Svlékání tmy

Výbor z veršů

Dylan Thomas

Vybral a přeložil Pavel Šrut

Znění tohoto textu vychází z díla Svlékání tmy tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1988.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Dylan Thomas: Svlékání tmy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 1. 8. 2025.

Skutečný básník se nemůže vzdát poezie. Ona vás může nechat, ale vy ji neopustíte. Stále ji máte v patách, neobměkčitelnou, devět stop vysokou skřetici s dvěma nosy. Ale když se zkusíte otočit a polapit ji – fííí! Je pryč. Nikdy jsem neviděl, jak báseň doopravdy vypadá. Pořád bych ji chtěl spatřit.

/D. T. 1946/

Autorův prolog

Na sklonku Božího prchavého léta,

dnešního dne, který se svinuje

v lososí bystřině slunce,

v mém domě, jímž moře cloumá,

na skalách ozlomkrk,

ve spleti cvrkotu a plodů,

pěny, ploutví, peří a fléten,

u roztančených kopýtek lesa

a písčin potřísněných šlemem hvězdic,

s plachetníky, srdcovkami, štítníky a racky

svárlivými jako ženy rybářů,

a s muži, kteří v dáli, černí jako havrani

a opásaní mraky, přiklekají

k sítím zapadajícího slunce,

s husami skoro v nebi, s chlapci

třímajícími bodce, s volavkami a mušlemi,

které hovoří sedmi moři,

s věčnými vodami daleko od měst

devítidenní noci, jejichž věže

se vznítí ohněm v nábožném větru

jako stébla vysoké suché trávy,

v mrzkém smíru zpívám

vám neznámým (ačkoli píseň

je čin s erbovním chocholem ohně,

plamen ptáků

v otáčejícím se dřevě světa

pro mé vyťaté, zkosené tóny),

z těchto listů ohmataných mořem,

které se vznášejí a snášejí

jako listí stromu a právě tak

bez tlení rozdrolí se v prach

v té sálavé psí noci.

Losos vysrkaného slunce táhne k moři,

němé labutě buší křídly, až zmodrá

můj šerem zlehka dotýkaný záliv,

z něhož vytesávám ten povyk tvarů

pro vás, abyste věděli,

jak i já, přadlák,

slavím tuto hvězdu, již pták rozburácel,

moře zrodilo, člověk zdrásal, krev požehnala.

Slyšte: vytrubuji ten kraj

od ryby po hopsající kopec! Hleďte:

stavím svou bučící archu

z veškerenstva své lásky,

teď, když potopa se počíná,

počatá z pramínků strachu,

zrudlá zuřivostí a člověčinou,

roztavená, vysoká jako hora, jež se valí

přes schoulené a spící

ovečky bílých statků v údolích

do Walesu v mém náručí.

Húúúú, tam ve hradní tvrzi,

královští pěvci, sovy, měsícem

nasvěcujete mihot kolem a vrháte se

do srstnaté rokle mrtvého jelena!

Hola, na kolmých stezkách,

můj čepýřivý hřivnáči,

z houkání sovy temníš

a s jeho ctihodností velšským havranem

krákoráš chválu lesa,

když po měsíci pouštíš své modré noty

z hnízda dolů do hejna kolih!

Hej, ty zpovykaná chásko,

co se zobáky dokořán

běduješ ve švitořivých mysech!

Hej tam, ty pelášivý ušáku,

na koňském hřbetu kopce! Kdo

tady slyší světýlko lišky, lomoz

mé archy, jak ji tešu a křešu

(řinkot okují do vrzotu

a skřípotu mých skřipek

zní v jazýčcích pampelišek),

kdo kromě vás, zvířátka, věrní

spiklenci na rozpukaných Božích polích

(budiž sláva zvířectvu Jeho!).

Zvěři, která tak zlehounka a dobře spíš,

pssst! tam v hrbatých lesích. Údolní statky

mezi kopkami sena pod přívalem vod

tisknou se k sobě, kvokají,

a střechy sýpek kokrhají do boje!

Ó království mých bližních,

oploutvených, osrstěných a opeřených,

nasviť svou šupinou, srstí a rounem

mou stlučenou archu a Noa,

jenž se zpíjí měsíčním jasem zálivu:

jen hlubinné utonulé zvony

beránků a chrámů zvěstují

mrzký smír, když slunce zapadá

a tma houfuje svatá políčka.

Osamoceni přečkáme bouři, a pak

pod hvězdami Walesu

svolávejte se, loďstva arch! Napříč

zeměmi pod poklicemi vod

s posádkou svých lásek poplují

jako dřevěné ostrovy od vršku k vršku.

Hej hola, tam na přídi, holoubku s flétnou!

Ahoj, ty stará mořskonohá liško,

špačku Posměváčku a myško Hryžko!

Má archa zpívá ve slunci

na sklonku Božího prchavého léta,

teď, kdy potopa rozkvétá.

Měl jsem v úmyslu, jak víte, napsat (k Sebraným básním) víceméně přímočarou a niternou předmluvu v próze, ale pak jsem strachy ucouvl. A začal jsem psát předmluvu ve verších… Doufám, že Prolog se bude číst jako prolog, a ne jako jedna z básní. Myslím – i když ještě nemám takový odstup, abych mohl být soudný, – že může splnit to, co jsem očekával: oslovit čtenáře, uvítat „cizince“, zahrát jim tuš a fanfáry a přiblížit jim, nebo se pokusit jim přiblížit, stav jednoho spisovatele ve světě „mrzkého smíru“… A teď jen prosím, aby smlouva přišla co nejdříve. Ačkoli tomu výsledek možná neodpovídá, strávil jsem nad tou básní dva měsíce, pracoval jsem na ní den co den a nenapsal jsem za tu dobu ani řádeček za peníze. Tím jsem se dostal do dalších velice zlých dluhů, čelím soudním obsílkám, a nemám ani na pivo, ani na cigarety…

/z dopisu nakladateli, září 1952/

Vidím chlapce léta

I

Vidím chlapce léta v jejich zkáze,

neplní sýpky sklizní, pole zplaní mrazem;

zlaté desátky zjalověly.

Však v jejich žáru zimní slapy

promrzlých lásek jim dívky přivádějí

a v příboji náklad jablek stápí.

Ti chlapci světla, kteří v poblouznění

vřící med ve kvas mění;

samečci mrazu do úlů noří prsty.

Ve slunci mrazivou přízí temnoty

a pochyb pak své nervy sytí.

Návěští měsíce je nulou jejich prázdnoty.

V jejich matkách vidím ty letní děti,

jak počasí svalnatých lůn štěpí

a čarovnými palečky den s nocí rozdvojí.

Stín slunce a luny tam v hlubinách

čtvrtí a obrys matky malují,

tak jako světlo skořápky jejich hlav.

Vidím, jak z těchto chlapců smykem semene

se muži nijací stanou,

anebo zchromí vzduch, uskakujíce z jeho výhně.

Žárem vznícený tep lásky a světla

třaská v jejich srdcích a z hrdel ven se dere.

Pohleď, jak tepe v ledu žíla léta.

II

Údobím roku vzdorujme, jinak se zpátky vhroutí

a z věží odbijí své čtvrti,

kde dochvilní jak smrt zvoníme na hvězdy.

Uprostřed své noci spáč zimy vstane

a trhá zčernalým jazykem zvonů,

vanoucí půlnoc měsíce však neodvane.

Jsme temní popírači, vyvolejme

smrt, jež je v letní ženě,

sval života z milenců v jejich křeči

a jasné oči červa Davyho kahance

z krásných mrtvých, jimiž je moře zaplavené,

a z osetého lůna slaměnce.

My letní chlapci čtverem větrů spředení,

železem chaluh celí zelení,

vzedmeme hlučné moře a vypustíme jeho ptáky,

zvedneme kouli světa z vln a pěny,

abychom pouště v přívalech vody zalkli.

Pro věnec projdeme naskrz hrabskými zahradami.

Zjara pokřižujeme svá čela cesmínou,

hej hola bobulí a krví nevinnou,

veselé panoše přitlučeme k těm stromům;

tady schne a zmírá vlhký sval lásky,

tady polibek se láme v nemilostném lomu.

Pohleď na póly slibů v letních chlapcích.

III

Vítám vás, chlapci léta, ve vaší zkáze.

Člověka v jeho jalovém červišti.

A chlapci v lůně jsou cizí a plní síly.

Já jsem ten, který byl vaším otcem.

Jsme syny křemene a smoly.

Pohleď, při střetu líbají se póly.

A Process in the Weather

of the Heart

A process in the weather of the heart

Turns damp to dry; the golden shot

Storms in the freezing tomb.

A weather in the quarter of the veins

Turns night to day; blood in their suns

Lights up the living worm.

A process in the eye forwarns

The bones of blindness; and the womb

Drives in a death as life leaks out.

A darkness in the weather of the eye

Is half its light; the fathomed sea

Breaks on unangled land.

The seed that makes a forest of the loin

Forks half its fruit; and half drops down,

Slow in a sleeping wind.

A weather in the flesh and bone

Is damp and dry; the quick and dead

Move like two ghosts before the eye.

A process in the weather of the world

Turns ghost to ghost; each mothered child

Sits in their double shade.

A process blows the moon into the sun,

Pulls down the shabby curtains of the skin;

And the heart gives up its dead.

Plynutím v počasí srdce

Plynutím v počasí srdce

vlhké usychá; zlatý pupen

třaská v mrznoucím hrobě.

Počasí v kraji žil

mění noc v den; krev jejich sluncí

živého červa ozáří.

Plynutí oka předvídá

kůstky slepoty; a lůno k smrti

couvá, když život z něho prýští.

Temnota v počasí oka

je světlem zpola; hlubiny moře

se lámou o bezúhlou zemi.

Semeno, jež v ledví vybujelo v les,

poltí svůj plod; půlka se snáší

zvolna ve spícím větru.

Počasí masa a kostí

je vlhké i suché; živý a mrtvý

míhají se před okem jako přízraky.

Plynutí počasí světa

stín ve stín mění; každé zrozeňátko

v tom dvojstíní sedá.

Plynutím měsíc do slunce vplyne,

sešlé záclonky kůže se odlupují;

a srdce svého mrtvého vydá.

Dřív než jsem tekutými prsty

Dřív než jsem tekutými prsty

na lůno zaťukal a tělo vešlo,

já tehdy beztvarý jak voda,

jež vykroužila Jordán k domu mému,

Mnethově dceři bratrem jsem se stal

a sestrou červu otcovskému.

Já k jaru i k létu hluchý byl

a jménem neznal slunce ani lunu,

ač pancíř můj se tehdy sotva vytavil,

cítil jsem pod ním bušení a k tomu

i hvězdy z olova a kladivo deště,

jímž otec mával z hloubi svého dómu.

Ach, já dobře znal ty zimní zvěsti,

dětinské sněžení a bití krup,

a vítr, nápadník mé sestry,

s pekelnou rosou ve mně skotačil;

v mých žilách proudilo počasí úsvitu,

nezrozen, už rozlišil jsem noc a den.

Ač nezrozen, trpěl jsem víc a víc,

a skřipec snů mé liliové kůstky

zkroutil tak, že byl jsem živé nic.

Mé tělo rozstříhané na změť kousků

vztyčilo šibeničku v játrech

a ostružiník v rozdíraném mozku.

Mé hrdlo znalo žízeň dřív než spleť

mých žil a kůže kolem pramene,

v němž voda se slovy se slila,

než vytryskl proud krve zkalené.

V útrobách hlad a v srdci láska byla,

červa jsem čichal ve svých výkalech.

Čas smrtelníka dál hnal do boje,

ať moře topí ho či unáší,

ať zblízka pozná příběh příboje,

jenž pobřeží se nikdy nedotkne.

Já, beztak bohatý, byl ještě bohatší

tím, jak jsem usrkával víno dne.

Z těla a ducha zrozen, nebyl jsem

duch ani člověk, jen smrtelný stín,

šípem smrti v letu sražen na zem,

já smrtelný až k poslednímu vydechnutí,

jež k mému otci přišlo se zvěstí,

že jeho Kristus dostoupal už k smrti.

Ty, kdož se nad křížem a nad oltářem

skláníš, na mne si vzpomeň a smiluj se nad Ním,

jenž maso mé a kosti obul do pancíře

a klín mé matky žehnal dvojím křížem.

Where Once the Waters

of Your Face

Where once the waters of your face

Spun to my screws, your dry ghost blows,

The dead turns up its eye;

Where once the mermen through your ice

Pushed up their hair, the dry wind steers

Through salt and root and roe.

Where once your green knots sank their splice

Into the tided cord, there goes

The green unraveller,

His scissors oiled, his knife hung loose

To cut the channels at their source

And lay the wet fruits low.

Invisible, your clocking tides

break on the lovebeds of the weeds;

The weed of love’s left dry;

There round about your stones the shades

Of children go who, from their voids,

Cry to the dolphined sea.

Dry as a tomb, your coloured lids

Shall not be latched while magic glides

Sage on the earth and sky;

There shall be corals in your beds,

There shall be serpents in your tides,

Till all our sea-faiths die.

Kde kdysi vody tvé tváře

Kde kdysi vody tvé tváře ovíjely

můj lodní šroub, teď suchý přízrak vane

a smrt má oči vyvrácené.

Kde kdysi hřívy námořníků proklíčily

tvým ledem, suchý vítr se žene

přes jikry, sůl a po kořenech.

Kde kdysi zelené uzlíky tvé sítě

stonuly v předivu příboje,

zelený rozplétač si kráčí,

nůžky přichystány a nůž mu volně visí,

aby řečiště uťal u pramenů vody

a do hlubin dal mokré plody.

Neviditelná, časomíra tvých přílivů

se láme o lůžko lásky z mořských řas,

chaluhy lásky usychají.

Kolem tvých kamenů kráčejí stíny dětí,

které z hlubin svých prázdnot volají

k moři plnému delfínů.

Suchá jako hrob, tvá zbarvená víčka

se nezavřou, když moudré kouzlo

po obloze a zemi plyne;

tvá lože mořský korál zkrášlí,

hadi v tvých příbojích si najdou skrýš,

dokud mořský vír víry naší nepomine.

Síla, jež zelenou zápalnicí

vyžene květ

Síla, jež zelenou zápalnicí vyžene květ,

žene můj zelený věk; ta, která kořeny stromů vyvrací,

je také zhoubcem mým.

A já nemám slov, jimiž bych řekl zkroucené růži,

že moje mládí ohýbá horkost stejných zim.

Síla, jež skálou pramen vody žene,

žene mou rudou krev; ta, která ústí říček vysouší,

mou krev do vosku ztají.

A já nemám slov, jimiž bych vústil do žil

a řekl jim, že stejná ústa horský potok sají.

Ruka, která rozvíří vodu v tůni,

vlnu písku zčeří; a ta, co živý vítr spoutá,

můj rubáš k plavbě napne.

A já nemám slov, jimiž bych viselci řekl,

že z mé hlíny se pálí pro jeho kata vápno.

Pijavičné pysky času sají z pramene;

láska po kapkách uniká a houstne, kanoucí krev

dá ale zapomenout na bolest.

A já nemám slov, jimiž bych řekl počasí větru,

že čas roztikal nebe kolem hvězd.

A já nemám slov, jimiž bych řekl hrobu své milované,

že tentýž červ kroutí se po mém prostěradle.

Naše vykleštěné sny

I

Naše vykleštěné sny, za světla bez semene,

ač o světle a lásce, o náladách srdce,

své chlapecké údy bičují a mučí

a rozvířené, jen ve svém šlojíři a šálu,

strojí temné nevěsty, ty vdovy noci,

jež se jim choulí do náručí.

Stíny dívek s provoněnou kůží znovu

v slunečním světle smetou z prostěradel červy,

kosti mužů, zpřelámané v jejich ložích

půlnoční kladkou, která rov zbaví krovu.

II

V tomto našem věku zabiják a jeho máňa,

dva přízraky, milují se na filmovém pásu,

jednorozměrní a naším očím cizí,

kypí, vedou své nicotné půlnoční rozhovory,

a když kamery zhasnou, ženou se do své nory

tam na dvorečku dne, kde zmizí.

Mezi obloukovými lampami vtančí nám do hlavy,

umísťují své střely, rozpráší naši noc,

spektákl stínů, které se líbají či vraždí;

páchnoucí celuloidem lásku v lež přetaví.

III

Co je to za svět? Mezi našima dvěma spánky host,

jenž bdí, když léky a jejich dráždivost

vzburcují tuto rudookou zemi?

Zahoďte podoby denního světla a jejich škrob,

povelštění boháči, sluneční džentlmeni,

anebo dál protáčejte rychlostní převod tmy.

Fotografie s okem slaví zasnoubení,

roubuje na svou nevěstu jednostrannou kůži pravdy;

sen vysál spáče z jeho víry,

jež mohla být těm létajícím nebožtíkům dření.

IV

To je ten svět: lživá podoba

našich snů na páscích, cukavých jako naše pohyby,

když milujeme, ale láska chybí.

Sen, který vykopne pohřbené z jejich vaků,

a co z nich zbylo, nechá jak živé tělo ctít.

To je ten svět. Jen víru mít.

Neboť, jak z kohouta, z nás bude vyvolávač,

jenž křikem zažene prastaré mrtvé zpět;

naše střely ten obraz z fotodesek odprýskají;

budou z nás dobří kumpáni života,

a ti, kdož zůstanou, vypučí láskou v květ

ku chvále našich putujících srdcí.

Especially when the October Wind

Especially when the October wind

With frosty fingers punishes my hair

Caught by the crabbing sun I walk on fire

And cast a shadow crab upon the land,

By the sea’s side, hearing the noise of birds,

Hearing the raven cough in winter sticks,

My busy heart who shudders as she talks

Sheds the syllabic blood and drains her words.

Shut, too, in a tower of words, I mark

On the horizon walking like the trees

The wordy shapes of women, and the rows

Of the star-gestured children in the park.

Some let me make you of the vowelled beeches,

Some of the oaken voices, from the roots

Of many a thorny shire tell you notes,

Some let me make you of the water’s speeches.

Behind a pot of ferns the wagging clock

Tells me the hour’s word, the neural meaning

Flies on the shafted disk, declaims the morning

And tells the windy weather in the cock.

Some let me make you of the meadow’s signs;

The signal grass that tells me all I know

Breaks with the wormy winter through the eye.

Some let me tell you of the raven’s sins.

Especially when the October wind

(Some let me make you of autumnal spells,

The spider-tongued, and the loud hill of Wales)

With fists of turnips punishes the land,

Some let me make you of the heartless words.

The heart is drained that, spelling in the scurry

Of chemic blood, warned of the coming fury.

By the sea’s side hear the dark-vowelled birds.

Zvláště když říjnový vítr

Zvláště když říjnový vítr

mrazem svých prstů trestá moji kštici,

polapen sluncem jako krab couvajícím,

jdu v ohni, stín kraba vrhám na zem,

na břehu moře slyším ptačí křik

a v zimním klestí kašlat krkavce.

Když promlouvá, mé spěšné srdce chvěje se,

a slova splaví krev vytrysklá ze slabik.

A já, vězněn ve věži slov, pozoruji

obrysy žen tam, kde se obzor lomí —

výmluvné a kráčející jako stromy,

a dětí, jak v parku k hvězdám ukazují.

Kéž si tě jednou stvořím ze souhlásek buků

a jednou z hlasu dubů, kéž z kořenů

trnitých hrabství pár not vyženu,

kéž si tě jednou stvořím z řeči toků.

Za květináčem s kapradí mi spěchá říci

kyvadlo slovo hodin, vzlétá nerv významu

na kopí ciferníku a skučí po ránu

větrné počasí kohouta v korouhvici.

Kéž si tě stvořím ze znaků trávy na louce;

návěští trav mi řekne, co už vím,

a zimu plnou červů mým okem prolomí.

Kéž jednou vypovím tě z hříchů krkavce.

Zvláště když říjnový vítr

(kéž si tě stvořím ze zaklínadel podzimu,

z pavoučího jazyka a z hlásných kopců Walesu)

trestá zem pěstmi tuřínů,

kéž si tě jednou stvořím ze slov prostých lásky.

Srdce je prázdné tak, že ve slabikách běhu

chemické krve už vystříhá se hněvu.

U břehu moře slyš ty ptáky temnohlásky.

Na počátku

Na počátku byla trojcípá hvězda,

jediný úsměv napříč prázdnou tváří,

jediná haluz přes vkořeněný vzduch,

jenž sytil dření první sluneční záři;

a spaluje šifry v okruží vesmíru,

jediný vír nebe s peklem spářil.

Na počátku bylo bledé znamení

jak úsměv hvězdný a trojslabičný;

později otisk na hladině vody,

na lunu vyražená pečeť tváře a dotek krve, znak

na dřevě kříže a na grálu,

dotekem vyrytý i na prvotní mrak.

