Kdežto já vím: tentokrát to budu já a tomu nikdo a nic nezabrání.

GIULIANO: Varuju tě, kancléři, budu tě potírat vším a bez ustání, až tě porazím.

BORGIA: Jsem rád, že mi to říkáš. Je to pohodlnější, než kdybych se to jen měl domýšlet. Mám rád přímé nepřátele. Líp se s nimi bojuje.

GIULIANO: Konkláve tě nesmí zvolit. Jsi nejnehodnější jeho člen.

BORGIA: Obrátím-li se jednou, bude z toho veliká radost v nebesích.

BARTOLDO (vejde): Jeho Svatost se probrala z mrákot a volá tvé jméno, kardinále kancléři. A i tvé, kardinále Giuliano.

GIULIANO poklekne, pokřižovav se pohrouží se v krátkou modlitbu.

BORGIA (vykřikne): Klíče od Andělského hradu! Kde jsou klíče od Andělského hradu!? (A spěchá k papežovu úmrtnímu loži.)

GIULIANO se domodlil, vstane a následuje RODERIGA.

Tichý hlas varhan nabývá síly a roste.

TMA

OBRAZ DRUHÝ

Scéna: Úzká trojhranná kobka, velmi vysoká. Nízká malá dvířka, vedoucí na točité schody na jedné straně, vysoké, prázdné okno utvořené žebrovím klenby na druhé straně. K oknu vedou tři úzké stupně a jeho otvor je tak úzký, že může u něho stát jen jedna osoba. Tímto prázdným okenním otvorem, který se otvírá do hořejší prostory vysoké kaple, padá do kobky odražené světlo a vpadají sem také hlasy z kaple. Je to monotónní mumlání mnišských modliteb, přerušované občasnými výkřiky, zvoláními a rozhovorem. Kobka je prázdná, chvěje se v ní jen odražené světlo a zdušený hlas varhan. V okamžiku se dvířka otevřou a vstoupí mladý muž úzké, bledé tváře, vroubené stínem světle ryšavého vousu. Je to tvrdá, hubená tvář zvláštní kruté krásy. Rozhlédne se a pak se obrátí za sebe. A vtom se ozve přidušeně:

DÍVČÍ HLAS: Cesare! Počkej, neutíkej!

CESARE (stejně zdušeně mluví do schodiště): Už jsi nahoře, Lucrezie. Pojď, pospěš. (Natáhne ruku a pomáhá křehké dívce dětského zjevu se svítivě zlatými vlasy.)

LUCREZIA (rozhlédne se): Je tady tma.

CESARE (zavírá za ní dveře): Za chvilku se rozkoukáš. A mluv tiše, aby tě dole v kapli neslyšeli.

LUCREZIA (bázlivě): A tam dole – leží on?

CESARE (vystoupí k oknu a podívá se dolů, pak se hned vrátí): Ano. Víš, že budeš první žena, která kdy viděla umírat papeže?

LUCREZIA (otřese se): Nechci to vidět. (Usedne na malý výstupek ve zdi, který byl myšlen jako kamenné odpočívadlo.)

CESARE (usměje se): Snad se nebojíš? Vždyť je ještě živ. A pak jeho skoro neuvidíš, je přikryt až po bradu. Ale uvidíš kardinály, celé papežské kolegium. Pojď, podívej se.

LUCREZIA: Nechci. Stačí mi, že o tom vím. Že tě slyším.

CESARE (zas na výstupku u okna, dívá se dolů a pak se obrátí): Nechceš-li vidět umírajícího papeže, podívej se alespoň na svého otce. (Dívá se z okna a šeptá.) Jenže otec tam není. Nevidím ho. To je divné, měl by tam být. Vidím kardinála della Rovere. Teď, teď právě se naklání nad papežem. Papež mu asi něco říká. A teď della Rovere odchází.

LUCREZIA: Pojďme také. Není mi tu dobře.

CESARE: Čeho se bojíš, blázínku. Jsem tu u tebe já a tam dole je otec. Mohla bys ho zavolat, kdybys chtěla – a směla.

LUCREZIA: Proč jsi mne sem bral, Cesare. Nechci tu zůstat.

CESARE (sejde k ní a uchopí ji za rameno): Chtěl jsem ti udělat radost, Lucrezie. Sem bych nevzal nikoho. Ani Vanozzu ne, a je to naše matka. Vůbec žádnou ženu. Jen tebe, Lucrezie.

LUCREZIA (uklidněna): Juana bys sem také nevzal? Je to náš bratr.

CESARE: Nikoho, Lucrezie, jen tebe. Nikdo to také neví, že se papež dal přenést sem do své domácí kaple. Je to starý lišák, ten Innocenc Osmý, myslí si, že bude v kapli déle vzdorovat smrti.

Monotónní zvuk modliteb najednou umlkne.

LUCREZIA (zvedne hlavu): Co se stalo?

CESARE (rychle skočí k oknu a podívá se dolů): Papež leží bez hnutí a myslím, že má zavřené oči. Kardinálové se tlačí kolem lůžka. A i mniši, kteří klečeli u stěn a modlili se, vstávají a přistupují.

LUCREZIA: Cesare, pojďme domů.

CESARE (neposlouchá ji): A kde je Franceschetto, papežův syn, kondotiér? Měl by být u lože otcova, když umírá. A jsou tam jen kardinálové, žádný voják. A teď, teď někdo přichází, to není kardinál, ale voják také ne. Ale to je starý Bartoldo, lékař. Sklání se nad papežem a teď vstává a volá –

HLAS BARTOLDŮV: Jeho Eminenci kancléře církve.

CESARE: Slyšelas, volají otce. To bude konec. Ten Bartoldo odchází. A – papež se pohnul. (Šum hlasů.) Kdo je to u něho? A to je Ascanio Orsini. To je otcův kardinál. A kde je otec? Už přichází, Bartoldo ho přivedl. A za nimi – to je on, Giuliano della Rovere, otcův nejnebezpečnější soupeř. (Obrátí se k LUCREZII.) Pojď, uvidíš je všecky –

LUCREZIA: Ne, ne. Nechci je vidět.

CESARE: A teď, teď papež se probral z mrákot a mluví a zvedá klíče – jsou to klíče od Andělského hradu, vím o nich, otec vždycky říkal, že ty musí dostat. Papeži umdlévá ruka – a teď, teď se po nich sápe ten druhý, della Rovere. Ale otec se nedá, teď je drží otec a křičí –

HLAS RODERIGŮV: Klíče patří mně, jsem kancléř.

HLAS GIULIANŮV: Ale neměls jím být, ty –

CESARE: Vrhli se na sebe, Lucrezie, otec drží klíče, ale ten Giuliano také, otec je silnější, nepustí je – a pod nimi tam leží papež – teď je od sebe odtrhují, otce drží Orsini a Giuliana – kdo je to, aha, Colonna. Co to? Giuliano pustil klíče. (Náhlé ticho.) Otec je drží! Všichni se naklánějí nad papežem.

HLAS BARTOLDŮV: Jeho Svatost papež Innocenc Osmý zesnul v Pánu.

CESARE: Je mrtev Innocenc. Ať žije Borgia!

LUCREZIA (skoro pláče): Cesare, mlč, to je hrozné místo. To jsou hrozné věci, které se tam dějí. Chci jít odsud.

CESARE (seběhne a chytne jí do náručí): Už půjdeme, Lucrezie, už půjdeme.

HLASY Z KAPLE: Roderigo!

JINÝ HLAS: Giuliano!

CESARE: Slyšíš? To volají jméno toho, kterého budou v konkláve volit.

HLASY Z KAPLE: Roderigo!

JINÉ HLASY: Giuliano!

HLAS: Ascanio!

CESARE: To volá někdo jméno Ascania Orsiniho! A hle, teď mluví on sám, Ascanio!

HLAS ASCANIŮV: Roderigo Borgia! Chceme Roderiga za papeže!

HLASY (odporují): Giuliana! Giuliana!

VĚTŠINA HLASŮ: Chceme Roderiga!

CESARE: Slyšíš, Lucrezie! Zapomněli na mrtvého a volají živého. Volají otce. Slyšíš, náš otec bude papežem.

LUCREZIA (vystoupí bázlivě k okraji okna): Tak to tedy budu papežovou dcerou. (Dívá se opatrně přes okraj okna.) Tamhle je otec, už ho vidím. A teď, teď ho zvedají.

CESARE: Bude zvolen on, a ne ten sup Giuliano. (Najednou strhne LUCREZII k sobě do náručí.) Tak už se nebojíš, Lucrezie?

LUCREZIA (bázlivě): Už ne, Cesare.

CESARE (drží ji v náručí a naklání se nad ní): Říkal jsem ti, že si zvykneš. (Najednou se sehne a prudce ji líbá.)

LUCREZIA (brání se): Cesare, Cesare, ty mě líbáš –

CESARE (mezi polibky, vášeň a smích): Ovšem že tě líbám. Chtěl jsem tě líbat už dávno.

LUCREZIA (brání se tomu, až se mu vytrhne): To nesmíš, Cesare.

CESARE: Proč, vždyť jsem tvůj bratr.

LUCREZIA: Právě proto nesmíš. (Otvírá dveře a mizí.)

Modlitba mnichů slavnostně zazní z kaple.

CESARE (za ní): Lucrezie, počkej, neutíkej. (Zmizí.)

Varhany a zvony.

TMA

OBRAZ TŘETÍ

Scéna: Síň v paláci Santa-Maria-in-Portico s velkým oknem. Je prázdná. Ale v okamžiku vběhne žena středních let, mladá ještě MATRONA, přistoupí k oknu a zase se vrátí a zavolá:

MATRONA: Lucrezie, Giulie, pojďte rychle! A ty, Juane, pojďte, pojďte! (Rychle vejdou dvě mladičké dívky, první zlatovlasá, druhá maličko starší tmavovlasá. A za nimi mladík.) Slyšíte, už volají slávu. (Obejme zlatovlasou dívku.) Jistě je už zvolen, uvidíš, Lucrezie.

LUCREZIA: Myslíš otce?

MATRONA: Koho jiného. Poslouchejte, uslyšíte, a dívejte se, snad i uvidíte. Tamhle je Sixtinská kaple. A tamhle jsou okna konkláve. Ale já to vím už teď. Teď už nebudu Giovanna Catanei, které říkají Vanozza, ale, ale – matka dětí římského papeže.

GIULIA: Podívejte se, ta veliká hvězda!

JUAN: To je jitřenka. Hvězda Cesarova!

LUCREZIA (otřese se): Proč Cesarova?

JUAN: On to říká. Nemine prý noc, aby ji neviděl.

LUCREZIA: A s ním ten jeho stín. Muž s maskou, který se od něho nehne.

GIULIA: Kdo je to?

JUAN (usměje se): Jeho kat. Don Micheletto.

GIULIA: A toho vodí s sebou na schůzky?

JUAN: Ne. Ten čeká venku.

LUCREZIA: Odcházejí spolu na večer a vracejí se až ráno.

VANOZZA: Proto také Cesare vypadá tak nevyspalý. Ten chlapec se zabije. Otec mu musí domluvit.

GIULIA (se stínem posměšku): Teď snad už Svatý otec.

LUCREZIA (otřese se): Je mi zima.

VANOZZA (obejme ji): Protože jsi nevyspalá.

JUAN: Pojďme spát. Dnes se toho nedočkáme. Konkláve může trvat ještě dlouho.

VANOZZA: Ne, ne. Dočkáme. Vím to. Měli byste zavolat Cesara.

JUAN: Je-li už doma. Jdu spát. Dobrou noc.

LUCREZIA: Půjdu také.

VANOZZA: Neměli byste. Neusnete. Dnes, kdy váš otec bude –

A v tom se ozve vzdálený, ale jasný hlas, který volá –

HLAS: „Máme nového papeže, Alexandra. Habemus papam Alexandrum, Cardinalem Rodericum Borgiam de Valentia –“

Vzdálené volání davu.

VANOZZA (radostně): Vidíte?! Slyšíte?! Dočkala jsem se! Konečně, konečně! (Objímá LUCREZII a JUANA.) Děti, děti, už se to stalo!

LUCREZIA (tiše): Tak je to pravda!

JUAN: Teď mohu jít spát.

VANOZZA: Počkáme na – Jeho Svatost.

JUAN: Nedočkáme se. Teď ještě ne. Ostatně dočkali jsme se.

LUCREZIA: Jsem unavena. Nepůjdeš taky spát, Giulie?

GIULIA (tiše): Ano.

JUAN: Dobrou noc! (Odchází, ve dveřích se střetne s CESAREM.)

CESARE (ostře): Dobré jitro!

LUCREZIA (vykřikne): Cesare!

JUAN: Otec byl zvolen papežem, Cesare!

CESARE: Vím.

VANOZZA: Jak jsi bledý, Cesare!

CESARE (ke GIULII): Hyzdí mne to snad?

LUCREZIA: Jsi krásný, Cesare!

VANOZZA: Lucrezie, jdi spát!

GIULIE: Hleď, tvoje hvězda, Cesare!

JUAN: Dobrou noc. (Odejde.)

CESARE (k VANOZZE): Chtěl bych se dočkat otce.

VANOZZA: Jistě přijde, Cesare.

CESARE: Počkám tu na něj. Můžete jít spát.

LUCREZIA: Dobrou noc. (Odchází.)

CESARE: Nechceš počkat se mnou, Lucrezie?

LUCREZIA: Ne. Jsem unavena. (Odchází.)

CESARE: Tak ty, Giulie.

GIULIA: Nemohu. Klíží se mi víčka. (Jde za LUCREZIÍ.)

VANOZZA: Počkám tu s tebou, Cesare.

CESARE: Ty nejsi ospalá?

VANOZZA: Po tom, co se dnes stalo? Jak bych mohla?

CESARE: Může-li Lucrezie a Giulie –?

VANOZZA: Nech je, jsou to ještě holčičky.

CESARE (netrpělivě): Chtěl bych, aby už přišel.

VANOZZA: Přijde jistě. Svlékne své ornáty, oblékne španělský kabátec a přijde podzemní chodbou. Nikdo ho neuvidí, než my.

CESARE: Ale kdy přijde? Ne, nebudu čekat. Jdu spát. Dobrou noc. (Odchází.)

VANOZZA (překvapena): Dobrou noc, synu. (Jde k oknu a chvilku z něho vyhlíží. Pak také odejde.)

Hvězdy pohasínají a obloha se začíná barvit svítáním. Síň je chvíli prázdná, ale pak tiše vejde LUCREZIA.

LUCREZIA (jde k oknu a vdechuje ranní vzduch): Ach!

JUAN se objeví jako stín za ní.

LUCREZIA (náhle se obrátí a lekne se): Juane!

JUAN (u ní): Lucrezie!

LUCREZIA: Polekal jsi mne. Kde ses tu vzal?

JUAN (tiše): Čekal jsem u tvé ložnice.

LUCREZIA: Proč?

JUAN: Nevím. Tak. Musel jsem.

LUCREZIA: Chtěls mi něco?

JUAN: Ne. Ano.

LUCREZIA: Chtěls mi dát – dobrou noc?

JUAN (najednou ji uchopí): Ano, ano, chtěl jsem tě políbit na dobrou noc.

LUCREZIA (úsměv): To můžeš, Juane. Vždyť jsi můj bratr. (Nabídne mu ústa.)

JUAN ji vášnivě políbí.

LUCREZIA (skoro bez vlády mu leží v náručí, pak se mu vymaní): Už dost, Juane.

JUAN (drží ji v náručí): Ne, ne.

LUCREZIA (vymaní se mu): Dobrou noc.

JUAN: Teď nepůjdu spát. Zůstanu tady s tebou. Připadá mi – jako bys nebyla má sestra. Vídával jsem tě tak málo. Vždyť tě skoro neznám. Jsi pro mě – jako cizí dívka. A jsi krásná. Zdává se mi o tobě, Lucrezie. Neslyšelas mne nikdy v noci?

LUCREZIA: Já tebe? Kde?

JUAN: Za dveřmi své ložnice. Někdy se probudím, protože jsem myslel na tebe. Vstanu a jdu tiše chodbami za tebou. Poslouchám, slyším tě tiše oddychovat, beru za kliku – je zavřeno. (Těsně ji k sobě přitiskne.) Nesmíš se zavírat, Lucrezie.

LUCREZIA: Musím. Vanozza mi to nakázala.

JUAN: Zavřeš se – až přijdu.

LUCREZIA: Co kdyby místo tebe – přišel někdo jiný?

JUAN: Kdo?

LUCREZIA: Nevím.

JUAN: Neboj se, budu to já.

LUCREZIA (najednou se zachvěje): Bojím se Cesara.

JUAN: Proč?

LUCREZIA: Nevím. Ale dívá se vždycky na mne tak divně –

JUAN (objímá ji se smíchem): Nemysli na něj. Vždyť je to jen – tvůj bratr.

LUCREZIA (šeptne): Jako ty.

JUAN (s úsměvem): Jako já. Ale jiný než já. Mne se přece nebojíš.

LUCREZIA: Ne. (Obejme ho.)

JUAN ji líbá.

CESARE (tiše vešel a najednou stojí za nimi, chvíli se na ně dívá, ruku na dýce, ale pak ji spustí a řekne): Dobré jitro.

LUCREZIA vykřikne.

JUAN (pustí LUCREZII a rychle se napřímí, ruka mu sjede na dýku): To jsi ty, Cesare.

LUCREZIA přitáhne těsněji svůj šat a ustoupí.

CESARE: Ano, já! Nečekali jste mne?

JUAN: Nečekali jsme žádného slídila.

CESARE: Máte štěstí, nepotkal jsem žádného.

JUAN: Nedíval ses asi do zrcadla.

CESARE (přistoupí k JUANOVI): Jsem tvůj starší bratr, Juane! Na to zapomínáš!

JUAN (posměšně): A jsi dokonce biskup.

CESARE: Jdi spát!

JUAN: Až budu chtít.

CESARE: Chci si promluvit s Lucrezií.

LUCREZIA: Ne – ne.

CESARE: Chci ti dát dobrou noc – jako Juan.

LUCREZIA: Ne, Cesare, to nechtěj.

CESARE: Mohu tě také políbit jako Juan. Jsem přece také tvůj bratr.

LUCREZIA: Ne, ne. Pusť mne. (A chce utéci.)

CESARE (chytí ji): Až mne políbíš.

LUCREZIA: Ne.

CESARE ji rychle obejme a políbí na ústa. LUCREZIA se najednou nebrání. JUAN uchopí náhle CESARA za rameno a vytrhne mu LUCREZII. CESARE tasí dýku. JUAN ustoupí o krok a tasí rovněž.

LUCREZIA (vykřikne, právě když oba bratři na sebe napřáhli a skočí mezi ně): Juane!

V té chvíli se objevil za nimi RODERIGO BORGIA, nyní už papež ALEXANDR VI.; svlékl zřejmě papežské roucho a je ve svém oblíbeném španělském kabátci s kordem po boku. Rychle vkročí mezi syny.

ALEXANDR: Blázni! (Rychle vytrhne CESAROVI dýku a odhodí ji stranou.) Styď se, jsi biskup.

CESARE (hned se vzpamatuje z překvapení): Ty jsi tasil častěji zbraň než já, a byl jsi kardinál.

ALEXANDR (jde k němu jakoby hrozivě a pak ho najednou prudce obejme): Ty křečku, štěně, vlku! Kousat bys chtěl! Proč?

CESARE vzdorně mlčí.

ALEXANDR (druhou rukou obejme JUANA, který už zastrčil dýku a stál zahanbeně): Proč ty jsi tasil, ty ztřeštěnče?

JUAN mlčí rovněž.

ALEXANDR (drží syny, každou rukou objímaje jednoho, k LUCREZII): Co si udělali, Lucrezie? Ty to víš, byla jsi při tom!

LUCREZIA (zmatena): Nevím.

ALEXANDR (s úsměvem): Nevíš. A oni taky to nevědí. Lžete všichni. Jste to pěkná cháska. Mám to podařené děti!

CESARE, JUAN i LUCREZIA mlčí.

ALEXANDR: Proč mlčíte jako zařezaní? Což nevíte, co se stalo? Nemáte radost? Váš otec byl zvolen! Jsem papežem, víte, co to znamená? Nevíte, protože jinak byste tu na sebe netasili dýky. (Zasměje se.) Své dýky si dobře schovejte, synáčkové, čeká vás teď jiná práce. (Usedne, CESARE po pravici, JUAN po levici, LUCREZIA usedne mu k nohám. ALEXANDR se zápalem.) Na dnešní den jsem čekal dlouho, děti, ale dočkal jsem se. Vždyť jsem byl zvolen nejen pro sebe, ale také pro vás. Mnou se dostává opětně k moci rod Borgiů, aby sjednotil svět pod papežskou vládou. Jsem papež, a to znamená nejen biskup římský, nýbrž i dědic římských císařů. Čeká mne mnoho práce a velké úkoly. Ale k tomu mám vás, své děti. Ty, Cesare, budeš papežem, jako já! Musíš být papežem po mně! Proto jsem tě určil ke dráze kněžské. Nechmuř se, znám tě, synu, vím, co v tobě vězí, proto jsem dovolil, žes nemusel skládat slib čistoty.

CESARE: Nechci být knězem, otče.

ALEXANDR: Ještě dnes budeš jmenován kardinálem. Musím odměnit své přátele, zaplatit těm, kteří mne volili. Bude to několik kardinálských klobouků – a mezi nimi bude jeden pro tebe. A neboj se (usměje se), slib čistoty skládat zase nebudeš. A ty, Juane, ty budeš nejvyšším kondotiérem církve.

CESARE: Otče, jmenuj Juana kardinálem a ze mne udělej kondotiéra. Chci být vojákem!

ALEXANDR (k CESAROVI): Jen si nech svou tonzuru! Budeš vojákem církve. A to je víc než být kondotiérem. A až budeš papežem, budeš pánem všech. Juan bude římským císařem – ale i ten ti bude podléhat.

JUAN: Já císařem?

ALEXANDR: Papež je duchovní hlava všeho křesťanstva. A císař římský bude hlavou světskou. Tento stav obnovit a obojí to spojit, to je můj úkol. A ty, Lucrezie, budeš k tomu napomáhat: provdáš se za nejmocnějšího vladaře světské Itálie. Provdal bych tě nejradši za benátského dóžete. Ale ten je ženat, a pak, je to jen volený vládce. Benátky mu nepatří. Vezmeš si někoho jiného.

JUAN (vykřikne): Ne!

ALEXANDR (směje se): Proč ne? Ty to nedovolíš? (Objímá ho jednou rukou.) A jdi, jehně, ještě nejsi císařem. Budeš si muset své ostruhy a svou korunu zasloužit! Oba dva si budete muset vysloužit své hodnosti a dobýt svá důstojenství. Já vám jen připravím cestu, udělím vám úřady, ale vy se v nich musíte osvědčit. Musíte ukázat, že jste Borgiové, že je ve vás prudká a silná španělská krev, že umíte víc, že snesete víc, že dokážete víc než ti římští della Roverové, Collonové, Orsiniové a ti všichni ostatní, kteří si myslí, že by byli stejně dobří pro papežskou tiáru jako já. A to se mýlí, ti moji milí zjevní přátelé i tajní nepřátelé. Ukáži jim, že se mýlili, a poučím je, co je to být světovládným papežem a při tom císařem římským. Nástupce svatého Petra, duchovní hlava křesťanstva, otec dynastie Borgiů. A chci, aby tato doba se jmenovala dobou Alexandra Šestého. Církev i stát jedno budou, tuto zemi sjednotím já, Španěl, a povýším na vzor křesťanského světa, který celý, celý bude mít jednoho pastýře a vládce. Chci, aby tato moje nová vlast krásněla a bohatla a kvetla ve svých stavitelích, sochařích, malířích a básnících stejně jako naše stará vlast, jako Španělsko. Budou zpodobovat a malovat mne i vás, budou o nás psát, budou pro nás stavět, a tak budeme dvojnásob živí: sami v sobě a ještě v dílech, která vzniknou pro nás, o nás a z nás. Ať je to doba veliká, ať je mocná a slavná. A aby taková byla, nebudeme se bát vynutit si uskutečnění svých plánů silou i mocí. Ve jménu církve a ve jménu božím! Budeme velebit Boha po svém: bohatým a silným životem a nebudeme se bát i hřešit. Neboť Bůh počítá s hříšníky a možnost jejich pokání a lítosti a obrácení je silou a přitažlivostí našeho náboženství. Rozpomeňme se na velikost tohoto věčného města a chtějme ji všemi svými silami obrodit. Máme k tomu moc, prosme, aby se nám k tomu dostalo i síly a vytrvalosti. Už mi teď rozumíte, vy vlčata, už vám svítá v těch vašich mladých hlavách? Nad světem povládne býk Borgiů, dědic posvátného Apise – už mi rozumíte, býčkové moji?

CESARE: Otče, prosím tě, dovol, ať si vyměním svůj úkol s Juanem!

JUAN: Nechci! Nechci!

ALEXANDR: Stane se, jak jsem řekl. (Najednou je odstrčí.) A jděte spát, už se rozednilo! A pošlete mi sem matku!

CESARE a JUAN odejdou, ani na sebe nepohlédnuvše.

LUCREZIA (vrhne se otci k nohám): Já se nechci vdávat, otče!

ALEXANDR (usmívá se): Proč? Bojíš se toho?

LUCREZIA: Nechci, nechci!

ALEXANDR: Však budeš chtít, až ti ukážu tvého ženicha!

LUCREZIA: Nechci ho vidět! Kdo je to?

ALEXANDR (usměje se): Dovíš se to včas. A teď jdi spát.

LUCREZIA mu políbí ruku a odchází.

GIULIA (vejde vzápětí): Vanozza spí. Přicházím místo ní.

ALEXANDR (vezme ji za ruce): Vanozza ví dobře, kdy má spát. (Dívá se na ni.) Teď ráno, Giulie, jsi ještě krásnější než večer. Jsi nejkrásnější žena v Římě. (Těsně u ní.) V městě, kde já jsem papežem.

TMA

OBRAZ ČTVRTÝ

Scéna: Síň v paláci Borgiů. Několik dveří. Uprostřed stojí muž ve španělském kroji s černou maskou na tváři.

CESARE (rychle vejde, po boku dýku, v ruce bič, zastaví se před mužem v masce, který se ukloní): Snad ti neutekl, Micheletto?

MICHELETTO: Ne, pane. Dopadl jsem ho, jak jsi nařídil.

CESARE: Je živ?

MICHELETTO: Živ a čeká, až ho předvoláš.

CESARE (usměje se dušeně): Živ a čeká. – Hm. Dočká se. Jak jsi ho poznal? Byl jistě v přestrojení.