Na počátku byl stoupající oheň,

jenž roční doby z jiskry roznítil,

z tříoké rudé jiskry, netečné jako květ;

život vyrazil z mořských valů,

v kořenech vzplál, ze skal a země tlačil

ty tajné oleje, jež pohánějí trávu.

Na počátku bylo slovo, slovo,

jež z pevné podstaty, kterou je světlo,

písmena prázdnot vydělilo;

a z mračné podstaty dechu vzlétlo

to slovo, aby srdci přeložilo

první znaménka zrození a smrti.

Na počátku byl tajný mozek.

Mozek pod pájkou myšlenky a zbuněčnělý,

dříve než smola začala k slunci spět;

to už se žíly ve svých sítech chvěly

a krev do větrů světla vytrysklá,

lásku, jež z žebra pošla, rozmetla.

Kde slunce nesvítí,

tam světlo třaská

Kde slunce nesvítí, tam světlo třaská;

kde moře nevíří, tam vody srdce

trkají v příbojích

a přízraky se světluškami v hlavách,

drobní světlonoši,

jdou tělem, jehož kosti maso neodívá.

Svíce ve stehnech

semeno mládí zahřívá a staré símě spálí;

kde semeno se nezačeří,

blýskavý jako fík,

nesvraská mezi hvězdami plod člověka;

kde není vosk, tam zjeví se srst svíce.

Rozbřesk třaská za očima;

z pólů od špiček nohou k hlavě větrná krev

jak moře přelévá se:

neupoutané, neohrazené gejzíry nebe

tryskají k výhonku

a v jejich úsměvu je příští olej slz.

Noc v očních jamkách obeplouvá

jak dehtový měsíc hranice oka;

den rozsvěcuje kost;

kde není chlad, vítr se dere pod kůži,

odšpendlí roucho zimy;

lep jara z víček kane.

Světlo třaská na utajených místech,

na hrotech myšlenky, kde myšlenka čpí deštěm;

když logika umírá,

tajemství hlíny okem prorůstá

a ve slunci krev tryská;

nad pustým pozemkem svítání stane.

Kritici se nemohli dohodnout, „co tím chtěl básník říci“. Je to báseň o plodu a prenatálním stavu? Naznačuje okamžik početí, nebo počátek prozření lidského rodu? Je to báseň o vesmíru nazíraná přes anatomii člověka? Nebo zobrazuje cyklus života a smrti? Jeden kritik dokonce tvrdil, že jde o báseň popisující soulož…

/Paul Ferris, 1977/

Kde slunce nesvítí, tam světlo třaská otiskli 14. 3. 1931 v Posluchači (Listener)… A hned začaly přicházet rozhořčené dopisy, že list patřící oficiální rozhlasové stanici BBC tiskne obscenity… V příštím čísle musela vyjít redakční omluva čtenářům a jméno Dylan Thomas bylo načas na černé listině… Ničím si ale spisovatel nezíská u studených anglických intelektuálů větší přízeň než obviněním z obscenity. Ten malý a hloupý poprask v BBC Dylanovi vlastně ohromně pomohl.

/Constantine Fitzgibbon, 1965/

Shall Gods Be Said To Thump

the Clouds

Shall gods be said to thump the clouds

When clouds are cursed by thunder,

Be said to weep when weather howls?

Shall rainbows be their tunic’s colour?

When it is rain where are the gods?

Shall it be said they sprinkle water

From garden cans, or free the floods?

Shall it be said that, venuswise,

An old god’s dugs are pressed and pricked,

The wet night scolds me like a nurse?

It shall be said that gods are stone.

Shall a dropped stone drum on the ground,

Flung gravel chime? Let the stones speak

With tongues that talk all tongues.

Budeme říkat o bozích,

že buší do mraků

Budeme říkat o bozích, že buší do mraků,

když hrom je s kletbou trhá?

Tvrdit, že bozi pláčí, když počasí skučí?

Že barvou jejich tunik bude duha?

Když prší, kde skrývají se bozi?

Budeme říkat, že z konví kropí zem

a odpoutanou povodní nám hrozí?

Tvrdit, že moudří jako venuše, prastaří

bozi své staré cecky ždímají a štípou,

když mokrá noc nade mnou jako kojná láteří?

Že bozi jsou jen kámen, řekneme.

Shozený kámen zabubnuje o zemi,

vymrštěná drť se rozezní? Ústy kamene

nechť jazyk kamenů všemi jazyky promluví.

Ten chléb, který lámu

Ten chléb, který lámu, byl kdysi ovsem,

toto víno na cizím keři

zaoblilo se do plodu.

Člověk ve dne, či vítr za noci,

zlomil jas v hroznu, skosil úrodu.

Kdysi v tom vínu letní krev

bušila v mém těle, jež přiodělo révu.

Kdysi v tom chlebu

oves si vesele s větrem hrál.

Člověk slunce zlomil, vítr k zemi svál.

To tělo, které lámeš, ta krev,

již necháš plenit ve svých žilách,

byly ovsem a hrozny;

smyslný kořen s mízou zrodily je.

Mé víno piješ, jíš můj chléb.

Tady a na jaře

Tady a na jaře prázdnotou plují hvězdy;

tady a v zimě s ornamentem

svlečené počasí se vrhá z nebe.

A toto léto jarního ptáka pohřbí.

Symboly máme ze čtyř břehů a kolem nich

rok za rokem se stáčí.

Podzim nás učí třem ohňům ročních dob

a čtyřem notám ptačím.

Ze stromů měl bych vyčíst léto i červy v něm

a měl bych zimní vichry znát,

anebo slunce v čase pohřbívání.

Jaru bych se měl učit od kukačky

a od slimáka umírání.

Červ líp než hodiny nám léto ohlásí,

slimák je živým kalendářem dní.

Co však, když hmyz ze svého bezčasí

tvrdí, že svět je chátrání?

Zadržte, vy pradávné chvíle

v kukaččím měsíci

Zadržte, vy pradávné chvíle v kukaččím měsíci

pod vyzáblým čtvrtým vrtošivcem

na Glamorganském kopci,

kdy zelené květy ženou vzhůru, ten náhon času.

S ohařem v patách po lovčích stezkách

čas, v bláznovském jezdci, jako hraběcí lovci

štve mé bližní, mé děti, z visutého jihu.

Kraji, tvou honitbou je léto, a pod vodárenskou věží,

pod jeřábem, u semenných stromů v tom pátém měsíci

nezbruslená jezírka prosince leží,

a ptáci odletěli. Zadržte, děti mého kraje

ve světě pohádek,

zelený háj zmírající jako jelení jeseň v jejich stopách,

toto první ověžičkované údobí, tu letní zvěř.

Nuže, rohy Anglie, uhlazeným zvukem svolejte

své zasněžené jezdce, ať čtyřstrunný kopec hlásněji

zazní nad mořským průlivem a k životu skálu vzkřísí.

Když balvany se škubou, košatiny,

pušky a ploty praskají

jako pramen v neřesti; kosti lámající dubne,

shoď vyzáblého bláznovského lovce a zadrženou naději.

Na šarlatové země snáší se čtvero vandrujících údobí,

s krvavým ohonem se plíží za tvářemi mých dětí

čas v jezdci stoupajícím z okšírovaného údolí.

Zadržte, drazí mého kraje, neboť jestřáb střemhlavě letí,

zlatý Glamorgan se napřimuje, ty padající ptáky.

Vaší honitbou je léto, protože jaro je zlostně na úprku.

Byl čas

Byl čas, kdy tanečníci s housličkami

v dětských cirkusech ztišili své strasti?

Byl čas, kdy mohli plakat nad knihami,

jenže čas položil jim červa do cesty.

Pod klenbou oblohy už nejsou v bezpečí.

Co nikdy nepoznáme, největší nám dá klid.

Pod znameními nebe jenom ti bez paží

nejčistší mají ruce a ducha bez srdce

nic nezraní; vždyť nejlíp zřít jen slepci dokáží.

Proč východní vítr mrazí

Proč východní vítr mrazí a jižní chladí,

se nedozvíme, dokud studna větru nevyschne

a západ neutone ve vichrech

přinášejících slupku a plod

mnoha set stromů v povalech;

proč hedvábí je hebké a kámen poraní,

tak ptá se dítě celé dny,

proč noční déšť i z prsou krev

uhasí jeho žízeň, zní černá odpověď.

Kdy přijde Mrazík? děti se ptají.

A kometu zda sevřou v pěstičkách?

Ne dřív než seshora i zdola prach

předlouhým spánkem dětské oči zamží

a stíny dětí shluknou se v soumracích,

ozvěnou bílá odpověď ze střech se vytrácí.

Vše známo je: hvězdy nám radí,

ať spokojeně poddáme se vlání,

však oč jim jde, když krouží

kol věží nebes bez ustání,

až ve chvíli, kdy hasnou, vytušíme.

Slyším spokojenost a „spokoj se“

chodbami vyzvání jak rolnička

a „neznej odpověď“ a vskutku

já neznám odpověď na dětské volání

ozvěny, která odpovídá, a na mrazivce,

na přelud komet, po nichž natahují ruce.

Uši ve věžních hláskách

Uši ve věžních hláskách slyší

ruce bušící na bránu,

oči ve štítech vidí,

jak prsty v zámcích bloudí.

Petlici zvednu, nebo zůstanu,

dokud smrt nepřijde si pro mě,

nespatřen cizím zrakem,

sám v tomto bílém domě?

Ruce, nesete hrozny, nebo jed?

Za tímto ostrovem

spoutaným mělkým mořem masa

a pobřežím kostí

leží souš bezhlasá

a vrchy bez paměti.

Ani pták, ani létající ryba

ten ostrov z klidu nevyruší.

Uši na tom ostrově slyší

vítr, jenž žene se jak oheň,

oči na tom ostrově vidí

lodě, jež kotví v zálivech.

Doběhnu snad k těm lodím,

když vítr do vlasů se chytá,

či zůstanu tu do dne smrti

a námořníka nepřivítám?

Lodě, nesete hrozny, nebo jed?

Ruce na bránu buší,

lodě dál kotví v zálivech,

déšť do písku bije a do břidlice střech.

Pozvu dál cizince

a námořníka přivítám,

či zůstanu tu do dne smrti sám?

Náklady lodí, ruce cizince,

nesete hrozny, nebo jed?

Pěstuj světlo

Pěstuj světlo, ale nezahaluj lunu člověku podobnou,

vzdoruj vichrům, které kostí nevanou,

a z kruhu měsíce odloupni dvanáct větrů morku;

vládni noci, ale nesluž mozku sněhuláka,

jenž každou částečku křovinatého vzduchu vláká

do tvaru severní hvězdy na rampouchu.

Mluv šeptem o jaru, ale kohoutí vejce nerozbij,

do fíků kladivem nevracej roční období,

ten čtyřplodý běh času uchovej v sobě jako štěp;

rolníku hořících rodů v dobách mrazu,

semena sněhu vysej u rudookých sadů,

to bylinné století svých mladých let.

Starej se o vše, ale hospodař i na ďáblově roli,

jak skřítek kozodoj nevysaj símě sovy,

ze svých čarovných žeber kolem planety

srdce vzepři valy;

ze smrtelných hlasů k chóru prosťáčků,

vznešený Pane, pozvedni slovem zpívající mrak,

co hudbu mandragory z kořene morku vyplevelí.

Koulej se dětinsky přes tento otáčivý chochol,

prstenci moří, a nelituj, že odplouvám

svým láskám smrtelným, jež se na boku lodi smějí;

ani když moji milou pirátské moře vyplaví

a nahá mezi luky a šípy ptáků leží,

jako větrný kohout netoč se na chocholaté oji.

Kdo těmto mořím barvu dal a uhnětl je v tvaru,

uhnětl z hlíny i mého bližního a na nebeskou archu

vzal své barevné dvojníky za potopy moří;

ó ty, který jsi slávou v neohraničených mapách,

teď ze mne vytvoř svět, jako já z tvého

otáčivého kruhu radostnou podobu člověka tvořím.

Ruka, jež ten list podepsala

Ruka, jež ten list podepsala, strhla město,

daň dechu pětice králů odměřila,

zdvojila glóbus mrtvých, rozpůlila zemi;

pětice králů krále usmrtila.

U svěšeného ramene ta ruka končí

a klouby prstů zkřivilo vápno dny;

mocný škrt brka ukončil tu vraždu,

jež ukončila rozmluvy.

Ruka, co podepsala slova smlouvy,

zplodila zimnici, vpád kobylek a hlad;

mocná je ruka, které stačí pouhým

škrtem člověka odepsat.

Sčítáním mrtvých neutiší žal pět králů,

nezchladí čelo a bolest nezaplaší;

ruka, jež vládne nebi, vládne žalu;

ruce nemají slzy k pláči.

Kdyby se lampy rozzářily

Kdyby se lampy rozzářily, tvář svátosti

by seschla, v osmistěnu překvapivého světla

lapená, a každý jinoch lásky

dvakrát by vzhlédl před pádem z milosti.

Rysy tváře v jejich soukromé tmě

patří živému tělu; nech vstoupit však klam dne

a roucho mumie odhalí ňadra zvadlá věky

a z jejích rtů vybledlý stínek barvy opadne.

Srdce mi domlouvalo, proč je tomu tak,

však srdce, jako hlava, vede nás bezmocně;

tep krve domlouval mi, proč je tomu tak,

prý, když se zrychlí, mám předběhnout své činy,

a dokud střecha s polem neslehnou do roviny,

mám chvatem popřít čas, ctnostného starce

s vousem, jenž smí v egyptském vánku vlát.

Mnoho let poslouchám to domlouvání

a mnoho let by mělo něco změnit.

Míč, jímž jsem kdysi v parku házel,

do dneška nedopadl na zem.

Chci odtud zmizet pryč

Chci odtud zmizet pryč,

někam, kde zvadlá lež nesyčí

a hrůzy prastaré neklíčí

v nářku, jenž roste, než den skrýš

za kopcem v hloubce moře najde.

Chci odtud zmizet pryč,

pryč z věčného buď zdráv,

z přízraků, které vzduchem víří,

z přízračných ozvěn na papíře,

pryč z hřmotu telefonů, zpráv.

Chci odtud zmizet pryč, ale mám strach,

že život, ještě doutnající

v řeřavé lži tam na ulici,

najednou vybuchne a zpola oslepí mě.

Ani ty hrozné noční stavy,

klobouky, co klouzají jim z hlavy,

rty, co se na mluvítku kroutí,

mne nesrazí svým šípem smrti.

Tak se mi vskutku zemřít nechce:

zabořen napůl do lži, napůl do konvence.

A panství smrti pomine

A panství smrti pomine.

Nazí mrtví v jedno splynou

s člověkem ve větru a pod západní lunou;

když jejich kosti do běla ohryzány odvanou,

hvězdy jim vzejdou u nohou a loktů;

ač smyslů pozbudou, zas budou při rozumu,

ač mořem propadnou, vyplují na hladinu;

milenci budou ztraceni, však láska ne.

A panství smrti pomine.

A panství smrti pomine.

Kdož pod svíjivým mořem dlouho leží,

nezemřou v klubku stočení;

na skřipci zkrouceni, však klouby nepovolí,

do kola vzpleteni, přece se nezlomí;

v jejich rukou se víra vedví rozpadne

a jednorožec zla je naskrz proklaje;

v cáry rozerváni, přece se nerozpoltí, ne.

A panství smrti pomine.

A panství smrti pomine.

Už nebudou jim racci křičet kolem uší

a vlny hlasitě se lámat o pobřeží;

kde odvála květina, tam víckrát květ

do přívalu deště hlavu nepozvedne;

ač šílení a smrtí do země vbiti jako hřeby,

ty vzdorné hlavy prorazí chudobkami

a do slunce se vlámou, až slunce v pádu zahyne.

A panství smrti pomine.

Dnes ráno mi volal sekretář Londýnského recitačního sboru – zda se nemohu zúčastnit poslední generálky před natáčením jejich recitace mé básně A panství smrti pomine. Řekl jsem, že nemohu, a tak mi potom Sbor recitoval do telefonu. Můj ty bože. Vybrané hlasy rozebraly rytmus na cucky, vyvolení deklamátoři si vyvolili vlastní významy, deset panen zdlouhavě oplakávalo živé verše, matróny bučely refrén a dirigent se všemi svými vokály po celou dobu plánoval to poslední e.

/z dopisu V. Watkinsovi, prosinec 1938/

Když pět mých rodných smyslů

vnímá svět

Když pět mých rodných smyslů vnímá svět,

na zelené palce zapomenou prsty

a okem rostlinného půlměsíce zří,

jak pochva mladých hvězd a zvěrokruh v hrsti

nechaly lásku mrazem oškubat;

jemný sluch spatří lásku, jež odbubnována

je po mušli a vánku na opačný břeh,

a rysí jazyk, vybičovaný k slabikám,

lká, že trpce zhojená je její něžná rána.

Jako keř v ohni vidí mé nozdry její dech.

Mé urozené srdce však svědky má

po krajích lásky, že bdí jen v tápání;

a slepý spánek, ač špehy očí zhasíná

a pět mých smyslů zamží, cit v srdci nezraní.

Ležíme na mořském břehu

Ležíme na mořském břehu, pozorujeme žluť

a temné moře, pošklebujeme se posměváčkům,

co jdou za rudými řekami a vylamují

alkovny slov z cikádového stínu,

neboť v tomto žlutém hrobě písku a moře

barva se vzývá spolu s větrem,

který je temný a jasný jako hrob a moře,

ten po jednom a to po druhém boku.

Měsíční ticha, mlčící příboj, jenž chlemtá

vodu z průlivu, žíznivý vládce přílivu,

vžebřený mezi poušť a mořské vichry,

měly by vyhojit to zlo, jež z vody pochází,

jednobarevnou tišinkou;

nebeská hudba nad písečnou plání

zní zrnky, která pospíchají

skrýt zlatá horstva a paláce

té temné a jasné pobřežní krajiny.

Ležíme spoutáni nejsvrchovanějším pásem,

pozorujeme žluť, vzýváme vítr, aby odvanul

ty plástve pobřeží a utopil rudou skálu;

ale neživme svá vzývání, vždyť

přicházející skálu není nám dáno odvalit;

ležme a pozorujme žluť, dokud ten zlatý čas

se nerozlomí, ó krvi mého srdce, jako srdce a hora.

Stvoř pro mne masku

Stvoř pro mne masku a zeď, ať odřízne mne

od tvých špehů

a jejich pichlavých smaltovaných očí a obrýlených spárů

násilí a vzpoury v jesličkách mé tváře,

roubík němotou zasaženého stromu, aby před zřejmými

nepřáteli skryl bodák jazyka v této nechráněné modlitbě,

dnešní ústa a sladce dující troubu lží,

výraz hlupce oděného do starého zbroje dubu,

aby ukryl třpyt mozku a otupil vyslýchatele,

a uslzený vdovecký žal, zakrývající belladonu,

aby skanul z řas a očím dovolil spatřit

ty druhé, kteří podvádějí truchlící lži svých ztrát

pohrdlivou křivkou úst či do rukávu ukrývaným smíchem.

Věž se vzpíná

Věž se vzpíná. Její sochou je voliéra.

Ze svého kamenného hnízda nedovolí vytesaným

a opeřeným ptákům,

aby ztupili své vznosné šíje o slaný štěrk,

ani aby rozlité nebe prokláli křídlem ponořeným

do chaluh a pěny. Zvony šálí vězeňskou věž,

deště jako psanci bijí v tu chvíli do vody času

vysvěcené pro ruce plavce, hudbu stříbrné petlice

a ústa. Nota i pírka raší ze špice věže.

Tito vzpínající se ptáci jsou tvou volbou, písní,

jež se vrací skokem do tvého vystavěného hlasu,

anebo ke zvonům se zimou vzlétá plaše;

nazdařbůh po němém větru nechtěj se však snášet.

Je po pohřbu

(Památce Anny Jonesové)

Je po pohřbu: oslí chvály, hýkání,

vlání plachet uší, zdušené povrzávání

jednoho šťastného čepu v tlusté noze hrobu,

stažené žaluzie víček, zuby v černém,

usliněné oči, slané rybníčky na rukávech,

ze spánku burcující ranní pomlaskávání rýče,

jenž na světlo s rouškou soudného dne vylomí kost,

to vše tak otřásá ubohým chlapcem, že si podřezává krk

v temnu rakve a shazuje suché listí;

je po hostině času nadívaného slzami a pcháčem

v pokoji s vycpanou liškou a schnoucí kapradí,

kde stojím, abych uctil její památku, sám

v této poštkávající hodině s mrtvou hrbačkou Annou,

jejíž srdce pod příkrovem se jako pramen

rozlilo po rozpukaných světech Walesu

a utopilo v kalužích všechna slunce

(ač tento obraz k její chvále je pro ni nestvůrnou

a slepou nadsázkou; její smrt byla tichá krůpěj;

nesvolila by, abych se utápěl ve svatém přívalu

slávy jejího srdce; chtěla by ležet hluboko a němě,

bez druida svého zhrouceného těla).