MICHELETTO: Byl. A svou bradku schovával v kapuci. Těžko bychom ho byli poznali. Ale jeho hrabivost ho prozradila. Branou svatého Marka odjíždí mnoho lidí. Ale žádný z nich neměl tolik těžce naložených mezků.

CESARE (smích): Ty mezky máš také?

MICHELETTO: I s nákladem.

CESARE (přikývne): A teď mi ho přiveď.

MICHELETTO zatleská.

Otevřou se malé dveře a dva zbrojnoši přivedou FRANCESCHETTA CIBU v plášti s kapucí, která mu z části kryje tvář. Má spoutané ruce.

CESARE (jde k němu s úsměvem): Kohopak to tu máme? (Rychlým pohybem strhne CIBÒVI kápi z hlavy, takže se objeví jeho tvář s bradkou.) I vítám tě, done Franceschetto!

MICHELETTO pokyne, ozbrojenci odejdou.

FRANCESCHETTO: Jak ses mohl opovážit dát mne přepadnout, done Cesare?

CESARE: To nebylo přepadení, Franceschetto, to bylo – zatčení.

FRANCESCHETTO: Nikdo nemá práva mne zatýkat. Jsem nejvyšší kondotiér papežských vojsk –

CESARE: Byl jsi kondotiérem, Franceschetto. Ale už jím nejsi. A jsi dlužen svému nástupci –

FRANCESCHETTO: Nic nejsem dlužen.

CESARE: Mnoho věcí. Musíš skládat účty dřív, než sám složíš úřad, z něhož jsi byl složen.

FRANCESCHETTO: Ty nemáš práva to na mne žádat.

CESARE: Papež má to právo. Jednám jeho jménem.

FRANCESCHETTO: Tvůj bratr Juan by mohl jednat jeho jménem. Ten je voják. Ty ne. Ty jsi biskup.

CESARE (těsně u něho, žhne): Ne biskup, už kardinál. Ukáži ti, jakým vojákem může být takový kardinál, jmenuje-li se náhodou Cesare Borgia.

FRANCESCHETTO: Odevzdej mne donu Juanovi. Ten je teď po mně kondotiérem.

CESARE: Mýlíš se, Franceschetto. Já jsem všecko. Kardinál i kondotiér. (Obrátí se a usedne.) A proto k věci. Celý Řím ví, že jsi prodával, co jsi mohl, když tvůj otec umíral.

FRANCESCHETTO: Bylo to mé právo. Prodával jsem své.

CESARE: Ne, Franceschetto, prodával jsi církevní. Cibòvé nikdy nic neměli a tvůj otec, když se stal papežem, byl bohat jen na bastardy. Všecko, cos od něho dostal, všecko co měl, všecko, co ještě snad máš, patří papeži. A ten se teď jmenuje Alexandr Šestý a já tu mluvím teď s tebou z jeho pověření.

FRANCESCHETTO: To je lež. Nikdo tě nepověřil –

CESARE (vstane prudce a jde k němu): Dej si pozor na jazyk, Cibò. Podívej se dobře. (Ukáže na MICHELETTA.) Znáš tu masku?

FRANCESCHETTO (opovržlivě): Tvůj kat!

CESARE: Co máš, propadlo papeži. Co jsi schoval, vrátíš. Co jsi zapřel, přiznáš. A budeš mlčet. Jinak – můj kat se stane – tvým katem!

FRANCESCHETTO: Ty by ses opovážil mne zabít? Mne, syna papežova? A pro nic?

CESARE: Jsi syn mrtvého papeže. To tedy nejsi ničí syn. A říkáš pro nic? Slyšels už: dej si pozor na jazyk. Tibera je mlčenlivá.

FRANCESCHETTO (zastrašen): Vzal sis všecko, co jsem měl. Pusť mne tedy.

CESARE (prudce): A vezmu ti, co ještě zbývá. Mluv, kde jsi co ukryl?

FRANCESCHETTO: Všecko, co mám, vzal jsem s sebou.

CESARE: Přesvědčíme se. A běda ti, jestli jsi něco zapřel, co stálo za zapření. A kam ses chystal?

FRANCESCHETTO: Do Neapole.

CESARE: Do Neapole! Ke králi Ferrantovi! (Zasměje se.) Nelži. Víš dobře, že by sebral tvé mezky i s nákladem a že by tě hezky otrávil a pak nabalzamovaného umístil do svého muzea mumií! Ne, Franceschetto, přiznej se, kam ses chystal.

FRANCESCHETTO: Řeknu ti pravdu. Chtěl jsem do Ostie.

CESARE: Teď mluvíš pravdu. Teď ti věřím. Ujet jsi chtěl, Franceschetto. A vidíš, nepovedlo se to, třebaže ses schovával do kápě. Mezci tě prozradili. Nebýt těch mezků – už jsi mohl být v Ostii. Čeká tě tam loď? Čeká, přiznej se!

FRANCESCHETTO přikývne.

CESARE: To nebylo moudré, žes chtěl vzít ten náklad s sebou na moře. Bylo by jej škoda, kdyby přišla bouře a kdybyste ztroskotali. (Zasměje se.) Říkáš, že čeká na tebe loď? Mám rád lodníky a nerad bych, abys je zklamal. (Vytáhne dýku, FRANCESCHETTO se zděsí. CESARE ho s úsměvem pozoruje a pak rychlým řezem mu uvolní pouta.) Jsi volný, Franceschetto, běž a ujížděj do Ostie.

MICHELETTO prudce se pohne, jako by chtěl promluvit, ale ovládne se.

FRANCESCHETTO (dívá se okamžik nechápavě na CESARA, pak pochopí, že mu nic jiného nezbývá. Podívá se nenávistně na CESARA): Však my se ještě uvidíme! (Obrátí se a odchází.)

CESARE (se smíchem): Nepřej si to, Franceschetto. (FRANCESCHETTO se zastaví.) A teď už se nemusíš bát z Ostie vyplout. Tvým pokladům už bouře neublíží!

FRANCESCHETTO rychle odejde.

MICHELETTO: Proč jsi ho pouštěl, pane? To nebylo moudré. Je to tvůj nepřítel. A já mám tvé nepřátele nejradši mrtvé.

CESARE: Smrtí se nemá plýtvat, Micheletto. Zabíjej, jen když musíš. A tenhle hlupák není nikomu nebezpečný. Sám nebyl nic, jen papežův syn, a když mu otec umřel, je to jen obyčejný žoldák, a viděl jsi, jak zbabělý. Teď je nebezpečný jen sám sobě svou hloupostí. (Obrátí se.) Pojď, chci si prohlédnout, co všecko vezl na svých mezcích. Na tom mi záleží, protože zem a hrady odvézt nemůže. Ty si vezmu stejně všecky.

Odchází, MICHELETTO mu otevře dveře.

JUAN (vrazí hlavními dveřmi a rozhlédne se, zahlédne mizejícího CESARA): Cesare, hledám tě!

CESARE (pomalu se obrátí a s úsměvem se vrátí, zdvořile): Mne hledáš, Juane?

JUAN (ukáže na MICHELETTA): Tvůj člověk zatkl Franceschetta Cibu a zabavil jeho majetek. Jak se to mohl opovážit?

CESARE (sladce): Poručil jsem mu to, Juane.

JUAN: Jakým právem? Vždyť já jsem teď kondotiérem a mně musí složit účty.

CESARE (sladce): Což nejsme bratři, Juane? Ušetřil jsem ti práci. A co jsem zabavil, zůstane stejně v rodině.

JUAN: Nepletu se do tvého kardinálství, nepleť se do mého kondotiérství. Propusť Franceschetta a odevzdej mi, cos mu zabavil.

CESARE (vzplane): Poroučíš, jako bys byl sám papež. (Ovládne se.) Budiž, stane se, jak si přeješ. Vlastně už se stalo.

JUAN: Jak to myslíš?

CESARE: Propustil jsem Franceschetta chvíli předtím, než jsi přišel. Teď už uhání do Ostie.

JUAN: Neměl jsi k tomu právo. Měls ho zadržet!

CESARE (úsměv): Ale, bratře, buď milosrdný –

JUAN: Ty mi radíš k milosrdenství!

CESARE: Je to ubožák. Protože ten, kdo spadne z výše, je na tom hůř než ten, kdo nikdy ničím nebyl.

JUAN: A co jeho majetek? Co poklady, které si chtěl odvézt?

CESARE: Pošlu ti je zítra.

JUAN: Proč až zítra?

CESARE (posměšně): Nemůžeš-li se dočkat, pošlu ti je ještě dnes.

JUAN (obrací, lhostejně): Pošli je, až se ti to hodí.

Vejde ALEXANDR VI., tentokrát nikoliv španělský šlechtic, ale papež.

CESARE: Přeješ si, otče?

ALEXANDR (usedne): Chci mluvit s vámi oběma.

CESARE pokyne MICHELETTOVI, ten tiše zmizí.

JUAN: Poslouchám, otče.

ALEXANDR: Tvé jmenování kardinálem, Cesare, se některým nelíbí. Hlavně těm, kteří nebyli jmenováni. A jejich příbuzným. Budu muset jmenovat nové. Myslím, že budu vůbec muset počet kardinálů zvýšit. A to všecko pro tebe, Cesare. Nechci, abys dával příliš najevo své bohatství. Počkej, jsi mladý, o nic nepřijdeš, a lidé si zvyknou. Zatím to vzbuzuje závist. A závistivci jsou nebezpeční. Nepohodlní a stojí moc peněz. Zatěžují papežskou pokladnu. Musí se hlídat. Musí se jim zacpávat hladová hrdla. Musí se odstraňovat, když příliš vyrostli. Proto ti říkám, zatím upusť od přílišné okázalosti. Ušetříš ty a ušetřím já.

CESARE: Jsem tvůj syn a chci, aby to lidé věděli.

ALEXANDR: Lidé to vědí až příliš. Byl bych radši, kdyby to věděli méně.

CESARE: Nechtějí-li tvého syna obdivovat, budou se ho bát.

ALEXANDR: Jsi horká hlava, Cesare, myslíš, že všecko spraví ten tvůj Micheletto. A nevíš, kolik obtíží je nutno překonávat. Papežská kurie si nemůže zvyknout na to, že má nového světského kardinála. Nesmíš je dráždit, Cesare.

CESARE: Znám je všecky dobře, jsou to pokrytci a ziskuchtivci, až na Caraffu, ten chce být světcem, ten je opravdu zbožný a snad po ničem netouží. Ten, a snad i Piccolomini.

ALEXANDR: Je jich víc, Cesare, a největší z nich je Giuliano, který chtěl být papežem místo mne. (Usměje se.) Musí si počkat až po mé smrti. Dočká-li se jí. (K JUANOVI.) A teď ty, Juane, tobě závidí ti římští baroni snad ještě víc než Cesarovi. Protože kardinálů je mnoho, ale nejvyšší kondotiér papežského státu je jen jeden. A Řím je plný mladých i starých, kteří si myslí, že by jim tvoje brnění sedělo lépe. Proklínají nás a šuškají si, že neměl být zvolen papež, který má syny. (Usměje se.) Ale já nemám jen syny. Mám také Lucrezii. A proto jsem přišel, abych vám ukázal jejího ženicha!

JUAN: Kdo je to?

ALEXANDR: Alfonso Aragonský.

CESARE: Tak přece Aragonec.

ALEXANDR: Je nutno, aby si Lucrezie nyní vzala Aragonce.

CESARE: Myslím, že tento Aragonec nemá pevné zdraví.

ALEXANDR: Co ty o něm víš? Vždyť ho neznáš.

CESARE: Myslím si to.

ALEXANDR: Nemysli si nic, co ti neřeknu, Cesare. Rozumíš mi?

CESARE: Rozumím, otče.

ALEXANDR: Alfonso přijel dnes. Přijmu ho v soukromém slyšení. Zítra bude slavnostní přijetí. Chci, abyste byli oba přítomni. A chci, abyste měli Alfonsa rádi.

CESARE se krátce a posupně zasměje.

JUAN (posměšně): Rádi? Toho skřečka?

ALEXANDR (velitelsky): Budete ho mít tak dlouho rádi, jak to bude v zájmu mého papežství a mého domu. Řeknu vám, kdy ho máte přestat mít rádi. Slyšels, Cesare?

CESARE: Ano, otče.

Hlavní dveře se otevřou a plaše vejde útlý mladík, skoro ještě hoch, a nejistě se ohlíží. Současně vejde z jiných dveří LUCREZIE.

ALEXANDR (vztáhne ruku k mladíkovi): Pojď jen dál, Alfonso. (Spatří LUCREZII, vstane a jde k ní.) Můžeš políbit mou Lucrezii.

ALFONSO se zmaten dívá na LUCREZII a pak ji plaše políbí.

ALEXANDR (rozesměje se): Víc, víc, můj hrdino.

ALFONSO se rozpačitě usmívá.

ALEXANDR (k LUCREZII): Vybral jsem ti dobře tvého ženicha?

LUCREZIA (které ALFONSO není nepříjemný): Všecko, co děláš, otče, je dobré.

ALEXANDR (k ALFONSOVI): A to jsou moji synové, Cesare a Juan. Ode dneška to budou tvoji bratři.

ALFONSO k nim pokročí, ale zarazí se.

CESARE a JUAN dívají se na něho nepohnutě.

ALEXANDR (pozoruje je a potřásá hlavou): Budete mít čas si na sebe zvyknout. (K LUCREZII.) Pojď, nabídneš svému ženichovi pohár vína, aby se napil na zdar svého příchodu do našeho domu. Napiju se s vámi, děti. (K synům.) A vy pojďte, napijete se s námi.

Odchází, za ním CESARE a JUAN.

ALFONSO (najednou uchopí LUCREZII za ruku): Lucrezie, (tiše) jsi tak krásná –

LUCREZIA (usměje se): Čekal jsi, že uvidíš šeredu?

ALFONSO: Ne, věděl jsem, že jsi krásná, ale ne tak, ne tak.

LUCREZIA: Jsem ráda, že se ti líbím.

ALFONSO: Myslíš – že mne budeš mít ráda?

LUCREZIA (s podivnou jistotou): Musím tě mít ráda.

ALFONSO (rychle a neobratně ji políbí): Pojďme, tvůj otec – (zarazí se) – nesmíme nechat Jeho Svatost čekat.

LUCREZIA ho nyní vezme za ruku a rychle s ním odchází. Ve dveřích setkají se s JUANEM, který se vrací.

ALFONSO (nesměle): Ty se s námi nenapiješ?

JUAN (chvilku se na něho dívá, než mu odpoví): Já už jsem se napil na tvé – zdraví.

LUCREZIA (najednou): Měl bys mě políbit – Juane.

JUAN (usměje se): Na rozloučenou. (Líbá ji.)

LUCREZIA (v jeho náručí): Proč na rozloučenou, Juane? Což nejsi můj – bratr?

CESARE zatím vstoupil jiným vchodem a pozoruje mlčky scénu.

ALFONSO (velmi zmaten se dívá na LUCREZII, pak ho něco nutí, aby ji vyrval z JUANOVA náručí, najednou vykřikne): Lucrezie! (A uchopí ji za ruku a téměř násilím ji táhne ze síně.)

LUCREZIE se tomu poddává, ale její hlava je stále obrácena nazad, jak se dívá na JUANA. JUAN se rozesměje. ALFONSO a LUCREZIA zmizí. CESARE se uchechtne krátce po JUANOVI. JUAN se rychle obrátí, překvapen.

CESARE: Papež by neměl mít tolik synů. Jeden by stačil. Je nás dost. A teď ještě ten holobrádek.

JUAN: Papež má jen jediného syna.

CESARE: Koho?

JUAN: Mne!

CESARE: Já jsem ještě nezemřel, Juane.

JUAN: Ale jsi kardinál. A máš být papežem. Dřív nebo později přijmeš svěcení. A pak budeš už jen kněz.

CESARE: Nebudu nikdy pouhým knězem.

JUAN: A čím chceš být?

CESARE: Vším. Sebou i tebou i otcem. Papežem i císařem.

JUAN: Papežem snad. Ale císařem nikdy. Císařem mohu být – jen já.

CESARE: Řím je pro nás malý, Juane.

JUAN: Můžeš odjet. Třeba do Španěl. Do Valencie. Jsi tam arcibiskupem.

CESARE: A co kdybys odjel ty?

JUAN: Kam?

CESARE: Třeba do Španěl. Do Gandie. Jsi tam vévodou.

JUAN: Jsem nejvyšším kondotiérem církve. Musím být v Římě. Papež mě potřebuje.

CESARE: Jsi nejvyšším papežským kondotiérem. Hleď, abys jím zůstal dlouho.

JUAN: To ti slibuji. Protože otec mě nesesadí. Nesesadí mne tedy nikdo.

CESARE: Přeju ti tvou jistotu, Juane. A aby jí nic neotřáslo.

JUAN: My tu tedy zůstaneme, Cesare. Ale ten Aragonec, ten novopečený ženich, ten Alfonso, ten by měl odjet.

CESARE (úsměv): Myslím, že mu nebude svědčit římské podnebí. Vezmeme ho s sebou na vyjížďku do Campagne. Uvidíme, jak bude snášet římskou horečku.

JUAN: Je jako pápěrka. Ubohá Lucrezie!

CESARE (úsměv): Proč ubohá, když má tebe?

JUAN (podívá se na něj, pak rychle): Máš pravdu, má nás. (Rychle odejde.)

CESARE se dívá za ním a tiše se usmívá. Úsměv mu přejde v tichý smích. Pak zmlkne a zatleská. A vtom vejde tiše DON MICHELETTO. CESARE ho zve posuňkem k sobě.

MICHELETTO (přistoupí k němu): Přeješ si, pane?

CESARE (dívá se chvilku na něho mlčky a pak řekne zvolna): Jak se ti líbí v Římě, Micheletto?

MICHELETTO: Jak se tu líbí tobě, pane.

CESARE: Ale jsi rád, že už nejsi ve Valencii.

MICHELETTO: Práce je všude stejná, pane.

CESARE: Ve Valencii tě už příliš znali. Hodí se ti, že jsem tě vzal s sebou.

MICHELETTO: Jsem ti za to vděčen, pane.

CESARE: Máš rád dona Juana?

MICHELETTO: Vévoda z Gandie je tvůj bratr, pane.

CESARE: Ptám se tě, máš-li ho rád.

MICHELETTO: Mám ho rád jako tvého bratra.

CESARE: Ale já nemám rád svého bratra. Já svého bratra nenávidím, Micheletto.

MICHELETTO: Nenávidíme ho oba, pane.

CESARE: Ale proč jsi říkal, že ho máš rád jako mého bratra?

MICHELETTO: Nezáleží na tom, co jsem říkal. Záleží na tom, co cítím. A mé pocity jsou jen ohlas tvých, pane.

CESARE (zasměje se): Sejmi masku, Micheletto.

MICHELETTO: Pro tebe to není maska, pane. (Rychle si sáhne na masku, jako by ji chtěl sejmout.)

CESARE (rychle): Ne, nesnímej ji, Micheletto.

MICHELETTO (spustí ruku): Jak si přeješ, pane.

CESARE: Tak se mi líbíš nejlíp.

MICHELETTO: Věděl jsem, že mi nedovolíš, abych ji sejmul.

CESARE: Proč?

MICHELETTO: Protože dobře znáš, co je pod ní.

CESARE: A co je pod tvou maskou, Micheletto?

MICHELETTO (krátce se odmlčí): Tvá vlastní tvář, pane.

CESARE (napřáhne bič, ale zadrží jej v poslední chvíli a pak se zasměje): Má vlastní tvář. Ne, ty jsi moje druhá tvář.

MICHELETTO (nepohnutě): Je podobna tvé.

CESARE: Je také podobna tváři Juanově.

MICHELETTO: Jak si přeješ, pane. Kdyby ses podíval líp, viděl bys, že je při tom zcela jiná.

CESARE: Máš pravdu, Micheletto. Ty tváře si nejsou podobny. A přijde čas, kdy si vůbec nebudou podobny. Chci vidět Juanovu tvář změněnu.

MICHELETTO: Jak, pane?

CESARE: Chci, aby Juanova tvář byla bílá a žlutá a modrá. Aby byla odulá a napitá vodou. Chci, aby byla ožrána od ryb. Chci, aby to nebyla tvář, ale – zbytek tváře.

MICHELETTO: Je to tvář tvého bratra, pane.

CESARE: Bude to tvář mého mrtvého bratra.

MICHELETTO: Je to tvář syna Jeho Svatosti. A tvůj otec je nejmocnější muž v Římě.

CESARE: Ani ten nejmocnější nezmůže víc než Cesare Borgia.

MICHELETTO: Poslechl jsem tě vždycky, pane, a na nic jsem se neptal, ale –

CESARE (přeruší ho): Poslechneš zas a poslechneš stejně.

MICHELETTO: Ani ty bys mne neuchránil před hněvem Jeho Svatosti.

CESARE: Proto tě mám, done Micheletto, aby se nikdo nedověděl, čí rukou sejde vévoda z Gandie. Záleží jen na tobě, aby se to nikdo nedověděl. Budu to vědět jen ty a já. A ze mne to nikdo nedostane. Ani papež ne.

MICHELETTO: Věřím ti, pane. Věřil jsem ti vždycky.

CESARE: Dýka je nejlepší. Ne jedna rána, víc, dvě, tři, sedm. A pak – Tibera.

MICHELETTO: A kdy to bude, pane?

CESARE: Dřív nebo později. Možná, že brzy.

MICHELETTO: Pomůžeš mi, pane.

CESARE: Posadím tě za něj na mezka. Bude to jízda na dostaveníčko, z něhož se nevrátí.

MICHELETTO: Jsem připraven, pane.

CESARE: Netěšíš se? Vévoda a papežův syn, to je něco jiného než obyčejní římští šlechtici.

MICHELETTO: Má dýka si bude vědět s ním rady.

CESARE: Může se stát, že příležitost přijde znenadání. Nebude čas na dlouhé řeči. Proto si pamatuj, heslo je: Lucrezie.

MICHELETTO: Jméno tvé sestry?

CESARE: Lucrezie a stisk mé ruky na tvém rameni. To bude znamenat –

MICHELETTO: Vím: sedm ran dýkou a potom Tibera.

CESARE (usměje se): V celém křesťanstvu není kata nad tebe, Micheletto. A teď pryč, dnes tě už nepotřebuju.

MICHELETTO se ukloní a rychle odchází.

CESARE: Micheletto!

MICHELETTO (se vrátí): Přeješ si, pane?

CESARE: Já jsem prve žertoval.

MICHELETTO: S tou dýkou a Tiberou?

CESARE: Ne, se jménem svého bratra.

MICHELETTO: Mám to tedy zapomenout, pane?

CESARE: Ne, Micheletto, pamatuj si to dobře. Jen jméno změníš. Dýka a Tibera zůstanou.

MICHELETTO: A jaké je to nové jméno, pane?

CESARE (dívá se na něho, pak zvolna): Alfonso Aragonský.

MICHELETTO: Ženich?

CESARE: Ten.

MICHELETTO: Váš švagr.

CESARE: Ano.

MICHELETTO: Zeť Jeho Svatosti.

CESARE: Ano! Ano! Ano!

MICHELETTO (přemýšlí): Snad to bude snazší než s vévodou z Gandie.

CESARE: Určitě by to bylo snazší, kdyby – (Odmlčí se.)

MICHELETTO: Kdyby, pane?

CESARE: Kdyby na něho došlo.

MICHELETTO: Nedojde tedy na nikoho?

CESARE (usměje se): Buď jist, že dojde, Micheletto. Všecko zůstává, jaks to slyšel. Bude dostaveníčko, jízda vzadu na mezku –

MICHELETTO: Dýka a Tibera.

CESARE: A předtím heslo: Lucrezie.

MICHELETTO: A vaše ruka na mém rameni.

CESARE: Víš tedy všecko.

MICHELETTO: Kromě jména.

CESARE: Nepotřebuješ je znát napřed. Přivedu ti toho, kdo je nosí.

TMA

OBRAZ PÁTÝ

Scéna: Síň na zámku v Lyoně. Na medvědích kůžích, přikrývajících nízké, ale rozlehlé lehátko, válí se slaboučký, vyčouhlý a nevzhledný chlapík. Má obrovský křivý nos i veliká ústa, takže se zdá, jako by stále slintal. Nad ním polostojí, poloklečí krásná, mladá žena, která si s ním hraje jako s psíkem, šimrá ho a lechtá. Žena je tak krásná a stvoření, které se válí na kůžích, tak nevzhledné, že by se jejich hra zdála nepochopitelná, kdyby to nebyl KAREL VIII. z Valois, v oněch letech z dopuštění božího král francouzský, a jeho lyonská milostnice MARGOT, kterou mu dovedli, když v čele svého vojska se zaslavil v Lyoně a přerušil tažení proti Turkům, na něž se chystal.

KAREL VIII. (svíjí se na lehátku a směje se): Přestaň, Margot, ty ďáblice! (Smích.)

MARGOT (lechtá ho tím víc): Až mi dáš takovou čelenku, jakou nosí dvorní dámy.

KAREL VIII. (směje se): Čelenku bys chtěla! Vždyť bys ji neuměla nosit!

MARGOT: Že bych ji neuměla nosit? (Silně ho lechtá.) Teď mluv, uměla, nebo neuměla? (Lechtá ho strašlivě.)

KAREL VIII. (vyje smíchem): Uměla! Uměla! A už přestaň. (Záchvat smíchu.)

MARGOT: Ale musím dostat čelenku! (Přestane ho lechtat.)

KAREL VIII. (přestane se smát): Počkej, podívám se, vezeme-li něco takového s sebou.

MARGOT: Nemusíš hledat, můžeš poručit, objednat. Jsi přece král.

KAREL VIII. (napolo se posadí, opře o loket): To jsem. Ale chudý. Proto táhnu proti Turkům. Porazíme sultána, dobudeme svatého hrobu, proslavíme se po celém křesťanstvu – a nabereme spoustu kořisti. Diamanty, zlato, všecko – a ženy, ženy, Margot. (Chytne ji a strhne k sobě.) Tisíce krásných žen, jako jsi ty, tisíce krásných Margot.

MARGOT (vytrhne se mu): Což ti nestačím?

KAREL VIII.: Ale stačíš, Margot, stačíš, ale jen tady v Lyoně.

MARGOT: Proč jen v Lyoně? (Obrátí se k němu zády.)

KAREL VIII.: Protože tu nemohu věčně zůstat a protože tě nemohu vzít s sebou, ačkoliv bych rád.

MARGOT (vzdorovitě): Mohl bys mne vzít s sebou, můžeš všecko, jsi králem Francie.

KAREL VIII.: Ale ano, to víš, že jsem král. Ale je tu ještě – královna, víš, moje Anna.