Ale já, Annin bard, vysoko na stolci ohniště, svolávám

k obřadu všechna moře, aby se dřevěný jazyk její ctnosti

rozšvitořil jako zvony bóje nad chvalozpěvnými hlavami,

ohýbám valy kapradinových a liščích lesů,

aby její láska zpěvavě prokroužila hnědou kaplí,

a čtverem křižujících ptáků žehnám její schoulené duši.

Byla mírná jako mléko, to já tuto sochu čnící k nebi,

divokou hruď a blahoslavenou lebku obryně,

vytesal z jejího těla v pokoji s mokvavým oknem,

ve slepě žalostnícím domě, v mrzkém roce,

i když vím, že její vydrhnuté a trpce pokorné ruce

spočívají v řeholné křeči, její vetchý

šepot ve vlhkém slově, její mysl ve vykopané jámě,

její mrtvá tvář v sevřené pěsti bolesti;

a socha Anny je sedmdesát let kamene.

Tyto mrakem nasáklé, z mramoru vytesané ruce,

ten nebetyčný důkaz jejího hlasu, gesta, žalmu,

nad jejím hrobem bez konce rozvichří mě,

dokud vycpané plíce lišky v záškubech Lásku nevykřičí

a topořivá kapraď na černý práh nevypustí símě.

Řadu letních měsíců jsem pobýval šťastný u své rakovinou postižené tety Anny na jejím nezdravém statku (na Kapradinovém vrchu). Milovala mne zcela nepatřičně, dávala mi sladkosti a peníze, ač si to mohla stěží dovolit, a hýčkala mě a čechrala a rozmazlovala. Píše mi – jenže teď je to k mému údivu minulý čas – pravidelně. Doušky jejích dopisů jsou tak milé. Miluje mě stále – vlastně milovala –, i když nevím proč. A teď umírá – nebo umřela – a ty mi musíš prominout mé teatrální psaní. Dovol mi tu chvíli vlastního dramatu.

/z dopisu T. Hughesovi, 1934/

Toto je jediná báseň, kterou jsem kdy napsal o životě a smrti jedné určité jmenované lidské bytosti, již jsem znal – a nikoli o tom převelikém množství životů a smrtí spatřených v bouřlivém světě vlastního já, jak tomu bylo u mých prvních básní, nebo za války či v žalosti a v propastech a zákoutích lásky veškeré, jak tomu bylo v básních pozdějších.

/prosloveno v rozhlase, 1949/

Kdysi to byla ta barvitost rčení

Kdysi to byla ta barvitost rčení,

jimiž prosákla do mého stolu ošklivější strana

kopce s překoceným polem, kde tiše škola stála

a při hře rostl záhon dívek v bělobě a v černi;

musím uvolnit jemné mořské závaly slov,

aby čarovní utopenci vypluli v rozednění

a zabíjeli. Když jsem si hvízdal v oněch dnech

se školou a kluky v parku s umělým jezírkem,

kde jsme v noci kamenovali prochladlé kukaččí

milence v pelechu jejich listnatých loží,

stín jejich stromů byl slovo o mnoha odstínech

a lampa blesku pro ubožáky v tmách.

Tím, co teď budu říkat, sám sebe zbavím pout:

a každým kamenem jako bych porozvinul klubko.

Náhrobek říkal jen, kdy zemřela

Náhrobek říkal jen, kdy zemřela.

Její dvě příjmení mne zastavila.

Panna provdaná teď leží v pokoji.

Provdala se v tomto deštěm splachovaném místě,

kam náhodou jsem jednou zabloudil,

dřív než jsem zaslechl z matčina loubí

(nebo spatřil v zrcadlové ulitě)

déšť, jímž její vychladlé srdce promlouvalo,

a slunce ubité v její tváři.

Víc těžký kámen nepoví.

Dřív než ulehla na cizí lože

s rukou pohrouženou do vlasů

a než ten deštivý jazyk dral se zpátky

přes ďábelské roky a nevinné smrti

k jizbě utajeného dítěte,

jak říkalo se potom mezi muži, křičela,

aby její nohy v bílých punčochách byly nahé

a rudé rty do černa ulíbané,

plakala v bolesti a křivila tvář,

umluvená a rozervaná, ač očima se smála.

A já viděl ve zrychleném filmu,

jak se smrtonoš a tato šílená hrdinka

spojili kdysi na smrtelné zdi,

a slyšel jsem, jak vytesaným jazykem

kamenného ptáka, jenž ji střeží, promluvila:

Zemřela jsem dřív, než přišel čas jít na lože,

ale mé lůno touhou skučelo

a já jsem cítila při tom svém nahém pádu,

jak se planoucí rudá drsná hlava vzhůru rve,

a jeho vlasů drahou povodeň.

O nijaké práci slov

O nijaké práci slov už třetí hubený měsíc

v břiše tučného roku a v těle, v řádném měšci,

slyšet chci vlastní kázání pro chudobu svou a řemeslo:

vzít si, abys dal, toť vše; vrátit, co je ti dychtivě dáno.

Když zpátky k nebesům po rose odfoukneš manu,

skvělý dar výřečnosti otlouká se o nevidomý sloup.

Bohatství člověka vzdát se, je žít jen smrti pro potěchu,

té, která v konci shrabává mince raženého dechu

a sčítá odebrané a opuštěné taje ve zlé tmě.

Teď ustoupit je zaplatit obru žroutu nadvakrát.

Pralesy mé krve, k jádru moří musíte se hnát,

když spálím či vrátím svět, jenž patří vám i mně.

Dvacet čtyři let

Těch dvacet čtyři let připomíná slzy mých očí.

(Pohřbívej mrtvé z obav, že by se sami k hrobu vlekli.)

Pod klenbou lůna hrbil jsem se jako krejčík,

který si šije rubáš na cestu

při světle masožravého slunce.

Oděny k smrti mé smysly pyšně vykročily

— a plné mincí byly mé rudé žíly —

konečným směrem k prvotnímu městu,

krok za krokem, tak dlouho, že to navždy je.

Dylan byl matkou vychováván v duchu velšských kázání o Ďáblovi a hříchu. Když se stal básníkem, vstoupil do Ďáblovy družiny… Po celý svůj život vychvaloval zhýralost, vysmíval se zbožnosti či počestnosti – a měl hrůzu ze Satana, z upírů a černé magie a skřetů… Mluvíval o tom, že jeho dny jsou sečteny, uzavřeny, o brzké smrti je už rozhodnuto. Poslední rok svého života v Londýně tvrdil, že smrt je nablízku. Poslední týden v New Yorku říkal všem lidem kolem sebe, že zanedlouho zemře. Vyprávěl Johnu Brinninovi, že ve svých alkoholických vizích spatřil brány Pekla. Dylan se stal básníkem v patnácti letech… A od té chvíle, kdy se stal básníkem, žil ještě dvacet čtyři let. Dvacet čtyři let poezie, která se v posledním desetiletí rychle vytrácela. O Ďáblovi je známo, že nabízí své úpisy na určitou časovou lhůtu. Jednou z tradičních lhůt je dvacet čtyři let…

/americký básník Donald Hall, 1977/

The Conversation of Prayers

The conversation of prayers about to be said

By the child going to bed and the man on the stairs

Who climbs to his dying love in her high room,

The one not caring to whom in his sleep he will move

And the other full of tears that she will be dead,

Turns in the dark on the sound they know will arise

Into the answering skies from the green ground,

From the man on the stairs and the child by his bed.

The sound about to be said in the two prayers

For the sleep in a safe land and the love who dies

Will be the same grief flying. Whom shall they calm?

Shall the child sleep unharmed or the man be crying?

The conversation of prayers, about to be said

Turns on the quick and the dead, and the man on the stairs

To-night shall find no dying but alive and warm

In the fire of his care his love in the high room.

And the child not caring to whom he climbs his prayer

Shall drown in a grief as deep as his true grave,

And mark the dark eyed wave, through the eyes of sleep,

Dragging him up the stairs to one who lies dead.

Rozmluva modliteb

Rozmluva modliteb, jež říkají současně

dítě, než usne, i muž na schodech,

když pohání ho spěch nahoru k umírající milé:

dítě, jež nedbá ke komu spánkem dopluje,

a muž v slzách, že ji nenajde živou,

sepne ty dva jedním hlasem, jehož dech

stoupá z muže na schodech a z dítěte, než usne,

a vzlétá ze země zeleně k nebi oslyšení.

Ten hlas, jenž se mění ve dvojí modlitbu

— za spánek v bezpečí, za milou, která umírá —,

tentýž žal v letu spojí. Kdo najde zastání?

Dítě ve spánku ochrání a muž dál bude vzlykat?

Rozmluva dvou modliteb během jediné chvíle

spíná živé i mrtvé nahodile. Muž na schodech,

jehož pohání spěch nahoru k umírající milé,

najde ji v ohni své péče živou a vroucí.

A dítě, jež této noci pokojně modlí se,

utone v žalu, jenž jako hrob je skutečný,

a ve snu vidí: před ním ční temnooká vlna

a smýká jím po schodech tam k té, jež zemřela.

Odmítám truchlit nad smrtí dítěte

uhořelého při náletu na Londýn

Nikdy, dokud tma, z jejíhož sémě

je lidstvo, zvíře, pták i květina,

plodivá tma, která vše pokoří,

nevysloví šleh posledního světla němě,

a tato utkvělá hodina

v pancíři vratce nevyjde ven z moří,

a já dokud nebudu muset vstoupit znova

do oblého Sionu vodní krůpěje

a do synagogy kukuřičného stvolu,

nikdy nenechám modlit se stín slova,

aniž mé slané semeno oseje

úžlabí pytlového roucha v bolu

nad hořícím majestátem smrti toho děvčátka.

Nehodlám prznit falší

vznešených pravd lidskost její cesty,

ani na křížových zastaveních dechu tkát

rouhavě jakoukoli další

elegii mládí a nevinnosti.

Hluboko s prvními mrtvými leží dcera Londýna,

v rouchu dlouhých přátel a temných žil

své matky, zrn, jež čas nepromění,

ztajená vodou, co žal nevnímá,

běžící řekou Temží.

Po první smrti další není.

Báseň v říjnu

Byl to můj třicátý rok nebi blíž

a já zaslechl z přístavu a z přilehlého lesa,

z tůněk škeblí a z pobřeží

vysvěceného volavkou

ranní vábení,

trkání plachetnic do sítí opředené hráze,

modlitbu vody, volání racka a křik havranů,

abych se zvedl

a šel,

ven z města, které spalo ještě, teď po ránu.

Mé narozeniny začaly s vodními

ptáky a ptáci rozkřídlených stromů nesli mé jméno

nad statky a nad bílými koňmi

a já vstal

v deštivém podzimu

a kráčel pod nebem ve spršce všech svých dnů.

Volavka v plném přílivu se potápěla,

když jsem šel cestou

za šance

a za brány,

které se zavřely, sotva se probudilo město.

Skřivani vymrštění v kolébavém mraku

a keře podél cest vzkypělé hvizdy kosů

a letní slunce

října

na ramenou kopce;

milostně pod nebem tu bývalo a sladcí pěvci najednou

toho jitra slétají se tam, kde jsem bloumal a slyšel

vítr, jenž ždímal déšť

a chladně

fičel lesem daleko pode mnou.

Matně mží nad tratícím se přístavem a nad kostelem,

smývaným mořem a ne větším než slimák, jenž růžky

vystrkuje z mlhy, a nad hrádkem

hnědým jak peří sovy,

jenomže všechny zahrady

jara a léta rozkvetly znovu slovy

bájí, tam za šancemi pod skřivánkůplným mrakem.

Byl bych se divil ze všech sil

nad divem

vlastních narozenin, obrátilo se ale počasí.

Obrátilo se zády k rozjařenému kraji

a dole jiný vánek a náhle modré nebe, z něhož stékal

zase a znova zázrak léta

s jablky,

hruškami a rudým rybízem,

a já v té proměně tak jasně spatřil

zapomenutá jitra chlapce z dob, kdy s matkou prošli

podobenstvími

slunečního jasu

a legendami zelených kaplí

a dvakrát vyprávěnými lány dětství,

až jeho slzy pálily na mých tvářích a jeho srdce

pohnulo se v mém. To byla ta řeka a moře, lesy,

kde chlapec

v naslouchajícím

letním čase mrtvých vyšeptal pravdu své radosti

stromům a kamenům a rybám v příboji.

A tajemství,

tak živé,

trvalo v hláscích vodních a zpěvných ptáků.

A byl bych žasl ze všech sil nad divem

vlastních narozenin,

obrátilo se ale počasí. Vroucně pravdivá

radost dávno mrtvého dítěte zpívala

hořící ve slunci.

Byl to můj třicátý

rok nebi blíž tady a teď v tom letním poledni,

ač město pode mnou tonulo v listí říjnové krve.

Kéž by mé srdce jako prve svedlo cit

a pravdu vyzpívat

v proměnách roku na tomto strmém kopci.

Právě jsem dokončil laugharneskou Báseň v říjnu, první místopisnou báseň, kterou jsem kdy napsal… V pondělí 4. září se budeme stěhovat do nového domu – říkáme tomu dům; je ze dřeva a z azbestu – v New Quay v Cardiganshiru… A tady je ta nová báseň. (Měla být k mým třicátým narozeninám) – ale je nedonošená; o měsíc a něco. Doufám, že se ti bude líbit; hrozně rád bych ti ji přečetl nahlas.

/z dopisu V. Watkinsonovi, 1944/

Tato strana pravdy

Llewelynovi

Tato strana pravdy,

kterou nemůžeš spatřit, synu,

králi svých modrých očí

v oslepující říši mládí,

ví, že nevinnost i vinu

pod bezstarostným nebem

slepota stejně slaví,

a než se pohneš, plané

gesto srdce nebo tvé hlavy

čeká jen shluk a rozvanutí

do tmy, kam všechno vane,

tak jako popel smrti.

Dobro a zlo, dvě cesty,

po kterých k smrti jdeš,

králi svého srdce v slepých dnech,

podél žernovu moře,

tratí se jako dech,

jdou tebou a mnou s hořem,

jdou duší lidí všech

do tmy, která je nevinná

i vinná, k smrti dobré

i k smrti zlé, až nakonec

je v nich poslední prvek,

jako z hvězd výron krve,

jak slzy slunce,

semeno měsíce, oheň a změť,

letící pompa oblohy,

králi svých šesti let.

Vždyť všechny hříšné svody

od chvíle počátku

zvířeny, ptáků, rostlin,

země a nebe, světla, vody,

dřív než se pohneš, už jsou tu:

a každé tvé slovo, každý čin

a každá pravda, každá lež

zmírají v lásce bez soudu.

Jiným než vám

Příteli, vyvolávám tě jako nepřítele.

Ty s falešnou mincí ve svém očním důlku,

můj příteli, ty s tím vítězným šklebem,

jenž jsi mi na dlani podával lež,

nestoudně zíraje na mé nejplašší tajemství.

Na drobty svých očí tak dlouho jsi mne lákal, než

se můj mlsný zoubek zakousl do prázdna,

konečně obroušen, a já jsem klopýtal a sál

toho, koho teď v paměti, již vyvolala zrcadla,

zapřísahám a mám už navždy za zloděje,

i s tím nezapomenutelným úsměvem

a hbitou rukou v rukavičce ze sametu,

a ovšem i s mým srdcem pod tvým kladivem.

Ty, bytost dřív tak upřímná a k světu,

a přitom bez chtivosti, tak blízko jsi mi byl,

že nepřišlo mi nikdy myšlenkou ani slovem,

zatímco do větru jsi pravdu vysídlil,

vyslovit, že (ač jsem je miloval a jejich chyby,

i co v nich bylo dobré, stejnou měrou slavil)

přátelé moji byli nepřáteli na chůdách

a v mračnech plných lsti nade mnou nesli hlavy.

Láska v blázinci

Neznámá přišla, aby se mnou

sdílela pokoj v domě těch, kdož mají smysly pomatené,

dívka šílená jak ptáci,

na petlici noc dveří zavírajíc svou paží okřídlenou.

Stísněná v bludišti lůžka klame

ten nebevzdorný dům a oblaka sem vrací,

ale je klam a blud a bloudí

v pokoji nočních můr jako smrt na číhané,

či oceány mužských cel brázdí v představách svých nocí.

Přišla posedlá, ta, která vpouští

dovnitř šálivé světlo, jež jinak odrážejí zdi,

posedlá oblohami,

spí v úzké úžlabině a přitom v prachu kráčí,

blouzní však celou vůlí, vším,

na prknech blázince do tenka ošlapaných mými slzami.

A já oslněný a volný v objetí jejích paží

snad bez selhání smím

projít tou první vizí, jež založila oheň mezi hvězdami.

Hrbáč v parku

Hrbáč v parku,

osamělý pán

zaklíněný mezi stromy a vodou

od chvíle, kdy otevřou se brány,

nechť stromy a vody vejdou,

až k chvíli zvonu za soumraku.

Chléb z novin uzobával,

pil vodu z hrnku na řetízku,

jímž děti nabíraly písek z cest,

u kašny, kde jsem si pouštěl loďku,

v psí boudě v noci spával,

jeho však nikdo nepřivázal na řetěz.

Přicházel časně jako ptáci,

usedal jako voda,

hej, pane, vytampane, volávali

na něho kluci z města, záškoláci,

a když je slyšel zblízka,

byli v dáli.

Za jezírkem a u umělé skály

smáli se, když vytřepával noviny,

posměšně nahrbení utíkali

řvoucím zvěřincem ve vrbových hájích

a před hlídačem s holí,

na kterou listí nabodával, uhýbali.

Ten starý spáč z psí boudy,

sám mezi chůvami a labutěmi,

zatímco klukům ve vrbičkách vzpláli

v očích tygři a s řevem vyskákali

tam na kameny skály

a hájky modraly se námořníky.

Od rána až do chvíle zvonu

ze svých zkroucených kostí

tvořil ženu, postavu bez vady,

vzpřímenou jako mladý jilm,

až zapadnou řetězy a zámky zahrady,

aby s ním, vznosná, zůstávala

po celou noc v tom nestvořeném parku,

kde ploty, zídky, křoviny,

jezírko, stromy, tráva, ptáci

a kluci divocí a nevinní

jako ostružiny provázejí

hrbáče do psí boudy za soumraku.

Smrti a vstupy

V tom málem vzníceném podvečeru

několika blízkých smrtí,

kdy přinejmenším jeden z tvých milovaných

dobrých známých musí dát sbohem

lvům a ohňům svého vlajícího dechu,

jeden z tvých nesmrtelných přátel,

ten, jenž by rozvířil varhany spočítaného prachu,

aby tobě hřměly a pěly chválu,

ten, kdo volal nejhlouběji, přiloží svůj mír,

jenž nezvadá a neustává,

navěky na tvou ránu

v tolikrát provdaném a cizím londýnském žalu.

V tom málem vzníceném podvečeru,

kdy u tvých rtů a klíčů, které zamykají

a odemykají, neznámí ubití předou a tkají,

a jeden z nich, ten nejcizejší,

tvůj soused pod Severkou, slunce jiné ulice,

vynoří se k tvým slzám.

Vykoupe v samčím moři déšť své krve,

ten, kdo se ke tvým vlastním mrtvým dral,

z tvé vodní příze svou zemskou kouli vyprostí

a hrdla mušlí napěchuje

vším křikem od dob, kdy světlo napoprvé

šlehlo přes jeho hřmící oči.

V tom málem vzníceném podvečeru

smrtí a vstupů,

kdy blízcí i neznámí v londýnských vlnách plni ran

vyhledali tvůj osamělý hrob,

nepřítel, jeden z mnoha, ten, který dobře ví,

že tvoje srdce světélkuje

v probdělé tmě a prochvívá slujemi a zámky,

strhne klínce blesků, odřízne slunce dne,

skokem osedlá tvé temnotné klíče

a k zemi spravedlivé jezdce sežehne,

až náhle zjeví se ten nejmíň

milovaný, poslední Samson tvého zvěrokruhu.

Zimní báj

Hle, zimní báj, již sněhem osleplý

soumrak převáží přes plující pole a přes jezera

ze statku v díži údolí,

jež hrstkami vloček klouže za bezvětří a šera,

je v bledém dechu krav, vyplouvá kradmo kamkoli

a padá ve hvězdě, jež vychladlá je,

ve vůni sena pod sněhem, v houkání sovy, která zdáli

varuje v ohradách, v promrzlé noře kraje,

kde z kutny statku se ovčí stádo kouře valí

v údolí, kde se řeka klikatí, tam v dějišti té báje.