MARGOT (s opovržením): Ta kulhavá!

KAREL VIII. (vztyčí se do sedu, křikne): Jak to mluvíš o královně?

MARGOT: Mluvím pravdu, je kulhavá a dost.

KAREL VIII. (omlouvavě): No ano, má jednu nohu trošku kratší. Ale když sedí za stolem anebo jede na koni, tak se to nepozná.

MARGOT: Ať si. Ale nemůže stále sedět anebo jezdit. A když chodí, tak kulhá, kulhá, kulhá! A proto bys mi mohl dát jednu její čelenku. Má jich jistě plné truhlice.

KAREL VIII.: To nejde, Margot. Má je spočítané. Anna má všecko spočítané. To víš, je to Bretonka.

MARGOT: Je to Bretonka, je lakomá a kulhá.

KAREL VIII.: Je to královna. Budeš-li o ní tak mluvit, dám tě zmrskat!

MARGOT (se najednou vztyčí na kolena, povalí KRÁLE a začne ho lechtat): Koho dáš zmrskat, koho že dáš zmrskat?

KAREL VIII. (svíjí se a řve smíchy): Přestaň, Margot, přestaň!

MARGOT (lechtá ho): Kulhá, anebo ne, ta tvoje královna?

KAREL VIII. (řve): Kulhá! Kulhá!

MARGOT (lechtá ho): A dostanu čelenku, anebo ne?

KAREL VIII. (chvilku se brání, ale pak povolí): Dostaneš, ďáblice, ale teď už mne nech.

Ze dvora se ozve troubení. MARGOT ho přestane lechtat a naslouchá.

KAREL VIII. (posadí se): Někdo přijel.

MARGOT (polohlasem): Ta tvoje královna?

KAREL VIII. (mávne odmítavě rukou): Ale kdež –

Klepe se a vejde velmi tiše a opatrně a pokorně muž středních let. Je to králův ministr a komorník v jedné osobě, ETIENNE VESC.

VESC (tiše): Královská milosti, přijel posel.

KAREL VIII. (opřen o jednu ruku, polosedí, pololeží): To jsem slyšel, Štěpáne.

VESC (velmi zvolna): Jízdní posel Jeho Milosti vévody Milánského, Lodovica Mora. A přivezl dopis.

KAREL VIII.: Ukaž.

VESC (vytáhne opatrně dopis): Tady je, královská Milosti.

KAREL VIII. (vezme dopis a prohlíží jej a pak jej podá MARGOT): Přečti mi jej.

MARGOT (která vstala a cudně usedla opodál): Já neumím číst, královská Milosti.

KAREL VIII. (k VESCOVI): Vidíš, taky neumí číst. A taková krasavice. (Hodí dopis VESCOVI, který jej obratně chytí.) Přečti mi jej. (A pohodlně se položí na záda, ruce pod hlavu.)

VESC (podívá se po MARGOT, pak na KRÁLE, ale ten si toho nevšímá. MINISTR rozlomí dopis a začne číst): Nejvznešenějšímu –

KAREL VIII. (přeruší ho): Počkej, Štěpáne, takhle ne. Přečti si to sám, a pak mi řekneš, co v tom je. (Napřáhne ruku dozadu a uchopí MARGOT, která mu rovnala podušku pod hlavu, za ruku a přitahuje ji k sobě. MARGOT je cudně zdrženlivá a ukazuje posuňky na VESCA, který zatím pilně a pozorně čte.)

VESC (dočetl dopis a rozmyslil si jej): Královská Milosti, milánský vévoda tě srdečně zve k sobě do Itálie.

KAREL VIII.: Vždyť mu nepatří. Může mne zvát jen do Milána.

VESC (dotčen vyrušením): Vévoda připomíná, že neapolský král Ferrante se zbláznil, zabíjí své dvořany a bohaté poddané, dává je balzamovat a žije mezi nimi na svém zámku, dává je v neděli a ve svátek převlékat do svátečních šatů.

KAREL VIII.: Tak vidíš, jaký já jsem hodný král. Já jsem ještě nikoho nedal nabalzamovat, ačkoliv mám taky bohaté poddané a (uchechtne se) dvořany.

VESC: Vévoda to píše proto, aby zdůraznil, že Neapol a celé Ferrantovo království náleží podle dědičného práva koruně francouzské, to jest tedy Tvé královské Milosti, kterou zve, aby pospíšila se ujmout zákonného dědictví a odstranit šíleného tyrana.

KAREL VIII. (přestal si hrát s MARGOT): A víš, to má ten milánský pravdu. Neapol náleží vlastně nám z rodu Valois. Musím se tam zastavit, než půjdu na Turka – anebo, co myslíš, až se budu vracet?

VESC: To je otázka vojenská, královská Milosti –

KAREL VIII.: – já vím, do těch ty se nepleteš, ty jsi můj civilní ministr, tohle je věc vévody z Montpensier a maršála de Gie. A víš, že není? (Posadí se napolo.) Protože Neapol je léno papežského státu. Musíme se zeptat Alexandra, zdali souhlasí. To bude něco pro Briçonneta. Stejně neví, jak to navléknout, aby se stal kardinálem.

Troubení, tentokrát slavnostnější než prve.

VESC (jde k oknu): Přijel průvod –

KAREL VIII.: Jdi se podívat, kdo mi zas co píše.

VESC rychle odejde.

KAREL VIII. (pohodlně roztažen na zádech, přitáhne si MARGOT k sobě, ta usedne na okraj lehátka): Tak vidíš, Margot, takový je život panovníka. Pořád na něm někdo něco chce. Ty chceš čelenku, milánský vévoda zas, abych šel a zabil toho šíleného Ferranta a vzal si Neapol. A já zatím chci na Turka. Ach, je to svízel. Ještě že mám takové schopné ministry. Jako ten Vesc. Žádný šlechtic, ne, obyčejný měšťan. A vidíš, číst umí a rozumně poradí. Mám samé takové. Jako ten druhý, Briçonnet, toho ty tak neznáš, protože ten je teď biskupem. Taky to byl obyčejný měšťan. Kupec. Má čtyři syny –

MARGOT: Biskup a má čtyři syny?

KAREL VIII.: Co je na tom divného? Papež má taky čtyři syny a ještě k tomu dceru. Ale počkej, mluvím o tom Briçonnetovi. Tomu umřela žena a on se stal pak knězem. A vidíš, už je biskupem. A pořád, že chce být kardinálem. Já myslím, že se jím stane. Schopný člověk. A takové mám všecky. Víš, žádné šlechtice, barony, hrabata, vévody, ne, ty nechci, jsou to nafoukanci a nenažranci. Stáli by mne moc peněz, a abych je hlídal, kdežto takový Vesc anebo Briçonnet –

Klepe se a hned na to vejde hřmotný muž vychytralé tváře, vypadá jako voják převlečený za biskupa.

KAREL VIII. (spatří ho – šeptem k MARGOT): Vidíš – tady ho máš. (Nahlas.) Copak, Briçonnete, chci říci – biskupe?

BRIÇONNET (rozčilen, takže si nevšímá MARGOT, která rychle vstala): Královská Milosti, přijel papežský legát a prosí o slyšení.

KAREL VIII. (tentokrát se vztyčí docela, sveze se z lehátka a usedne na okraj): Kdo je to?

BRIÇONNET (pln nadšení a důležitosti): Kardinál Giuliano della Rovere.

KAREL VIII. (sedí a uvažuje): Alexandrův protikandidát. Propadl při volbě. Co, že toho sem posílá? Asi se ho chce zbavit! (K MARGOT smutně.) Tak vidíš, Margot, konec zábavy, začíná práce. Musíš odejít –

MARGOT (hluboce se uklání): Královská Milosti (šeptem) jistě nezapomeneš –

KAREL VIII. (mrzutě): Já vím, na čelenku –

MARGOT (se usměje): Královská Milosti. (Ukloní se znovu a zmizí.)

BRIÇONNET (sledoval MARGOT nevlídným pohledem): Papežský legát prosí Tvou Milost, aby byl ihned přijat.

KAREL VIII. (rychle vstane, narovná se a urovnává si vlasy a šat. Teď je teprve zřejmo, že to není taková karikatura krále, jak by se zdálo): No ano, ano, přijmeme ho hned. Jen co si svolám dvůr. Přijmeme ho slavnostně. Budeš tady ty, Briçonnete (BRIÇONNET září), a Vesc (BRIÇONNET se zakaboní), a pak Montpensier, vévoda, a de Gie (BRIÇONNET vypadá zuřivě) – je to maršál, nemám rád ty velké pány, dělají se větší, než jsou, ale když je to papežský legát –

BRIÇONNET (ovládne se, zdvořile): Královská Milosti, kardinál della Rovere prosí o soukromé slyšení –

KAREL VIII.: O soukromé slyšení. (Přemýšlí.) Tak to abych ho přijal sám –

BRIÇONNET: Nechci se vtírat, královská Milosti, ale je to kardinál legát – myslím, že by měla být nějaká osoba duchovní přítomna.

KAREL VIII. (usměje se): To myslíš sebe. Nevím, postačí-li to. Není to tak dlouho, co jsi duchovním.

BRIÇONNET (uražen ve svých nejsvětějších citech): Královská Milosti –

KAREL VIII. (rychle): Já vím, já vím. Nahrazuješ to horlivostí! Tak jdi, a přiveď mi toho kardinála. Budeš slyšení přítomen. (BRIÇONNET září.) A pošli mi sem Vesca (BRIÇONNET rázem zkysne), je to můj ministr, musí tu být také.

BRIÇONNET (rezignovaně): Ano, královská Milosti. (Odejde.)

KAREL VIII. (narovnává se, pak se podívá na rozházené kožešiny, čeká, a pak zavolá netrpělivě): Vescu!

VESC rychle vejde.

KAREL VIII. (ukáže na lehátko): Ukliď to, a rychle, přijmu tu legáta. (Pak jde a usedne do křesla, v němž kupodivu vypadá důstojněji.)

VESC (urovnal kožešiny): Ještě něco, královská Milosti?

KAREL VIII. (přikývne): Pojď sem. Postav se u mne. Tam ne, tam bude stát Briçonnet, sem pojď, nalevo. (VESC poslechne.) Pravou stranu mu nesmíš brát. To víš, potrpí si na to, že je biskup. A tobě je to jedno, co říkáš, Vescu?

VESC: Jak Tvoje Milost poroučí.

KAREL VIII. (najednou si vzpomene): Počkej, křeslo pro legáta – tamhle to, honem.

VESC (rychle je staví proti královu, bručí): Mohl by stát –

KAREL VIII. (napomíná ho): To je vidět, Vescu, že jsi začal jako kupec. Tihle Italové si potrpí na dobré zacházení. Řekli by o nás, že jsme barbaři. Jsou to bez toho nafoukanci. Pst! Už je tady.

Vstoupí BRIÇONNET a ohlašuje.

BRIÇONNET (dává si záležet): Jeho Eminence kardinál Giuliano della Rovere, legát Jeho Svatosti papeže Alexandra Šestého.

GIULIANO, voják ve zbroji, ale s kardinálským pláštěm a čepičkou na tonzuře, přilbici v ruce, vejde rychlým a pružným krokem.

KAREL VIII. (vstane a jde mu vstříc): Vítej, Eminence. (Vede ho k jeho křeslu, na něž ukáže.)

GIULIANO (překvapen a zklamán žalostným vzezřením královského hostitele, nicméně hrdě, odhodlaně a pln elánu): Královská Milosti, přicházím k tobě jako k poslednímu světskému útočišti všeho křesťanstva.

KAREL VIII. (překvapen): Přinášíš poselství Jeho Svatosti?

GIULIANO (zahřmí): Nikoliv, přináším poselství svoje –

KAREL VIII. (zmaten): A co Jeho Svatost?

GIULIANO (bouří): Není žádné Jeho Svatosti. Je jen Jeho Bezbožnost.

BRIÇONNET (vykřikne): Kardinále, pamatuj se!

GIULIANO (zdrtí ho pohledem): Mluvím s tvým králem, biskupe. (Ke KARLOVI.) Na papežském stolci sedí proklatec –

BRIÇONNET se pokřižuje, ale neodváží se promluvit.

KAREL VIII. (přemohl své rozpaky a začíná se bavit): Neusedneme? (Ukáže na připravené křeslo, sám usedne do svého.)

GIULIANO (nedbá výzvy, pokročí o krok ke KRÁLI, s plamennou výmluvnosti a s mužným zápalem, jehož přesvědčivost odzbrojuje, takže KRÁL zas mimoděk vstane a poslouchá, dívaje se střídavě na BRIÇONNETA a na VESCA, kteří oba žasnou, MINISTR pobaven, BISKUP hluboce pohoršen): Antikrist sedí na stolci Petrově, jehož se zmocnil úskoky a podvody a úplatky a hrozbami. Není hříchu, který by byl nespáchal, a nyní zneužívá své moci a vládne (posměšně se zasměje), vládne! pro sebe a svou rodinu, pro své syny a dceru a milenky a bastardy a příbuzné a pro své stvůry, ale především pro sebe, pro své požitky, pro svou nenasytnou touhu po moci, po majetku, po rozkoších, po všem, co naše svaté náboženství odsuzuje. Zřídil si papežskou banku, která prodává odpustky za všecky zločiny a hříchy. Odpustky za vraždu stojí pět set dukátů, krvesmilstvo je dražší, vyhnání plodu levnější, svatokrádež asi stejně drahá – odpustky za ostatní hříchy jsou za docela přijatelné ceny! (Zasměje se.) Tak to vypadá v Římě! Jako by se připravoval konec světa! Není zatím na světě moci, která by tohoto Antikrista svrhla, ale ta moc a síla, která dnes ještě chybí, už roste a mohutní a připravuje svůj příchod, který křesťanstvo i církev osvobodí a nastolí zas na stolci Petrově řád mravnosti a víry, řád boží. A ty, králi, jako trůnem nejstarší syn církve římské jsi povolán, aby ses postavil v čelo vojskům královským, která potřou a vyženou Antikrista.

KAREL VIII. (nesmírně užaslý a přitom polichocen): Ale vždyť papež byl řádně zvolen v konkláve –

GIULIANO (zahřmí): Neřádně byl zvolen tento lžipapež. Proto se musí sejít koncil, který Roderiga Borgiu zbaví moci a zvolí nového, hodného a spravedlivého papeže. To je náš úkol, který na nás vložil náš Pán Ježíš Kristus a při jehož plnění nás budou všichni svatí podporovat.

BRIÇONNET: Koncil že bude svolán? A kdy? Kde? A bude také jmenovat nové kardinály?

GIULIANO: Sejde se brzo a na místě povolaném. Ale nejprve je třeba svrhnout Antikrista. Celá naše země se chvěje v úzkostech a vztahuje k tobě ruce v naději, králi. Ty budeš nástrojem naší spásy a Bůh ti požehná. Italská města plná jsou nadšených kazatelů, kteří plamennými slovy připravují nápravu církve v hlavě i v údech. Dominikán Savonarola obrátil celou Florencii, a tak je to všude. Čekají na tebe, volají tě, spojí se s tebou. Tvoje bude zásluha o očistu papežství, v tebe věříme, na tebe spoléháme, tobě žehnáme.

KAREL VIII. (opětně zmaten): Ale já jsem chtěl vést křížovou výpravu proti Turkům –

GIULIANO: Dej mi vojáky a já sám potáhnu na toho Antikrista a seženu ho z Petrova trůnu, kterého se zmocnil proti všemu řádu. Svěř mi vojsko a já sám ho vyženu z Říma, ať se vrátí do Španěl, odkud ho ďábel přinesl, anebo ať propadne pomstě mstitelů svých obětí. Nepotřebuju nic jiného: jen mi dej vojáky!

KAREL VIII.: Vojáky chceš? Proč si je nenajdeš doma?

GIULIANO: Proč je nehledám doma? Protože má vlast je nemá. Má spoustu malých despotů, jsou tam Colonnové, Baglioniové a Malatestové, Manfrediové a Orsiniové, ti všichni vládnou svým státečkům a nevidí dál než na špičku svých nosů. Jsou to slaboši, kteří umějí jen užívat a nechtějí opustit své požitky a svá pohodlí. Všichni se bojí Borgiů, třesou se před papežským hněvem a pomyšlení na papežskou klatbu jim nahání smrtelnou hrůzu. Ti se nezmohou na nic. Jsou zralí, aby si je opravdový vládce podrobil. A to ten Borgia se svými syny dobře ví. Jen Benátčané jsou dosti silní, aby ho porazili a vyhnali, ale ti nechtějí, ti stojí stranou, protože se ho nebojí, hrají svou hru. A tak mi zbýváš jen ty, králi. Protože Florencie je slabá a ani Neapol na Borgiu nestačí, je tu jediná Francie. Proto jsem k tobě přišel, králi, dej mi vojsko, povedu je sám. Chceš-li, budu tvým vojevůdcem a uvidíš, co se najde spojenců, jen až překročíme Alpy a vstoupíme na italskou půdu!

KAREL VIII.: Ne, ne, mám své vojevůdce. A ostatně, nejvyšším vojevůdcem jsem sám. Ale můžeš se ke mně připojit. Potáhnu (odmlčí se) – potáhnu proti Turkům –

GIULIANO (s vášnivou prudkostí): Nejdřív porazíš Antikrista v Římě a pak teprve s požehnáním všeho křesťanstva a s celou jeho mocí potáhneš proti pohanům.

KAREL VIII. (stržen, uchopí jednou rukou BRIÇONNETA a druhou VESCA): Slyšíte? Ano, tak to bude, nejdřív Itálie a pak Byzanc! Zvolíme nového papeže, pak dobudeme Konstantinopole! Spojím celé křesťanstvo a obnovím jeho jednotu, budu císařem!

GIULIANO (podívá se na něho kriticky, ale pak se přemůže, vždyť Bůh nemívá vždycky nástroje nejhonosnější): A k tomu tobě, králi, i nám dopomáhej Bůh Otec, Bůh Syn i Bůh Duch svatý, amen!

BRIÇONNET (získán): Amen!

KAREL VIII. (u vytržení, najednou najde v sobě kus královské velikosti, se zvednutými pažemi volá radostně): Amen! Amen! Amen!

TMA

OBRAZ ŠESTÝ

Scéna: Síň papežského paláce ve Vatikáně, osvětlená světlem voskovic. Je prázdná, ale v okamžiku vejde opatrně VANOZZA a se svícnem v ruce se rozhlíží –

ALEXANDR (vejde se svící v ruce a zastaví se, překvapen): To jsi ty, Vanozzo.

VANOZZA (omlouvavě a s úlevou): Díky bohu, že tě nalézám –

ALEXANDR (nevlídně): Řekl jsem ti už –

VANOZZA: Já vím, já vím, že sem nemám chodit. Nemáš to rád, kardinálům nic neujde – ale já jsem musela, mám strach –

ALEXANDR: Strach?

VANOZZA: Hrozný strach. Proto jsem použila tvé tajné chodby –

ALEXANDR: A čeho se bojíš?

VANOZZA: Hrozné věci se dějí. Mniši prý všude káží proti tobě, Roderigo, a proti nám, proti tvým dětem, proti tvé rodině. Vyhrožují a předvídají konec světa.

ALEXANDR (usměje se): Jen aby to nebyl jejich konec.

VANOZZA: A teď prý nějaký dominikán, který se zmocnil vlády ve Florencii, vyhlašuje křížovou výpravu proti Antikristovi – to jsi ty – a jeho kuběnám – to jsem já a tvoje dcera a Giulia a ostatní –

ALEXANDR: Ten dominikán si říká o korunu mučednickou. Nemá mu zůstat odepřena. Florencie není tak daleko od Říma, Savonarola bude hořet.

VANOZZA: Ta křížová výprava už prý je na cestě, vede ji francouzský král a je s ním ten della Rovere, Giuliano, tvůj nepřítel.

ALEXANDR: Král Karel VIII. táhne proti Turkům –

VANOZZA: Tak co dělá v Itálii? Tady žádní Turci nejsou – kromě tvého zajatce Džema.

ALEXANDR: Francouz je ještě daleko. A chce u nás v Itálii něco užít. To Giuliano ho k tomu nutí.

VANOZZA: Všichni prý se s ním spojují, tvoji nepřátelé Orsiniové, ti nejvíc, ale i ostatní, a všichni prý tě proklínají a nám všem vyhrožují – Roderigo, já se v Římě bojím. Neměli bychom někam odjet? Na některý tvůj hrad v horách –?

ALEXANDR: Vanozzo, nebuď malověrná. Jsem hlava církve a mám své vazaly i vojsko. A peníze, to jsou taky dobří vojáci. A především, Bůh nedopustí, aby Petrův stolec byl převržen světským násilím. Buď klidná, Vanozzo, a věř, že se tobě ani nikomu z mých nic nestane. Papež vás všecky uchrání.

VANOZZA: Díky bohu, že jsi stále můj starý Rodrigo. Veliký a silný. (Usměje se.) Kterého jsem nepřestala milovat – i když se stal papežem.

ALEXANDR: Ani já jsem tě nepřestal milovat, Vanozzo. (VANOZZA je překvapena.) Miluju tě také – ve tvých dětech, Vanozzo. Tvé děti jsou krásné, dalas mi nádherné děti. Proto tě miluju a proto zůstáváš stále Vanozzou.

VANOZZA (poklekne před ním, tiše): Rodrigo –

ALEXANDR (sedí, zavře oči, šeptem): Ano, Alexandr je pro tebe stále Rodrigem. Protože ty naše děti, Vanozzo, to jsou ty horké noci, to jsou polibky a vzdechy, objetí a sevření, ale ne už jen na chvíli, ne už prchavá, ale zvěčnělá, trvalá, stále živá a přítomná.

VANOZZA (vstane): Děkuju ti, Rodrigo. A teď ti pošlu Giulii.

ALEXANDR (se zavřenýma očima opakuje): Giulii. (Otevře je.) Ne. Pošli mi Lucrezii.

VANOZZA: Ne, ne, pošlu ti Giulii.

ALEXANDR (nahne se v křesle): Dobrá, pošli mi Giulii. (VANOZZA odchází.) A neboj se Francouzů. Já si už s nimi poradím.

VANOZZA odejde.

ALEXANDR (jde ke druhým dveřím a zavolá): Monreale!

Dveře se otevřou a vejde tlustý kardinál ve středních letech.

MONREALE: Svatosti –

ALEXANDR (jeho suverénní klid se změní v rozčilenou nervozitu): Jaké jsou nové zprávy o Karlovi?

MONREALE: Opustil Milán a je na pochodu k Římu. Giuliano je s ním a nyní se k nim připojil i Ascanio Orsini, sesazený kancléř církve.

ALEXANDR: Giuliano nepřestane. Ten je tvrdý a houževnatý, jako já jsem byl. Škoda, že je mým nepřítelem. Byl by to znamenitý kancléř církve, než dozraje můj Cesare – (Zarazí se s pohledem na MONREALA.) Ale třeba budu mít pro něho jiné úkoly. Je možné, že se osvědčíš ty, můj synovec –

MONREALE (ukloní se): Mám zprávy, že Karel VIII. je zcela ve vleku svých dvořanů Vesca a Briçonneta.

ALEXANDR: A ti jsou zas ve vleku toho della Rovere. Ne, Karla bych se nebál, ale Giuliano mi dělá starosti. To je opravdu soupeř – ta francouzská opice je pouze jeho nástroj. Chystal se na Byzanc, na Konstantinopol – a teď táhne na Řím. Nemyl se, Monreale, ten, kdo sem táhne, to není francouzský Karel VIII., to je italský della Rovere!

MONREALE: Je to kardinál. – Snad by bylo přece jen možno ho nějak získat.

ALEXANDR: Nevěřím. (Přimhouří oči.) Víš si ty snad rady?

MONREALE: Tvoje Svatost mu může nabídnout mnoho.

ALEXANDR: Co?

MONREALE: Úřady a důstojenství, území, hrady a města. (Polkne.) Kancléřství církve.

ALEXANDR: To je všecko málo. Za to se della Rovere nedá koupit. Jeho cena je mnohem vyšší. A je pevná.

MONREALE: A Tvoje Svatost ji zná?

ALEXANDR: Všichni ji známe. Jmenuje se – já.

MONREALE: Ty?

ALEXANDR: Jmenuje se papežský trůn, tiára a berla.

MONREALE: Papežem jsi ty. A dokud ty jsi papežem –

ALEXANDR: Giuliano ale právě chce, abych jím přestal být. Proto se dal jmenovat legátem. A proto odjel.

MONREALE: Tvoje Svatost ho neměla pouštět.

ALEXANDR: Ponechat si ho v Římě, pobuřoval by mi kardinály a biskupy a kněze. Radši jsem mu dal svolení, když chtěl odjet.

MONREALE: Mohl sis ho přece – zajistit, kdybys poznal, že pobuřuje.

ALEXANDR: O kardinálech všecko víš, ale nikdy nic nedokážeš. A Giuliano byl trojnásob opatrný. Nevycházel bez průvodu, nejedl a nepil v cizím domě. A žil příkladně. Možná, že i Savonarola by byl měl z něho radost.

MONREALE: Pak tedy zbývá jen jediná cesta: získat francouzského krále.

ALEXANDR: Nevíš, jak bych ho získal, Monreale?

MONREALE: Dnes to ještě nevím, ale možná, že to budu vědět zítra.

ALEXANDR: Kdo získá Karla VIII. a – vyprovodí ho z Itálie – ten bude – kancléřem církve.

CESARE tiše vejde a zastaví se.

MONREALE (spatří ho, rychle): Má Tvoje Svatost ještě nějaké přání?

ALEXANDR: Jen jedno – a to jsem ti právě řekl.

MONREALE: Tvoje Svatost nemluvila nadarmo. (Odejde.)

CESARE (dívá se za ním, pak rychle přikročí k otci): Jsi spokojen s Monrealem? Je lepší, než byl Orsini?

ALEXANDR: Ascanio je rebel. A Monreale je –

CESARE: Hlupák.

ALEXANDR: Je to můj synovec.

CESARE: Řím je plný tvých synovců. A jsou mezi nimi chytřejší, než je tento vypasenec.

ALEXANDR: Nemáš rád Monreala. Co ti udělal?

CESARE: Nic. Jen si myslím, že zaujímá místo, pro něž není dost chytrý.

ALEXANDR: Jsem unaven chytrými tajemníky a kancléři. Příliš jsem se spálil. Chytří kancléři ukracují papeži život.

CESARE (usměje se): Byl jsi kancléřem čtyř papežů. Měl bys to znát.

ALEXANDR: Právě proto jsem spokojen s Monrealem. Nemusím ho hlídat. Mohu mu důvěřovat. Ale nesmím od něho nic čekat. Musím spoléhat jen na sebe.

CESARE: Můžeš spoléhat na mne, otče.

ALEXANDR: Ty něco chceš, Cesare.

CESARE: Ano. Chci vědět, co uděláš s Karlem z Valois.

ALEXANDR (přemýšlí): Vyčkám, až přijde.

CESARE: Do Říma?

ALEXANDR: Až do Vatikánu.

CESARE: Ty bys ho pustil až sem? Ale on by tě zajal. Della Rovere by ho k tomu přemluvil. Sem se nesmí dostat. A dostane-li se do Říma, zavřeme se v Andělském hradě –

ALEXANDR: Pustím ho až do Vatikánu. Ale – až bude zkrocen.

CESARE: A jak ho chceš zkrotit?

ALEXANDR: Nevím ještě. Ale věřím, že to budu vědět včas.

CESARE: Budeš-li mne potřebovat –

ALEXANDR: Vím. Ale snad tě nebudu potřebovat.

CESARE: V Římě k nim budeme mít blíž. (Usměje se.) A to může být k lecčemus dobré.

GIULIA vejde.

GIULIA: Svatosti – ti Francouzi – (Odmlčí se, protože teprve teď spatřila CESARA.)

ALEXANDR: Tak i tebe Vanozza pobláznila. Snad se jich nebojíš? Jsou přece daleko.

GIULIA: Ale táhnou sem. A vyhrožují –

CESARE: Francouzi nevyhrožují. Vyhrožuje kardinál della Rovere. A vyhrožuje dominikán Savonarola v Miláně a kdejaký potrhlý mnich, který si myslí, že z něho bude světec anebo papež.

ALEXANDR: Bylo to tak vždycky. A vždycky se jim dříve nebo později – zavřela ústa.

CESARE: Modlím se, aby to bylo spíše dříve než později. (Odejde.)

GIULIA (poklekne na jedno koleno u křesla ALEXANDROVA): Mám strach, Svatosti.

ALEXANDR (hladí jí vlasy): Ty taky?

GIULIA: Slyšela jsem hrozné řeči. O tobě, o tvé rodině, o tvých synech – o tobě a o sobě.

ALEXANDR (usmívá se): Nevynechají nikoho. Giulie, ponechme jim tu radost.

GIULIA: Tu radost jim máme ponechat?

ALEXANDR: Protože my své radosti žijeme – oni o nich jen mluví.

GIULIA: Bojím se, Svatosti, že nejen mluví. Bojím se, že se také na něco chystají.

ALEXANDR: Na nic se nechystají. To jen se chytají za plášť toho Francouze. Až ten bude odklizen – zmlknou zas.

GIULIA: A což, nebude-li odklizen?

ALEXANDR: Co Řím Římem stojí, vždycky to byl papež, který seděl, a králové byli ti, kteří klečeli. A bude tomu tak zas.

GIULIA: Dej to Bůh a Panna Maria. Jen jestli se – na nás nezlobí.

ALEXANDR: Bůh a Panna Maria? (Usměje se.) A to tě trápí. (Pozvedne ji tak, že GIULIA usedne na jeho podnožku.) Ty se bojíš hněvu Božího?

GIULIA (vydechne): A Panny Marie.

ALEXANDR: A proto jsi ke mně přišla? A ne, že by ses bála Francouzů?

GIULIA (vydechne): Ano.

ALEXANDR: A to všecko pro mne. Teď ti rozumím. (Odmlčí se, GIULIA se na něho tázavě dívá.) Říkají o mně, že jsem Antikrist.

GIULIA přikývne.

ALEXANDR: A co já vlastně dělám? Raduji se z božího světa. Mám rád život časný a nespěchám do života věčného. Sloužil jsem čtyřem papežům a dobře jsem jim sloužil. Byl už čas, abych dal sloužit sobě. Protože mne čekají veliké úkoly. Prospěju tím sobě a své rodině. Ale nadto prospěju křesťanské víře a církvi. Obnovím císařství a položím je k nohám Petrova stolce. A pak pozvednu velikou, novou výpravu křížovou. Abych podrobil celý svět znamení kříže. (Odmlčí se.) Ale nejdřív musím porazit toho červa Karla, tu vyschlou francouzskou žížalu. Tak, teď víš, co udělám. A protože o takové věci usiluju, nejsem Antikrist. Ne, ne, nedám se zastrašit a splním, co slibuju. Rozumíš, Giulie?

GIULIA (s radostnou úlevou): Ano, ano.

ALEXANDR: A teď vidíš, proč se nebojím Boha ani Panny Marie. Protože pro ně to dělám. A oni mi už odpustí, zhřeším-li někdy při tom. Co že mi ti mnichové a vzpurní kardinálové vytýkají? Že mám děti! Ano, mám, mám. (Hladí GIULII.) A ještě budu mít. Protože děti jsou život a já se života nebojím. Což neměli ti papežové, co byli přede mnou, taky děti? Měli, měli a vzešla z nich celá pokolení a slavné rodiny a nikdo jim to nemá za zlé, že jsou živi. (Usměje se.) A že mám milenky? Což je neměli papežové přede mnou? Měli. A církev neutrpěla, snad se jen maličko zachvěla tím, jak se rozpomínala na doby, kdy hříchy měly jinou podobu než dnes. A že jsem hříšník, mi vytýkají. Ano, ano, ano. Ale což nehřešíme všichni a denně? Proto jsme lidmi a proto Bůh, který ví o našich slabostech, nám hříchy odpouští, když se kajeme. I já se budu kát, až přijde můj čas, a doufám, že mi Bůh všecky hříchy odpustí, protože církevní moc upevním, zvětším a utvrdím. Nebude Alexandr Šestý nejmenším z papežů.

Ozve se hrozný výkřik a do síně vrazí:

PAOLO A SANTA LUCE (ruce zdviženy k nebesům křičí a volá): Rouhal se, Antikrist! Boží jméno bral nadarmo, pekelník, Sodoma a Gomora vládne na stolici Petrově. Děvce se zpovídal, ďábel! Ó hrůzo!

GIULIA na smrt vyděšena povstane a dívá se na papeže.

ALEXANDR (vstane a zahřmí): Mlč!

PAOLO (vzrušen až do vytržení): Nebudu mlčet, ale volat budu, co mi hrdlo stačí: máme papeže Antikrista, ďábel se vloudil na místo Petrovo, konec světa se blíží, pekelník se vetřel na místo nejsvětější –

MONREALE poděšeně vběhne, za ním dva klerici a dva vojáci papežské stráže.

ALEXANDR (vztyčen ve své výši ukáže na PAOLA velkým gestem): Je to šílenec! Chopte se ho. (Vojáci už PAOLA drží.) A do nejhlubšího vatikánského vězení. Tam počká, než nad ním zasedne soud!

GIULIA zděšeně prchla.

PAOLO (vlečen vojáky a kleriky): Mně ústa nezavřeš, ty Antikriste, mne, ďáble, neumlčíš. Budu mluvit, celý Řím mě bude slyšet, celý svět, všecko křesťanstvo. Hodina tvého pádu se blíží, brzo je uvidíš, vojáky Kristovy, vede je Giuliano – (Je odvlečen.)

ALEXANDR (se strašným hněvem na zděšeného MONREALA): Jak se to mohlo stát? Kdo sem povolal toho šílence?

MONREALE (vyděšen blekotá): Já, Svatosti. Vím, že je to přítel a důvěrník kardinála della Rovere. Chtěl jsem, aby Tvoje Svatost po něm vzkázala Giulianovi –

ALEXANDR: Jak jsi mohl dopustit, aby poslouchal a sám –

MONREALE: Čekal v předpokoji pln pokory. Odešel jsem jen, abych odeslal připravené dopisy, a to on snad zaslechl tvůj hlas a sám přišel až sem, ke dveřím –

ALEXANDR (uklidňuje se): Takhle si kancléřství nevysloužíš –

MONREALE: Chtěl jsem jen využít přátelství Paolova ke kardinálu –

ALEXANDR: Vím, vím. Nezajímá mne už, co jsi chtěl, Monreale, ale podruhé se zeptej dřív, než něco takového podnikneš –

MONREALE: Nevěděl jsem –

ALEXANDR (křikne): Ty nikdy nic nevíš. (A pak se ovládne, usměje se.) A snad je to tak dobře.

MONREALE: Tvoje Svatost se na mne nehorší?

ALEXANDR: Paolo a Santa Luce by se měl na tebe horšit. Protože jsi to byl ty, který ho uvrhl do vězení. A teď jdi a pošli mi sem Giulii Farnese. Ten šílenec ji poděsil. Jistě neví, co si má o něm myslet. Vysvětlím jí to a uklidním ji.

MONREALE odejde zdrcen.

CESARE (objeví se vzápětí, zastaví se, pak se zeptá s urážlivou zdvořilostí): Ještě jsi spokojen se svým Monrealem, otče?

ALEXANDR: Proč bych neměl být spokojen?

CESARE: Slyšel jsem, co křičel ten della Roverův spřeženec. Slyšelo to snad půl Vatikánu.

ALEXANDR (klidně): Tyto zdi slyšely už mnoho. Byly svědky náboženských vzrušení, mohou být také svědky záchvatů bláznů.

CESARE: Znám tě, otče, a proto vím, že nějaký Paolo tebou neotřese. Přes to však mi dovol dotaz: nechtěl bys vyměnit svého tajemníka?

ALEXANDR: Za koho?

CESARE: A jmenovat současně kancléře církve?

ALEXANDR: Koho?

CESARE: Kardinála Juana Borgiu.

ALEXANDR: Juana? Ale Juan není přece kardinálem. Ani knězem.

CESARE: Jmenuj si ho tedy! A já budu tvým nejvyšším kondotiérem!

ALEXANDR: Uzákoním dědičnost papežství v rodině Borgiů. A ty budeš po mně prvním dědičným papežem. A proto nech Juanovi jeho vojenský úřad a světskou moc. Tvoje moc bude větší.

CESARE: Nechci být papežem! Tím ať je Juan! Chci být králem římským!

ALEXANDR: Papež je víc než král, Cesare!

CESARE: Až já budu králem, bude král víc než papež!

ALEXANDR: Ne! Ne! Ne!

CESARE (zuřivý, ale najednou se ovládne, ledově a tiše): Škoda. Myslel jsem to s tebou dobře. A s Juanem také.

TMA

OBRAZ SEDMÝ

Scéna: Jiná síň ve Vatikáně. Zimní den. Obraz Lucrezie jako mladistvé svaté Kateřiny. Jinde krucifix a proti němu klekátko. V okamžiku rychle vejde ALEXANDR ŠESTÝ. Je opětně ve španělském kroji s kordem po boku krátkého černého kabátce. Za ním supí kardinál MONREALE.

ALEXANDR (ukazuje na stěny): Tyto čalouny také. Připravit a sbalit. (Zastaví se před obrazem Lucrezie Borgie od Pinturicchia. Dívá se na něj pozorně, pak rozhodnut.) A tento obraz také.

MONREALE: Tvoje Svatost nechť mi promine, ale není přece možno, abychom vzali s sebou všechny vatikánské obrazy.

ALEXANDR: Neřekl jsem všecky. Řekl jsem tenhle. Je to nejkrásnější Pinturicchio.

MONREALE: Řekl bych, že spíše podobizna Tvé Svatosti –

ALEXANDR (dívá se na obraz téměř zbožně): Měl jsem své plány. Chtěl jsem naplnit Řím obrazy a stavbami a památkami z mé doby. A zatím musím bojovat. Co mi zbývá? Můj nejkrásnější Pinturicchio! (Rozhodnut.) Toho vezmu s sebou. (K MONREALOVI.) Jdi a poruč, co je třeba. Církevní poklady, tiáru, koberce, čalouny – a obraz Lucrezie. Ať je všecko připraveno, kdyby – (Zarazí se.) Ne, hned ať to odnesou do Andělského hradu. Tam to bude bezpečnější než tady. A ty, Monreale, sám na to dohlédneš. Ručíš mi za všecko. A nejvíc za –

MONREALE (rychle): Za tiáru. Vím.

ALEXANDR: Ne, za obraz Lucrezie. Tiáry se nikdo neodváží dotknout. Ale ten obraz by mohli – (Nedopoví, protože rychle vejde JUAN.)

JUAN (rozčilen): Otče! (Spatří MONREALA.)

ALEXANDR (laskavě): Co je, můj synu?

JUAN se zarazil a dívá se na MONREALA.

MONREALE důstojně odstoupí.

ALEXANDR (volá za ním): Dej se hned do práce.

MONREALE (na odchodu se obrátí): Stane se, Svatosti. (Odejde.)

JUAN (přikročí rychle k ALEXANDROVI a uchopí ho za rukáv kabátce): Jsem rád, že tě vidím takhle.

ALEXANDR: Proč takhle?

JUAN: Jako válečníka. Jako šlechtice. Ne jako kněze. Protože teď není čas na modlitby, přišla chvíle jednání. Válka se valí do Říma. Už zítra tu mohou Francouzi být. Právě přišli moji zvědové. A Neapolští, kteří před Francouzi ustupují, už vtáhli do města. Celá síla Karlova vojska se valí na Řím. Něco se musí stát.

ALEXANDR: Říkáš, že Neapolští vtáhli do města. Vede je Ferrantino?

JUAN: Syn šíleného Ferranta. Ale zdá se, že je sám šílený strachem.

ALEXANDR (dívá se zkoumavě na syna): A ty – ty se nebojíš?

JUAN: Francouzi jsou velmi silní. Karel sebral ve své zemi mocné vojsko. A má s sebou Švýcary a Němce. A nás, tvých vojáků, je hrstka. Nemůžeme se jim postavit.

ALEXANDR: A kolik je Neapolských?

JUAN: Ke dvanácti tisícům.

ALEXANDR: To už něco znamená. S tím, co máme, je to přece síla.

JUAN: Ne, nemůžeme se jim postavit. Karel má snad víc než osmdesát tisíc pěších a jízdních.

ALEXANDR: Máš pravdu. V poli se jim nemůžeme postavit. Ale za hradbami. V Andělském hradě jsme v bezpečí. Ten nedobudou.

JUAN: Ne, ne, to nestačí. Je jich příliš mnoho. Nenechám se zavřít v Andělském hradě jako krysa. Musíme ven z Říma. Už i tady se připravují proti tobě. Všichni spojenci della Roverů jsou na nohou a ve zbrani. A víš ty, že nejsou i v Andělském hradě?

ALEXANDR: Uprchnout z Říma? A kam?

JUAN: Na některý z tvých hradů v horách. Tam –

ALEXANDR (zle): To je nápad Vanozzin. To je její přání.

JUAN: Je to moudrý nápad. Je to přání nás všech. Je to jediná záchrana. Věř mi, otče, Andělský hrad by neodolal. Bude-li celý Řím proti nám, najde si své lidi i mezi našimi nejvěrnějšími.

ALEXANDR (zarmouceně vrtí hlavou): Nejsi voják, Juane, ne, nejsi. Jsi příliš hezký. Příliš se líbíš. Ztrácíš svou sílu po nocích a teď ti chybí.

JUAN (uražen, zarazí se): Nejsem zbabělec, otče, ale –

ALEXANDR: Neříkám, že jsi zbabělec. Ale hrdina také nejsi. A zapomínáš na věčnou moc papežství, na autoritu náměstka Kristova –

JUAN (vášnivě): Prosím tě, otče, abys mi odpustil – ale nemyl se v síle své autority. Je strašně otřesena, podkopána, je na zřícení. Itálie je plna malých i větších Savonarolů, Řím je plný stoupenců della Roverů, a ti všichni jsou proti tobě, proti nám, volají: pryč s Alexandrem, a i ti poslední nerozhodní čekají na příchod toho Francouze a pak i oni odhodí masky přátel či vazalů a chopí se meče – proti tobě!

ALEXANDR (otřesen výbuchem synovým, jakoby pro sebe): Snad, snad jsem zašel příliš daleko. Snad jsem opravdu příliš spoléhal na posvátnou nedotknutelnost papežského trůnu. (Tiše.) A snad jsem příliš nadužíval trpělivosti Boží. Snad už je těch – hříchů – příliš mnoho. A toho ostatního příliš málo. Lehko se užívá, sladko se hřeší, ale těžko se staví. A snad toto je varování! Snad ten Karel je Nemesis. Ne, to ne! Nemesis ne. Jen varování. To mne Bůh poprvé varuje. Poslechnu ho.

JUAN: Poslechni mne, otče! Teď tě ohrožují lidé. A ne Bůh!

ALEXANDR (s opovržlivou autoritou): Lidé mohou ohrožovat jen tehdy, když hrozí Bůh. Cesarovi bych to nemusel vysvětlovat. Ten by to pochopil.

JUAN: Já zas chápu něco jiného: že jsme ohroženi tak, že se něco může stát co chvíli, něco strašlivého!

ALEXANDR (otřesen): Snad nemáš pravdu, Juane. Dej Bůh, abys neměl pravdu. Ale máš-li pravdu (rychlý pohyb, jako by se bál, že někdo stojí za ním) – pak musíme jednat hned –

JUAN (s úlevou – horlivě): Díky Bohu, otče, že jsi pochopil mou starost. Ano, musíme jednat hned. Nesmíme čekat. Pryč z Říma. Do hor, tam na tvých pevných hradech je bezpečí. Hory jsou rozsáhlé a nepřístupné – tam se Francouzi neodváží –

ALEXANDR: Za to della Roverové, Orsiniové, Collonové a ti ostatní –

JUAN: S těmi si už spíš poradíme. Ale hlavně, nebudeme uzavřeni tady – nebudeme obklopeni nepřáteli –

ALEXANDR (zviklán): Snad máš pravdu, synu. Poslechnu tě, protože jsi můj nejmilejší syn.

JUAN (poklekne na jedno koleno a líbá mu ruku): Díky Bohu, otče! (Oddychne si a s úlevou vstane.)

MONREALE vejde, za ním dva klerikové, kteří zůstanou uctivě v pozadí.

ALEXANDR: Monreale, dobře, že ses vrátil. Zaraz všecko. Změnil jsem své rozhodnutí.

MONREALE: Nepřestěhujeme se do Andělského hradu?

ALEXANDR: Ne, ne. Odjedeme. (Nakloní se k němu, šeptem, aby ho klerikové neslyšeli.) Do hor.

MONREALE: Jak si přeje Tvoje Svatost. (Ukazuje na obraz LUCREZIE.) A ten obraz –

ALEXANDR: Pojede s námi. Jako všecko, co je připraveno.

MONREALE pokyne klerikům a ti počnou svěšovat obraz LUCREZIIN.

JUAN (dívá se zaníceně na obraz, k otci): Ty vezmeš obraz Lucreziin s sebou?

ALEXANDR (dívá se stejně): Ano. Tady by nebyl v bezpečí.

JUAN: Máš pravdu.

Klerikové sňali obraz a chystají se jej odnést.

CESARE (vejde zvolna a zastaví se, prohlédne si síň a pochopí. S ledovou uctivostí): Prosím Tvou Svatost za prominutí – ale smím se zeptat, co to znamená?

ALEXANDR (nepříjemně dotčen): Nevím, nač se ptáš, synu?

CESARE: Vatikán se hemží lidmi, kteří stěhují a balí, ukládají do beden, připravují zavazadla – a tady dokonce se stěhují obrazy. Chtěl jsem se zeptat, zda o tom Tvoje Svatost ví?

ALEXANDR: Nařídil jsem to.

CESARE (ukloní se a nechá hlavu chvíli skloněnu. Pak ji zvedne s náhlou zuřivou energií): Prosím Tvoji Svatost, aby mne vyslechla. (Nevyčká odpovědi a vyžene prudkým gestem kleriky.) Pryč! (Ti postaví poděšeni obraz tak, že zakryje krucifix, a utečou.) I tebe prosím, Monreale.

MONREALE se podívá na ALEXANDRA, a když nevidí opory, nerad odchází.

JUAN (posměšně): Chceš snad vyhnat i mne?

CESARE (velmi soustředěně): Ne. Tebe ne, Juane. Naopak, tebe zde potřebuju.

JUAN (zmaten): Já neodcházím.

ALEXANDR (vztyčen proti CESAROVI): Co znamená tvé chování, synu?

CESARE (s hranou uctivostí): Prosím, abys mi dovolil se zeptat, máš-li snad v úmyslu opustit Vatikán?

ALEXANDR: Ano. A vezmu vás všecky s sebou.

CESARE: Kam? Do Andělského hradu?

ALEXANDR Ne. Do Kalábrie.

CESARE (vzplane): Nikdy nepřipustím, aby došlo k takovému šílenství!

ALEXANDR: Jak se opovažuješ –

JUAN: Jsi posedlý, Cesare, že takhle mluvíš s otcem?

CESARE: Mluvím tak, jak je nutno. A nevidíte-li vy na konec a důsledky svého počínání, musím vám otevřít oči. (Skokem se ocitne u ALEXANDRA.) Nesmíš, otče, za nic na světě opustit Řím! I kdyby se země otevřela a skály pukaly! Nesmíš!

ALEXANDR: A proč nesmím? Odjel jsem mnohokrát z Říma, a nikdy –

CESARE: Ale tentokrát nesmíš. Tentokrát by to byl útěk. A papež, který utíká z Vatikánu, který opouští Řím proto, že nějaký cizí vetřelec sem táhne se svými žoldáky, takový papež přestává být papežem. Mimo zdi Vatikánu, za hranicemi Říma bys už nebyl papežem, ale tím, čím tě chtějí mít tvoji a naši nepřátelé – Antikristem!

ALEXANDR (zaražen): Ne, ne! Nikdo by se neodvážil vztáhnout ruku na náměstka Kristova.

CESARE: Papež na útěku, papež bez tiáry, to je papež sesazený. A sesazený papež není nikdo. Na toho se odváží každý! V Římě jsi Alexandr Šestý, snad nenáviděný, ale nedotknutelný. Mimo Řím jsi jen Rodrigo Borgia, nenáviděný, proklínaný a psanec, jehož život nemá ceny.

ALEXANDR: To není pravda. Povezu s sebou insignie své moci i svého svatého úřadu –

CESARE: Nic ti nepomohou. Zajali by tě a třeba hned zabili, bez soudu. Třebaže ten della Rovere tě chce hnát před soud koncilu jako lžipapeže. A až by tebe zabili, došlo by na nás, anebo ještě možná dřív na tebe, Juane –

JUAN: Ty myslíš, že na tebe ne?

CESARE: Ovšem, že i na mne, na Vanozzu, na Giulii, na Lucrezii –

ALEXANDR: Na Lucrezii ne!

JUAN: Ženy by museli ušetřit!

CESARE: Nic by neušetřili, co by mělo jméno Borgia! Rozumíš, otče, posloucháš dobře, Juane? Nic by neušetřili, co nese jméno Borgia!

ALEXANDR: Tak ty myslíš, že bych neměl –

JUAN: Ne, otče, Cesare se mýlí. Musíme odjet. Jen v horách je bezpečí. Tady ne. Tady hrozí smrt.

CESARE: Smrt hrozí všude. Ale nikdy ne papeži v Římě – z ruky lidské.

ALEXANDR (rozhodnut): Co ty radíš, Cesare?

CESARE (soustředěně): Uzavřít se v Andělském hradě a – čekat.

JUAN: Ne, otče, ne. Neposlouchej. Uvrhlo by nás to do záhuby –

CESARE (tváří tvář bratrovi): Ty, blázne, bys nás uvedl do záhuby.

JUAN (ruku na dýce): Mě nazýváš bláznem?

CESARE: Jménem, které ti patří, budeš-li trvat na svém. Jsi slaboch. Bojíš se. Byl jsi jen pro zábavu. Velké věci ti utíkají. Prohrál jsi bitvy a teď bys prohrál i otci jeho papežství.

JUAN (tasí): To mi zaplatíš!

ALEXANDR (roztrhne syny): Teď není kdy na vaše kohoutění. (K CESAROVI.) A to je vše, co mi radíš, Cesare? Zůstat a čekat?

CESARE mlčí.

ALEXANDR: To je málo, synu, málo.

JUAN: Na záhubu dost.

CESARE (jasně a pevně): Chtěls utéci před Karlem Osmým. Znám způsob a ty máš prostředky, jak ho odzbrojit, svázat, zneškodnit.

ALEXANDR (nedůvěřivě): Ty že máš? Ty že víš?

CESARE: Vím. A věřím, že to je jediná cesta. A není nijak zvlášť obtížná.

ALEXANDR (dychtivě): Tak ale mluv!

CESARE (ukáže hlavou na JUANA): Ne před tímto.

ALEXANDR: Je to tvůj bratr!

CESARE: Tvůj syn, který by tě byl uvedl do zkázy. Nechci před ním mluvit.

ALEXANDR: Poroučím ti to!

CESARE: Poslechnu-li tě, možná, že tvůj druhý syn to vyžvaní a zkazí –

JUAN (uražen, vzepne se): Odcházím, otče.

ALEXANDR (popuzen): Ale neodjížděj. Musíš zůstat s námi.

JUAN: Kéž bys svého rozhodnutí nelitoval! (Odejde, ani se na CESARA nepodívav.)

CESARE (sleduje ho zrakem a pak se rázem změní. Vrátí se mu lehkost a úsměv): Přivedl jsem ti hosty, otče.

ALEXANDR: Hosty? A teď? Kdo je to?

CESARE: Dva ochotní a uctiví francouzští pánové.

ALEXANDR: Francouzi?

CESARE: Jeden slyší na peníze. A druhý touží po purpurovém klobouku.

ALEXANDR (pochopil): To jsou ti dva ministři Karlovi? (Radostně.) Cesare, jaks to dokázal?

CESARE: Jen jeden je ministr. A k tomu ještě je komorníkem královým. Ten druhý je biskup. Ochotný a hrozně ctižádostivý biskupec. (Usměje se.) Jsou to takoví dva milí, malí, francouzští občánkové. Žádní velcí šlechtici, ani rytíři, ani zemani ne. Kupci.

ALEXANDR: Kupci?

CESARE: Teď ovšem už kupci nejsou. Ale byli. Vědí, co je to obchod. Mají něco na prodej. Jsou ochotni to prodat.

ALEXANDR: Tys už s nimi mluvil?

CESARE: Jménem Tvé Svatosti. (ALEXANDR sebou trhne.) Předpokládal jsem tvůj souhlas. Pánové jsou velmi zvědavi na papeže. Prozradili mi, že jejich pán ještě víc. A oba jsou pokornými služebníky a věrnými syny církve. Očekávají ovšem, že budou za svoji oddanost odměněni.

ALEXANDR (obejme CESARA): Cesare, můj milovaný synu, můj prozíravý synu. Kde jsou! Ať přijdou. Ovšem, že je odměním.

CESARE (vítězný úsměv): Čekají v jednom z dolejších pokojů.