Za času, kdy svět na hvězdě víry zestaral,

čisté jak pokrm, jako chléb, který přivála návěj,

a jako oheň sněhu, žil muž. A svitek ohně vzplál

divoce v jeho srdci, v hlavě,

když rozvinul jej, sám na statku, jenž stál

v ovčinci polí. A potom hořel tady

na svém vzníceném ostrově, kolem jen opeřený sníh,

pahorky hnoje v bílém rounu a slepičí hřady

zkřehle spící, dokud plameny zpěvů kohoutích

nezhřebelcovaly kabát dvorů a muži s lopatami

nevyšli z noci, jež se ztrácí,

když dobytek se vrtí, chomáčky ptáků hupkají a loví,

kočka se skrytě krade, děvečky ve dřevácích

pokojně dupou po napadaném nebi

a statek procitlý jde za svou denní prací.

Modlil se, klečel, plakal v živém mase noci

u roštu a začouzeného hrnce v zářivých

plamenech polen, v roztančených skocích

stínů, v bezhlasém domě u dížky a zakrojené skývy,

na ostří lásky sám a bez pomoci.

Klečel na chladu kamenů, když k závoji

nebe vzdul se žal jeho modlitby a vzdech,

nechť jeho hlas smí na vybělených kostech dál jít

za sochy maštalí a chlévů s nebem střech

a po skle kachních rybníčků a oslepených stájí

do domu modlitby

a ohně, kam chtěl by vkrást se pod mrakem lásky oslepené

sněhem, do bílých doupat, kde by se snad skryl.

Však ani šelest sepnuté ruce vzduchu neprovane

tam, kde ho nahá touha srazila, až vyl,

a jen hlad ptáků strunným

větrem napínaný úpěl v polích chleba vod

a vymrštil se v obilí a sklizni, jež na jazýčcích tála jim.

A on hořel, uvržený do touhy beze jména a jejích pout,

když jako sníh měl běžet klikatým údolím

a mezi řekami, co ústí do noci,

vlečený chvějem žádosti a sražen do kleku

v úběžníku té bílé, bez ustání toužící

lidské kolébky a svatebního lože, které od věků

hledal, vyhnanec světla a zavržený věřící.

Osvoboď ho, křičel, dopusť ty,

ať celý se v lásce ztratí, a hlad

jeho touhy vrhni nahý do pohlcující nevěsty,

ať nerozpukne v polích bílých semen snad,

a nerozkvete pod časem, jenž rozkročený zmírat smí.

Naslouchej. Vznešení pěvci pějí

v zaniklých vsích. Slavík, vích

prachu v pohřbeném lese, vzlétá na zrnech jejích

křídel a hláskuje ve vichrech zemřelých

svou zimní báj. Z pramenů, které tlejí,

hlas prachu vody vypráví. Vyzáblý

proud hraje zvonky, stružky v poskocích štěkají

a větrem rozeznělé struny jsou vyhloubená hrdla skály.

Rosa zní na drti listů ve třpytu zmizelé farnosti závějí.

Čas mrtvou kapkou sněhu mlžně zpívá. Naslouchej, zdali

to byla ruka, nebo jen pouhý zvuk, který temně

dveře tmy rozrazil v tom kraji dávno dalekém,

a za zápražím na chlebu země

ptačí samička jako hořící nevěsta vstala s rozbřeskem

a její hruď ochmýřila se krvavě a sněžně.

Pohleď. Ve sněžném houští zhaslé zeleně tanečníci

jako prach holubů skotačí. Koně s kopyty

hrobů ve sněhu,

podobni mrtvým kentaurům, jásají při měsíci,

točí se, dusají po bílém zaplaveném výběhu

na statcích ptáků. Za láskou jde dub zmírající.

Jako za zvuku trub vyhlodané údy skal tančí.

Rejdí kaligrafie starých listů. Letokruh

čar času na kamenech do hejna se stáčí

a harfový hlas prachu vody brnká tam, kde se pruh

polí ohýbá. Pohleď. Za láskou vstává pradávná ptačí

samička. A bujná křídla se zvedla nad její

schoulenou hlavou a hebce opeřený hlas

hned domem provlává a chvalozpěvně hlaholí

a každá částečka padajícího sněhu je samý jas

a veselí nad tím mužem, jenž klečí v díži údolí,

v kabátě a v tichu, ve svitu polen,

u roštu a začouzeného hrnce. A ta obloha ptáků

v chocholatém lese učarovala mu tak, že vyrazil kolem

oslepených stodol a chlévů v bezvětří statku

a běžel za tím letícím plápolem.

Na pólech roku, když jako kněží

černí ptáci v rouchu špalírů živých plotů umírali

a nad hávem hrabství pluly daleké kopce blíž,

pod stromy s jediným listem nějaký trhan v dáli

prchal sněhovou návějí mlazin s jelením parožím,

v hadrech a modlitbách sbíhal z návrší

vysokých po kolena, po zkřehlých jezerech šel sám,

celou noc věky a zeměmi a rody pomalých vloček.

Pohleď tam,

kde se ona nad mořem odraného husího pýří vznáší,

nad oblohu, ptáka, nevěstu, mrak,

touhu, oseté hvězdy, nad radost za lány semene

a nad čas, který rozkročen umírá,

nad nebesa a nebe, nad hrob a křtitelnici v plamenech.

V daleké dávné zemi se brána jeho smrti otvírá.

A tehdy k němu sestoupila.

K plovoucím polím a ke statku uvnitř díže, k údolí,

kde klikatí se řeka, a ke kopci, bílému pecnu chleba,

kde modlil se k poslední strasti, k níž chtěl dojít,

k domu modliteb a ohně: a báj se uzavřela.

Vír tance zmírá

na bílé, už nerostoucí zeleni. Když zemře pěvec, zbylá

píseň se tříští ve sněhu obuté vsi touhy, která

kdysi podoby ptáků do hlubokého chlebu vryla

a obrazce létajících ryb bruslících přes jezera

zasklená mrazem. K obřadu chybí tu

slavík a jako kentaur mrtvý kůň.

Zpět vysychají prameny.

Letokruh čar času spí v kamenech až do trub úsvitu.

Jásot polehává. Čas pohřbívá jarní počasí, jež se zvony

rozhoupalo, co zkamenělo, a rosu vzkřísilo k životu.

Neboť její lože bylo okřídlený

chór, a ona ležela jako v hlubokém spánku či

mrtvá, než křídla rozklenula, a on oženěný

a velebený stehny pohlcující nevěsty, ptačí

samičky s hlavou nebes a s prsy ženy,

padal k pokoře, hořící

ve svatební sloji lásky, ve vířící tůni

úběžníku žádosti, v ovčinci

ráje, ve spředeném pupenu světa. A ona stoupala s ním,

rozkvétajíc tam ve svém sněhu tajícím.

K výročí svatby

Do oblohy je vražen klín

rozervaného výročí těch dvou,

kteří tři léta v souzvuku

po dlouhých cestách přísah šli.

Teď Láska a její choří k řetězům

připoutáni skučí a láska zalhává si prohru;

mrak stoupá z jícnů věrnosti

a tichá smrt jim boří dům.

Pozdě ve lživém dešti jdou

pospolu ti, jež láska odtrhla:

okna jim prýští do srdcí

a dveře v jejich mozku žhnou.

A přišel spasitel

A přišel spasitel, vzácnější

než radium, nad pravdu krutější,

nad vodu prostší; a děti, které slunce

nepoznaly, sesedly se

v kruhu u jeho jazyka,

aby zlatému zpěvu v otáčivé drážce naslouchaly,

zajatci touhy, své oči zamkly, uzamčení

v jeho úsměvech, kobkách, k nimž klíč není.

Z pustých, ztracených krajin

hlásky dětí se ptají

po tišině klidu v jeho neklidném spěchu;

když člověk, jenž všemu živému brání,

člověka, zvíře nebo ptáka zranil,

svůj strach jsme skryly v tom vraždícím dechu;

tichu, když zem se rozhalasí, oddejme se, tichu

v norách a skrýších hrůzostrašného křiku.

V kostelích jeho slz jsme znovu

slyšeli slavné zvěstování zvonů

a ty jsi vzdychl, když udeřil svou opeřenou pěstí;

ó ty, kterýs nemohl vyplakat zemi

svůj nářek nad zemřelým,

v nezemském přívalu prolej teď slzu štěstí,

na mušli z mraku polož tvář; vždyť když se tmí,

jsme jenom já a ty.

Pyšní a ponuří, dva bratři

zamčení zimou; a náš křik

nad tímto nehostinným dutým rokem;

my, kteří nedovedli v sobě zčeřit

jediný útlý povzdech nad člověkem

a jeho lačností, jež všechno poblíž spaluje a boří,

jen truchlili jsme ve zdech blankytného hřadu,

teď obří slzu vyplačme nad koncem málo známých pádů,

nad domovy, jež neodkojily naše kosti,

a už se sunou do propasti,

nad statečnými mrtvými, s nimiž se nikdy neshledáme;

teď my spatřeme ve svých samotách

náš vlastní pravdivý a cizí prach,

jak dveřmi našich prázdných domů vane.

Do sebe vyhoštěni, vyvoláme

bezrukou, hedvábnou a drsnou lásku, která skály láme.

Na sňatek panny

Procitá sama v mnohosti lásek, když úsvit,

otvíraje její dlouhonoční oči, přistihl

svůj zlatý včerejšek, spící v její duhovce,

a slunce, které se vyhouplo z jejích stehen na oblohu,

bylo zázračným panenstvím, dávným jako pecen a ryba,

třebaže okamžik zázraku je nekončící blesk

a šlépěje přístavů Galileje skrývají loďstva holubic.

Slunce už touhou nerozechvěje mořské hlubiny

jejího polštáře, na němž se kdysi oddávala sobě,

její srdce dychtivé slyšet i vidět, její rty

lapající zlatý příval,

jenž prstencem vírů obkroužil její rtuťovou kost

a pod víčka jejích oken své zlaté břímě zvedl;

vždyť kam sjel oheň, teď muž spí a ona z jeho paže

poznává jiné slunce, žárlivý úprk krve bez soka.

In My Craft or Sullen Art

In my craft or sullen art

Exercised in the still night

When only the moon rages

And the lovers lie abed

With all their griefs in their arms,

I labour by singing light

Not for ambition or bread

Or the strut and trade of charms

On the ivory stages

But for the common wages

Of their most secret heart.

Not for the proud man apart

From the raging moon I write

On these spindrift pages

Nor for the towering dead

With their nightingales and psalms

But for the lovers, their arms

Round the griefs of the ages,

Who pay no praise or wages

Nor heed my craft or art.

V mém řemesle či trpkém umění

V mém řemesle či trpkém umění,

zkoušeném v tiché noci,

kdy jenom měsíc běsní

a milenci leží v objetí

se všemi svými žaly,

při zpívajícím světle píšu

— ne pro chléb, ne ze ctižádosti,

ne z pýchy a pro živnost kouzel

na scéně ze slonové kosti —

jen pro ty, kteří platí měnou

hluboko v srdci utajenou.

Pro domýšlivce, co se straní

měsíce v jeho vzteku,

tříšť mých popsaných listů není,

ani pro mrtvé, ač nade mnou strmí

se svými slavíky a žalmy,

jen pro milence, kteří němí

v náručí sevřou žaly věků

a neplatí mzdou chvály nebo vděku

za moje řemeslo či za umění.

Smuteční obřad po náletu

I

Truchliči

všech mých já,

truchlete

uprostřed ulice do křepké smrti spálené

nad novorozeňátkem

a jeho ústky spálenými na uhel

a přisátými k černému prsu hrobu,

jejž matka vykopala, a nad ručkama plnýma plamenů.

Začněte

se svým zpěvem,

vyzpívejte

tmu, jež se prožhavila zpátky k počátku,

kdy zadrhlý jazyk přitakával slepě

a hvězdu výbuch rozlomil

do staletí toho dítěte;

zázraky nepřinesou mír, má já, teď truchlete.

Odpusť,

odpusť nám,

nám svou smrt, aby ji věřivci mých já

v divé povodni zadrželi,

až popel bude pět jak pták

a krev vytryskne prudce

jako tvá smrt, jež roste, a zrna vanou naším srdcem.

Oplakávajíce

tvůj zmírající

pláč,

děťátko, už za kohoutím křikem, na ulici

zpitvořené ohněm opěvujeme moře, jež se vzdouvá

v tom oloupeném těle.

Láska je poslední světlo vyslovené. Ach,

semeno synů v moudí černého lusku osamělé.

II

Nevím, zdali

Adam či Eva, posvátný volek vyšňořený,

či snad beránek bílý,

anebo panna vyvolená

ve sněhu svého těla položená

na oltář Londýna,

museli zemřít první

v řeřavém uhlíku té lebečky,

ó nevěsto, ó ženichu,

ó Adame a Evo, kteří tady

spočinuli jste zkolébáni

pod tesknou hrudí náhrobku

vyběleného jako skelet

rajské zahrady.

Vím, že legenda

o Adamovi a Evě v žádném okamžiku

neumlkne v mé bohoslužbě

za mrtvými dětmi,

za tím jedním

děťátkem, které bylo knězem i houfcem služebníků,

slovem, pěvci a jazykem

v řeřavém uhlíku té lebečky,

které bylo hadím soumrakem

a plodem podobným slunci,

dosud nestvořeným mužem a ženou,

počátkem drolícím se zpátky do temnoty,

holátkem školek

v zahradě pustoty.

III

Do píšťal varhan a do zvonic

světélkujících katedrál,

do roztavených zobáků kohoutů v korouhvicích,

rozechvělých dvanáctivětrnou růžicí,

do mrtvých hodin hodinu spalujících,

nad urnami dnů Páně,

nad rozvířenou stokou rozbřesku,

nad chatrčí slunce a brlohem ohně,

nad zlatými chodníky, jež vydláždilo rekviem,

do chlebu v plamenech na poli pšeničném,

do vína, jež jako kořalka hoří,

masívy moří,

masívy moří v hloubi

pod masívem moře, které z lůna děti vynese,

vybuchněte, vytryskněte, vyřiňte se, nechť zazní vaše

sláva, sláva, sláva

nejzazšímu království, jež rozštěpí blesk geneze.

Když jsem se probudil

Když jsem se probudil, město promluvilo.

Ptáci, hodiny a rozmrzelé zvony

lomozili stranou od svíjivého davu,

hadí rozmařilci v plameni,

slídiči a mařivci spánku,

moře hned za dveřmi rozhánělo

žáby a satany a ženskou-štěstěnku,

a dál nějaký muž se srpem,

po krk ve vlastní krvi, jitro žal

a přetínal ty horké žíly

dvojníka Času a jeho vous,

jenž s knihou splýval jako šál,

až rozťal posledního hada,

jako by to byl prut či mladá

haluz, jejíž jazyk se v pochvě listů svlékl.

Každého jitra tvořím,

Bůh ve svém loži, dobrý a zlý,

když prošel se po tváři vod,

zemi, kde dech se tříští a smrt je špeh,

mamutí a jesenně vrabčí

zemi každého a všech.

Kde ptáci plují jako listy a lodě jako kachny,

však uslyšel jsem v probuzení,

lomozem města podrážděný,

ve ztopořeném vzduchu hlas,

a nebyl to prorok z mého pokolení:

volal, že moje město u moře se hroutí.

Není Času, bily hodiny, není Boha, zněly zvony na kůru.

Tak bílým prostěradlem jsem zakryl ostrovy

a mince na víčkách jsem slyšel pět jak lasturu.

Mezi zabitými při ranním náletu

byl stoletý muž

Když se ráno probouzelo nad válkou,

oblékl se, vykročil z domu a zemřel;

zámky se rozzívly a zely, výbuch je rozevřel,

padl, kde chodil rád, na rozervaný kámen

a na pohřební zrna utracené dlažby.

Řekněte překocené ulici, že zastavil slunce

a že mu z jícnů očí pupence a ohně vyrašily,

když klíče vystřelily ze zámků a třeskly.

Nekopejte až k řetězům jeho šedovlasého srdce.

Nebeská sanita přivolaná ránou

vyčkává, dokud rýč o tu klec nezazvoní.

Nechtějte jeho kosti na káru nakládat.

Na křídlech jeho věku vzlétá dnešní ráno

a po pravici slunce sto čápů má svůj hřad.

Lež tiše, spi klidně

Lež tiše, spi klidně, trpiteli s ránou

v hrdle, jež pálí tě a svírá. Nocí jsme pluli

po tichém moři, provázení hranou

té rány skryté v plachtě, jež prosákla solí.

Pod měsícem jsme naslouchali s třasem

moři vzdutému jako krev z té řvoucí rány,

když slaná plachta v bouři zpěvu roztrhla se,

hlasy utonulých pluly, větrem hnány.

Nechte mne plout tou stezkou smutkem rozervanou,

mé bludné lodi po větru rozevřete brány,

nechť vydám se až na konec té rány,

zpíval nám mořský hlas spolu s tou plachtou slanou.

Lež tiše, spi, skryj ústa křičící v té ráně,

za hlasem utonulých ať nejdem odevzdaně.

Balada o dlouhonohé návnadě

Klouzaly přídě, břeh zčernal ptáky,

co chtěli spatřit vlasy bičované

a velrybí modř jeho očí;

pro štěstí město zvonilo do kamene.

Dej sbohem rybáři a jeho člunu

(kotva je najednou hbitá a volná

jako pták nad mořem, když rybky loví,

vysoký, suchý u špice ráhna),

zaševelil něhyplný písek

a oslněné hráze vlnolamu.

Kvůli mně pluj a nepohlédni zpátky,

přihlížející země vzkázala mu.

Plachty pily vítr, bílý jako mléko

plul rybář do tmy srkavé;

slunce o perlu na západě třesklo

a z jeho vraku měsíc vyplave.

Sbohem, muži na mořskonohé přídi,

zlaté střívko, zpěve na navijáku,

komíny, stěžně v mihotavém víru,

návnado kradoucí se z vaku,

a my jsme viděly, jak dívku,

živou a s háčky ve rtech, proudu hodil

a ryby vůkol prozářila krev,

říkal hlas tratících se lodí.

Sbohem, komíny střech a parníků,

ženy rybářů spřádající dým,

vždyť on byl slepý k očím svící

ve vašich oknech mořské modlitby,

slyšel jen návnadu, jak brázdou vln

se rve a zmítá láskou v trdlišti.

Teď prut do vody hoď, když kopce velryb

vzedmuté moře roztříští.

Touží být mezi anděly a oři moře

tam, kde se duha ryby v jasu kloní

a zvony potopených katedrál

plují a v bójích rozhoupaných zvoní.

Kde kotva vznášela se jako racek

nad náměsíčným člunem na pár mil,

vřeštění racků polehlo a ztichlo,

mrak liják z hrdla vychrlil;

viděl, jak bouře rozdmychaným dýmem

vraždí a sráží světlo hvězd a Kristův proud

svou přídí z ledu a palbou z boku lodi;

nic nezazáří na temné tváři vod,

jen bublina a olej měsíce

se vynoří a bodá v rozetmění

dívčí návnadu ryby pod pěnou,

když usvědčí se políbením.

Mysy a Alpy velryb třásly mořem,

hloub a hloub ryly do vodních dun.

kde návnada se rty deště

ploutvím těch hrbatých tun

unikla skokem do příze vod,

ve chvíli lásky hryzla a byla pryč.

Jericho padlo v křiku jejich plic!

A ona vířila jak dlouhonohý míč,

až ztichl vřískot zvířecích trub

a želva vyšla z puklého krunýře,

až každá kost ve vzdutém hrobě

vstala, zakokrhala, padla do moře!

Hodně štěstí, ruko na udici,

pod tvými palci pohřmívá;

zlaté střívko je blýskající vlasec,

žhavý naviják z ohně zazpívá,

vířící loďka v požáru jeho krve

od sítí k nožům křičí

a buřňáci s mláďaty jak čluny,

biskajští býci, jalovičky

návnadu dlouhonohou pod závojem

zeleně učinili ženou.

Sděl zprávu zlou, na plachtu namaluj

ty obří sňatky s rozvlněnou

zářící sprškou nad brázdou lodi,

nad zahradami dna.

Zvonice je můj stěžeň, tak ať řinčí

probuzený den delfína!

Má paluba jsou bubny, bij a hlaď,

opěvuj přídí mluvící řečí vod

chobotnici, jež do údů jí vchází,

polárního orla ve sněhu svých stop,

od slaných rtů zobce ke kopající zádi

vyzpívej, jak tuleň ulíbal ji k smrti!

Nevěstu chvíle na svém krutém loži

proud žene k zestárnutí.

Už nad hřbitovem ve vodách

všech mořských pohoří a kůrů

jásají slavík s hyenou

nad smrtí vyplavenou vzhůru,

pějí a vyjí údolím sasanek

a písků, saharou v lastuře.

Ach, to nepřátelské, žádostivé tělo,

v lastuře dívky hozené do moře,

je staré jak voda, jako úhoř hladké!