ALEXANDR: Sami?

CESARE: Mají znamenitého společníka. Je to jejich průvodce. Don Micheletto.

ALEXANDR (uklidněn a už zas netrpěliv): Zavolej je tedy. Ať vejdou.

CESARE: Biskup se jmenuje Briçonnet a mluví vlašsky. Latinsky neumí. Ministr se jmenuje Vesc a umí jen francouzsky.

ALEXANDR: Promluvím s biskupem. Čím jsi říkal, že chce být?

CESARE: Kardinálem.

ALEXANDR: Trochu vysoký požadavek na obyčejného francouzského biskupa a k tomu ještě bývalého kupce.

CESARE: Je to však pravá ruka Karla Osmého. A možná, že celý jeho mozek.

ALEXANDR: Ten kupec bude tedy kardinálem. (Zarazí se.) Ale ručíš mi, že Karla ukrotí?

CESARE: Dělá, co oni chtějí.

ALEXANDR: Ale co Giuliano? Ten bude štvát dál. Ten to nedovolí.

CESARE: Věřím na své kupce. Ostatně, přivedu ti je. (Odejde spěšně.)

ALEXANDR (poklekne na klekátko, které je náhodou před sňatým obrazem LUCREZIE): Pane bože, díky tobě, že jsi – (Najednou si uvědomí, že klečí před sňatým obrazem LUCREZIE, který zakrývá krucifix. Vstane a zatleská.) Monreale, Monreale.

MONREALE (přisupí): Svatosti –

ALEXANDR (ukáže na obraz LUCREZIIN): Ten obraz pověsit. Rychle! (Odpíná kord.)

MONREALE odkvapí a ve chvíli přijde s oběma kleriky, kteří zas obraz podivuhodně rychle zavěsí.

CESARE (vrátí se právě, když jsou s prací hotovi, a překvapeně se na ně podívá. Stejně na MONREALA): Už jste tu zas? Kdo vás zavolal?

ALEXANDR: Já! (Pokyne klerikům, MONREALE chce také odejít.) Ty ne, Monreale. Podej mi sutanu. A pomoz mi obléci. (MONREALE tak učiní.) Čekám hosty. Uvedeš je.

MONREALE: Kdo je to?

CESARE (rychle předejde ALEXANDRA): Jeden vyslanec a jeden biskup.

MONREALE: A jejich jména?

ALEXANDR: Oni ti je řeknou. (Je převlečen, jeho španělský kroj zmizel.)

CESARE: Přivede je můj don Micheletto.

MONREALE odejde.

ALEXANDR (se zálibou se dívá na obraz): Můj nejkrásnější Pinturicchio.

CESARE (tiše): Tvá nejkrásnější dcera.

MONREALE (vejde a ohlašuje): Biskup Briçonnet. A pan Vesc.

ALEXANDR usedne do křesla, CESARE se postaví za něj.

BRIÇONNET a VESC opatrně vstoupí. Oba jsou velmi vyšňořeni. Nejdřív se hluboce ukloní a pak oba padnou na kolena.

ALEXANDR (velmi milostivě): Vítejte, milí synové. (A nastaví jim střevíc k políbení. Vtom si uvědomí, že to je střevíc ke španělskému kroji, zarazí se, ale už je pozdě.)

BRIÇONNET (vstane a jde, klesne na kolena a podívá se překvapeně na střevíc, pak jej váhavě políbí): Svatosti! (Vstane.)

VESC nemá k tomu mnoho chuti, ale pak udělá totéž.

ALEXANDR (usmívá se): Kardinála Cesara Borgiu znáte. Jemu děkuji za znamenité a dobré zprávy o vaší věrnosti k naší matce církvi a k stolci Petrovu. Rozhodl jsem se vás přijmout, abych vám řekl, že vaše horlivost a oddanost nezůstanou bez odměny.

BRIÇONNET (ví, že je na něm, aby odpověděl): Jsme oddaní a věrní synové církve a Tvé Svatosti.

ALEXANDR: Ale váš pán, zdá se, chová k nám jiné pocity.

BRIÇONNET (v rozpacích): Jeho Milost královská Karel Osmý rozhodl se vytáhnout proti Turkům.

ALEXANDR: Ale nyní stojí před Římem. A tady nejsou Turci.

BRIÇONNET (chytne se stébla): Jsou. Vlastně je tu jen jeden. Džem, bratr sultána Bajazeta.

VESC horlivě kývá.

BRIÇONNET: A toho se chce zmocnit náš pán, král Karel.

ALEXANDR: Ale proto snad sem netáhl?

BRIÇONNET (jeho rozpaky rostou): Proto jistě ne. (Odmlčí se.)

ALEXANDR: A jaký je tedy cíl a smysl jeho výpravy?

BRIÇONNET (polkne): Znovudobytí království neapolského, jež náleží dědickým právem rodu Valois a koruně francouzské.

ALEXANDR: Království neapolské je léno církve.

BRIÇONNET: Král Karel Osmý nepřeje si nic jiného, než je přijmout z rukou Tvé Svatosti.

ALEXANDR: A to je vše, co si přeje tvůj král?

BRIÇONNET: To je vše. Až na nějaké věci méně významné.

ALEXANDR: A to jsou?

BRIÇONNET: Bratr sultánův. A – (Odmlčí se.)

ALEXANDR: A což, nesvolím-li?

BRIÇONNET (rychle): To právě říká králi kardinál Giuliano della Rovere. Ten to stále opakuje, že Tvoje Svatost nesvolí.

ALEXANDR: A svolím-li?

BRIÇONNET: Bude král Karel Osmý nejposlušnějším synem církve.

ALEXANDR: I když kardinál della Rovere bude ho přemlouvat k dalším a dalekosáhlejším věcem?

BRIÇONNET: I pak.

ALEXANDR: Kdo mi za to ručí?

BRIÇONNET: My dva, Svatosti. Já, biskup Briçonnet, a ministr Vesc. Třebaže – (Odmlčí se.)

ALEXANDR: Třebaže –

BRIÇONNET (odmlčí se, pak tiše): Třebaže kardinál della Rovere má značný vliv na našeho krále. Myslím, že je to právě význam jeho hodnosti, která zastiňuje nás všecky. Pouhý ministr a pouhý biskup – (Odmlčí se.)

ALEXANDR (úsměv): A kdybys ty byl povznesen ke stejné hodnosti, jakou má kardinál della Rovere –

BRIÇONNET (radostně): Pak, pak by pozbyl Giuliano své moci a král by poslouchal jenom mě. (Rychle.) Jenom nás.

ALEXANDR: Jsme ochotni umožnit francouzskému králi, aby se s námi sešel a aby mohl projevit, že v nás ctí pravého papeže a zákonného nástupce Petrova. A bude-li tvoje pomoc při vedení jeho kroků cestou správnou taková, jak říkáš, chceme tě povznést do sboru svých kardinálů.

BRIÇONNET (padne na kolena): Svatosti, máš a budeš mít ve mně svého nejvěrnějšího služebníka. (Povstane, věcně.) Můj přítel Vesc –

VESC, který na to všecko se díval nechápavě a teprve nyní pochopil, podívá se tázavě na BRIÇONNETA.

ALEXANDR: Tvůj přítel Vesc bude patřičně odměněn za svou věrnost z papežské pokladny.

BRIÇONNET se nahne k VESCOVI a šeptem mu to sdělí.

VESC padne na kolena, poděkuje a vstane.

ALEXANDR: Zbývá se ještě dohovořit o způsobu a času schůzky. O tom se s vámi dohodne kardinál Cesare Borgia. (Podá jim milostivě ruku k políbení.)

BRIÇONNET pokleknuv ruku políbí. VESC nyní podstatně ochotněji učiní totéž. BRIÇONNET a VESC odejdou.

CESARE (opustí své místo za křeslem papežským): Jsi spokojen, otče?

ALEXANDR: Dobrý počátek byl učiněn. Ten Briçonnet udělá za kardinálský klobouk všecko. A ten Vesc zase za peníze, je mu to vidět na obličeji. Ale ty podmínky se mi nelíbí. Nechci dát Neapol, nechci dát Džema. A nechci ani nic jiného.

CESARE: Bez obětí to nepůjde. Vyslechneš krále a pak uvidíš.

ALEXANDR: Nemohu ho přijmout ve slavnostním slyšení. Jistě by nechtěl pokleknout a líbat můj střevíc – když si podrobil půl Itálie. To se musí zařídit jinak.

CESARE: Počkej, až bude v Římě, a pak – Můžeš se s ním setkat třeba náhodou – ve vatikánské zahradě.

ALEXANDR (usměje se): Náhodou?

CESARE: Úmyslnou náhodou.

ALEXANDR: Dohodni se s Briçonnetem. (Zatleská, vejde MONREALE.) Dej všecko rozbalit a postavit na stará místa. (Pro sebe.) Ten hrozivý mrak se rozplynul. Opravdu to nebylo než varování. A snad ještě míň než varování. Ne, moje slunce ještě není v zenitu. Jsem stále ještě papež a mám své zásluhy. (Probere se.) Zůstaneme v Římě. A teď dej přivést Paola a Santa Luce.

MONREALE: Tvoje Svatost ho chtěla dát převést do vězení v Andělském hradě. Nyní je ve strážnici.

ALEXANDR (netrpělivě): Přiveď ho hned.

MONREALE rychle odejde.

CESARE: Co chceš udělat s tím naším malým římským Savonarolou?

ALEXANDR: Chci se s ním dohodnout.

CESARE: Za to, že tě urazil a že nám vyhrožoval?

ALEXANDR: Ano, za to. A dohodnu se s ním svým způsobem.

CESARE (významně): A proto si ho dáváš předvést.

ALEXANDR: Čeká smrt. A nedočká se jí.

CESARE (překvapen): Proč nevyhovět jeho přání?

ALEXANDR: Nechci, aby bylo po jeho. Bude po mém. A pak Giuliano o něm dobře ví. Nechal ho v Římě jako svého zástupce. Bude se po něm ptát. A možná, že se bude po něm ptát také Karel Osmý.

CESARE: Co s ním tedy uděláš?

ALEXANDR (usměje se): Uvidíš.

Vstoupí MONREALE a za ním dva ozbrojenci vedou zbídačelého PAOLA A SANTA LUCE.

ALEXANDR (dívá se na PAOLA dlouze, pak): Buď vítán, Paolo.

PAOLO (překvapen zvedne hlavu, zlomeným hlasem): Vysmíváš se mi?

ALEXANDR: Ne, vítám tě. Dal jsem tě přivést, abych tě soudil.

PAOLO: Sám jsi už dávno odsouzen.

ALEXANDR: Všichni jsme odsouzeni – a všichni se můžeme kát.

PAOLO: Není takového pokání, aby smylo tvé hříchy.

ALEXANDR: To ponech mému svědomí. Já však vím o pokání, které smyje tvé hříchy.

PAOLO: Jsem připraven na všecko. (Vzplane.) Jen prosím Boha, abych se dožil tvého potrestání.

ALEXANDR (usměje se): Starý oheň v tobě ještě doutná, Paolo. Ale jen doutná. Vatikánské vězení zkrotí každého vzpurníka. (Vstane.) Je čas, Paolo, aby ses připravil na cestu.

PAOLO: Jsem připraven odejít tam, kde se ty se mnou nikdy nemůžeš setkat.

ALEXANDR (úsměv): Mohl bych, ale nechci. Buď sbohem, Paolo, a měj se dobře – na Kypru.

PAOLO (užaslý): Na Kypru?

ALEXANDR: Jmenuji tě kyperským arcibiskupem. Odjedeš ještě dnes a nesmíš ostrov opustit, leč bych tě zavolal.

PAOLO: Ty mne chceš jmenovat arcibiskupem? Ty si mne chceš koupit? Nechci tvé jmenování. Nepřijmu je –

ALEXANDR (k MONREALOVI): Paolo a Santa Luce, arcibiskup kyperský, odjíždí. Monreale, doprovodíš ho se zbrojným průvodem až do Ostie. Loď již čeká. Dovedeš ho na palubu a tam bude svoboden.

MONREALE, PAOLO veden ozbrojenci, odejdou.

CESARE: Byl jsi velkomyslný.

ALEXANDR: Dal jsem příklad Giulianovi.

CESARE: Udělal jsi dobře. Paolovo jmenování nebude moci vydávat za čin Antikristův.

ALEXANDR (usměje se): Na Kypru je ten buřič dobře schován: terra Christianorum ultima. Pomoz mi svléci roucho. (CESARE mu pomáhá. ALEXANDR zas v kabátci, připne si kord.) A teď pojďme si prohlédnout hradby Andělského hradu.

CESARE: Jsou pevné. Vždyť jsi je dal zesílit. A pak – nebudeš jich potřebovat.

ALEXANDR: Kdo ví, Cesare, kdo ví? Dokud bude Itálie rozdrobena na malé státečky a pokud se ti jejich tyránkové budou moci paktovat jeden s druhým a spojovat se s římskými barony – dokud nebude nad nimi nad všemi autorita papežská – dotud zůstává Andělský hrad opravdovým útočištěm biskupa římského. Protože si vždycky někdo může zavolat do Říma nějakého Karla Osmého.

CESARE: A což opravdu není cesta k té jednotě? Dej mi víc vojáků, víc peněz, já je všecky vyhubím!

ALEXANDR (jde rychle ke stolu, kde leží rozprostřené mapy. Ukazuje na jednu z nich): Vyhubil bys mnohé, ale ne všecky. Porazíš Orsinie, rozdrtíš Colonny, odstraníš Bagliony, a Florencie bude stát pořád. Dobudeš Florencie, za zády tě bude ohrožovat Neapol. Podrobíš si neapolské Aragonce – zůstává Lodovico Moro v Miláně, Farnesové v Parmě a rodina Este v Modeně, nemluvě o Gonzagech v Mantově. A kdybys všem těm zlámal vazy, neotřeseš okřídleným lvem benátským. (Udeří do mapy.) Kdysi jsem si myslil, že to zmohu sám s vámi, se svými syny. A teď (znovu udeří do mapy) se mi zdá, že to je úkol na staletí. A zatím, zatím místo abych se tím zabýval, musím se bránit tomu Francouzi. (Prudce shodí mapu ze stolu.)

CESARE (tiše): Nemůžeme-li pomoci Itálii sami, pozveme si na to jiného.

ALEXANDR: Koho?

CESARE: Cizince.

ALEXANDR (posměšně): Jednoho už tu máš. Jmenuje se Karel z Valois a má sto chutí vzít mi můj Řím.

CESARE: Nejsou na světě jen Francouzi.

ALEXANDR (usměje se): Nejlíp by se mi hodili ti, kterých nemohu použít.

CESARE: A to jsou?

ALEXANDR: Turci. Mému předchůdci platili poplatek. Mně by měli poslat vojsko. S těmi bych porazil celou Itálii. I ty zpupné Benátky. Ale Turci jsou právě ti jediní, s kterými se spojit nemohu.

CESARE: Proč ne? Nejdřív porazit s Turky Itálii a pak pomocí sjednocené Itálie vyhnat Turky a nakonec s celým křesťanským světem porazit i je.

ALEXANDR: Bylo by to příliš nebezpečné počínání. Odvážil bych se ho, kdybych nebyl papežem.

CESARE: Odvážím se toho za tebe. Napiš sultánu Bajazedovi dopis. Chtěj vojáky a slib mu cokoliv. Slib mu i Džema. Džem je věčná hrozba jeho vládě a jeho trůnu. Za tvého zajatce Džema, za svého bratra Džema, udělá všecko.

ALEXANDR (uvažuje): Líbí se mi ta myšlenka, protože se jí děsím. Byla by to strašná cesta – ale velký cíl. Pomocí mohamedánů sjednotit křesťany – a se sjednocenými křesťany vyhnat půlměsíc a podrobit si svět.

CESARE: Napiš dopis sultánovi ještě dnes.

ALEXANDR: Napíšu, ale neodešlu.

CESARE: Napiš jej hned.

ALEXANDR: Odešlu jej – až se zbavím Karla. Poveze ho tvůj posel – Giorgio Bosardi. Ať je stále připraven.

CESARE: Pošleš jej brzo.

ALEXANDR (náhle): Kéž bych měl tisíc životů! Uměl bych je naplnit všecky! Unesl bych celý svět!

CESARE: Celý svět mne neláká. Stačí být pánem jeho nejlepší části.

TMA

OBRAZ OSMÝ

Scéna: Síň v paláci sv. Marka, kde se ubytoval KAREL VIII., když vtáhl do Říma. Zavazadla a dovezené věci královy se odrážejí od přísného původního zařízení paláce. Síň proto působí poněkud jako skladiště jakéhosi renesančního muzea: král získal na svém tažení různým způsobem nesmírné množství darů, obrazů, drahocenných nádob, sošek, čalounů a skvostů. Značná část tohoto bohatství je tu složena. Síň je prázdná, ale v okamžiku vejde KAREL VIII., ještě hubenější, nosatější a unavenější než v Lyoně, za ním důstojník stráže a dva vojíni nesoucí sbalený čaloun.

KAREL VIII. (ukáže na volné místo): Sem.

Vojáci položí čaloun a rychle jej rozbalují, přitom na něj šlapou.

DŮSTOJNÍK (přidušeně, rýpne jednoho): Pozor, chlapi.

KAREL VIII. (dívá se potěšeně na čaloun, přitom pokyne vojákům, ti odejdou. K DŮSTOJNÍKOVI, který se chystá je následovat): Ty ne, ty počkej. (Dívá se na čaloun.)

DŮSTOJNÍK se zastaví a čeká.

KAREL VIII. (zvedne hlavu od čalounu): Itálie je bohatá země. (Přejde k obrazům, pohladí bok sošky.) Řím je krásné město. (Najednou se obrátí.) Jak se tu líbí mým vojákům?

DŮSTOJNÍK (usměje se): Líbí, královská Milosti.

KAREL VIII.: Líbí, líbí. Bodejť by se jim nelíbilo. Ale drancovat nesmějí, slyšíš? Drancovat. Každého, kdo bude chycen při plenění, dám pověsit. Řím jsme nedobyli. Jsme tu hosty. Dej to rozhlásit. (Pokynem ho propustí.)

DŮSTOJNÍK (pozdraví a odejde. V okamžiku se však vrátí a hlásí): Jeho Eminence kardinál Giuliano della Rovere.

KAREL VIII. (nemá radost z návštěvy): Giuliano. (Pokrčí rameny.) Ať vejde.

DŮSTOJNÍK odejde. V okamžiku vstoupí GIULIANO.

GIULIANO (v brnění, přes které má kardinálský plášť): Královská Milosti.

KAREL VIII. (podívá se na něho roztržitě): Vítej, kardinále. A pojď, podívej se na můj krásný gobelín. Poslal mi jej tvůj přítel, kardinál Ascanio Orsini.

GIULIANO (lhostejně přejede zrakem čaloun, velmi naléhavě): Přišel jsem požádat tvoji Milost, aby pro obrazy a čalouny nezapomínala na náš hlavní a jediný úkol.

KAREL VIII. (slyší to nerad): Já vím, já vím. Na všecko dojde. Podívej se na tento obraz. Jedna krásná Orsiniovna v Braccianu mi jej věnovala.

GIULIANO: Tvoje Milost nevtáhla do Itálie, aby sbírala obrazy od vlašských šlechtičen, nýbrž aby zachránila křesťanstvo a očistila církev.

KAREL VIII. (zvedne hlavu): Ano, to chci. Ale přitom přece mohu sbírat obrazy a sochy a – všecko, co se mi líbí a co dostanu.

GIULIANO (naléhavě): Tvoje Milost může jen jedno: bojovat za nápravu v Kristově církvi. A dokud to se nestane, znamená toto hraní si s obrazy a shromažďování pokladů – jen nadržování Antikristovi.

KAREL VIII. (vztekle): To se ti nelíbí? A co bys tedy chtěl, abych dělal?

GIULIANO: Bojoval.

KAREL VIII.: Bojoval, bojoval! Vedu válku neustále. To jen tady jsem dovolil vojsku, aby si vydychlo. A ostatně, co chceš, dal jsem namířit děla na Andělský hrad. Co bys chtěl ještě víc?

GIULIANO: Abys z nich střílel. Abys hnal útokem na hradby. Abys vyvrátil brány a zmocnil se toho Antikrista, který tam chodí za hradbami a dívá se na nás střílnami svých věží.

KAREL VIII.: Střílet na papeže? To neudělám!

GIULIANO: Není to papež. Je to Antikrist.

KAREL VIII.: Ať je to třeba Antikrist, ale je to papež. Nikdo z mých vojáků by se neodvážil přiložit doutnák k dělu, protože by se bál, že by mohl zabít náměstka Kristova.

GIULIANO: Pěkný náměstek Kristův. Je to zosobněný Satanáš.

KAREL VIII.: Dokud je papežem, nemohu dělat víc, než jsem učinil. Obléhám ho, čekám, až se poddá, a zatím sbírám věci, které se mi líbí. (Usměje se.) Živé i mrtvé.

GIULIANO: Zpronevěřil ses svému úkolu, králi. Chtěl jsi vést křížovou výpravu –

KAREL VIII.: Ale proti Turkům.

GIULIANO: Nejdřív proti tomu Antikristovi. A zatím tu sedíš a nevíš si rady, proto si hraješ. Zapomněls na svou přísahu –

KAREL VIII.: A co ty, ty jsi dodržel slovo? Kde je ten koncil, který měl sesadit toho tvého Antikrista, kde? Vidíš, nikde! Do větru jsi mluvil a nic jsi neudělal. A na mně chceš, abych střílel na papeže a vydal se tak věčnému zatracení? Ne, kardinále: nejdřív svolej svůj koncil a až ten sesadí toho tvého Antikrista, pak dám střílet z děl a povedu své vojáky na sesazeného papeže. Dříve však ne.

GIULIANO: Nemůžeme čekat na koncil. Musíme jednat hned. Všecko nyní záleží na tobě. Podrobil sis půl Itálie. Nikdo ti neodolá. To, co zbývá, porazíš hravě. Dobudeš Andělského hradu, zajmeš papeže a pak, ručím ti za to, koncil se sejde dřív, než se naděješ, a Alexandr bude zbaven své moci církevní a jeho nástupce ti požehná, postoupí ti království neapolské a s celou silou církve a vším jejím bohatstvím podpoří tvou výpravu křížovou. To všecko se stane, ale nejprve udeř, udeř, udeř!

KAREL VIII. (zviklán): Snad máš pravdu. Můžeš mít pravdu. Zdá se mi, že bys mohl mít pravdu.

GIULIANO (radostně): Královská Milosti, nepochyboval jsem –

KAREL VIII. (pokračuje): Poradím se o tom s Briçonnetem.

GIULIANO (bodnut): S tím? Nač ti třeba rady toho kupce? Což nejsi král?

KAREL VIII.: Jsem král. A Briçonnet už není kupec. Je už dávno biskupem.

GIULIANO: Pěkný biskup. Ani latinsky se dosud pořádně nenaučil. A mám zprávy, že mu nadbíhá ten pekelník Cesare Borgia. (Naléhavě.) Králi, nečekej, neváhej, jednej!

KAREL VIII.: Já neváhám. Já se jen chci poradit.

GIULIANO: Tvé vojsko leniví. Ztrácí kázeň. Začínají drancovat. Že včera vyplenili židovské ghetto, toho nikdo nelituje. Ale zítra mohou plenit paláce římské šlechty, té šlechty, která tě uvítala jako spasitele.

Vejde BRIÇONNET, za ním VESC.

KAREL VIII. (radostně): Čekám na tebe, Briçonnete. Kardinál della Rovere chce, abych udeřil na Andělský hrad! Chce, abych střílel na papeže.

BRIÇONNET (zhrozí se): Nedopusť Bůh. Tvoje Milost že by měla dát střílet na náměstka Kristova?

KAREL VIII. (vítězně ke GIULIANOVI): Slyšíš? Tady to máš! Náměstek Kristův!

GIULIANO: Je dávno sesazen!

BRIÇONNET: Není, není. Je to právoplatný papež!

GIULIANO: Byl zvolen podvodem a jeho volba neplatí. Všichni praví křesťané jsou proti němu. Žádný řádný kněz ho neposlouchá.

BRIÇONNET: Nikdo nemůže sesadit zvoleného papeže.

GIULIANO: Koncil ho sesadí.

BRIÇONNET: A kde je ten tvůj koncil?

GIULIANO (pochopí, že BRIÇONNET je ztracen): Koupil si tě ten pekelník! Proto tak mluvíš. Vím o tom, že ti nadbíhají stvůry Cesara Borgie!

BRIÇONNET (uražen): Zakazuji si, abys mne urážel, kardinále. Nikdo si mne nekoupil. Nic jsem od nikoho nedostal.

GIULIANO: Ani sliby?

VESC: Tvoje Eminence nám slibovala svolání koncilu –

GIULIANO (zuřivě k VESCOVI): Tebe také získal?

VESC (uražen): Nerozumím ti.

GIULIANO (ke KARLOVI): Králi, rozpomeň se na své sliby, na svá předsevzetí! Nezrazuj křesťanstvo, nezrazuj církev, nezrazuj sebe!

KAREL VIII. (ve zmatené umíněnosti): Svolej koncil!

GIULIANO: Neudeříš-li, ztrácíš jedinou naději svého života. Naději, že se staneš nástupcem Karla Velikého!

KAREL VIII.: Ale ten šel s papežem!

GIULIANO: I ty s ním půjdeš, ale musíš ho dát zvolit. A nejdřív odstraň lžipapeže!

BRIÇONNET: Papež je papež. A král, který by se proti němu postavil, dává v sázku korunu.

KAREL VIII. (nejistě ke GIULIANOVI): Tak vidíš!

GIULIANO (cítí, že s těmito lidmi je u konce): Běda tobě, králi, který ses ukázal slabým a malým ve své rozhodné chvíli. Prohrál jsi svou budoucí velikost, prohrál jsi slávu svého života a spasení těch, kteří v tebe doufali. A to všecko proto, že jsi sám bez vůle –

KAREL VIII. (vztekle): Já bez vůle?!

GIULIANO: – a že jsi poslouchal trpaslíky, které sis vybral za rádce.

BRIÇONNET (vztyčí se ve své mohutnosti): Mne nazýváš trpaslíkem?

GIULIANO (nedbá ho): Sbohem, králi, který nestačíš na úkol, jejž sis předsevzal. Byl jsem pošetilec, že jsem na tebe spoléhal. Ty církvi nepomůžeš a křesťanství nespasíš. Ty nepomůžeš ani sám sobě. Nadarmo jsi táhl do Itálie. Žij si a zajdi se svými koupenými Briçonnety. Jednou tě prodají stejně, jako dnes prodali mne. Jenže jimi a skrze ně Antikrist nezvítězí. To získal jen odklad. Ale jeho konec se stejně blíží, a že nastane brzy, o to se postarám. (S opovržením.) A ty, ty malý králi, ty budeš brzo zapomenut! (Obrátí se a důstojně odchází.)

KAREL VIII. udělá krok, jako by ho chtěl zadržet.

BRIÇONNET (vstoupí mu do cesty): Tvoje Milost nechť nezdržuje tohoto vzbouřeného kardinála.

KAREL VIII.: Proč? Snad bych přece jen měl s ním ještě promluvit –

BRIÇONNET: Zbytečno, Milosti královská.

KAREL VIII.: Proč zbytečno?

BRIÇONNET (vítězoslavně): Protože přináším Tvé Milosti pozdravy a vzkazy a požehnání Jeho Svatosti, papeže Alexandra.

KAREL VIII. (překvapen obrátí se na VESCA): Co tomu říkáš, Vescu?

VESC: Raduji se z toho, královská Milosti.

KAREL VIII.: A co Neapol?

BRIÇONNET: Dostaneme k ní ještě papežské požehnání.

KAREL VIII. (radostně): Pak nemá ten della Rovere pravdu! Takový papež nemůže být Antikrist. A já jsem přece jen netáhl nadarmo do Itálie!

TMA

OBRAZ DEVÁTÝ

Scéna: Jiná síň ve Vatikáně s oknem, jež vede do zahrad. ALEXANDR vejde, za ním MONREALE v kardinálském plášti s kloboukem na zádech.

ALEXANDR (rozhlédne se): Přijmu ho zde. (Spokojeně usedne do křesla, které je obrácené k oknu.) Postav se k oknu a dívej se dobře.

MONREALE: Bude to poprvé, co papež přijímá v této síni krále. (Jde k oknu.)

ALEXANDR: To právě chci. Všecko se přihodí prostě a samozřejmě. Král půjde vatikánskou zahradou. A potká mne na mé každodenní procházce. Rozumí se, že náhodou. Budeme mít oba radost. Nesmírně jsme se na sebe těšili. A vezmu ho sem k sobě nahoru. Bez obřadností. Tak je to nejlepší.

MONREALE: Je to proti všem zvyklostem, ale mně se to líbí. Může se to podařit. (Vrátí se od okna.)

ALEXANDR: Může? Musí! Byl to nápad Cesarův. A snad taky toho Briçonneta. Musíme ušetřit Karlovi z Valois jakékoli veřejné pokoření. Cítí se dobyvatelem. Podmanil si půl Itálie. Nechci mu brát ten pocit. Vezmu si jen tu Itálii. (Usměje se.) Ale tak, aby o tom nevěděl. Aby to ani nepocítil. Aby byl spokojen a co nejdřív nás opustil. Teď ale jdi k oknu, Monreale, a vyhlížej ho. Objeví se jistě brzo.

MONREALE: Bude sám?

ALEXANDR: Jistě nebude. Svou družinu však nechá u vchodu. Sem přijde jistě jen s několika dvořany. Možná, že jen se dvěma.

MONREALE: Je to zázrak, že se všecko tak obrátilo. Ještě před několika dny jsme se báli nejhoršího –

ALEXANDR: To ty ses bál. To vy jste se snad báli. Protože jste baby. Měli jste víc věřit.

MONREALE: Však Tvoje Svatost nařídila připravit všecko k odjezdu –

ALEXANDR (nerad to slyší): Jsem rád připraven na všecky možnosti. Ale nepřestal jsem věřit, že najdeme způsob, jak odvrátit to francouzské nebezpečí.

MONREALE (u okna): Myslím, že už jde. Ano, je to on. (Usměje se bezděčně.) Nevypadá zrovna královsky –

ALEXANDR: Nevypadá prý vůbec královsky. Cesare mi řekl, že vypadá jako opice. A taky prý tak chodí. Děkujme Bohu, že není v ničem podoben Karlu Velikému.

MONREALE: A jde s ním biskup.

ALEXANDR: To je Briçonnet. Kramář se čtyřmi syny, který sní jen o tom, jak se stát kardinálem. (Usměje se.) Nebyl by to kardinál podle našich římských představ – ale hlavní je, že umí a chce být užitečný.

MONREALE: Král se rozhlíží kolem –

ALEXANDR (pohodlně sedí): To mě hledá.

MONREALE: Tvoje Svatost nepůjde –

ALEXANDR: Ovšem, že půjdu. Půjdeme spolu a budeme mít důležité jednání. Já a ty. Takže krále hned neuvidíme. Ale – nepůjdeme hned. Počkáme.

MONREALE: Král se vrací. Aby nám neodešel.

ALEXANDR: Neměj obav. Je na mě velmi zvědav. Víc, než já na něho. Nepřenesl by přes srdce, že byl v Římě a neviděl papeže. Proto buď klidný. Ten se zas vrátí.

MONREALE: Tvoje Svatost má jistě pravdu. Ale přece snad by nebylo dobře nechat ho čekat příliš dlouho –

ALEXANDR: Čím déle bude čekat, tím bude povolnější. Zvláště když má s sebou jen toho Briçonneta.

MONREALE: Kdyby s ním byl Giuliano, to by bylo horší.

ALEXANDR (směje se): Ten se neodváží do mých zahrad. Ostatně mám zprávy, že odjel do Ostie. Nepohodl se s králem.

MONREALE (dívá se z okna): Teď se král vrací. A zdá se být nějak netrpělivý –

ALEXANDR (vstane a jde zvolna k oknu a podívá se do zahrady): Je čas. Půjdeme. (Odchází.)

MONREALE ho tiše následuje. Síň je prázdná. Za okamžik však se otevřou dveře a vejde CESARE, vleče za ruku LUCREZII.

CESARE: Sem se pojď postavit. Odtud budeš nejlépe vidět.

LUCREZIA (u okna): Jsou dva. Který je král?

CESARE: Ten mladý pokroucenec.

LUCREZIA (vyprskne ve smích): Ten?

CESARE: Ten starý, to je biskup Briçonnet.

LUCREZIA (dívá se): To je směšný král.

CESARE (ustoupí za LUCREZII): Takového bys nechtěla za manžela.

LUCREZIA: Takového nebožáka by mi otec nikdy nepřivedl.

CESARE: Říkáš ubožáka. A ten ubožák přešel Alpy, dobyl půl Itálie a dnes je pánem v Římě.

LUCREZIA: Ne. Pánem v Římě je otec.

CESARE (usměje se): Bude jím zas, jakmile ten Francouz odtáhne.

LUCREZIA: A kdy to bude?

CESARE: Jakmile se s ním otec dohodne. (Usedne na výstupek pod okno.) Dávej pozor, až uvidíš otce.

LUCREZIA: Ty se nebudeš dívat?

CESARE: Nechci, aby mne král viděl. Nakázal jsem, aby všecka palácová okna zůstala prázdná. Nikdo se nesmí dívat na otcovo setkání s králem Karlem. Nikdo, jen ty. (Vezme ji za ruku, kterou podrží ve své.)

LUCREZIA: Teď přišel otec! Jde s ním Monreale –

CESARE: A co král?

LUCREZIA: Je ještě daleko. Teď, teď spatřil otce. Zastavil se. Ten druhý, ten biskup, mu něco říká, teď ustupuje.

CESARE: A otec?

LUCREZIA: Hovoří s Monrealem. A jde po pěšině – tam, kde čeká král.

CESARE (uchopí její paži oběma rukama a přinutí ji, aby se na něho podívala): Jsi stále krásnější, Lucrezie!

LUCREZIA: Počkej! Už je u něho. (Vzrušena.) Král pokleká na obě kolena – do bláta.

CESARE: A otec?

LUCREZIA (překvapena): Jde dál. Jde dál, jako by ho neviděl. A mluví stále s Monrealem.

CESARE (rozesměje se): A co ten Francouz?

LUCREZIA (směje se také): Klečí. Klečí a dívá se za otcem. A teď vstává a něco říká tomu biskupovi. Hrozí mu. (Vykřikne.) Už jsem se lekla, že ho udeří. A teď se rozhlíží po oknech. (Trochu ustupuje.) A teď se dívá sem.

CESARE (směje se): A co otec?

LUCREZIA: Obrátil se. Vrací se. Biskup ho ukazuje králi.

CESARE (opětně ji drží za ruku): Lucrezie –

LUCREZIA (vzrušena): A teď zase pokleká. Otec už je u něho. Ale to je hrozné. (Vypukne ve smích.) Otec jde zase dál, jako by ho neviděl.

CESARE: A co ten Francouz?

LUCREZIA: Zuří. – Vypadá, jako by se chtěl na otce vrhnout – a na toho biskupa. (Vykřikne.) Konečně!

CESARE: Co se stalo?

LUCREZIA: Otec se najednou obrátil, zvedl ho a teď ho objímá. Toho skrčka skoro není vidět v jeho náručí.

CESARE (tiskne LUCREZII k sobě): Konec podívané, Lucrezie. Stalo se, co se mělo stát. Otec má krále tam, kde ho chtěl mít.

LUCREZIA (odtahuje se): Počkej. (Dívá se z okna.) Hovoří spolu – a teď se obrátili a jdou do paláce. Otec jde první, vedle něho, trochu pozadu, král a za nimi Monreale s tím biskupem.

CESARE (odtáhne LUCREZII od okna): Řekl jsem, že podívaná je skončena. (Obejme ji a prudce ji líbá.)

LUCREZIA chvilku mu leží v náručí jako bez vlády, ale pak se vytrhne a prchá.

CESARE: Proč utíkáš, Lucrezie?

LUCREZIA: Co kdyby sem přišli. (Podívá se na CESARA.) Musím to vyprávět Vanozze a Giulii – (Zmizí týmiž dveřmi, kterými přišli.)

CESARE zatleská.

U třetích dveří se objeví DON MICHELETTO.

CESARE (pokyne mu, MICHELETTO přistoupí): Vyhledej mého bratra Juana –

MICHELETTO: Vévoda z Gandie je v paláci Borgia.

CESARE: – a popros ho mým jménem, aby sem přišel. A vrať se s ním. A teď rychle pryč.

MICHELETTO tiše zmizí.

MONREALE otevře dveře, kterými se vhrne ALEXANDR ŠESTÝ, za ním král KAREL OSMÝ francouzský v lehkém brnění, s nádherným pláštěm, ale se zablácenými koleny. Poslední vejde BRIÇONNET.

ALEXANDR (usedne do křesla a pokyne králi na protější, nižší sedátko a pokračuje v hovoru): Větší je radost nad navráceným synem než nad těmi, kteří nikdy nezhřešili.

KAREL VIII. (usedl): Velmi jsem se těšil, až spatřím Tvou Svatost.

MONREALE se postaví za křeslo papežovo, BRIÇONNET za sedátko královo.

ALEXANDR (povšimne si jeho pohledu, který platí CESAROVI): To je kardinál Cesare Borgia.

KAREL VIII. (velmi zdvořile): Mnoho jsem slyšel o kardinálu Cesarovi.

CESARE (s úsměvem zdraví krále): Kardinálové nejsou tak zajímaví jako králové.

ALEXANDR: Cesare chce říci, že slyšel také mnoho o tobě, milý synu.

KAREL VIII.: Jsem voják. A mám jen jeden cíl. Dobýt Byzance.

ALEXANDR (s úlevou): K tomu máš mé požehnání, synu.

KAREL VIII.: Mé zastavení v Itálii – to je jen příprava. Přišel jsem si vlastně pro požehnání Tvé Svatosti – (BRIÇONNET, který stojí za ním, se ho lehce dotkne, KRÁL se na něho podívá a pak rychle dodá.) Tvé Svatosti, jež je pravým papežem a náměstkem Petrovým na zemi.

ALEXANDR (potěšen se usměje na BRIÇONNETA): Dostane se ti mého apoštolského požehnání v plné míře.

KAREL VIII.: A pro neapolskou investituru. A pak ještě – (Odmlčí se.)

ALEXANDR (nepříjemně dotčen): Dobytí Byzance je veliký a krásný úkol –

KAREL VIII.: A ten je smyslem mého života. Ty ostatní věci – mají mnohem menší význam.

ALEXANDR: Nepochybuju, že se ve všem dohodneme. Vždyť už naše dnešní setkání naplní Řím radostí.

KAREL VIII.: Jsem šťasten, že se Tvoje Svatost se mnou tak brzy setkala. A musím říci, že za to vděčím svému rádci, biskupu Briçonnetovi, který je nejoddanějším služebníkem Tvé Svatosti. Ten byl šťastným prorokem dnešního setkání, třebaže nechybělo hlasů, které mne z dnešní cesty zrazovaly.

ALEXANDR (pochopí): Jsme vděčni biskupu Briçonnetovi, který je náš milý syn. Abys viděl, králi, že si vážím tvých dobrých rádců, kteří tě provázejí na cestách k církvi a k Bohu, jmenuju biskupa Briçonneta kardinálem svaté církve římské.

BRIÇONNET (v extázi, padne na kolena): Svatosti! (A žene se papeži po střevíci, který políbí.)

ALEXANDR (pokyne): Cesare, tvůj plášť. (CESARE sejme plášť, který ALEXANDR sám položí klečícímu BRIÇONNETOVI na ramena.) Monreale, tvůj klobouk! (MONREALE odepne svůj klobouk, který papež podá BRIÇONNETOVI.)

BRIÇONNET (přidržuje si plášť, přehodí si šňůru klobouku přes hlavu): Jsem nejupřímnější a nejvěrnější sluha Tvé Svatosti. (Políbí papežovu ruku a vstane.)

KAREL VIII. (vstane rovněž): Děkuji Tvé Svatosti za vlídná přijetí a velkou milost, kterou jsi vyznamenal mého biskupa.

ALEXANDR: Milý synu, můj palác je ti otevřen a my se těšíme, že tě v něm budeme často vídat a vítat.

KAREL VIII. (políbí podanou ruku): Děkuji Tvé Svatosti. (Pozdraví se s CESAREM i s MONREALEM a odchází.)

Za ním kvapí BRIÇONNET, celý šťastný přidržuje si jednou rukou plášť a druhou klobouk. Za ním MONREALE, který je vyprovází.

ALEXANDR (když se za nimi zavřely dveře): Bylo to snazší, než jsem si myslil.

CESARE (usměje se): Briçonnet si zasloužil můj plášť a Monrealův klobouk.

ALEXANDR: To je ta nejlevnější splátka. Karel z Valois bude dražší.

CESARE: Ať je drahý, jen když není nebezpečný.

ALEXANDR: Nejpovedenější na tom je, že Karlovy rádce jsem si koupil za peníze, které mi poslal sultán Bajazet, na kterého se Karel původně chystal.

CESARE: Vojsko by mi bývalo milejší. Takhle se z toho sultán dostal lacino.

ALEXANDR: Mluvíš, jako bys byl papežem.

CESARE: Mluvím jen jako papežův syn.

ALEXANDR: Měl jsi pravdu a jsem rád, že jsem tě poslechl. (Odchází.)

CESARE: Děkuji ti, otče.

JUAN (vejde): Dals mne vyhledat, Cesare.

ALEXANDR (zastaví se): Aby ti řekl, že jsem se smířil s Karlem Osmým. Cesarova cesta byla správná. Je dobře, že jsem Řím neopustil.

JUAN: To budeš moci říci, až ho opustí Karel.

ALEXANDR: Vím to už teď.

JUAN: Radil jsem ti tedy špatně?

ALEXANDR: Cesare radil líp.

JUAN (vzplane): Ať si je tedy on kondotiérem a rádcem a kancléřem. Ať je vším!

CESARE (temně): Teď mluvíš moudře! A taková moudrost prodlužuje život. Lpění na tom, pro co se nehodíš, život ukracuje.

ALEXANDR (s pohledem na CESARA): Já vím nejlíp, pro co se kdo hodíte! (Jde k JUANOVI a obejme ho.) Jsi horká hlava, Juane. Nikdo ti nebere tvé kondotiérství. A Cesarovi závidět nemusíš. Jednou má pravdu on, podruhé ty.

JUAN: Nevím, co bych mu měl závidět.

CESARE: Jedině to, že nejsi sám – jeho jediný syn.

ALEXANDR: Cesare!

CESARE zatleská, objeví se DON MICHELETTO.

JUAN (kterého ALEXANDR stále ještě objímá): Co ten tu chce?

CESARE (s úsměvem k ALEXANDROVI): Zavolal jsem ho, abych s ním odešel. Jeden syn ti stačí. Stejně jako mně musí stačit z rodiny (rychle přistoupí k MICHELETTOVI a položí mu ruku na rameno) Lucrezie.

MICHELETTO při tom slově sebou trhne a podívá se z CESARA na JUANA, ale to už ho CESARE odvádí s sebou.

ALEXANDR (když osaměl s JUANEM): Škoda, že se nemáte s Cesarem rádi. Musím vás tomu ještě naučit.

JUAN (zamyšlen): Co tím chtěl říci, že mu z rodiny musí stačit Lucrezie?

ALEXANDR (úsměv): Musíme se víc o ni starat.

TMA

OBRAZ DESÁTÝ

Scéna: Jedna ze soukromých komnat papežových ve Vatikáně. Na stěně visí přenesený obraz Lucrezie Borgie jako svaté Kateřiny. Proti ní visí portrét Alexandra VI., jak klečí v zlatém rouše kardinálském. A mezi nimi stojí obrovský dřevěný krucifix. ALEXANDR sedí v křesle a u nohou na sedátku sedí LUCREZIE a vzhlíží k němu.

ALEXANDR (dívá se chvíli mlčky na LUCREZII a pak tiše řekne): Víš, proč jsem dal tvůj obraz přenést sem?

LUCREZIA zavrtí hlavou.

ALEXANDR (natáhne ruku a uchopí pramének LUCREZIINÝCH zlatých vlasů do prstů a hraje si s ním): Protože tě mám nejblíž. Protože tady tě mám jen pro sebe.

LUCREZIA (se usměje): Visíme proti sobě. Díváme se na sebe.

ALEXANDR (náhle): Rozloučím tvé manželství.

LUCREZIA: Už zase?

ALEXANDR: Alfonso Aragonský nebyl manžel, který by tě byl hoden. A ten Giovanni – není lepší. Najdu ti – jiného.

LUCREZIA: Manžela?

ALEXANDR (jako by ji přeslechl): Aragonci nemohli být manžely mé dcery. A ti neapolští nejsou lepší.

LUCREZIA: Ale Giovanni je milý hoch. Proč jsi mne tedy za něj provdával?

ALEXANDR: Chtěl jsem si zavázat jeho rodinu. Stejně jako při tvém prvním manželství s Alfonsem. Chtěl jsem připoutat k sobě kardinála Ascania Orsiniho, který byl po mně kancléřem církve, než jsem ho dal zatknout. Řekl jsem ti přece tenkrát, po svém zvolení, že se nebudeš provdávat pro sebe, ale – pro nás, pro zájem rodiny, rodu, svých bratří –

LUCREZIA: A pro tebe?

ALEXANDR: I pro mne.

LUCREZIA: Poslechla jsem tě. Poslechnu tě vždycky.

ALEXANDR (pomalu položí její hlavu na své koleno): Jsi stále krásnější, Lucrezie.

LUCREZIA (usměje se): Krásnější než Giulie?

ALEXANDR: A poslechneš mne vždycky. (Usměje se.) Škoda, že mne synové tak neposlouchají jako ty.

LUCREZIA (hlavu na jeho klíně, dívá se na něho): Lidé si tě představují jako boha. A já vím, že jsi člověk. Člověk, ve kterém je všecko, jsi to ty, ale v tobě je také Cesare a Juan a Alfonso –

ALEXANDR: Alfonso Aragonský? Ale ten snad ne.

LUCREZIA: Pro mne ano. Splýváte mi všichni. Už se ve vás ani nevyznám. Už vás někdy ani nepoznávám –

ALEXANDR: Jak ti splýváme? Co tím chceš říci?

LUCREZIA (tiše a sladce): Jsou všichni v tobě a ty jsi v nich ve všech. (Odmlčí se.) A nejvíc v Juanovi. Juan – to jsi nejvíc ty.

ALEXANDR (probere se): Juan – syn, který je mi nejvíc podoben. Víš, že dnes vůbec nepřišel domů. Celý den jsem ho neviděl. Čekám ho, snad přijde alespoň k večeři.

LUCREZIA (usmívá se): Zdržel se u milenky. Anebo si vyjel za některou z Říma –

ALEXANDR: Jeho komorník nic neví. Od včerejška od večera ho neviděl. Nemám rád takový způsob života. Ne, v tom není po mně. V noci, ať si dělá, co se mu líbí. Ale ráno má být doma. (Usměje se.) My všichni jsme vždycky ráno doma. I když jsme nevyspalí, viď, Lucrezie.

KOMOŘÍ (vejde, velmi tiše): Večeře Tvé Svatosti je připravena.

ALEXANDR (zavrtí hlavou): Nebudeme ještě jíst. Čekám na vévodu z Gandie. Až ten přijde.

KOMOŘÍ odejde.

LUCREZIA: Než přijde Juan – chtěla bych tě o něco poprosit.

ALEXANDR (radostně): Mluv. Budu mít radost z tvé radosti.

LUCREZIA (napřímí se): Pošli Cesara pryč z Říma.

ALEXANDR: Cesara? A proč?

LUCREZIA: Bojím se ho. Stále kolem mne obchází.

ALEXANDR (s křivým úsměvem): Je to tvůj bratr.

LUCREZIA: Mám dojem, že mne hlídá. Že mne dává sledovat. Nemá rád Giovanniho. Bojím se o Giovanniho.

ALEXANDR: Cesare nemá rád nikoho. Snad jen sebe. A snad tebe, co myslíš, Lucrezie?

LUCREZIA: Buď ho pošleš pryč, anebo musíš dovolit, abych odjela s Giovannim k jeho rodině.

ALEXANDR: Ne, to ne. Nedovolím, abys odjela, Lucrezie.

LUCREZIA: Pak odešli Cesara.

ALEXANDR (uvažuje): Mohl bych vyhovět Karlovi francouzskému. Žádal mne, abych mu dal Cesara jako průvodce Itálií. (Usměje se.) Chtěl mít papežova syna rukojmím. Není hloupý ten Valois. Ale přece jen ne dost chytrý. Byl v Římě, mohl se zmocnit Andělského hradu, jak mu radil Giuliano della Rovere. A vidíš, neposlechl ho. Poslechl svého biskupa Briçonneta, kterého jsem za to udělal kardinálem. Zasloužil si ten Cesarův plášť. (Usměje se.) Byla to nejvyšší cena, kterou jsem kdy dostal za kardinálský klobouk. A Karel Osmý leží před Neapolí a zapomněl na Řím. A Giuliano se zavřel v Ostii a zuří. Však i na něj dojde. Jednou ho chytnu a pak mu ostříhám drápy.

LUCREZIA: Pošli Cesara k tomu Francouzi jako legáta.

ALEXANDR: Mohl bych to udělat. Slíbil jsem to. Ale Karel na to už zapomněl. Hlavní věc, že odtáhl. A Cesara je líp mít tady, na očích.

LUCREZIA: Otče! Což ty se ho taky bojíš?

ALEXANDR: Jsem rád, když na něho vidím.

LUCREZIA: Prosím tě tedy, dovol, abych odjela.

ALEXANDR: Dnes ne. Zítra si o tom promluvíme. Najde se nějaká cesta jiná.

MONREALE rychle vejde. Je udýchán a vzrušen.

MONREALE (rozčileně): Svatosti, chytili mezka vévody z Gandie –

ALEXANDR: Koho chytili? Mezka? A kde je vévoda?

MONREALE: Nevím. Nikdo to neví. Našli také jeho sluhu. Ležel pobodán v bezvědomí na břehu Tibery.

ALEXANDR (vstane, vyděšen a vzrušen): Něco se stalo, Monreale, něco se stalo s mým synem. (Vykřikne.) Zabili mi mého Juana.

LUCREZIA (vykřikne): Ne. Nikdo by se přece neodvážil. Nikdo – jen snad – (Zmlkne.)

ALEXANDR: Máš pravdu, Lucrezie, to jsou plané strachy. Nesmysly. Kdo by se odvážil vztáhnout ruku na mého syna? Orsiniové? Ne! Colonnové? Také ne. Vědí, že by byli vyhubeni. Všichni, všichni. Nebo nějaký žárlivý manžel, do jehož ložnice se Juan náhodou dostal? Ale ne, ne, ne! Nic se nestalo. Nic se nemohlo stát. (K MONREALOVI.) Jdi a pošli všecky mé služebníky, všecky stráže a duchovní, ať se ptají, ať hledají, musí mi ho přivést. Slyšíš? Jdi!

MONREALE: Jak Tvoje Svatost poroučí. (Rychle odejde.)

ALEXANDR (zapomněl na LUCREZII a chodí po síni): Ne, ne, ne! To je jen zkouška, to je jen pohrůžka. Já vím, že jsem hřešil, ale přestanu, napravím se, změním se. Jen ať se mi vrátí můj syn, jen ať se mi vrátí můj Juan.

LUCREZIA: Máš ho radši než Cesara.

ALEXANDR: Mám, mám.

LUCREZIA: Máš ho radši než mne.

ALEXANDR: Ne, ne, mám vás rád oba stejně. Jen – on je syn a ty jsi dcera. V tom synovi jsem já. Vidím v něm sebe, své pokračování. Jsem papežem. Juan bude králem. Bude císařem. A Cesare ať si je papežem po mně. Tak bude naše rodina vládnout světu.

LUCREZIA: Ale kde je Juan?

ALEXANDR (zastaví se): Kde je? Zdržel se u milenky. Je někde zavřen a čeká, až se setmí, aby mohl vyklouznout a vrátit se domů. Anebo někde spí. Příliš se vyčerpal asi. Žije nepořádně, žije hříšně. Musí se také polepšit. Všichni se musíme polepšit. Já, Juan i Cesare. A ty také, Lucrezie.

MONREALE (na nejvyšší míru vzrušen vejde, mluví trhaně): Svatosti, Svatosti –

ALEXANDR: Co chceš?

MONREALE (už neovládá svůj hlas): Už ho našli.

ALEXANDR: Juana? Díky Bohu! A kde –

MONREALE (sám se děsí svých slov): Vytáhli ho mrtvého z Tibery.

ALEXANDR (napřímí se, pak zařve): Ó! (Skokem je u MONREALA, chytí ho za ramena a lomcuje jím.) Je to pravda? Nezmýlil ses?

MONREALE: Poznali ho důstojníci jeho stráže. A jeho komorník. Právě přišli se zprávou. Neodváží se ti přijít na oči.