Sbohem dlouhonohému chlebu,

rozdrobenému do pěšin jeho pat,

už se jím krmí slaní ptáci v letu,

vzbujelá zrna v zobácích jim pění.

Sbohem ohňům tváře, neboť z hrobů

moře vstali a kolem jejich očí

prchali mrtví s hrby krabů,

slepý spár zraku studil jako sníh.

Svůdce (který se chlubí každou ženou

skrytou pod víčky spících já,

jak stěžeň nahou a lunou rozsvícenou,

když k touze jde, půvabná ve svém studu)

s plamenem nevěst zmizel němě.

Zuzana utonula v pramenech vousů vod,

po boku Sáby nikdo nepohne se jemně,

jen lační vládci přílivů.

A hřích v podobě ženy bude spát,

dokud vzedmuté vlny neodskáčí

a ticho neodvane mrak.

Denice, střemhlavý pád ptáka

z úbočí severu, z těch dálav,

rozplynula se, když navždy ztracená,

v jejím klenutém dechu tála,

Venuše zasažená hvězdou leží

a z tratoliště trosek vstanou smyslně

údobí roku nad tekutým světem,

bělostná jara v tmě.

Navždy sbohem, volal hlas lasturou,

sbohem, tělo je do vln vržené

a rybář vlasec navíjí

a víc než duch netouží po ženě.

Hodně štěstí, pěl peřím oploutvený pták

a ryba v šeru posměvačně,

když dlouhoocasý blesk kořist ozářil

a plachty vpily kroupy bouře lačně.

Do šestiletého návětří člun vpluje,

vichr stín srazí a hned jej spálí mráz.

Pohleď, co zlaté střívko táhne

zpod hor a kůrů na rozvlněný sráz!

Pohleď, co na vlasech a lebce lpí,

když loďka s pijícími křídly běží!

Sochy velkého deště stojí bez hnutí

a vločky jako kopce sněží.

Vyzpívej, vybubnuj ten zátah,

jenž tíhou kácí člun ve sněhu světla!

Palubu zázrak zaplavil.

Div ryb! A jedna dlouhonohá, leklá!

Z urny vyměřené pro člověka,

z jizby těžké jak jeho soužení,

z domu, jenž v sobě pojme města,

a v pevnině, když zkamení,

předkové jeho vyschlí jak ozvěna,

v prachu a šálech, s hmyzími obličeji,

k ruce té dívky lnou a mrtvá ruka

vede je k minulému ději,

vede je jako děti, jako vánek,

vzhůru na slepé, kymácivé vrcholy;

staletí srážejí jim vlasy,

zpěv vzkříšených rtů starců ševelí:

Čas nového syna v sobě nosí.

Zab čas! Ať se dál ona v trýzni nesvíjí!

V žaludu podťatý je dub,

jestřáb už ve vejci střízlíka zabíjí!

Ten, kdo vysoký oheň rozdmychal

a zemřel pak na sykot plamene,

či kráčeje po zemi zvečera

počítal každé zrno popřené,

teď stoupá po jejích vodou hnaných vlasech;

a pláče jako slunce při východu,

kdo rty těch vlasů učil zpívat

v tekutých kůrech svého rodu.

Udice ohýbá se, už tuší zemi,

a z rozčíslých vod moří

zahrada, kterou svírá v dlani,

s ptáky a zvířaty se noří,

s muži a ženami a vodopády,

s víry lodí a s chladem suchých stromů v nich,

zmámeně ztichlá v zelené síti písku,

s legendou ve svých klínech panenských

a s hlasy proroků na žhnoucích dunách.

K jejím stehnům lne pevně hmyz a údolí

a hrudní kost jí drtí prostory a čas,

je v tříšti mračen a ročních údobí

a kolem zápěstí jí víří hbitá

rybka a oblázky a voda sladká, svěží.

V těch rozhoupaných vlnách řeka

se odtrhla a vydechla a běží!

Úlovek polí vyzpívej a hlásej,

vždyť vlna ječmenem osetá se valí,

dobytek spásá její pěnu,

pahorky vlny v tanci odkopaly

a mořské klisničky s uzdami nasáklými,

hříbata slaná s hřívou rozvichřenou

a všichni koně z jeho zázračné sítě

se klenbou zelených statků ženou,

cválají, klušou, nad sebou racky,

blesky jim chtějí hřívy splést.

Ó Říme, Sodomo zítřka, Londýne,

už příboj krajiny osela dlažba měst,

věže bodají mrak na jejích ramenou

a ulice, o něž se rybář tříštil,

když jeho dlouhonohý chtíč jak vítr vzplál

a moudí bylo plamen na lovišti,

vedou ho domů, žijícího, jak volka krutě

vedou ho z průplavů těch jejích vlasů

do vražedného, zběsilého domu lásky,

její marnotratný dům vedou k jeho děsu.

Níž a níž a níž, až na dno,

stáčí se pod plovoucí vsi dole

řetězem luny spoutaná a vodou

ovíjená rybí metropole,

z moře už nezůstalo nic než hlas,

pod zemí hučí vlna zhalasená,

v úmrtních ložích sadů hasne člun,

návnada utonula v kupkách sena,

zem, zem a zem, kročejům moře ze slávy

nic víc než řeč zbýt neměla;

do sedmera jeho hovorných hrobů

spouští se kotva dlažbou kostela.

Hodně štěstí a sbohem rybáři

odbíjel měsíc a také slunce.

Na zemi ztracen, sám stojí ve dveřích,

v ruce své dlouhonohé srdce.

Ač v Baladě o dlouhonohé návnadě je záměr zobrazit vývoj od chlapeckého dospívání k věku mužnosti zřejmý, řada detailů zůstává nejasná jako v nějakém zlověstném snu… Na první pohled se Thomasovy básně zdají šílené. Představy jsou jakoby ze surrealistických textů nebo (někdy) z Rimbauda… (Balada o dlouhonohé návnadě může připomínat Rimbaudův Opilý koráb.) „Mořskonohá paluba“ je obraz od Dalího. Ale při bližším „ohledání“ nacházíme v chaosu představ zvláštní řád. A co víc, báseň nakonec vyjevuje svůj plný smysl nebo se mu alespoň blíží. V tomto ohledu se Thomas od surrealistů odlišuje; inspirován Freudem, těží sice z imaginace snů a vyšinutých představ, ale vše podrobuje dalšímu přetváření po vzoru Hopkinse a Joyce i zákonům své vlastní představivosti. Přiveden k mýtu Freudem, učinil svým mýtem Bibli.

/William York Tindall, 1956/

Fern Hill

Now as I was young and easy under the apple boughs

About the lilting house and happy as the grass was green,

The night above the dingle starry,

Time let me hail and climb

Golden in the heydays of his eyes,

And honoured among wagons I was prince of the apple towns

And once below a time I lordly had the trees and leaves

Trail with daisies and barley

Down the rivers of the windfall light.

And as I was green and carefree, famous among the barns

About the happy yard and singing as the farm was home,

In the sun that is young once only,

Time let me play and be

Golden in the mercy of his means,

And green and golden I was huntsman and herdsman,

the calves

Sang to my horn, the foxes on the hills barked clear and cold,

And the sabbath rang slowly

In the pebbles of the holy streams.

All the sun long it was running, it was lovely, the hay

Fields high as the house, the tunes from the chimneys,

it was air

And playing, lovely and watery

And fire green as grass.

And nightly under the simple stars

As I rode to sleep the owls were bearing the farm away,

All the moon long I heard, blessed among stables,

the night jars

Flying with the ricks, and the horses

Flashing into the dark.

And then to awake, and the farm, like a wanderer white

With the dew, come back, the cock on his shoulder: it was all

Shining, it was Adam and maiden,

The sky gathered again

And the sun grew round that very day.

So it must have been after the birth of the simple light

In the first, spinning place, the spellbound

horses walking warm

Out of the whinnying green stable

On to the fields of praise.

And honoured among foxes and pheasants

by the gay house

Under the new made clouds and happy

as the heart was long,

In the sun born over and over,

I ran my heedless ways,

My wishes raced through the house high hay

And nothing I cared, at my sky blue trades,

that time allows

In all his tuneful turning so few and such morning songs

Before the children green and golden

Follow him out of grace,

Nothing I cared, in the lamb white days,

that time would take me

Up to the swallow thronged loft by the shadow of my hand,

In the moon that is always rising,

Nor that riding to sleep

I should hear him fly with the high fields

And wake to the farm forever fled from the childless land.

Oh as I was young and easy in the mercy of his means,

Time held me green and dying

Though I sang in my chains like the sea.

Kapradinový vrch

Vždyť jsem byl mladý a samá hra pod klenbou jabloně

u zpěvavého domu, šťastný, jako je tráva zelená

a noc nad lesní roklí plná hvězd,

čas nechával mne halekat a lézt

a já jsem zlátl v jasu jeho očí,

ctěn mezi valníky, princ těch jablečných měst,

stromům a listům jsem tehdy povzneseně kynul,

ať s ječmenem a chudobkami

plynou po říčkách spadaného světla.

A byl jsem zelený a volný, věhlasný mezi stodolami,

na šťastném dvoře samý zpěv, vždyť statek byl mé doma,

pod sluncem, jež jenom jedenkrát je mladé,

a čas mne nechal hrát si

zlatého v milosti svých darů,

a já byl zelený, lovec a pasáček, telata troubila

ku slávě mého rohu, na kopcích lišky štěkaly

studeně a ostře

a zvolna zvonil boží den

v oblázcích svých posvátných proudů.

Čas plynul dlouze, byl líbezný, a seno na lukách

vysoké jako stavení, komíny zpívaly a i mně bylo tak

zpěvně a hravě a líbezně a vodně,

ohnivě zeleně jak trávě.

A v noci pod prostinkými hvězdami,

když do spánku jsem vyplouval, sovy odnášely statek

do dlouhého času luny a já, blahoslavený

mezi stájemi,

slyšel odlétat lelky se stohy a koně

jako blesk mizet v tmě.

A pak se probudit; statek se vrací jako krajánek,

bílý a orosený, s kohoutem na rameni; a všechno bylo

v záři, Adam to byl a panna,

nebe se znovu zacelilo,

a slunce znovu zaoblilo právě v ten den.

Takhle to jistě bylo tehdy po prvním zrození

prostého světla: vířící prostor a koně,

horcí a zčarovaní,

vybíhající za ržání té zelené stáje

na širá pole chvály.

Mezi liškami a bažanty ctěn u jásavého domu

pod obnoveným nebem, šťasten, že čas srdce je dlouhý,

pod sluncem, jež zrodilo se zas a zas,

hnal jsem se po svých bezstarostných stezkách,

má touha probíhala senem vysokým jako stavení

a co mi bylo po tom, při mé blankytné živnosti,

že zpěvný čas

nám dopřává tak málo písní laděných tak jitřně,

předtím než děti, zelené a zlaté,

propustí ze své milosti.

Co mi bylo po tom, v beránčích bílých dnech, že čas

mne za stín ruky zvedne ke krovu shluklých vlaštovek,

pod měsícem, jenž stoupá zas a zas,

a odplouvaje do spánku,

že zaslechnu jej, kterak unáší vzrostlá pole,

a já se vzbudím na statku, už provždy v té bezdětné zemi.

Ach, vždyť jsem byl mladý a samá hra v milosti darů jeho,

čas už mne svíral zeleného a k smrti zchystaného,

ač ve svých řetězech jsem zpíval jako moře.

Radost, kterou jste vyjádřila nad radostnou básní Kapradinový vrch, dává novou radost i mně, skutečnou, jako byla ta, jež nakonec vyvolala slova z nikdy nepohřbeného dětství v nebi nebo ve Walesu…

Měsíce a měsíce a siré měsíce jsem byl zasuterenován v Londýně. Teď můžeme přebývat tady v jakémsi bungalovu u řeky, alespoň pár příštích zelených měsíců (věřím)… Kapradinový vrch byla poslední báseň, kterou jsem napsal – v září v Carmarthenshiru, blízko statku, kde se to dálo. A chci psát, chci znovu psát…

/z dopisu E. Sitwellové, květen 1946/

Povšiml jsem si, že Dylan, kdykoliv při přehlížení svého rukopisu změnil nebo přidal jediné slovo nebo větu, nebo dokonce jen interpunkci, přepsal hned celou báseň. Nezáleželo vůbec na tom, jak veliká či nepatrná byla ta změna. Když jsem se ptal na důvod toho pracného přepisování, ukázal mi náčrty své básně Kapradinový vrch. Bylo to přes dvě stě samostatných a lehce rozdílných verzí jedné básně. „Je to můj způsob,“ vysvětlil mi, „jak udržet báseň pohromadě, protože růst básně se podobá růstu živého organismu…“

/J. M. Brinnin/

Nad kopcem Sira Johna

Nad kopcem Sira Johna

nehnutě visí hořící jestřáb;

mezi stoupajícím nebem a kanoucím šerem

k šibenici svých pařátků

paprsky očí přitahuje drobné ptáky

a vřískot dětí ze zátoky,

šarvátku

vrabců a labutí zpěv těch, kteří za šera

hašteří se v keřích živých plotů.

A jak jsou rozjařeni hádkou,

nespatří hořící popravčí rynek nad zápasištěm jilmů,

dokud zář jestřába s oprátkou

se neroztříští; rozvážně rybařící volavka,

světice kráčející z vody,

rozhoupává svůj nachýlený náhrobek v řece Towy.

Blesk, praskot peří: černý čepec

kavky si nasazuje kopec

spravedlivého Sira Johna; a ošálení ptáci třepotavě

vzlétnou k hořícímu jestřábovi,

k té oprátce ve výšce rozhoupané větrem

nad ploutvemi Towy.

A tam právě elegický pták-rybář vodu probodává,

když se brodí

v oklované oblázkovité mělčině

mezi šáchorem, kde „dlidli dlidli“ volá ten pyšný jestřáb

a „pojďte, kdo přijde, zahyne“,

a já rozevírám listy řeky u průplavu

žalmů a stínů mezi klepety střečkujících krabů

a z mušle vyčtu konec,

smrt jasnou jako zvonec

bóje: pějme chválu hořícímu jestřábovi v šeru,

které na vše jestřábí oči klade,

když jeho zmijí zápalnice v oprátce ohně visí

pod pochodní křídla, a budiž blahoslaveny

mladé

zelené slípky a keře kvokající „píp píp“,

„přijď a dej nám zahynouti“.

Rmoutíme se, volavka a já, že už nikdy víc bezstarostní

ptáci nevyletí z jilmů, šindelů a proutí,

já, mladý Ezop, jenž píše bajky nad úhoří roklí

do noci přiblížené,

a světice volavka, jež svými hymny mušličkami ověšené

křišťálové údolí přístavu slaví,

a valounky, co ve vlnách se plaví,

a kotviště vod, kde bílý jestřáb na chůdách

trčí a kolem tančí hradby.

Tady volavka a já pod soudícím kopcem

Sira Johna plným jilmů,

žalobníci, umíráčkem odzváníme vinu

klatby

těch pobloudilých ptáčků; a kéž se nad nimi Bůh smiluje

pro jejich hvizduplnou hruď,

a kéž Bůh ve svém vichrném tichu spasí toho,

kdo jásot vrabců spisuje pro píseň jejich duší.

Na zarostlém srázu teď volavka truchlí. Okny šera

a vody vidím ji, jak sklání se a šeptá,

zrcadlená jde v odlescích,

jak z oškubaných pírek sníh,

rybaří v slze Towy. Jen houkání sovy

dál hloubí ve vyloupených jilmech, ostřice

troubí v misce dlaní

a žádný zelenáč kohoutek ani

slípka už nezakřičí

na kopci Sira Johna. Volavka po kotníky

v šupinatých nížinách vod

jediná tady hudbou zní; a já, který slyším ten táhlý zpěv

řeky stočené v hávu vrb,

před vpádem noci do tohoto rozviklaného kamene

vrývám pár svých not

za spásu dušiček plachtících usmrcených ptáků.

Báseň Ve spánku mého kraje se poprvé objevila v bibliofilské edici, deset výtisků na tenounkém velínovém papíře pro boháče, kteří tráví zbytek svého životního času zeštíhlovací kůrou, aby prošli uchem jehly. Nad kopcem Sira Johna vytiskli v jednom nádherném římském paláci, jenž je sídlem uměleckého čtvrtletníku. Báseň Na Stehnu bílého obra je zatím v rukopise a čeká na někoho, kdo ji vydá v několika uhrančivých kopiích na velejemném kozlím kašmíru a za nedostupnou cenu.

Tyto tři básně budou, jednoho dne, samostatnými oddíly jedné dlouhé básně, která je ve stavu zrodu: část je už na papíře, část v hrubém náčrtu v hlavě a zbytek bezeslovně sálá v ambiciózních temnotách. Celá dlouhá báseň se má jmenovat Ve spánku mého nebe a má být přitakáním krásám a hrůznostem Země. Vzpínat se k chvále toho, čím je (nebo by měla být) ta hrouda v nebesích. Je to báseň o štěstí.

/prosloveno v rozhlase, 1950/

/Celek nebyl dokončen. Pozn. překladatele./

Báseň na jeho narozeniny

V hořčičně semenném slunci

u prudkého svahu řeky a tobogánu moře,

nad kterým kormoráni kloužou,

v domě na kůlech vysoko mezi zobáky

a švitořením ptáků,

v tento den, zrnku písku v hrobě zkosené zátoky,

slaví a zahání svých pětatřicet let

naplavených jak dřevo větrem přílivu;

a nad ním kopí a věže volavek.

Pod ním i před ním nepřestanou

racci a platýsi na své vychladlé pomíjivé pouti

plout, tak jak jim bylo přikázáno,

a kolihy halasivě k smrti

pracovat na úhořích vlnách;

zvon narozenin je už rozkýván

a rýmař v dlouhojazyčné světnici se sklání,

dere se k posilám svých ran;

volavky, vížky na stonku, dejte mu požehnání.

S odkvětajícími bodláky zpívá

vstříc úzkosti; poletují pěnkavy

po pařátovitých stezkách jestřábů

na kořistném nebi a rybky se provlékají uličkami

a skořepinou měst potopených lodí

k vydřím pastvinám;

a on na nakloněném skřipci svého domu,

v tesaném neklidu své živnosti,

vidí volavky, jak v rubáších chodí,

a bělice, celé dny oděné v říze řeky,

která ovíjí jejich modlitbičky;

a v dálce moře on,

shrben otročí svému konci až navěky,

tam pod hadími mraky

vidí, jak delfíni se noří do překoceného prachu

a zčeření tuleni zas sklouznou tam,

kde mohou zabíjet, a příliv rudý jejich krví

hlaďounce vtéká jim do kluzkých tlam.

V jeskynním tichu houpavých vln

plačtivé klekání odzvání bílý andělpáně.

Třicet pět zvonů zpěvavě otlouká se

o lebku a útes, kde leží vraky jeho lásek

ztroskotané. Kormidlo padajících hvězd je vedlo

a zítřejší pláče se vyběsní

v kleci slepé úzkostmi,

dřív než řetězy rozpuknou do plamene perlíku

a láska otevře závoru tmy,

a on svobodně půjde, ztracen v kraji

neznámého slavného světla,

velkého, dobrého Boha bájí.

Tma je cesta a světlo je prostor,

nebe, které nikdy nebylo

a nikdy nebude, jediné pravdu nosí

v těchto trnitých prázdnotách,

kde mrtví, hojní jako ostružiny v lesích,

k radosti Jeho rostou.

Tam nahý směl by bloudit

s duchy podkovovité zátoky

nebo s mrtvými pobřežních hvězdic,

s morkem orlů, kořáním velryb,

s radliční kostí divokých husí,

s blahoslaveným, nezrozeným Bohem a Jeho Duchem,

knězem být každé dušičce,

ošálencem a pěvcem mladého nebeského ovčince

v míru, jenž mrakem otřást zkusí,

ač tma je cesta cest.

Na pevnině noci, sám

se vším živým, modlí se,

on, který ví, že zvichřený vítr

kosti vyrve z kopců

a okosený valivý kámen se rozkrvácí

a posledním běsem roztříštěné vody

vymrští stěžně a ryby k hbitým hvězdám v mracích,

bez víry v Toho,

jenž je světlem starého

a ze vzduchu vykrouženého nebe, kde duše splašeně

se ženou jak zpěnění koně:

ó nech mě truchlit při ostatcích druidských přísah volavek

nad cestou zkázy, kterou musím běžet,

když v půli je můj věk,

a nech mě rozednívat lodě k mělčinám přilátané,

a třebas naříkám zchátralým jazykem,

nech hlasitě má požehnání sčítat, Pane:

čtvero je živlů a pět

je smyslů a člověk je duch v lásce

rozhrnující tu slizovitou spleť

k příchodu království své chladné svatozáře,

k zvonům svých ztracených měsíčních dómů

a k moři, jež skrývá jeho tajná já

hluboko v základech svých černých kostí,

a nebesa v mase mořských mušlí kolébá

až k té poslední vrcholné blaženosti,

že čím blíž se tak sám

sunu k smrti ve svých rozlomených vracích,

tím halasněji slunce kvete

a moře, samý kel a rozviklané, jásá,

a každá vlna na té pouti zdejší,

vichr, jejž zdolávám, jakož i celý svět

a jeho víra ještě vítěznější

než kdykoli, co svět byl slovem stvořen,

spřádá svůj ranní chvalozpěv;

a já slyším hopsající návrší

v hnědém pádu plodů víc a víc se zelenat

a škádlit a orosené skřivany ve výši

opěvovat toto pohřmívající jaro; a jak

vysoko plují andělské klenby

ohnivých ostrovů lidských duší! Ó tehdy

svátostí nejsvětější září jejich zrak,

už nejsou sami, moji prozáření bližní, když

vyplouvám své smrti blíž.

Básník oslavuje a proklíná své pětatřicáté narozeniny. Ptáci a ryby putují pod ním a kolem něho na svých cestách zmaru a on, řemeslník slov, se plahočí ke svým vlastním ranám, které na něho ve skrytu číhají… Smrt je na čekané… Proč by měl velebit Boha a krásu světa, když se sune vstříc hrozivé smrti? Netěší ho ta hluboká nulová tma, a čím víc se k ní blíží, tím hlasitěji zpívá, tím výš losos skáče, tím pronikavější je jásavá koleda ptáků…

/z Thomasovy synopse k Básni na jeho narozeniny, 1949/

Do Not Go Gentle into That Good Night

Do not go gentle into that good night,

Old age should burn and rave at close of day;

Rage, rage against the dying of the light.

Though wise men at their end know dark is right,

Because their words had forked no lightning they

Do not go gentle into that good night.

Good men, the last wave by, crying how bright

Their frail deeds might have danced in a green bay

Rage, rage against the dying of the light.

Wild men who caught and sang the sun in flight,

And learn, too late, they grieved it on its way,

Do not go gentle into that good night.

Grave men, near death, who see with blinding sight

Blind eyes could blaze like meteors and be gay,

Rage, rage against the dying of the light.

And you, my father, there on the sad height,

Curse, bless, me now with your fierce tears, I pray.

Do not go gentle into that good night.

Rage, rage against the dying of the light.

Pokojně nevcházej do dobré tmy

Pokojně nevcházej do dobré tmy,

stáří má vzplát, když se mu den sklání;

běsni a zuř, když se tvé světlo tmí.

Moudrý, že tma je v konci dobrá, ví,

když z jeho slov už nehřmí na blýskání;

pokojně nevchází do dobré tmy.

Dobrý, vlnou smeten, zas křičet smí,

že jeho činy mohly tančit strání;

běsní a zuří, když se světlo tmí.

Rváč, který slunce lapil zpěvem svým,

lká, že zabránil mu v putování;

pokojně nevchází do dobré tmy.

Vážný vidí smrt zrakem slepnoucím,

jak meteor hořel by ve vlání;

běsní a zuří, když se světlo tmí.

Ty, otče, tam, obklopen žalostmi,

trestej a žehnej mne svým proklínáním.

Pokojně nevcházej do dobré tmy.

Běsni a zuř, když se tvé světlo tmí.

Dokončuji báseň (Nářek), která bude mít kolem padesáti až šedesáti veršů a je neurvalá a vzteklá; pošlu ji, až bude hotová, až dokážu, dokážu-li to, setřást tu skřetici, která se po mně vozí, kouše mě a drápe, dohání k nespavosti, zlým snům a k dlouhým, úzkostným svítáním…

Tolik bych chtěl psát básně – ach ten věčný páriův pláč! – a tolik se toho obávám…

/z dopisu princezně Caetaniové, březen 1951/

Lament

When I was a windy boy and a bit

And the black spit of the chapel fold,

(Sighed the old ram rod, dying of women)

I tiptoed shy in the gooseberry wood,

The rude owl cried like a telltale tit,

I skipped in a blush as the big girls rolled

Ninepin down on the donkyes’ common,

And on seesaw sunday nights I wooed

Whoever I would with my wicked eyes,

The whole of the moon I could love and leave

All the green leaved little weddings’ wives

In the coal black bush and let them grieve.

When I was a gusty man and a half

And the black beast of the beetles’s pews,

(Sighed the old ram rod, dying of bitches),

Not a boy and a bit in the wick —

Dipping moon and drunk as a new dropped calf,

I whistled all night in the twisted flues,

Midwives grew in the midnight ditches,

And the sizzling beds of the town cried, Quick! —

Whenever I dove in a breast high shoal,

Wherever I ramped in the clover quilts,

Whatsoever I did in the coal —

Black night, I left my quivering prints.

When I was a man you could call a man

And the black cross of the holy house,

(Sighed the old ram rod, dying of welcome),

Brandy and ripe in my bright, bass prime,

No springtailed tom in the red hot town

With every simmering woman his mouse

But a hillocky bull in the swelter

Of summer come in his great good time

To the sultry, biding herds, I said,

Oh, time enough when the blood creeps cold,

And I lie down but to sleep in bed,

For my sulking, skulking, coal black soul!

When I was a half of the man I was

And serve me right as the preachers warn,

(Sighed the old ram rod, dying of downfall),

No flailing calf or cat in a flame

Or hickory bull in milky grass

But a black sheep with a crumpled horn,

At last the soul from its foul mousehole

Slunk pouting out when the limp time came;

And I gave my soul a blind, slashed eye,

Gristle and rind, and a roarer’s life,

And I shoved it into the coal black sky

To find a woman’s soul for a wife.

Now I am a man no more no more

And a black reward for a roaring life,

(Sighed the old ram rod, dying of strangers),

Tidy and cursed in my dove cooed room

I lie down thin and hear the good bells jaw —

For, oh, my soul found a sunday wife

In the coal black sky and she bore angels!

Harpies around me out of her womb!

Chastity prays for me, piety sings,

Innocence sweetens my last black breath,

Modesty hides my thighs in her wings,

And all the deadly virtues plague my death!

Nářek

Když jsem byl větroplach a hnal se do ulic,

byl černým plivancem v kostele zbožných oveček

(vzdechl si starý jebák, na ženy zdechávaje),

plaše jsem chodil lesem v angreštových keřích,

kde sova lála mi jazykem ptačích klevetnic,

červeň mne polila, když houfek statných děveček

koulel své kuželky přes oslí stezky krajem,

kde na houpačkách nedělních nocí jsem se dvořil

svýma hříšnýma očima zpustle jakékoli ženě,

a celou lunu byl jsem s to milovat a s ní

podvádět vdavkové ženušky zeleně olistěné

v křoví jak uhel černém, ať si žalostní.

Když jsem byl bouřlivák a hnal se do postele,

a černá ovce mžouralek v kostelních lavicích,

(vzdechl si starý jebák, umíraje na pelešnice)

už ne ten kluk, co hnal se do ulic, když knot

se nořil do luny a já, zpitý jak narozené tele,

hvízdal jsem v zákrutech komínů za noci,

porodní kmotry vypučely ve strouhách půlnoci

a sálavé postele města křičely Tak sebou hoď! —

kdykoli jsem se hroužil ve vzduté záplavě

prsů a v duchnách jetele se vzpínal kdoví s kým,

ach, cokoli jsem v noci jak uhel černé prováděl,

všude jsem poztrácel své třepotavé otisky.

Když jsem byl muž a zkoušel, co to udělá,

a v domě vysvěceném černý kříž

(vzdechl si starý jebák, zmíraje na ženské příjímání),

vypálený a zralý, zářivý ve svém basovém květu,

už žádný kocour s jarním ocasem v tom městě

rozžhaveném do běla,

kde každá sukně vřela a byla jeho myš,

zato však býk a hrb a rous v tom parném umdlévání

léta, kdy dozrál jeho čas a měl se řádně k světu,

a jak říkám, k svým rujným stádům přicházel,

ach, času dost, než krev mu vystydne a už se nerozbuší,

kdy do postele bude lehat jen kvůli spánku, žel,

jen se svou nevrlou a skrytou, jak uhel černou duší!

Když jsem byl půlkou muže, jímž jsem býval, zato však,

jak hrozili mi v kázáních, po právu šlo to se mnou z kopce

(vzdechl si starý jebák, na zchátralost svou zdechávaje),

už ne ten býček s cepem či kocour v ohni, jímž jsem byl,

nebo na mléčných pastvinách silný býk ořešák,

jen s rohem svraskalým ubohá černá ovce,

z nečisté myší díry konečně duše moje

vyklouzla, našpulená, že přišel čas tak ochablý;

a tak jsem té své duši dal osleplé, puklé oči

a život chvástala, kůru, pár chrupavčitých růžků,

a do nebe černého jak uhel jsem ji popostrčil,

aby si ženskou duši našla za ženušku.

Teď už muž nejsem, už jím nejsem více,

to je ta černá odplata za život grobiána

(vzdechl si starý jebák, zmíraje na vetřelce),

káravě duní dobré zvony, slyším je ve svém údělu,

když proklet ležím doma, v čisťounké uvrkané klícce —

ach, ženuškou mé duše stala se božínková panna

a lítice jsou všude kolem mne, počaty do pekelce

nebe černého jako uhel, kde povila houf andělů!

Čistota za mne modlí se a zbožnost zpívá

a poslední můj černý dech je oslazený nevinností,

cudnost má stehna v jejích křídlech skrývá

a mou smrt moří mé smrtelné ctnosti.

Na Stehnu bílého obra

Kolihy křičí hrdly, do nichž se mnohá řeka stáčí,

pod počatým měsícem na vysokém křídovém kopci,

na Stehnu bílého obra kráčím,

tam, kde ženy neplodné jak balvany této noci

spočívají a touží rodit a milovat, ač leží tu už celý věk.

Ty ženy se modlí hrdly, do nichž se mnohá řeka stáčí,

v brodišti zálivu volají po semeni, té horké záplavě,

ač déšť smyl jejich jména a náhrobky ovinulo pcháčí.

A jak jsou samy v tom věčném ději chýlící se noci,

teskní s jazyky kolih po nikdy nepočatých

a prastarých synech na tomto kyjem otesaném kopci.

To ony kdysi v husí kůži zimy milovaly olistěný sníh

v uličkách namlouvačů, či do páru pluly v žebřiňácích

pod volským rožněm slunce tak vysoko,

že se hrst sena vpletla

do stanujících mraků, nebo se veselily s chlapci,

mladými jako ony, v dížích podojeného měsíčního světla,

pod nasvícenými tvary víry, a spodničky jim ve stínu

luny zvedal vítr. Dřív plaché před těmi, kteří šli směle

za láskou, teď stahují mne ke svým zrnům na obří mýtinu,

ony, jež před zelenými kraji byly radostným tělem

živých plotů. Šel čas a prach jejich dávných těl,

jenž pasák vepřů lstivě zakopal,

vyhnal kořeny a ve svitku oženěných chlévů hořel,

vzlétl na kompost nebe s bleskem jeho stehen, či vzplál

s jejich sadařem v jádřinci slunečního keře,

drsného jako jazyk krav, a bičoval šlahouny

ostružin podmáslí jejich hřív pod svým zlatem

neuhasitelným, letním a trnitým,

nebo se hedvábně čeřil v houštinách luny

jako harfa jezera zčeřená oblázky a krupobitím.

To ony byly kdysi květem nevěst u cesty, v domě hloží,

a slyšely vilné, chtivé pole vzlétat do mrazů

a za soumraku v chodbách bodláčí cupkat do kožichů

zachumlané a vřískající mníšky boží,

až do té doby, než bílá sova překřížila

jejich hruď na srázu

hýřící oblohy, než se rohatí kozli rozběhli po lesích

za láskou tam, kde pochodeň lišek pění mezi stromy

a zvířata a ptáci pospájené noci zvoní a halasí,

a než si krtek rypák obrousil při putování dómy,

než smetanové husopasky s prsy plnými medu a révy

(pod tloukem královského housera, jenž v loži trakaře

bušil křídly, až se rozsyčely chlévy)

zmizely spolu s ječmennou tmou, v níž na jaře

jejich dřeváky tančily a světlušky jejich vlásniček

odlétaly a stohy prchaly —

(nepovily však nic, žádné kojeňátko hýčkané v úlu žil,

neplodné a nahé na zemi Matky Husy zůstaly,

se svými Hloupými Janky byly jen balvan na loži).

Koliho, ukřič mne, ať ústa jejich prachu políbím.

Prach jejich konvic a hodin ve víru se stáčí

tam, kde teď otava vyhání a kapraď kuchyní

hltá rez jako srp stínající živé ploty a ptačí

haluze, jež zpěvnou mízou prudce zčervenaly.

Ze stavení, kde úroda klečí, každá z nich mne sevře,

vždyť slyšely vysoké zvony odplouvat a s nedělemi

mrtvých mizet v dáli,

a deště ždímající své jazyky na sepraném dvoře.

Naučte mě lásce, jež nikdy neuvadá, i když hrob

olistil se jesení

a Vzpomínáme s láskou na trávou spásaném kříži

je sluncem rozdrásané a Dcerám v žalu

dostalo se spasení

od dávných nápadníků v uličkách, kde se lišky množí

či hladoví v rozdrobených lesích: ty ženy kopce

v každém poledni, kdy stromy se jim dvoří,

těm křepkým mrtvým a nesmrtelným vzdávají se v lásce

a, dcery tmy, planou, jako hranice divých ohňů hoří.

Ve spánku kraje

I

Nikdy a nikdy, má malá, jež cváláš křížem krážem

zemí krbových pohádek, dítě do spánku zakleté,

nestrachuj se a nevěř, že vlk v beránčí kápi,

ač skáče a skučí drsně a bujaře, vyrazí,

má malá, z doupěte

nakupeného listí v tomto rosou zmáčeném roce,

aby zadávil tvé srdce v domě v růžovém lese.

Provždy spi, zvolna a hluboce, mé dítě, ve snění

moudře a vzácně zakleté, rozvíjej noc v růži a v hrabství

čeledínských pohádek: žádný pasáček vepřů nebo husí

se nepromění v krále ve stáji, či ve vísku v plameni

a v ledového prince,

aby svými svody proklál a spálil tvé medové srdce

před rozbřeskem v houští mládenců a houserů,

ani nebude ležet, ten prosťáček, v rokli plné kořenů

svedený a zbitý, a můj rozedraný jezdec

nezapláče v peří.

Před slinou čarodějnic na koštěti tě ve jménu

kapradě a květu spánek kraje a tvrz zeleného

lesa střeží. Dobře a klidně spi,

a budiž v bezpečí před kvily měchů havěti z rákosí.

Nikdy, mé dítě, dokud tě zvon do spánku nezkolébá,

nestrachuj se a nevěř, že mátoha či zaklínání

zvláčí a zasněží tvou krev, když cváláš do šíra

i blízka; vždyť kdo jiný nelidsky plení v převisech skály

a plíží se v údolích měsíce — než svit luny,

jenž křehce ozvěnu hvězdné studny otvírá?

Kopec se dotýká anděla. Z kobky světce

skrze kláštery a dómy listí noční pták zpívá chvály

svému červenkovému stromu, třem Mariím v záři.

Sanctum sanctorum modlí se zvířecí oko lesa

v dešti růženec a nejzasmušilejší přízrak kraje,

sova, zní v jeho umíráčku. Liška a chlum klesá

před krví. A pohádky chválí

hvězdu stoupající nad pastvinou a dlouhonoční báje

se pasou na boží tabuli pokleklé trávy.

Na říjícím statku neboj se vlka v jeho bečící kápi,

či v kůře a mokřisku lásky prince s tesáky a drápy.

Jen Zloděje mírného jako rosa strachuj se.

Kraj je posvátný: setrvej v rodu té krajiny,

poznej zelené dobro

pod měsícem odvíjejícím svou modlitbu v růžovém lese,

a kéž veselou chrání tě písně a květiny.

Zakletá v milosti a pokoji tohoto prostého domu spi

ve veverčím háji pod plátnem a hvězdou:

požehnaná a chráněná, ač hřebelcuješ čtyři vysoké větry,

před zhasínajícím stínem a chraplounem za závorou,

ukvapeně nedáváš svůj slib.

Ze tmy, jež je samý zoban, padající větev, síť,

Zloděj si přesto k tobě cestu lstivě proklestí,

mírný jak rosa odvátá do trní a lstivý jako sníh,

tuto noc a každou noc, dokud vážné zvony budou zvučet

ve věži a uspávat tě nad chlévy mých krbových

pohádek, ztracená lásko, a dokud si bude duše

prořezávat cestu mezi vodami.

Tuto noc a každou noc od padající hvězdy tvého zrození,

stále a stále nachází si cestu, když padá sníh,

když padá déšť a kroupy do ovčího rouna, když z údolí

stoupá mlha nad zlatosenné chlévy, když padá rosa

na rozvířený prach jabloně a na rozbité ostrovy

ranního listí, když padá hvězda a okřídlené jádro jablka

klouže a padá a kvete v naší ráně rozevřené,

a svět když padá, tichý jak cyklón ticha.

II

Noc a sob v mračnech nad kupkami sena

a křídla bájného Rocha opentleného k jarmarku!

Skákavá sága modlitby! A vysoko, tam ve větru,

jenž vzal do zaječích, havrani

krákorající ze svých černých kaplí, svaté knihy

ptáků! Mezi kupkami sena jako oheň rudá liška v plameni

hoří! Noc a žíla ptáků na trnkovém zápěstí

lesa! Pastorální tep krve v krajkovém listí!

Proud z černého kněžského zápěstí houští a rukávce

bodlákovitého mrazu

lomozu slavíků a cypřišů. Vzdává se ti přízrak srázu

zpěvem rozeklaný. Lomoz a pohádka sebraná na dvoře

jako smetana deště do díže. Kázání. Krve! Ptačí

hlásná žíla. Od námořníka k serafovi ságy skáčí.

Evangelium kráká! Řekni všem této noci o něm,

jenž přichází, rudý jako liška a jako vítr lstivý.

Iluminace hudby! Černokřídlý racek kolébaný vlnou,

jež má v očích písek! A hříbě tiše letí

přes otřásaný trávník jezera s kopyty okovanými lunou

v brázdách větru.

Hudba pralátek, jež činí zázraky!

Voda, vzduch, oheň, zpívají do bílého děje,

ve štěrbinách svých modrých očí má láska

s vlásky zlatého sena spí, chráněná,

požehnaná a pravdivá,

v domě se svatozáří, ve svém vysokém letu po stezkách

kopců; a nebe, jež tak tiše spočívá,

mohlo by zkřížit své planety, pláč zvonu, noc shluklou

v jejích očích, a Zloděje padajícího na mrtvé jako rosa

při pouhém otočení země v jejím svatém srdci!

Lstivě, pomalu, zaslechnuv, jak její rána obchází

slunce, Zloděj jako přivolaný sníh se brodí

k mé lásce a oddaně

pluje k pobřeží květin jako nad rosou panující moře,

a jistě vyplouvá jako mraky ve tvaru lodí.

Ach, on přichází k mé lásce každou noc, povolán,

aby ji oloupil — ne o její ránu zuřící v přílivu,

ne o let, o oči, ne o hořící vlasy, ale o víru

a ságu modlitby. Zloděj přichází,

aby jí vzal víru, že tuto poslední noc jen ze své

bezbožnosti přichází, aby ji nechal v bezuzdném slunci,

probuzenou a nahou a opuštěnou a v žalu nad tím,

že nepřijde. Stále a stále ve všech svých slibech

strachuj se a věř, má malá, že přijde tuto noc

a každou noc od času tvého narození:

a ty procitneš ze spánku kraje a v tomto jitru

a v každém prvním rozednění —

s vírou nesmrtelnou jak výkřik opanovaného slunce.

Elegie

Fragment — poslední (nedokončená) Thomasova báseň

Příliš pyšný, než aby zemřel, umíral

slepý a na dně v nejtemnější tmě,

pevný a vlídný v úzké pýše, nezahnal

ji v ten nejtemnější den. Ach, kéž by směl

lehce pod trávou spát a navždy mládnout tady

v lásce na posledním kopci pod křížem;

a kéž se neztratí mezi dlouhými stády

v nespočítaných dnech své smrti, třebaže

nade vše toužil po prsu své matky,

jenž byl spočinutí, prach a vlídná zem,

nepožehnaná, temná spravedlnost smrti.

Pokoj nechť nenajde, budiž však nalezen,

v jizbě u jeho lože jsem se pomodlil,

v němém domě chvíli před polednem a světlem,

před nocí. Svíral jsem řeky mrtvých žil

jeho ubohých rukou a hleděl jsem

jeho zhaslým zrakem ke kořenům moří

Hlas z hlásných kopců Walesu

I

První český výbor z veršů Dylana Thomase vyšel v osmapadesátém roce, devět let po básníkově krátké návštěvě v Praze. Navštívil tehdy i Vladimíra Holana v jeho malostranské klauzuře.