ALEXANDR (křičí): Ne, ne, ne. Lžeš! Všichni lžete! To není pravda! Našli jste někoho jiného. Můj Juan je živ a zdráv a přijde, bude se mnou večeřet –

MONREALE: Nesou ho do Vatikánu, Svatosti. Měl prý svázané ruce. A v těle sedm bodných ran.

ALEXANDR: Ne, ne, ne. To není on. To je někdo jiný. Nikdo by se neodvážil zabít mého Juana. Nikdo. Nevěřím, nevěřím. (A najednou se rozpláče a klesne na kolena, hlavu do křesla, ukrývaje ji v dlaních.)

LUCREZIA (stojí nad ním, tiše): A což jestli to je pravda, otče?

MONREALE odejde tiše.

ALEXANDR (hlavu v křesle, vkleče pohybuje tělem ze strany na stranu): Ne, ne, ne. Nezemřel, nezabili ho, žije, přijde.

LUCREZIA (tiše): Věděla jsem, že přijdou hrůzy. Proto jsem tě prosila – pošli pryč Cesara –

ALEXANDR (v pláči): Proč Cesara, Cesara ne, Cesare je živ. Ale můj Juan, můj milovaný syn. Ne, nevěřím, to není možné, nikdo by se to neodvážil. A i kdyby, vzkřísil bych ho. Juan nesmí umřít.

MONREALE (vejde a přistoupí k papeži): Svatosti, právě přinesli tělo vévody z Gandie.

ALEXANDR (vztyčí se rázem, obrátí se a hledí vytřeštěně na MONREALA. Pak promluví chraptivě): Kde – je? Kde je? Musím ho vidět.

MONREALE: Položili ho dole do obřadní síně, Svatosti. Je to on, viděl jsem ho.

ALEXANDR (chraptivě): Ne, nevěřím. A když, vzkřísím ho. Jako Kristus Lazara. Veď mě! (A vrávoravým krokem odejde, MONREALE poděšen před ním.)

LUCREZIA (stojí chvíli v bolesti a hrůze a pak se rozběhne za otcem, potlačujíc pláč): Ó! (Odejde.)

Druhé dveře se otevřou a tiše vstoupí CESARE.

CESARE (v černém oděvu s rukou na dýce. Rozhlédne se a vidí, že je sám, zvolna přistoupí k nádhernému dřevěnému krucifixu a maličko se ukloní, pak se podívá na obraz LUCREZIE a nakonec se zastaví před obrazem ALEXANDROVÝM a promluví tiše): Měl jsi mě poslechnout, otče, a nemusil bys dnes truchlit. Ale ty jsi nemohl stejně, jako já jsem nesměl. (Vášnivě.) Stalo se, co se muselo stát. Nebe získá ten, kdo se nebojí pekla. A já jsem v pekle doma. Peklo mne přitahuje. Splývá mi s nebem. V pekle je mé nebe. Svět je pln bláznů a chudáků a jen blázni a chudáci se bojí pekla. Ti živoří na okraji věcí a nikdy nedohlédnou velikosti. (K obrazu ALEXANDROVU.) Ty nejsi ani blázen, ani chudák. A přece zůstáváš na pokraji velkých věcí. Bojíš se pekla. Věříš, že tě někdo hlídá. Nebojíš se hřešit, ale bojíš se hřešit příliš. Neodvážíš se pohlédnout pravdě do očí. Obcházíš ji. A přece jsi silný. Jeden z nejsilnějších. Ale ne dosti silný. Protože pak bys byl tam, kde jsem já. Nebál by ses toho, kdo hlídá lidské činy. Nebál by ses pekla. Nebál by ses ničeho. Protože není nic než to, co obsáhneme ve svém životě. Znám, co je to život, a vím, že na jeho konci je smrt. Co si vezmu v tomto životě, mám, co přijde pak, to mne neděsí. Snad nepřijde nic. A přijde-li něco, přijde-li to peklo za mé hříchy, tím líp, užiju alespoň něco ještě po smrti. Ale pak musí být pro mne peklo zvláštní, zvlášť ohnivé a černé, protože i můj život jest zvlášť ohnivý a černý. Ale právě proto si nic neodepřu, nic, nic. Před ničím necouvnu a všecko si vezmu. V tom je má moudrost a má síla, která je větší než tvoje, protože ty se bojíš, ty věříš na hranice dovoleného a nedovoleného a na pokání. Já ne: chci hořet, dokud žiju, a pak ať ze mne zbude jen černý uhel. A vidíš, proto jsem silnější než ty. Proto jsem vedle sebe nestrpěl tvého Juana. Teď jsme už na světě jen my dva: ty, papež, a já, tvůj jediný syn, dědic a – pán. Nyní budu tebou vládnout, ať to víš, anebo ne, a ty to tušíš. Nic tě neubrání. Nic tě nezachrání. Já budu tvým papežem, já budu tvým bohem, protože budu tvým ďáblem, papeži Alexandře. Budeš mi sloužit a budeš mým nástrojem. Ne-li, zabiju tě, jako tvého slabošského syna.

(Odmlčí se, ustoupí o krok a pak najednou se obrátí od obrazu ALEXANDROVA k obrazu LUCREZIE.)

Nyní už jsme spolu sami, má krásná sestřičko. Teď už nebudeš milovat bratra Juana. Budeš moci na něj jen vzpomínat, ale jen v hrůze a v bázni, protože to, co z něho uvidíš, bude tě ve snách strašit. A než se dát strašit mrtvým Juanem, radši se dej milovat živým Cesarem. (U obrazu.) Jsi krásná opravdu jako malá svatá Kateřinka (hladí obraz a mazlí se s obrysy LUCREZIINA těla.) Máš sladká, nevinná ústa a malý, drobný, něžný nos a veliké modré oči s dlouhými brvami a zlaté, svítivé vlasy. Tvá ústa jsou podobná Juanovým, ale jsou podobná i mým, když je líbám, zdá se mi, že drtím ústa Juanova a že líbám svoje vlastní rty – a jsou to přece ústa tvoje, sladká a vonná a nevinná a hříšná, protože líbala už tolik mužských úst a těl – a žádná nelíbají tak jako má, protože žádných se tak nebojí a protože žádná je tak nepřitahují. Juana jsi líbala beze strachu, ode dneška budeš líbat mne se strachem a ten strach ti zůstane, i když budeš líbat jiné muže. Po dnešku na mne ani na chvíli nebudeš moci zapomenout.

(Těsně lne tělem k obrazu a jeho ruce hladí obrysy LUCREZIINY hlavy – pak najednou uskočí a stojí rázem před krucifixem, na němž je rozpjatý Ježíš.)

A ty, který tu visíš ukřižovaný, ty, před nímž všichni klekají a k němuž se modlí, ty jsi můj jediný soupeř. Ani ty ses nebál pekla, a proto jsi dosáhl nebe, z něhož prý jsi sestoupil. I ty jsi syn boží, jako já jsem syn papeže, božího zástupce na zemi. Ale ty jsi zvolil život bolesti a předčasného skonu, protože jsi nemyslil na sebe, ale na lidstvo. Já nemyslím na lidstvo, myslím jen na sebe. Ty jsi tu byl pro lidi a pro ně jsi zemřel, já jsem tu pro sebe a lidi, všichni lidé jsou tu jen pro mne. Pro moji radost, pro moji slávu, pro moji moc, pro mé potěšení, pro mé rozkoše. Nikdo a nic se mi neubrání. Zabil bych ho, otrávil, umučil, odstranil. Ty jsi prožil nejhlubší bolest, protože ses obětoval, abys prý lidi vykoupil, já prožívám nejvyšší slasti a rozkoše bez mezí, protože sobě lidi obětuju, abych jimi vykoupil a naplnil svůj život. Nazývají mého otce tvým opakem, Antikristem, ale to se mýlí, Alexandr není Antikrist, je to jen můj otec, který by se bál být mnou, protože neumí myslet jen na sebe. Já to umím, a proto si vezmu na světě všecko a nikdo mi v tom nezabrání. (Blíží se ke kříži.) Proč potřásáš hlavou? Ty mi nevěříš? Ty o tom pochybuješ? (Bleskem vytasí dýku a zarazí ji do dřeva kříže.) Přesvědčím tě!

LUCREZIE rychle vejde, CESARE se obrátí a zakryje tělem dýku zabodnutou v dřevě kříže.

LUCREZIA (plna bolesti a hrůzy, podívá se na CESARA, pak natáhne ruku a ukáže na něho se zdušeným výkřikem): Juan je mrtev! A to jsi udělal ty!

CESARE (se strnulým úsměvem k ní přistoupí): A nikdo tomu neuvěří!

LUCREZIA: Všichni tomu budou věřit. Všichni si to budou myslet.

CESARE: Myslet snad. Ale nikdo se to neodváží vyslovit. Protože mluvit, to znamená smrt.

LUCREZIA: Já budu mluvit –

CESARE (skokem je u ní, uchopí ji za obě ruce): To neuděláš, Lucrezie. Nikdo by ti neuvěřil. Jako to neudělá otec. Budeš mlčet. Protože je to stejně jen tvoje bláznivá představa. Proč bych já měl zabíjet svého bratra?

LUCREZIA: Protože ti překážel. Protožes mu záviděl jeho kondotiérství. Záviděls mu všecko. Záviděls mu mne.

CESARE: Nezávidím to, co mám sám.

LUCREZIA: Překážel ti ve všem. Chtěls být jediným papežovým synem, protože ty druhé nepočítáš, jsou to slaboši nebo děti. Ale Juan byl muž jako ty. A byl silnější –

CESARE: Ne. Kdyby byl on silnější, byli by vytáhli dnes z Tibery mne. (Nahne se k LUCREZII, tiše a soustředěně.) Slyš dobře, Lucrezie. Víš, že tě miluju, a víš, že tě nic neuchrání, když tě chci. A teď ti radím, mlč. Mlč, protože v Tibeře je místa dost pro všecky, kteří by mi chtěli stát v cestě. Je tam místo pro tvého Giovanniho – a je tam místo pro každého. Nikdo není dost bezpečný, aby ho nedostihl můj kat. (Pustí ji.) Znáš mne. Víš, že nemluvím nadarmo.

Obrátí se a rychle odchází, ale vtom vevrávorá do síně ALEXANDR. CESARE strne.

ALEXANDR (má zmáčené roucho, je umazán od říčního bláta a slizu, který má i na obličeji i na ústech. Dojde vrávoravým krokem ke křeslu a tam usedne): Juane, můj synu, mé nejhorší obavy se vyplnily. Byla to tvá ústa, studená vodou a slizká kalem, která jsem líbal. Byla to moje ústa, která jsem ti dal. A takhle mi je vracíš, synu. (Vztyčí se.) Ale pomstím tě, Juane, najdu tvého vraha a strašlivě se pomstím. Kdyby měl tisíc životů, všecky mu vezmu, umučím ho, prokleju, zahladím i s celou jeho rodinou.

LUCREZIA (pevně): Hledáš Juanova vraha, otče? Podívej se dobře, stojí před tebou.

ALEXANDR (vytřeští oči): Kdo? Kdo? Co to říkáš, dcero?

LUCREZIA (ukazuje na CESARA): Zeptej se ho sám.

ALEXANDR (podívá se na CESARA nechápavě, pak na LUCREZII a pak odhazuje tu myšlenku jako šílenství): Kdo že ho zabil?

LUCREZIA (ukáže na dýku): Ten, kdo vrazil svou zbraň do dřeva kříže! Cesare! Tvůj syn!

ALEXANDR (vytáhne dýku z krucifixu, vztyčí se v celé své velikosti a pak skočí tygřím skokem k CESAROVI a uchopí ho levicí za krk): Je to pravda? (Škrtí ho.) Mluv, je to pravda?

CESARE (násilím odtrhne jeho ruku od svého hrdla): Ty bys tomu věřil?

ALEXANDR (upustí dýku a pak pustí CESARA, ochable): Ne. Nesmysl. Šílenství. Všichni jsme se zbláznili. (Obrátí se.) Ty taky, Lucrezie. (Jde a těžce usedne.)

LUCREZIA: Nikdo by se to neodvážil udělat – jen Cesare. Nikomu nepřekážel – jen Cesarovi.

ALEXANDR: Má rodina je šílená. Syna mi zabili, dcera blouzní a druhý syn vyhrožuje a straší. Zbývám si sám. Nepovedli se mi moji synové. Mám daleko k svému cíli – a stárnu. Zestárl jsem tak, že se už odvážili zabít mi v Římě mého nejmilejšího syna.

CESARE: Možná, že zemřel právě proto, že ti byl nejmilejší.

LUCREZIA: Slyšíš to přiznání?

ALEXANDR (zvedne hlavu a podívá se na CESARA): Je to pravda?

CESARE: A kdyby to byla pravda?

ALEXANDR (vstane ve strašném napětí, dívá se upřeně na CESARA, jeho ruce cukají, pěstě se zatínají, pak ale povolí a on zas klesne do křesla): Nevěřím.

LUCREZIA: Protože nechceš. Bojíš se to sám sobě přiznat.

ALEXANDR (najednou zachvácen potřebou vyznání, k CESAROVI): Ne ty, ale já jsem ho zabil. Protože já jsem znal peklo, které je v tobě. Chtěl jsem je spoutat, a proto jsem z tebe udělal kardinála. A vidíš, to byla má chyba. Měl jsem tě lépe znát, protože jsem si měl vzpomenout na sebe. Dosáhl jsem vždycky všeho, co jsem chtěl. Borgiové dosáhnou vždycky všeho, co chtějí – pokud jim v tom jiný Borgia nezabrání. A ty jsi Borgia. (Odmlčí se.) Ze všech svých synů vás dva jsem miloval nejvíc. Teď Juan je mrtev a tebe, Cesare, nenávidím. Zabil bych tě, kdybych měl Juana. Ale Juan už není. Nechci slyšet, nechci vědět, kdo ho zabil. Sám jsem vinen jeho smrtí. Měl jsem ho hlídat! Měl jsem být prozíravější. Měl jsem lépe znát své syny. Měl jsem lépe znát sebe.

LUCREZIA: Potrestej vraha!

ALEXANDR: Vrahem jsem já!

LUCREZIA: Cesare je vrahem. Ujde-li trestu, svět celý se zbortí a všecko ztratí dávný svůj smysl. Řád věcí se zvrátí a po zemi bude se potácet procesí hrůz. Tma pohltí světlo, láska se utopí v děsu a jedu. Strop světa se zřítí a život přestane životem být. Sladkost všech věcí změní se v jedy. A kdo byl dobrý a život měl rád, ten bude chtít mučit a zabíjet sám.

ALEXANDR: Velmi jsi milovala Juana. Tvá bolest je měrou tvé lásky.

LUCREZIA: Milovala jsem vás všecky. Jeden je mrtev, druhého proklínám. A ty, ty, místo abys trestal, obviňuješ sebe.

ALEXANDR (odvrátí se od ní): Rozpoutal jsi peklo, Cesare. Překročil jsi míru věcí. Slyšel jsi mne. Slyšíš svou sestru. Všecky sladké šťávy její milostné krásy proměnily se v jedy. Můj sen je ohrožen a mé životní plány jsou na scestí. To všecko pro tebe. Trest si tě najde sám a pak i na tebe padne strach. Na tebe, který jsi nepoznal bolest.

CESARE: Říkáš bolest? Lituju, tuto rozkoš neznám.

ALEXANDR: Čeká tě peklo!

CESARE (jako socha, kovově): Strašidel se nebojím. A na světě je místo jen pro jednoho tvého syna.

TMA

OBRAZ JEDENÁCTÝ

Scéna: Rozsáhlá lodžie letohrádku kardinála Adriano di Corneta na Monte Mario. Sochy, obrazy, čalouny. U stěn dlouhé stoly. Rychle vejde CESARE BORGIA ve světském oděvu s dýkou u pasu. Za ním kardinál DI CORNETA.

ADRIANO: Přicházíš dnes dříve, než jsem očekával.

CESARE (úsměv): Jindy zas později, když už mne nečekají. To už je můj zvyk, kardinále Adriano.

ADRIANO: Mám radost z tvé návštěvy, ale přijde-li Svatý otec také dříve –

CESARE (přeruší ho): Ne. Uklidni se. Jeho Svatost nepřijde dříve, než bylo umluveno. To jen já. Protože jsem si vymyslel některá překvapení k zpestření večera.

ADRIANO (nedůvěřivě): Překvapení?

CESARE: Nic zlého, kardinále, nic zlého. Dal jsem přivést jen několik osvědčených tanečnic –

ADRIANO (přísně): Tanečnice na Monte Mario?

CESARE: Vím, bratře Adriano, že jsi muž přísných zásad. Ale všichni naši spolubratři nejsou jako ty. Jsem přesvědčen, že právě mezi nově jmenovanými kardinály se najdou ctitelé krásného – tance.

ADRIANO (pobouřen): Nejsem na taková překvapení ve svém domě zařízen, Cesare. A nevím, co Svatý otec –

CESARE: Jeho Svatost si vezmu na starost já, Adriano. Ujišťuju tě, že Jeho Svatost umí taneční umění ocenit. A pak, neobávej se, moje tanečnice budou tančit cudně. A oblečené jako Vestálky.

ADRIANO (zmaten): Ponecháme to Jeho Svatosti, aby rozhodla –

CESARE: Pak je tedy už rozhodnuto. Ale chtěl jsem tě poprosit o hudebníky. Ty budeme potřebovat. A já jsem svých přivedl jen několik.

ADRIANO: Pokusím se ti vyhovět. Promineš mi, že tě nyní opustím. (Odejde.)

CESARE (za ním): Zastanu tě, kdyby si někdo z hostí přispíšil.

MICHELETTO se tiše vynoří mezi sloupy.

CESARE (který ho čekal): Hotov?

MICHELETTO: Se vším. Jak jsi poručil. Mám však důležité zprávy. Posel Tvé Milosti Giorgio Bosardi byl chycen lidmi kardinála della Rovere. A před smrtí mluvil. Kardinál Giuliano zná obsah dopisu, který poslala Jeho Svatost tureckému sultánovi.

CESARE (uchopí MICHELETTA zuřivě za ruku): Proklatě! Proč se ten hlupák neusmrtil dřív, než to z něho dostali? Přece věděl, že smrti stejně neujde. Měl toho příliš mnoho na svědomí.

MICHELETTO: Změní Tvoje Milost dnešní plán? Della Rovere jistě o tom dopisu zpravil kardinály –

CESARE (přemýšlí): Nikoliv. Je to po delší době poprvé, co se objevuju s otcem veřejně. Všecko zůstává, jak jsem určil. Naopak, musíme si pospíšit.

MICHELETTO: Přípravy jsou skončeny.

CESARE: A nezaměnils barvy?

MICHELETTO (zavrtí hlavou): Dohlížel jsem na Sebastiana, když pracoval s cantarellou. Nalil ji do všeho červeného.

CESARE (usměje se): Červená je barva kardinálů.

MICHELETTO: Kdežto bílá je barva Svatého otce. A tvoje, pane. Proto bílé víno je bez cantarelly.

CESARE: Ano, bílá je dnes moje barva. Dnes se nepočítám mezi kardinály.

MICHELETTO (vytáhne ze záňadří temnou lahvici): Zde je, co zbylo z cantarelly.

CESARE (vezme lahvici a zvedne ji proti světlu): Jak vidím, náš Cremoňan s jedem nešetřil.

MICHELETTO: Sebastiano Pinzone rozumí svému řemeslu, pane.

CESARE (zastrčí lahvici do opasku): Připomeň mu, že nesmí víno spustit z očí, dokud nepůjde na stůl. A pak se vrať, chci, abys byl po ruce na zatleskání.

MICHELETTO: Stane se, pane. (Odejde.)

Setmělo se. Komorníci přinesli hořící svícny.

Vejde ALEXANDR VI., za ním MONREALE a ADRIANO DI CORNETA, vzápětí za nimi kardinálové SODERINI, ROMOLINO, CASTELLARE, DI FIESCHI, CARAFFA, SPRATA, ILLORIS, v pozadí důstojníci papežské gardy, vojáci a komorníci se svícny.

ALEXANDR (k ADRIANOVI): Krásně si tu žiješ, Adriano. Je mi tu dobře: jako bys tu měl, na Monte Mario, lepší vzduch než já ve Vatikáně.

ADRIANO: Raduji se z dobré vůle Tvé Svatosti. Krásný večer a Tvoje blahovůle jsou šťastným uvedením naší malé slavnosti.

ALEXANDR: Ujmi se svých hostitelských povinností. (Ke kardinálům.) Dobře začíná dnešní večer, co říkáš, Soderini?

SODERINI: V přítomnosti Tvé Svatosti začíná každý večer dobře.

ALEXANDR: Stále nerozlučni, Castellare a Sprato.

CASTELLARE: Tím větší radost, že Tvoje Svatost nás jmenovala současně.

ALEXANDR (k DI FIESCHIMU): A co ty, Nicollo, už sis zvykl na kardinálský purpur?

FIESCHI: Tradice mé rodiny mi to ulehčila.

ALEXANDR: A co ty, Romolino, nikdy neodložíš svou vážnost?

ROMOLINO: Byl-li jsem dřív lehkomyslný, nyní jako kardinál nesmím v ničem polevit.

ALEXANDR: Přeji ti tvé kardinálství, ale nezapomeň, že jsi také člověk. Nelze být stále jen kardinálem. (K ostatním.) Usedněte, na mne nečekejte.

Obrátí se, spatří CESARA, ale podívá se na něho jen zběžně a jde mimo něho na vyvýšené místo. CESARE ho při tom pozdraví s hlubokou, nápadnou reverencí. Kardinálové to pozorně sledují.

ADRIANO (nahne se k di FIESCHIMU): To je poprvé od zavraždění Juana Borgiy, co se Jeho Svatost objevuje na veřejnosti s Cesarem.

FIESCHI (stejně tiše): Nevšední podívaná: otec zavražděného se synem, který vraždil.

CESARE (přistoupil zatím k ALEXANDROVU křeslu a tiše mluví): Mám důležité zprávy, otče.

ALEXANDR (nepodívá se na něho, na půl úst): Nezajímají mne.

CESARE (naléhavým šeptem): Však tě budou zajímat. Giuliano della Rovere ví, oč jsi žádal sultána.

ALEXANDR (mimoděk sebou trhne a obrátí se rázem k CESAROVI): Jak se to dověděl?

CESARE: Jeho lidé chytili Bosardiho.

ALEXANDR (poplašen): Pak ale – nejsme tu bezpečni. Proč jsi mi to neřekl dříve? (Rozhlédne se.) Vrátím se do Vatikánu. (Vstává.)

CESARE (těsně u něho, naléhavým šeptem): Nesmíš, otče. Musíme zůstat –

ALEXANDR: Nechci.

CESARE (skoro ho tlačí do křesla): Musíš. Učinil jsem nutná opatření. Vzpomeň si, jak to bylo, když stáli Francouzi před Římem. To jsi chtěl také utéci, jak ti radil ten –

ALEXANDR (usedá): Mlč.

CESARE: Radil ti špatně. A já jsem ti radil dobře. A dnes ti zase radím dobře. Zůstaneme. Všecko je připraveno. Je tu se mnou Micheletto a jeho lidé a Pinzone.

ALEXANDR: Ten také.

CESARE: Ten hlavně. Ale teď je nutno, abychom začali. Kardinálové čekají. (Usměje se.) Dočkají se. Připravil jsem jim pěkné vyražení.

Zatleská, ozve se hudba, v pozadí se objeví tanečnice. Cudně oblečeny, tančí velmi zdrženlivě.

ALEXANDR: Vzals na sebe úkoly pro dva.

CESARE: Vím to. A unesu, co jsem na sebe vzal.

ALEXANDR: Pak tě tedy čeká mnoho práce.

CESARE: Nezahálím nikdy. Nezahálím ani dnes. (Velmi tiše.) Dnes pijeme jen bílé víno.

ALEXANDR (prudce): Co chceš dělat?

CESARE: Uskutečňuju tvé plány. (Usedne proti němu.)

ALEXANDR: Mé plány? Byl snad Juan můj plán?

CESARE: Byl. Ale Cesare je lepší. Úkolů je mnoho. Nemáme ještě Romagnu, ani Toskánsko, ani Modenu. Musím dobýt Sienu a Perugii, pak Bolognu a Ferraru. A upevnit všecko, co zbývá ještě mezi tím a kolem: Fienzu, Reggio, Cesenu, Urbino a dál a dál, až to bude celá Itálie.

ALEXANDR: A co Milánsko a Benátky?

CESARE: I na ty dojde.

ALEXANDR (hořce): Bylo by na ně došlo, kdybyste byli dva – s Juanem byste to snad dokázali.

CESARE: Jsem sám. A sám to dokážu. Potřebuju k tomu peníze. Moji vojáci chtějí žold, moji kondotiéři chtějí odměny, klenoty a statky. To, co mi dáváš, nestačí. Vezmu si, co potřebuji. A ti tady to mají. Proto jsme tady. A proto nechtěj dnes pít červené víno. Je v něm cantarella.

ALEXANDR: To ses opovážil beze mne? (Téměř vzkřikne.) Jsi ty papež, nebo já?

Kardinálové překvapeně se dívají na oba Borgie. CESARE je si toho vědom, pokyne, hudba hraje hlučněji, tanečnice tančí prudčeji, kardinálové se zas odvrátí od Borgiů k tanečnicím.

CESARE: Jsem papežův meč. (Tiše.) Jsem tvoje dýka. (Šeptem.) Jsem tvůj jed.

ALEXANDR (těžce): Dnes – nechci.

CESARE (vzplane): Proč?

ALEXANDR: Není důvodu.

CESARE: Není důvodu! A co tvé plány? Co moji kondotiéři a vojáci?

ALEXANDR: Dostanu peníze jinak.

CESARE: Jinak? Po dobrém snad? Po dobrém už ti nikdo nic nedá! Musíš udeřit!

ALEXANDR: Snad. Ale dnes ne!

CESARE: Snad! Snad! Proč ne dnes? Všecko je připraveno.

ALEXANDR (usmívá se podivně): Chci být dnes milosrdný.

CESARE: Stárneš, otče.

ALEXANDR (napřímí se): Ale síly mám stále dost. Nepotřebuju dnes tvého jedu. Ať to víno vylejí.

CESARE: Chceš si hrát na milosrdného. A což když tě oni otráví?

ALEXANDR: Kdo?

CESARE: Tvoji nepřátelé.

ALEXANDR: Dám si pozor.

CESARE: Neuhlídáš všecky. Podívej se na ně dobře. Nevypadá ten Romolino jako Ascanio Orsini? A co ten Niccolo di Fieschi? Není to druhý Giuliano della Rovere? Jsou to jejich přátelé! Jsou to jejich nástroje. A proto pryč s nimi.

ALEXANDR: A nejsou-li s nimi spolčeni?