Podle svědectví Jiřiny Haukové „Holan neznal anglicky, ale oba si rozuměli a ukazovali rukama, jak je kdo velký básník“. Nemíním srovnávat dva nesrovnatelné, jenom se nemohu ubránit osobní evokaci toho, co tehdy pro mne a pro pár podobných „pobásnělých“ mladíčků znamenal čtenářský objev Thomase a zároveň ve stejném čase poskrovnu odkrývaného Holana. Bylo to jedním slovem (či frází) setkání s bytostnou poezií. Jistě, v případě Dylana Thomase sehrála svou roli i legenda prokletého básníka, „velšského Rimbauda“, díla předčasně uzavřeného a v alkoholu utopeného života. V době, kdy jsme si sotva plnoletí po „Dylanově vzoru“ obtěžkávali břicha i hlavy desítkou, abychom byli básnivější, očarovávala nás i temnost, naprostá odlišnost jeho poetiky, hlasu a tématu od všeho, co jsme tehdy znali z domácí poezie.

Vrací-li se člověk po třiceti letech k chvíli svého prvního oslnění, samovznícení mu už obyčejně nehrozí. Třicet let uplynulo od prvního představení Dylana Thomase českému čtenáři (Zvláště když říjnový vítr, SNKLHU 1958, překlad Jiřina Hauková). Nový současný výbor a s ním i básník přicházejí do jiného kontextu básnického, společenského i citového. Papír se stal jaksi ohnivzdornějším, čtenář netrpělivějším. Báseň možná dnes zasahuje spíše svým důvtipem, aforistickou zkratkou, přímým pojmenováním. Složitá klenba protiřečících si metafor, temnost, patetická klenba melodie, hlas jako z básnické kazatelny a přitom zatvrzelé lpění na jediném, dosti úzkém tématu, to nejsou dnes – a vlastně ani v Thomasově době nebyly – propustky na Olymp popularity. Dylan Thomas se sice stal (aspoň načas) „prvním básníkem, jenž byl zároveň temný i populární“ (Karl Shapiro), ale osamíme-li s jeho verši, poznáme, jak se vzpírají jednoznačnému soudu. Většinou je ovšem ku prospěchu spravedlivého „soudního“ výroku, stojí-li před tribunálem causa báseň a nikoli causa básník. U Thomase tento precedens jaksi selhává.

Pochybuji, že by o nějakém lyrickém díle čítajícím pouhých devadesát básní bylo za posledních pětatřicet let napsáno víc slov než o Sebraných básních (Collected Poems 1934–1952) Dylana Thomase. Jsou to celé knihovny dílčích pravd, žel (při vší úctě k nim) plně uspokojujících jen jejich mluvčí. A tak je snad poctivější přiznat: nevím. Třeba s Williamem Empsonem, básníkem a filozofem: „U Dylana Thomase stále nacházím dost básní, jimž rozumím citem, ale rozumem si jejich působivost vysvětlit nedovedu.“ Pak asi nezbývá než pokusit se najít na jisté otázky nejisté odpovědi v biografii autora, přistoupit na Thomasovo: „Básník je básní.“ Ostatně i proto, že Thomasova „žízeň po životě“ je patrná i z biografických dat.

Nuže, Dylan Marlais Thomas se narodil 22. 10. 1914 ve Walesu, ve Swansea, „špinavém, krásném“ městě, kam zazníval křik „ptáků temnohlásků“. Rod Thomasů zapustil rurální kořeny na jihu země. Oba jeho rodiče vyrůstali na statcích, kde jedinou četbou byla Bible a svazky velšských kázání a několik knih velšských klasiků a jedinou zábavou nedělní návštěva kaple, jednou začas místní trh a jednou za rok místní Eisteddfod, tradice lidové slavnosti, udržovaná a živá ve Walesu dodnes.

Dylanův otec byl ovšem už městský člověk, vzdělaný „nietzscheovský“ ateista, gymnaziální učitel a milovník a znalec anglické literatury. Dylan tedy vyrůstal ve velšské rodině „obklopen hrůzami velšského akcentu“ (D. T.), ač jeho jazykem doma i ve škole byla angličtina.

„Byl to Velšan, který nemluvil velšsky.“ (F. W. Bateson) „V kulturách, jako byl středověký Wales, považovali barda za osobu tak obecně důležitou jako dnes zubního lékaře,“ říká W. H. Auden, „a právě tak možného budoucího adepta na jeho básnické řemeslo pečlivě připravovali.“ Zdá se, že stejnou „středověkou“ výchovu poskytoval svému synovi i D. J. Thomas, sám člověk s neuskutečněnými literárními ambicemi.

„To, co mne poprvé přimělo jazyk milovat a chtít pracovat s ním a pro něj, byla dětská říkadla a lidové pověsti, skotské balady, pár řádků z církevních zpěvů a knih velšských kázání, příběhy a rytmus Bible… (Od školních let) jsem psal nekonečné imitace, ač jsem si nikdy nepřipustil, že jde o nápodoby, ba spíše jsem je měl za věci tak ohromně originální jako vejce snášená tygry“ – vzpomíná Dylan Thomas na odhlučněný mikrosvět otcovy pracovny a básnických textů, které mu otec jako dítěti buď sám předčítal, nebo které jako školák našel v jeho knihovně: Shakespeare, Donne, Marlowe, Crashaw, Skotské balady, Blake, G. M. Hopkins, Poe, Keats, Swinburne, D. H. Lawrence, Hardy, W. B. Yeats, ale i T. S. Eliot a Ezra Pound.

Dosti dlouho po Thomasově smrti vydané Sešity básní (jak zde nevzpomenout na „sešity“ Jiřího Ortena!), zahrnující od dubna 1930 období zhruba čtyř let, jsou pozoruhodným svědectvím vývoje mladičkého básníka, jeho hledání i póz, soustředivých vírů i slepých ramen. Vysvítá z nich adolescentní zarputilá víra ve vlastní básnické poslání, což ostatně mohla být i reakce na neúspěchy ve škole, a časově zasahují „hostování“ na gymnáziu, osmnáctiměsíční „působení“ v novinách a první rok „básníka z povolání“.

První sešit je obrazem těkavého hledání, ale v druhém najdeme zárodečnou verzi básně Věž se vzpíná, první verzi Hrbáče v parku, ve třetím Sešitu (to bylo Dylanovi sedmnáct) první verze básní Byl čas, Uši ve věžních hláskách, Proč východní vítr mrazí, A panství smrti pomine. Čtvrtý Sešit básní z podzimu roku 1933 obsahuje již zcela charakteristické „anatomické“ básně: Dřív než jsem tekutými prsty, Síla, jež zelenou zápalníci vyžene květ a Kde slunce nesvítí, tam světlo třaská. A ovšem i jiné, které nás přivádějí k překvapujícímu zjištění: básně adolescentního a těsně postadolescentního věku tvořily v základu první Thomasovu vydanou sbírku 18 básní (18 Poems), téměř většinu druhé sbírky Dvacet pět básní (Twenty-five Poems) a v embryonální podobě celou řadu básní pozdějších. Z devadesáti čísel Thomasových Sebraných básní je takřka beze změny celých dvacet, jež autor napsal do svých osmnácti let. Tedy žádné juvenilie. Pevné a hotové básně.

Co to znamená? Že jakýsi mladíček „v té díře vesmíru, v té hymnické krůpěji, v krásném, chorém, bláhovém, smutném Walesu“ (D. T.), hluboko v regionu a daleko od Londýna, tehdy jediného kulturního centra, nalezl vlastní poetiku, rozpoznatelný styl, básnickou dikci a v sobě hluboce osobní tematický zdroj. A že to nebyl objev z náhody či z božího dopuštění, dokazují Dylanovy časově souběžné reflexe, jež ukládal do dopisů přátelům:

„Mám rád věci, které se píší těžko a jimž je těžko porozumět. Rád si protiřečím v obrazech, říkám dvě věci najednou a v jednom slově, čtyři ve dvou a jednu v šesti… Poezie je médium, to nejsou stigmata na papíře. Měla by být tak orgiastická a organická jako milostný akt.“

/1933/

„Své obrazy čerpám z pevného a tekutého světa svého masa a krve… Každá idea, intuitivní či intelektuální, může být zobrazena a přeložena do pojmů těla, jeho masa, kůže, krve, šlach, žil, žláz, orgánů, buněk a čivů. Ten malý, kostmi obehnaný ostrov mého těla mne naučil všemu, co vím, v něm jsem všechno prožil a vše procítil.“

/1933/

„Rozhodně nejsem experimentátor. A nikdy nebudu. Píšu tak, jak jedině mohu psát, a mé zborcené, kostrbaté a stěsnané psaní není výsledkem nějaké teorie; jen pouhé neschopnosti vyjádřit svá jalová trýznění nějak jinak.“

/1934/

Konfrontace čtyř mladických Sešitů básní se Sebranými básněmi 1934–1952 dokazuje tedy summa summarum, že téměř tři čtvrtiny díla, co do stylu, konceptu a často i kompozice, byly napsány zkrachovalým gymnazistou „Rimbaudem z Cwmdonkin Drive“ (D. T.), (a to zhruba od šestnácti do dvaceti let) v rodičovském domě v Cwmdonkin Drive č. 5.

Byl to hlas z „hlásných kopců Walesu“, nepodobný básnickému chóru tehdejší Anglie. A byl to hlas, jenž určil charakter Thomasova díla až do poloviny válečných let, kdy dochází k proměně harmonie a tón udávají básně narativní a elegické ražby, ale kdy dochází zároveň i k úbytku tvůrčí energie: těch „dospělých“ básní korunujících životní dílo není víc než dvacet!

Zase znovu se ukazuje, že dobrá poezie předbíhá svého autora. Je zralejší a vědoucnější než autor sám. Dylanova formulační jistota a zakořeněnost v dikci i v tématu nemá totiž žádný předobraz v životní praxi. Tu provází spíše „rimbaudovská“ nejistota a nezakořeněnost.

Sotva sedmnáctiletý Dylan Thomas se sice stal reportérem místního deníku, nejprve v úvazku a pak na volné noze, ale byl „nejhorším novinářem všech dob“ (podle jednoho starého člena redakce), neboť víc než na obrazu listu „pracoval“ na svém obrazu prokletého básníka, počínaje romantickými (ó jak už tehdy staromódními!) vázankami a konče zavírací dobou v kavárnách a putykách. „Jsem za prvé Velšan, za druhé opilec a za třetí milovník lidského plemene, obzvláště žen,“ řekl Dylan Thomas později, ale počátky této legendy je třeba vidět už tehdy ve Swansea – a nikoli v Londýně, kam „jede bez halíře a neurčitě doufá, že bude žít z ženských“.

Pár životopisců zaplakalo, že vlak Swansea – Londýn zavezl „plavovlasého cherubína“ do pekelného jícnu hospod, žen a dluhů, z něhož už nikdy na světlo řádného života nevyšel. Letecká linka Londýn – New York, kde Dylana Thomase čekala v devětatřiceti letech intoxikovaná smrt, byla prý jen zákonitým završením té první cesty. Ponechme ten smutný povzdech bez soudu, ale přiznejme, že devatenáctiletý provinciální básník dobyl intelektuální a bohémský Londýn velice rychle. V krátkém sledu otiskl několik básní ze svých Sešitů, dostal časopiseckou cenu za poezii (byv předtím podroben šetření, zda ty virtuózní a složité verše skutečně napsal) a už v prosinci roku 1934 vydal prvotinu 18 básní. Vážená básnířka Edith Sitwellová o ní napsala: „Tady je mladý muž, který má všechny předpoklady stát se velkým básníkem: nevím o žádném mladíkovi, jehož talent je na tak vysoké výspě.“

Zřejmá hermetičnost jeho básnického světa v kontextu tehdejší britské společenské a literární situace si zaslouží poněkud obšírnější připamatování.

Anglická poezie se teprve tehdy vzpamatovala z toho otřesného pohledu na evropskou civilizaci, jímž byl vyvřelý kámen Eliotovy Pusté země (The Waste Land) z roku 1922. Po vystřílení všech zátek šampaňského na oslavu míru, po několika veselých letech, Evropa dotančila a začala znovu zbrojit, přihlásila se hospodářská krize, nezaměstnanost, industriální ohyzdnost. Polovina třicátých let svedla dotud osamělé mladší básníky do houfu a politicky je orientovala k levici.

Heroldem této skupiny, která se výrazně prosadila kolektivními sborníky, se stal W. H. Auden. Básníci Stephen Spender, Louis MacNeice, Hugh MacDiarmid, C. D. Lewis, prozaici Christopher Isherwood, Edward Upward, George Orwell, kritik Christopher Caudwell a další vystoupili pod standartou Karla Marxe a snažili se vyslovit sociální zkušenost své doby. V nejlepších básních skutečně zvedli hlas proti kořenům zla, které vedly k nezaměstnanosti a k fašizaci Evropy, k pokoření Španělska a k mnichovské dohodě – a v těch nejhorších naplňovali zrádný slogan „umění je propaganda“. (Právě jejich v uvozovkách angažovaná díla měl Dylan Thomas na mušce, když v roce 1935 řekl: „Spisovatelé se dnes houfně sdružují do gangů. Nemají sílu postavit se a bojovat jako osamělí jedinci. Ač ‚gangsteři‘, jejich opakovačky jsou narvány ne kulkami, ale suchým hrachem.“)

Básníci sdružení kolem Levé revue (Left Review), jež vycházela v letech 1934–1938, vstoupili (většinou) do komunistické strany, ale byli (většinou) jen „spolucestujícími“, kteří z výšin horoucího nadšení spadli později do hlubin skepse a po krachu nadějí v roce 1939–1940 se zase vrátili k svému liberálnímu a individualistickému východisku, jež jim bylo ostatně bližší a, po pravdě řečeno, vydalo později i cennější básnické plody.

Pro pochopení a situování Thomasova díla je myslím důležité se tady zastavit. Koneckonců věk kolem dvacítky bývá pro člověka (a pro básníka zvláště) společensky a politicky formativní. Dylan Thomas se celý život považoval za levicově smýšlejícího autora, i když v jeho levičáctví bylo víc baudelairovského „épater le bourgeois“ než politického vědomí. „Jsem také socialista, i když velice nekonvenční…,“ napsal v jednom z tehdejších dopisů a William Empson k tomu dodává: „Dylan Thomas měl velice podobné názory jako Auden, ale neměl žádný zájem o nich psát.“

Tady se znovu ozývá Thomasovo (nebo snad velšské?) krédo „střežit básníka v sobě“. Doklady o tom podává znovu korespondence:

„Vím, že se mé básně nedotýkají politiky (považované za vědu o dosahování a rozdělování lidského štěstí), nýbrž poezie (… pro niž štěstí není o nic důležitější než neštěstí).“

/1934/

„V Londýně přicházím často do styku s intelektuálním komunismem a salonními komunisty a se všemi těmi pseudorevolucionáři…‚ kteří, narozeni v bohatých rodinách střední vrsty nebo vyšší střední vrstvy, vzděláni v nákladných soukromých školách a na univerzitách, nemají ani ponětí o tom, co tak pedantsky nazývají ‚třídním bojem‘… Doufám, že se nikdy nespojím s žádnou z těch politických odnoží literárního a pseudoliterárního Londýna. Čestné psaní je s tím neslučitelné. Nemůžete se celý oddat jak straně, tak poezii: jedno musí utrpět. A historicky vzato: poezie je sociální a ekonomické krédo, které přetrvává.“

/1935/

Všimli jste si: znovu až sakrální přístup k poezii. Pro básníka, který od školních let „psal nekonečné imitace“ jiných autorů a měl výjimečný parodický dar, by zřejmě bylo snadné uposlechnout volání doby a psát o stávkách, o Španělsku, o Mnichovu, o všem, co chtěli tehdejší mladí čtenáři slyšet (a co trápilo i jeho). Jistě by svedl psát „podobně jako“ Auden či ostatní. Na otázku, proč tak nepsal, odpovídá anglický autor a kritik John Wain suše: „Protože byl básník, jaký byl. A proč byl básník, jaký byl? Protože byl velšský básník.“

K „velšanství“ Dylana Thomase se ještě vrátíme, s jeho „apolitičností“ skončeme. Bylo by pošetilé mu ji vyčítat, právě tak jako předstírat, že sem tam nějakou „politickou“ báseň napsal. (Viz báseň Ruka, jež ten list podepsala. Ta je v doslovu výboru Zvláště když říjnový vítr i v předmluvě výboru Moderní anglická poezie (MF 1964) označována za báseň vyjadřující básníkův postoj k mnichovské smlouvě. Bohužel není. Publikována byla již 17. 8. 1933.)

V době, kdy si básníci kolem kladli otázky sociální, ptal se mladičký Dylan Thomas velice po staru:

„Byl čas, kdy tanečníci s housličkami

v dětských cirkusech ztišili své strasti?"

/Byl čas/

A ztišoval je „v manéži“ za Piccadily Circus. Londýnské Soho, dnes území pro turisty, bylo tehdy uměleckou čtvrtí, kde „stolovali“ básníci i ctitelky básníků, malíři a jejich modelky, hudebníci a jejich milenky, figurky i svérázné postavy, jako např. Nina Hammettová, malířka, která znala kdekoho ještě z mytické předválečné Paříže: mladá přítelkyně Modiglianiho, krátkou dobu v jeho kratičkém životě družka sochaře Gaudiera-Brzesky, přítelkyně Picassa, André Gida, Hemingwaye, Gertrudy Steinové… V ovzduší vzpomínek a historek a klauniád se Dylan cítil tak doma, že ani vlastní domov v Londýně nehledal. Přespával buď v malířském ateliéru svého velšského přítele Daniela Jonese, nebo kdekoli jinde. Na psaní ovšem čas nezbyl. Bylo třeba se zase vrátit do Swansea, kde za přispění Sešitů básní vznikla druhá sbírka Dvacet pět básní.

Už u prvotiny si část kritiky vykládala nezvyklý punc a kombinatoriku Thomasových obrazů jako výsledek osobní aplikace surrealistické doktríny a postulátů Sigismunda Freuda.

V roce 1936, kdy Dvacet pět básní vyšlo, dostal jinak dosti neduživý anglický surrealismus, reprezentovaný vlastně jen básníkem Davidem Gascoynem, vydatnou injekci. André Breton a Salvador Dalí v potápěčské kukle, z níž vycházely nesrozumitelné pazvuky zahajovací řeči, otevřeli v Londýně velkou surrealistickou výstavu. Na jeden z večerů byl pozván i Dylan Thomas, aby tu spolu s Paulem Eluardem četl své verše. To znovu povzbudilo hlasy o údajné surrealistické inspiraci, ač Thomasovo spojení sexuální a náboženské obraznosti a intenzívní vědomí smrti v protikladu k evokaci dětství jako stavu milosti a nevinnostii má mnohem blíž k Johnu Donneovi než k Paulu Eluardovi. Thomasova inspirace je výhradně anglosaská, napájená ještě v otcově knihovně četbou metafyzických básníků 17. století, Williama Blakea, a zvláště u nás neznámého, neboť stěží přeložitelného, temného básníka – kněze Geralda Manley Hopkinse (1844–1889), „jezuitského Jekylla a hedonistického Hydea“.

Od surrealistického hnutí vzdaloval Dylana Thonnase kromě přístupu k poezii i instinktivní odpor k jakémukoli stranickému či skupinovému sdružování, už z obav před nutnými důsledky: disciplínou, sebeuspokojením, rituálem přijímání, případně exkomunikací apod.

A tak se zdá, že surrealistická viněta, jíž byl obdařen, měla původ spíše ve snaze „nějak ho zařadit“. A pravdě blíž bude americký básník Karl Shapiro, když tvrdí: „Dylan Thomas je osamělý vlk…, který si vytvořil osobní idiom tím, jak ohýbal železo angličtiny.“

Ale víc o tom Dylan Thomas:

„Nemyslím, že skutečnému umělci škodí, když je osamocený jako umělec. (Dejme se dohromady, když už musíme, – a pojďme do kina.) Když se umělec cítí jako jedinec nevýznamný, pak asi je. Pomůže mu umělecké milieu, aby psal líp? Pochybuji o tom.“

„Myslím, že vskutku vím, jaké jsou hlavní nedostatky mého psaní: nezralé siláctví, rytmická monotónnost, často zmatek v hlavě a obraznost mnohdy tak přehlcená, že vede ke ztrátě souvislostí; a přitom chci, aby čtenář porozuměl každé mé básni hlavou i srdcem, a ne aby ji nasával póry nebo čím, jak tomu snad má být u surrealistických textů.“

„Při stavbě jedné jediné básně… často počmárám víc než stovku listů náčrty, korekturami, přepisy, zběsilými výkřiky, čmáranicemi a intenzívní soustředěnou prací na konstrukci jediného verše. Není to ani k pýše, ani k studu. Nemyslím si nic lepšího o verši, jehož definitivní podoba rostla týdny… Prostě já pracuji extrémně pomalu, bolestně a v odloučení.“

Dvacet pět básní získalo autorovi širší čtenářské publikum, dílem i proto, že sem zařadil některé ze svých „jednoduchých“ básní (Uši ve věžních hláskách, Chci odtud zmizet pryč aj.), a další kritický, někdy až nekritický, ohlas (Herbert Read: „Thomasovu poezii nelze kriticky rozebírat, lze ji jen nadšeně uvítat.“), i hlasy příkře odmítavé, což u Thomasovy poezie nepřekvapuje. Dodnes ho polovina kritiků a čtenářů zvedá do básnického nebe a polovina zatracuje do málem grafomanských pekel.