CESARE: Stačí, že potřebuju jejich peníze. Že církevní stát potřebuje jejich peníze. A že jsou s nimi spolčeni, to ti dokážu. Zachytil jsem Giulianovy listy, které poslal Fieschimu z Ostie.

ALEXANDR (dívá se na CESARA pátravě, pak najednou): Dej přinést víno, žízním.

CESARE s vítězným úsměvem zatleská dvakrát. Hudba ustane. Číšníci se objeví, přinášejíce poháry s vínem a podávají kardinálům. První číšník nabízí dva zvláště nádherné poháry Borgiům.

ALEXANDR (vezme pohár, pohledem zjistí, že obsahuje bílé víno, a zvedne jej): Připíjím novým kardinálům! (Pije.)

CESARE ulil trošku vína na podlahu, ale pak připijí rovněž. Kardinálové zvedají číše a pak připíjejí.

ADRIANO (zvedá číši): Na zdraví Svatého Otce! Aby nám dlouho zůstal zachován v moci a síle a božím požehnání. (Všichni pijí.)

CESARE zatleská, hudba začne prudčeji, tanečnice se roztančí. ALEXANDR dívá se bez zájmu. DON MICHELETTO se objeví za CESAREM.

MICHELETTO (tiše): Zrada, pane. Našel jsem Sebastiana ve sklepě omráčeného. A všecko červené víno bylo vylito, nádoby rozbity; zůstalo jen bílé.

CESARE (vyskočí): Kdo to udělal?

MICHELETTO: Nevím, pane.

CESARE (zuřivě): Spal jsi, nebo co?

MICHELETTO: Nejsme doma, pane. Toto je dům kardinála di Corneta.

CESARE (vytáhne opatrně z opasku lahvici a podá mu ji): Jdi to napravit. Nalij to do bílého. My už víc pít nebudeme. A nehni se od vína, hlídej je ze sklepa až na stůl kardinálů.

MICHELETTO odejde.

ALEXANDR (dopije svou číši): Škoda, mám ještě žízeň.

CESARE (podává mu svou číši): Vezmi si mé. Já už pít nebudu.

Najednou silně třikrát zatleská. Hudba rázem změní rytmus, tanečnice začnou prudce vířit a z pozadí se vřítí doprostřed scény. Hudba zvyšuje své tempo, víření se stupňuje, tanečnice odhazují postupné své šaty a tančí v závojích. Kardinálové připíjejíce se zájmem přihlížejí.

FIESCHI (povstane pohoršen, obrátí se na kardinála DI CORNETA): To ty jsi nařídil?

ADRIANO: Ne. To jsou tanečnice dona Cesara Borgii.

FIESCHI: A Svatý Otec? Co tomu říká Svatý otec?

ADRIANO (pokrčí rameny): Přihlíží, jak vidíš.

FIESCHI: Kdyby tu nebyl, odešel bych.

ADRIANO: Nesmíš. Urazil bys ho.

FIESCHI: Nebudu se na to dívat. (Obrátí se zády k tančícím.)

CESARE (zatleská opětně. Tanečnice odhodí závoje. Několik kardinálů se obrátí zády jako FIESCHI. Jiní přihlížejí se zájmem. CESARE dívá se na ALEXANDRA, který se zřejmě nudí, a nahne se k němu): Mám nápad! Novou hru se svícny!

ALEXANDR (mrzutě): Ty máš vždycky nějaké nápady. (Otírá si pot z čela.)

CESARE zavolá pokynem důstojníka stráže a něco mu řekne. Ten jde a mluví s komorníky. Ti pak rychle vezmou svícny a jdou s nimi mezi tanečnice a postaví je porůznu, ale dost pravidelně na zem. Zájem hostů se pronikavě zvýšil. Komorníci se vrátili na svá místa. Nyní všichni, kardinálové, stráže i komorníci, dívají se strženi na nové taneční divadlo. I ALEXANDR ztratil svůj nezájem a přihlíží.

MICHELETTO (rychle vejde, k CESAROVI): Pane, nemohl jsem vyplnit tvůj rozkaz.

CESARE: Proč?

MICHELETTO: Sebastiana odnesli ze sklepa. A jsou tam teď jen lidé kardinálovi. A zřejmě mě hlídají. Musel bych užít násilí. A to by pak bylo lépe (ukáže na kardinály) jednat tady a přímo.

CESARE (zatne zuby): Do horoucích pekel s nimi! A já je tam dostanu. Přines mi dva poháry od tamtěch. (MICHELETTO vezme od komorníka dva poháry a přinese je.) A nalej tam cantarellu. Podám jim to sám. (Zvedne se.)

MICHELETTO rychle nalije do číší jedu.

ALEXANDR (otírá si pot): Není mi dobře, Cesare!

CESARE (zastaví se): To ten horký den, otče. Mně je také mdlo.

Taneční rej zatím dostupuje vrcholu, kardinálové vstali, důstojníci, stráže a komorníci se pomalu blíží k tančícím, zespodu svícny osvětleným tělům.

CESARE (vezme od MICHELETTA číši a přistoupí ke kardinálovi DI CORNETA): Připiješ mi na zdraví, Adriano? (Podá mu číši.)

ADRIANO nespustí oči z tanečnic.

CESARE (opakuje): Nepřipiješ mi na zdraví, Adriano?

ADRIANO vezme mechanicky pohár, ale nespustí oči z tanečnic.

CESARE se na něho dívá s úsměvem, pak se rozhlédne po vojácích a komornících, kteří utvořili kolem tanečnic zeď. Z druhé strany u stolů stojí kardinálové.

Hudba šílí, tanečnice víří v závratném tempu.

CESARE (rozhlédne se po všech, obhlédne tančící i ty, kteří lačně přihlížejí, a pak, sám jediný klidný, křikne): Zhasněte svíce!

Důstojníci, vojáci, komorníci se podívají překvapeně na něho, a tu CESARE křikne s velitelským gestem:

Zhasněte svíce!

Vojáci a komorníci chvilku váhají a pak pochopí a vrhnou se na svícny i na – tanečnice. Většina světel zhasne udušena botami vojáků i těly tanečnic, hudba rázem ustane.

HLAS FIESCHIŮV: Pryč! Pryč! Je to Sodoma a Gomora!

Kardinálové spěchají ze síně.

CESARE (křikne): Hrajte!

Hudba opět spustí. Uprostřed scény změtenina těl.

ALEXANDR (strašným hlasem zařve): Ó! Psi! Otrávili jste mne! Cesare! Ó, lékaře! Jsem otráven! (Zřítí se z křesla na zem.)

Vojáci a tanečnice probuzeni a vyrušeni se rozprchnou. Kardinálové už zmizeli. Hudba zmlkne.

CESARE (spěchá k ALEXANDROVI): Světla! Lékaře! Micheletto! (Na cestě k ALEXANDROVI se zapotácí a těžce usedne nad ALEXANDREM.)

MICHELETTO (objeví se za ním): Pane, co se stalo?

CESARE (sípá): Jsme oba otráveni, Micheletto. Dej nás odnést do Vatikánu. Zavolej lékaře a obsaď všecky brány. A zab každého, kdo se vzbouří. Mne nedostanou. Pil jsem málo. A pak jim to oplatím. (Svalí se z křesla. MICHELETTO ho zachytí.)

TMA

OBRAZ DVANÁCTÝ

Scéna: Ložnice Alexandra VI. ve Vatikáně. Na loži pod nebesy leží ALEXANDR VI. Kolem hoří svíce a pálí se kadidlo. U stěny klečí benediktini a modlí se, jednotvárně a vytrvale. Kardinál MONREALE, který nyní, když papež je na smrt, ztratil svou poníženou pokoru a nabyl sebevědomí, hovoří tiše s lékařem. ALEXANDR v horečce sebou hází na loži.

MONREALE (šeptem k lékaři): Dlouho nevydrží.

LÉKAŘ (stejně): Měl hroznou sílu. Je to stařec, ale k neudolání.

MONREALE: Ten jed však nepřemůže.

LÉKAŘ: Je to zázrak, že dosud žije i tak.

MONREALE: A co Cesare? Byl přece otráven stejně.

LÉKAŘ: Tomu je líp. Je mladý, a pak snad pil méně.

MONREALE: Uzdraví-li se, udělá kardinál Adriano di Corneta dobře, zmizí-li z Itálie. Cesare mu nezůstane dlužen za ten předvčerejší večer na Monte Mario.

LÉKAŘ: Je to poprvé, kdy se podařilo Alexandra otrávit. Uměl to znamenitě, posloužit svým jedem, a proto byl sám vždycky dvojnásob opatrný. Marně se o něj pokoušeli. A nakonec se jim to přece podařilo. A zrovna to byl nově jmenovaný kardinál, kterému papež naprosto důvěřoval –

MONREALE: Varoval jsem ho před Adrianem. Měl vždycky svou hlavu. Teď na to doplácí.

LÉKAŘ: Měl příliš mnoho nepřátel.

MONREALE: Třeba to nemusel ani být Adriano, kdo je otrávil. Mohl to být kdokoli jiný. Třicet jiných kardinálů. Tisíc jiných šlechticů. Deset tisíc jiných lidí. Nenáviděli ho všichni.

LÉKAŘ: Muselo se to stát dříve nebo později. Nenávist rostla. Cesare řádil jako peklo. Už i mne chtěli otrávit proto, že jsem odmítl otrávit papeže. A teď to vyvrcholilo. V Římě se vypráví, že Cesare pozval do Itálie sultánovo vojsko. Že povolal mohamedány do Říma!

MONREALE (sebevědomý a klidný): Muselo to tak skončit.

ALEXANDR (který se zmítal a převaloval v horečce, najednou procitne): Kde? Co je? Hola? (Pokouší se napolo se posadit.) Monreale, pojď sem. A ty, lékaři, přistup a řekni: budu žít? Mlčíš? Já vím, nebudu. Je se mnou konec. A vidíš, zrovna ne, ještě ne. Přepočítáte se všichni. Alexandra hned tak něco neudolá. (Ukáže na mnichy.) Vyžeň je. Ať se modlí vedle! Slyšíte, jděte se modlit vedle! A modlete se tiše. (Mniši se poděšeně vytratí.) A ty, Monreale, ať odnesou ty svícny. Stačí dva. (Mniši odnášejí svíce.) A to kadidlo dej odnést. Dusí mne to. Ne, počkej, je tu tma. Ať vrátí ty svíce. Ale ať je nedávají tak blízko. (Vyčerpán, klesne do podušek. MONREALE se nad ním naklání.) A jak se vede Cesarovi?

MONREALE: Lépe, Svatosti.

ALEXANDR: Lépe. No ovšem, že se mu vede lépe. Je mladý. Ale já také ještě nejsem u konce. Mně se vede také lépe. Musím zúčtovat s těmi traviči. Kdo to byl, to nevím. Mohli to být všichni. Ale bylo to v domě Adriana di Corneta. Toho dej zatknout.

MONREALE: Kardinál Adriano odjel z Říma, Svatosti.

ALEXANDR: Vida ho, psa. Utekl. Nejdříve otráví a pak uteče. Ať utíká, však ho můj Cesare najde. A pak mu zaplatí. (Všimne si MONREALA.) A co ty se tak na mne díváš? Nemysli si, že je po mně. To ne, holenku, ještě žiju. Žiju, slyšíš, ty tučný supe? Ty zhebneš dřív než já, přijdou parna, římská parna, a to je mor na tučné lidi.

MONREALE (důstojně): Tvoje Svatost mluví z horečky –

ALEXANDR (skoro plačtivě): Toť se ví, že mluvím z horečky. Protože jsem nemocen, otráven, opuštěn, všichni utekli. Jen ty jsi zůstal. Nezapomenu ti to, Monreale. Odměním tě. A zavolej mé děti. Lucrezii –

MONREALE: Donna Lucrezia odjela z Říma –

ALEXANDR: Odjela, také odjela. Všichni utíkají. Jen Cesare zůstal. A to snad jen proto, že je také otráven jako já. A ať by si umřel, nic se nestane, Borgiové budou žít. Zabil mi Juana, to byl můj nejmilejší syn. A teď třeba zemře sám. A i kdybych já zemřel a i kdyby zemřela Lucrezie, pořád po mně někdo zůstane.

Zestárlá VANOZZA vstoupí a po špičkách se blíží k loži – ALEXANDR ji spatří.

ALEXANDR: Ty jsi přišla, Vanozzo, ty jsi mi zůstala věrná, ty se mne nebojíš. Pojď, posaď se u mne. Tys mne nikdy nezradila, ty sis nikdy nepřála mé smrti. A víš, já se smrti nebojím. (Mávne rukou, na MONREALA a LÉKAŘE.) Pryč, jděte pryč –

MONREALE podívá se na LÉKAŘE, pokrčí rameny a odejde s ním.

VANOZZA (když osaměli s ALEXANDREM): Rodrigo, kdo ti to udělal?

ALEXANDR: Adriano, ten pes, za to, že jsem ho jmenoval kardinálem. Spikli se proti mně všichni a konečně se jim to podařilo. Měl jsem tušení, chtěl jsem odejít, ale Cesare mne zdržel.

VANOZZA: Ale ty nezemřeš, Rodrigo, ty budeš žít –

ALEXANDR (hladí jí ruku): Snad tentokrát ještě neumřu, Vanozzo. Ale jednou to bude. Musím se na to připravit. Vyrovnat se s Bohem. Rozloučit se s rodinou. Uspořádat věci církve a věci státu. A dát sbohem dětem. Víš, Vanozzo, to blaží, to vědomí, že mám tolik dětí. Děti, které jsem měl s tebou, měl jsem nejradši. A byly nejhorší.

VANOZZA: Jen Cesare –

ALEXANDR: Hlavně Cesare, ale i ti ostatní. Ale měl jsem je stejně rád. Nejvíc Juana –

VANOZZA (pláče): Juan –

ALEXANDR: Je mrtev. Ale mám tolik dětí, že se smrti nebojím. I když jich umře polovina, i když jich umřou dvě třetiny, vždycky někdo zůstane, a ten zas bude mít děti. A tak vždycky bude někdo, v němž poteče moje krev. Bude se třeba jmenovat jinak, ale bude to Borgia. Budu to já, slyšíš, Vanozzo, budu to já, já, já! (Vyčerpaně klesne do podušek.)

VANOZZA: Cesare se dal položit na hodinu do ledové vody. A pak mu přivedli nahoru mezka, zabili ho, vyvrhli a Cesare se dal položit do něj a zašít. Byl tam dvě hodiny. A teď je mu líp. Rodrigo, měl bys to zkusit taky –

ALEXANDR: Ne, to není pro mne. To by mne zabilo. Musím se z toho dostat sám, je-li to vůle Boží – (Odmlčí se, pak najednou zoufale se vztyčí a poklekne, leze po kolenou do hlav postele, kde stojí kříž.) Pane Bože, odpusť mi mé hříchy, vím, že jsem zhřešil tak jako nikdo na světě, kromě mého syna Cesara, který jistě přijde do pekla, ale já ne, já ne. Hřešil jsem, ale nepřestal jsem v Tebe věřit. A kál jsem se, když jsem mohl. A dobré skutky jsem konal. Že ne?! I ano! Jaké skutky? Mnoho jich bylo! A teď už si nevzpomínám. A přece na jeden! Jako toho Paola a Santa Luce, mohl jsem ho dát popravit, otrávit, uvěznit, a já ne. Tupil mne, vyhrožoval mi a já mu odpustil a jmenoval jsem ho arcibiskupem na Kypru. (Usměje se matně.) Terra Christianorum ultima. (Klesne hlavou do podušek a zase se zvolna zvedne.) Snažil jsem se rozmnožit moc církve, proto jsem trpěl Cesarovi jeho lotrovství – používal jsem ho jako meče církve. Já vím, byl to rezavý meč, zkažený meč, ale meč to byl a řezal, Pane Bože, a vykonal mnoho z mých plánů. Světská moc církve se zvětšila, papežský stát je mocnější než kdykoli dříve. Ale já vím, že to je všecko málo, málo za tolik hříchů. A přece dost na lidský život jednoho nehodného papeže. (Klesne a odmlčí se.)

CESARE, podpírán DONEM MICHELETTEM, zabalen v těžký teplý plášť, jehož vysoký límec mu zakrývá nemocí rozežranou tvář, tiše vejde. Je to stín bývalého dobyvatele, ale stále se drží.

CESARE (k VANOZZE): Jak mu je? Kde je?

VANOZZA ukáže němě k loži.

CESARE (přistoupí k loži, MICHELETTO zůstane v pozadí): Jak je ti, otče?

ALEXANDR (obrátí se a pozná CESARA. Vyčítavě): Vidíš, to všecko je proto, že jsem tě poslechl. Kdybych byl odešel včas a nic nepil – (Mávne rukou.) Jak je tobě? Nemusíš mi odpovídat, vidím to na tobě. Sotva stojíš na nohou.

CESARE (zaklesnutý u nohou lože): Sotva, ale stojím. A nepovalí mne. A síla se mi vrátí. A pak jim splatím. Všem. Ale ty se musíš uzdravit –

ALEXANDR (posměšně): Já vím, že se musím uzdravit. Protože k tomu, abys mohl splácet, potřebuješ mne. Beze mne by to nešlo. Bez papeže nejsi nic. Proto chceš, abych se uzdravil. Já vím, že ne z lásky ke mně. Z lásky k sobě.

CESARE: Blouzníš, otče –

ALEXANDR: Jsem starý, ale neblouzním. Tělo mám mdlé, ale hlavu jasnou. Vidím všecko před sebou a nikdo mne neoklame. Ani sám sebe už neoklamu. Nechci se oklamat. Musím se smířit s Bohem.

CESARE: S tím se nikdy nesmíříš. Na to už je pozdě.

ALEXANDR (vztyčí se): Co ty víš o Bohu? Nic, třebaže jsi kardinál. Protože jsi špatný kardinál.

CESARE: Jaký papež, takový kardinál.

ALEXANDR: Oho, to ne, holenku! Se mnou se ty nesrovnávej! Snad jsem nebyl nejlepší papež. Ale než jsem se jím stal, kardinál jsem byl dobrý. Rozuměl jsem svému úřadu a dost dlouho jsem konal velkou část svých povinností. A to ty nikdy. Protože ty jsi nechtěl být kardinálem.

CESARE: Neměls mne jím jmenovat.

ALEXANDR: Chtěl jsi být kondotiérem místo Juana. Proto jsi ho zabil. Proto a pro mnoho jiných věcí. Taky pro Lucrezii. Vidíš, Lucrezie. Ta tu není. Utekla. Všichni utekli, jen Vanozza zůstala –

CESARE: Já jsem neutekl.

ALEXANDR: Ano, ty jsi neutekl. Ještě jsi neutekl. Ale utečeš, budeš chtít utéci a třeba už bude pozdě. Na všecko už je pozdě. Můj sen, dynastie Borgiů, mé plány o křesťanské světové říši – na všecko je pozdě. Protože tys mi je kalil a zkazil. Býk Borgiů už nestojí vztyčen. Padl a leží na zemi. Protože jsem si vybral špatně mezi svými syny.

CESARE: Otče –

ALEXANDR: Ano, ty jsi vším vinen. Neposlouchals mne. Hrál sis sám na papeže dřív, než ses jím stal. Měl jsi poslouchat, a ne jednat na vlastní pěst. Kdybys byl poslouchal, byl by můj Juan živ, byl by císařem a ty bys měl jistotu, že se po mé smrti staneš papežem. Svět by byl dědičné panství Borgiů. Ale ty jsi byl posedlý šílenstvím, zabil jsi toho, kdo by byl teď tvým pomocníkem, zabil jsi svou oporu. Měl jsi poslouchat mne a poslouchal jsi ďábla –

CESARE: Neviděl jsem v tom rozdílu –

ALEXANDR (vztyčí se): Tys v tom neviděl rozdílu, ty! A právě proto jsi všecko prohrál! Byl jsi zpupný, byl jsi pyšný, myslil sis, že si můžeš všecko dovolit!

CESARE: Měls mi v tom zabránit –

ALEXANDR: Byl bych tě musel zabít. Chtěl jsem tě dát odsoudit, když jsi mi zabil Juana, ale byl jsem slabý, říkal jsem si, ztratil jsi jednoho syna, a teď bys musil ztratit druhého. Ale měl jsem to udělat! Měl jsem tě utratit a měl jsem si vybrat a vychovat jiné dva syny! A to jsem neudělal. To je můj největší hřích. A za to mě Bůh trestá. Neuskuteční se už světovláda Borgiů, nerozšířím už moc římského papežství na celý svět a přišel čas, kdy se musím starat o sebe. Vyrovnat se s Bohem.

CESARE: Vyrovnat se s ďáblem.

ALEXANDR: Ne! S tím ne! Ďábel, to jsi ty.

CESARE (nahne se nad něj): Kde je tvé zlato?

ALEXANDR: Mé zlato bys chtěl? (Zasměje se.) Už ti nepomůže. Kdybych ti je dal, zhřešil bych. A já už nesmím hřešit. Vyzpovídal jsem se a přijal jsem poslední pomazání. Všecky hříchy mi byly odpuštěny – ale nesmím se dopustit žádného nového. A proto se kaj, Cesare, a modli se se mnou.

CESARE: Modlit se s tebou? Modlení ti nepomůže. Vzpomeň si, jak jsi žil!

ALEXANDR: Špatný kněz, mizerný kardinál, nehodný syn. Ani v sílu pokání nevěří.

CESARE: U tebe ne! Pro tebe není pokání! Jako ho není pro mne! A já ho také nepotřebuju! Chci jen tvoje zlato. Kde je?

ALEXANDR: Pro mne že není pokání? Pro tebe není pokání, protože se nechceš kát, ale pro mne ano! Odtrpím si nějaký čas v očistci, očistím se a pak, dá Bůh, do nebe se přece jen dostanu.

CESARE (posměšně): Ty do nebe?

ALEXANDR: I nebe bys mi chtěl odpírat? Ty –! (Zarazí se.) Pryč, jdi pryč! Nechci tě vidět, s tou tvou francouzskou nemocí na tváři, mohl bych zhřešit!

CESARE (nad ním): Pověz, kde je tvé zlato, a odejdu.

ALEXANDR: Nedám ti své zlato! Patří církvi!

CESARE: Neodejdu, dokud mi je nevydáš! A budu s tebou tak mluvit, že ještě před smrtí zhřešíš!

ALEXANDR: Ještě teď na mně vydíráš? A vidíš, marně! (Volá.) Monreale, Monreale –

CESARE (nad ním): Mlč, nevolej ho –

Vstoupí GIULIANO DELLA ROVERE ve zbroji a v kardinálském plášti, za ním MONREALE, preláti a důstojnici.

ALEXANDR: Kdo to sem jde? Monreale, koho to sem pouštíš?

GIULIANO: To jsem já, Giuliano della Rovere.

ALEXANDR (s krajním vypětím sil se vztyčí): Giuliano? Ty ses sem odvážil? Tak to už vědí všichni, že je se mnou konec, že padl býk Borgiů.

GIULIANO: Vím, že jsi přijal svátost posledního pomazání, že ses vyzpovídal a kál se ze svých hříchů. Jistě i ze svého hříchu největšího. Že jsi chtěl povolat na naši křesťanskou zemi pohany, ty, který jsi měl být zástupcem křesťanského Boha na světě. Ten hřích otevřel oči i těm posledním, kteří váhali se proti tobě postavit. A tak jsi došel odplaty.

ALEXANDR: Přál bych si, abych tu měl toho tvého Paola a Santa Luce.

GIULIANO: Máš tady mne.

ALEXANDR: Tomu bych se byl nejradši vyzpovídal. Byl to jediný kněz, který se mne nebál –

GIULIANO: Ani já jsem se tě nebál. Věděl jsem, že se sám porazíš.

ALEXANDR: I bál, Giuliano, bál. Jinak bys nebyl býval utíkal. A udělal jsi dobře, že jsi utekl, protože – (Mávne rukou.) Ne, nesmím hřešit. Už nesmím –

GIULIANO: Díky Bohu, že ses obrátil ve své hodince poslední.

CESARE (u lože, naléhavě): Otče, pověz –

ALEXANDR (přeruší ho): Pane Bože, odpusť mně hříšnému. Monreale, zavolej sem ty mnichy. Ať se modlí se mnou.

MONREALE odkvapí a v okamžiku se vrátí s mnichy, všichni pokleknou.

ALEXANDR (započne, mniši se připojí): Pater noster, qui es in coelis – (Modlí se polohlasem.)

CESARE (přistoupí ke GIULIANOVI): Chtěli mne otrávit, ale nepodařilo se jim to. (Zavrávorá.) Jsem zase zdráv. Budu zase silný. Nabízím ti své služby, kardinále.

GIULIANO (překvapen a pohoršen): Mysli na smrt svého otce, Cesare!

CESARE: Je to jeho smrt, ne moje. Já myslím na život. A proto jsem ti nabídl své služby.

GIULIANO (podívá se na něho opovržlivě): Nepotřebuju tvých služeb, Cesare. Kdybys nebyl na smrt, dal bych tě zatknout a uvěznit. Ale takhle! (Ukáže na něho.) Je čas, abys i ty myslel na Boha!

CESARE: Kdybych byl zdráv, nestál bys tady, Giuliano! (Zatváří se, jako by se chtěl na něho vrhnout, pak však si uvědomí marnost svého počínání.) Vím, na koho mám myslet. A ty hleď, abys nelitoval svého odmítnutí! (Ale vtom se zapotácí vysílen, takže DON MICHELETTO ho jen tak tak zachytí a podpíraje ho, zvolna ho odvede.)

GIULIANO (sleduje ho pohledem): Díky Bohu, že ta šelma je už neškodná. (A pak se podívá na papeže. Zatím, co se mniši domodlili, ALEXANDR leží bez hnutí.)

GIULIANO a MONREALE přikročí současně k papežovu loži a nakloní se nad mrtvého.

MONREALE (vztyčí se a obrátí): Papež Alexandr Šestý zemřel.

VANOZZA se rozpláče.

GIULIANO (znamená se křížem): Bůh buď jeho duši milostiv.

TMA

Konec hry.

Frank Tetauer

Znamení býka

Drama o dvanácti obrazech

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4648-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4649-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4650-6 (prc)

Table of Contents

OSOBY

OBRAZ PRVNÍ

OBRAZ DRUHÝ

OBRAZ TŘETÍ

OBRAZ ČTVRTÝ

OBRAZ PÁTÝ

OBRAZ ŠESTÝ

OBRAZ SEDMÝ

OBRAZ OSMÝ

OBRAZ DEVÁTÝ

OBRAZ DESÁTÝ

OBRAZ JEDENÁCTÝ

OBRAZ DVANÁCTÝ