S vydáním druhé sbírky končí Thomasova konkvista Londýna i pokus usadit se tu natrvalo. Dylan se v roce 1937 oženil. Napsal o tom otci: „Budeme se s Caitlin brát příští týden na zvláštní licenci (myslím, že tak nějak tomu říkají) na úřadě v Penzance. Není to – a matce jsem to už mnohokrát říkal – ani chvat, ani pošetilost… Všechno bude zcela tiché a neokázalé, dva zdejší vesničani nám půjdou za svědky a nemáme ovšem ani halíř, až na ty tři libry, které pečlivě ukrýváme na zaplacení ‚licence‘.“

Caitlin Macnamarová byla z chudé, ale pyšné irské rodiny, měla poněkud neurčitou snahu stát se tanečnicí po vzoru Isadory Duncanové a vzpomínková kniha, již vydala po Dylanově smrti, dokazuje i její literární talent. „Pokud si vzpomínám,“ píše, „žili jsme neustále v očekávání nějakého patřičného mytického balíku peněz, který přijde a vyřeší provždy všechny naše problémy.“

Finanční tíseň a Thomasova touha najít „čtyřstěnný svět“ (D. T.) byla důvodem návratu do Walesu, do Laugharne.

„Laugharne… to místo bezčasí, volavek, kormoránů (jimž tady říkají kačeři) s hradem, hřbitovem, racky, přízraky, sváry, strašidly, skandály, třešňovými stromy, tajemstvími, kavkami v komínech, netopýry ve zvonicích, kostlivci v almarách, hospodami, blátem, srdcovkami, platýsy, kolihami, deštěm a lidskými, často až příliš lidskými bytostmi“ (D. T.)… se stalo Thomasovi domovem a zároveň, což u tak rozporuplné osobnosti nepřekvapuje, i důvodem ke krátkodobějším útěkům do Londýna, kde mu v roce 1939 vyšla Mapa lásky (The Map of Love), sbírka šestnácti básní a sedmi snových až makabrózních povídek. Byla přijata s respektem kritiky, ale v době blížící se války zazněla jaksi do prázdna.

Bohužel podobný osud potkal i nádhernou, básnivou, realistickou, nostalgickou, komickou sbírku povídek Portrét mladého umělce jako štěněte (Portrait of the Artist as a Young Dog) z roku 1940. Titul je parafrází Joyceova Portrétu mladého umělce, ale ladění víceméně autobiografických povídek situovaných do Swansea, do zeleného času dětství a jinošství budoucího básníka, je bližší, chceme-li zůstat u Joyce, irskému humoru jeho Dubliňanů.

V tomto období (1939–1941) nevznikly téměř žádné básně, ale povídky ze „štěněcího“ času, zdá se, uvolnily novou, laskavou a bujnou vlnu Dylanovy obraznosti, která se ještě později projeví ve „hře pro hlasy“ Pod Mléčným lesem (Under Milk Wood), na niž už tehdy začal pomýšlet. Ale přišla válka.

V Thomasově korespondenci najdeme jednu nenápadnou, ale charakteristickou větu: „Nepsal jsem ti celý měsíc, protože nebyla žádná důležitá novinka – jen válka – a já byl tolik zaměstnán svými nevinnými povídkami…“ (29. 9. 1939) Nebo o něco později: „Nemohu pracovat. Jezdím na kole na dlouhé výlety a myslím si: Tady jsem na bicyklu a je válka.“

Je to doklad básníkova narcisismu? Jeho „smrťáckého humoru“? (D. T.) Nebo sebeobranné gesto? Asi od všeho trochu. Čtenář snadno najde dvě klíčová slova v poezii Dylana Thomase. Slovo smrt a slovo láska. A mezi nimi téměř smyslově přítomné slovo čas. Láska, početí, zrození, smrt – a velice krátká vzdálenost mezi pólem zrození a pólem smrti. Prvotní vidění světa je tragické. Konečný smysl té nevyhnutelné tragiky je – radost. „Vyplakej radost!“ (D. T.) A Dylan Thomas, který se s mytickou podobou smrti potýkal vlastně neustále, je náhle zaskočen válkou: smrtí v její každodenní, obyčejné podobě.

Jeho obrana byla zlostná a nezralá, když na výzvu „Spisovateli, chop se zbraně!“ odpovídá: „Když chcete mermomocí hovořit o povinnosti spisovatele, pak vám spisovatel může říci jen, že jeho povinností je psát.“ (2. 11. 1939) Krátce nato se však Dylan Thomas dobrovolně přihlásil k baterii protiletecké obrany pod velením Viktora Cazaleta, boháče a mecenáše všech múz. V prvních měsících války to byla téměř soukromá „umělecká“ armáda (Cazalet ji totiž sám financoval), ale Thomas neprošel posudkovou komisí. Astma, bronchitis, slabé plíce, taková byla diagnóza. Ostatně anachronismus soukromé dělostřelecké baterie byl i pro liberální Anglii velké sousto. Vláda ji zrušila.

Pro Dylana, Caitlin a ročního syna Llewelyna nastalo období stěhování a přechodných pobytů u rodičů a přátel. Laugharne přestalo být útočištěm. Dylan Thomas nastoupil náhradní vojenskou službu v Londýně jako scenárista dokumentárních filmů pro ministerstvo informací. Z řady jeho válečných scénářů vybočuje znamenitá předloha k dickensovskému hororu Doktor a běsi (Doctor and the Devils). Filmové médium Thomase vždycky fascinovalo – vzpomeňme, jak se v jeho podivné básni Naše vykleštěné sny mísí barokní vidění s kinematografickými reáliemi – a práce na scénářích ho těšila i zaměstnávala. Těšil a zaměstnával ho ovšem i Londýn, neboť ani za války se nezměnil v „suché“ město nebo v město bez žen.

„Čtyřstěnný svět“ byl daleko. V roce 1941 se Dylan Thomas rozloučil s minulostí i symbolicky. Za nějakých sto liber prodal sběrateli do amerického města Buffalo své rukopisné Sešity básní. Tedy zdroj, z něhož až dosud čerpal – a dost možná mohl čerpat i dál.

Válka, hektický způsob života, rodinné nesváry, to vše se na Dylanu Thomasovi podepsalo. „Chlapec-básník, Rimbaud z Cwmdonkin Drive přestal existovat“ (Constantine Fitzgibbon).

Takhle viděl devětadvacetiletého básníka v Londýně americký spisovatel William Saroyan: „Vypadal jako zbobtnalý nevyspáním, nervozitou, nudou, mizerným jídlem a celkovou zchátralostí. Také budil dojem, že by se potřeboval vykoupat a převléknout. Místo povídání vedl monolog, divoký, komický a pochmurný zároveň – o válce, o počasí, o umění, o jiných spisovatelích… Všechno to působilo jako nějaká rapsodická, ledabyle odhozená báseň.“

Těch ledabyle odhozených básní bylo jistě mnoho, ale v polovině válečných let se už také „z nevyhnutelného konfliktu… ve zdech světa… začal tvořit ten chvilkový mír, jímž je báseň“ (D. T.). V roce 1946 vyšla další sbírka Smrti a vstupy (Deaths and Entrances). Znamením nového probuzení a tematické proměny je tu báseň z bombardovaného Londýna a především pastorálně laděný Kapradinový vrch. Tato báseň je také znamením návratu do Walesu. Nejprve na místo vzdálené jen míli od statku jménem Kapradinový vrch, kde v dětství trávil prázdniny, pak do pronajatého bungalovu v městečku New Quay. Tady ve velšském prostředí napsal v rozmezí let 1944–1945 deset velkých básní své dospělosti, mezi nimi Báseň v říjnu a Zimní báj.

Možnost pravidelného příjmu ho však opět po roce 1945 vrátila do Londýna. Rozhlasová stanice BBC využila jeho popularity a hereckých a recitátorských schopností. Dylan Thomas tu četl své básně, povídky, reminiscence, krátké básnické glosy, svůj citový místopis, ale i verše jiných autorů. Objevil v sobě dar obohatit psaný text o další rozměr. („Báseň na papíře je jen poloviční báseň. Teprve když čtete svou vlastní báseň nahlas, vypouštíte zajíce z pytle.“ D. T.) Objevil možnost, jak své verše hlasem interpretovat, míněno vyložit a přiblížit. A zdůraznil to, čím mnohé jeho verše jsou: partiturou pro hlas, básnickou mší.

I přes pravidelný příjem je však jakákoli „domestikace“ iluzorní. Thomasova rodina, která se mezitím rozrostla o dceru Aeron, bydlí stále v různých zapůjčených bytech poblíž Londýna nebo u Caitlininých rodičů v Irsku. Thomasův stav přiměl v roce 1947 básníky Edith Sitwellovou, T. S. Eliota, Lawrence Durrella a sochaře Henryho Moora, aby mu vymohli „zdravotní“ stipendium do Itálie. Po třech měsících se však Dylan Thomas vrátil ještě zhroucenější z bídy všude kolem, z vedra a ze špatného piva. A Lawrence Durrell si zřejmě připomněl dopis, který dostal v prosinci 1938, kdy Dylana marně lákal do Řecka.

„Mám rád tuhle šedivou zemi,“ napsal mu Thomas. „Obrácené vědro řeckého slunce by stopilo v jediné barvě shluky barev, které se pokouším pro sebe namíchat z šedivého, usazeného ostrovního bahna… Anglie je to pravé místo pro plynného a hořlavého autora. Nejvznešenější hymny slunce se píší v temnotě. Kdybych se vypravil někam, kde je slunce, prostě bych jenom seděl na slunci.“

V roce 1949 opustil Dylan Thomas ostrovy na několik dnů podruhé. Přijal totiž pozvání tehdejšího kulturního atašé v Londýně, překladatele Aloyse Skoumala, na ustavující sjezd čs. spisovatelů. Píše o tom Caitlin: „Přiletěl jsem do Prahy před čtyřiadvaceti hodinami a hned mne odvezli na recepci v budově parlamentu, kde stovky Čechů, Slováků, Rusů, Bulharů a Maďarů popíjeli víno. Potom večeře: neuvěřitelně špatné jídlo a příjemní lidé. Ale Praha je tak krásná. A řezavě, divoce chladná… Nikdo mi tady, dosud, nedovolí zapadnout do nějaké kavárny, hostince nebo knajpy. Dávají přednost večírkům po domácnostech…“ (6. 3. 1949)

Po návratu do Anglie se znovu ozval věčný životní refrén – Wales.

„Chtěl jsem být ve Walesu… Už jsem víc nechtěl sedět (v Anglii) v té džungli úzkých samohlásek… a převalovat slovo Wales na jazyku jako cucavý bonbón, rozeznívat to slovo jako zvon, nechat ho vzlétat a padat, šeptat a hřmít jako velšské moře, jehož ryby jsou velcí Liberálové, pochutnávající si na vařených mořských řasách a na bujónu a každou neděli navštěvující své zelené vodní kaple…“

/červen 1949/

A tehdy Margareta Taylorová, přítelkyně rodiny, zakoupila pro Thomasovy dům v Laugharne. Dřevěný dům, vlastně hausbót, na dotek od řeky, na dohled z kopce Sira Johna, se stal jejich prvním (a posledním) stálým bydlištěm. A báseň Nad kopcem Sira Johna byla první básní, kterou tu Dylan Thomas napsal. I v ní je utkvělé vědomí smrtelnosti, ale odlehčené harmonií, oslavou života. Báseň je navíc potvrzením nově objeveného talentu: přírodního popisu, jenž je zároveň drobnokresebný i široce hymnický. A jehož křehká struktura unese i břímě narativnosti, utajeného příběhu, jak se o to pokouší další „geografická báseň“ o místním kopci Stehno bílého obra.

Návratem do Walesu se tedy vrátila i zasutá inspirace, ale nikoli trvalý a soustředěný klid. Nešlo také o návrat „ztraceného syna“. Thomas, až přehnaně družný jako člověk, byl jako umělec věčný solitér. Odmítl i tady přihlásit se ke společnosti velšských autorů, a to velmi lapidárně: „Příliš mnoho velšských umělců tráví příliš mnoho času rozpravami o postoji velšských umělců. Je jen jediný postoj pro umělce kdekoliv – a to vzpřímený.“

Přestože Thomas nalezl mnoho obdivovatelů v Americe, kde vyšly už tři výbory z jeho básní a próz, rodinných dluhů neubývá. Básník stále častěji pomýšlel na recitační nebo přednáškové turné po Spojených státech. Představoval si, že v té zaslíbené zemi vydělá „patřičný mytický balík peněz“ a jednou provždy vyvázne z nesnází.

Nezřetelné návrhy dostaly určitou podobu až koncem roku 1950 v nabídce amerického básníka Johna Malcolma Brinnina: tříměsíční recitační turné napříč Státy po univerzitách a básnických centrech. Program tak nabitý, že by vyčerpal i docela zdravého chasníka.

23. února 1951 vystoupil Dylan Thomas poprvé v newyorkském sále, kde ho čekalo tisíc posluchačů. Dvakrát víc než počet výtisků jeho první sbírky. Venkovan z Laugharne stál na prahu obrovského uměleckého a finančního úspěchu. Desítky tisíc obdivovatelů, večeře s Charlie Chaplinem, s Faulknerem, Maxem Ernstem, E. E. Cummingsem, se Stravinským. Legenda, po americku zveličená, o jeho pijáckých a satyrských kouscích. Oficiální osmokinkovaná party, na nichž vypadal jako „rozestlaná postel“, jak o něm kdosi prohlásil, a útěky z těchto děkanských večírků do nejsprostších hospod Bronxu.

Jako by se tu opakovala historie konkvisty Londýna. Jenže: „Londýn byl neúspěšný pokus uniknout z Cwmdonkin Drive a Amerika byla neúspěšný pokus uniknout od všeho“ (Paul Ferris). A takové byly i důsledky.

Dylan Thomas se vrátil po sto dnech z USA do Laugharne, do svého „vlhkého idylického hrobu na pobřeží“ a nepřivezl z „Eldoráda“ o moc víc než osm set dolarů, které Brinnin tajně zašil do dárku pro Caitlin.

Smutný zlatokop. Vyčerpaný fyzicky i psychicky musí se navíc smířit se skutečností, že mu umírá otec, na němž nikdy nepřestal lpět. Víc než kdykoli předtím cítí nutnost „svlékání tmy“ a hledá světlo v básni. V létě 1951 napsal divokou, chvastounskou i sebemrskačskou báseň Nářek, dokončil Báseň na jeho narozeniny, oslovil otce v básni Nevcházej pokojně do dobré tmy a začal pracovat na veršovaném prologu k chystanému vydání Sebraných básní.

Příští rok, spíše jako pokus o rodinný smír, využil další nabídku z USA na krátkodobé recitační turné a odcestoval tam s Caitlin. Ale legenda, která tu básníka obkružovala, manželské klima spíše zhoršila.

Těsně předtím však vyšly v Londýně Sebrané básně 1934–1952 a získaly výroční cenu za poezii, vzápětí se připravovalo vydání v USA a s velkým ohlasem se začaly prodávat gramofonové desky s Thomasovou recitací, natočené při první americké návštěvě. Dylan Thomas začínal být velice úspěšným, velice vyčerpaným a velice vnitřně vyprahlým mužem, který se podle svědectví svým způsobem života připravoval na „veřejnou sebevraždu“.

„Vidím ho: je to škorpión obehnaný kruhem hořícího benzínu.“

/John Wain/

„V roce 1953 byla v Americe jeho popularita taková, že ji mohla zvýšit jediná věc: smrt.“

/Donald Hall, americký básník/

„Thomas byl první moderní romantik…, který sám sebe nabídl jako veřejnou, nikoli osobní oběť.“

/Karl Shapiro/

Podrobnější a působivější obraz „Dylana v Americe“ (název vzpomínkové knihy J. M. Brinnina) nalezne čtenář v příloze. Proto se omezím jen na pár posledních dat:

„Tady jsem byl, ve své chatrči na útesu, zaplněné tužkou a papírem, věcmi k civění, pokojem k dýchání a k cítění a k přemýšlení. A já nemohl napsat jediné slovo…“

/D. T. v Laugharne v únoru 1953/

V tomto stavu odjel Dylan Thomas do Ameriky potřetí. Od dubna do června roku 1953. Přiváží s sebou konečně téměř dopsanou básnickou hru Pod Mléčným lesem a mlhavý náčrt opery, na jejíž libreto čekal Igor Stravinskij. Představení „hry pro hlasy“ bylo naplánováno na říjen do New Yorku. Dylan, přes léto zase doma, připravil poslední verzi. A pak, přes protesty Caitlin i několika blízkých přátel, kteří tušili jeho skutečný fyzický i psychický stav, odletěl do USA počtvrté a naposled. Premiéra 25. 10. 1954, na níž sám jako herec participoval, skončila ovacemi, ale byla zároveň derniérou. Po několika záchvatech deliria tremens devětatřicetiletý Dylan Thomas 9. 11. 1953 v New Yorku v nemocnici u Sv. Vincenta zemřel.

Z písemné pozůstalosti se do Walesu vrátily jen fragmenty básně Elegie, kterou později Vernon Watkins z desítek různých verzí rekonstruoval a zařadil do dalšího vydání Sebraných básní. (V našem výboru je jen úvodní torzo, které Dylan Thomas považoval za definitivní.) Pohřeb básníka se konal v Laugharne. Caitlin s třemi dětmi brzo po pohřbu dřevěný dům, který jim nikdy nepatřil, opustila.

II

Až na pár výjimek jedině ve Walesu mohl Dylan Thomas psát. Ve Swansea, New Quay, v Laugharne, na statku v Blaen Cwm, „kde za noci poletují naftalínové kuličky, ne moli, a kde se Bible sama otvírá na kapitole Zjevení“. Tady se cítil doma.

„Domov byl pro Dylana soukromé sanctum, kde najednou nebyl nucen, sám sebou přirozeně, na někoho si hrát, být zábavný, zvěčňovat mýtus zvaný enfant terrible“ (Caitlin).

Naopak v Londýně, „městě horlivých mrtvol“ (D. T.), a později v labyrintu Spojených států čelil pocitu osamocení až ohrožení.

„New York je noční můra, ve dne, v noci… spěch, hluk, naprostá lhostejnost davů, děsivá zdvořilost intelektuálů a hlavně ty obrovské falické věže, výš a výš a výš, stovky poschodí do nemožné oblohy. Jsem tu tak zděšený, že se sotva odvážím vyjít z hotelu.“

/z dopisu Caitlin, únor 1951/

Psychoanalytik a literární kritik David Holbrook si tohoto momentu povšiml a měl jasno: „Dylan Thomas je básník-dítě… a rysy jeho povahy jsou predominantně schizoidní… Co se často považuje za důkaz jeho vitality, bylo spíše sebezapřením maniaka. Jeho nutkavý hedonismus byl ve skutečnosti důkazem deteriorace, narůstající neschopnosti vyjít s realitou.“

Nic proti psychoanalýze, ale myslím, že básník pojmenovává Thomasovu osobnost případněji:

Marlais, ten klaun,

s našpulenými ústy

ochutnává vzduch…

říká Johannes Bobrowski v básni Dylan Thomas.

Ano, klaun. To je přesné slovo pro roli, kterou na sebe Thomas vzal a kterou dohrál až do konce. Od sedmnácti let „dával svá představení“ jakémukoli publiku na jakékoli hospodské štaci ve Walesu, v Anglii a nakonec v Americe.

„Valil se (v Bronxu) z výčepu do výčepu – tlustý mužík se zářivým nosem ve villonovském obličeji, z něhož svítily zelenomodré oči, vykládal nádherné historky anonymním hloučkům, které se shromažďovaly kolem něho…“ (vzpomíná A. T. Baker v doslovu prvního českého vydání Dylana Thomase).

Historek, vzpomínek a báchorek o Dylanových verbálních a situačních klauniádách je bezpočet, žádná se však nezmiňuje o kocovině klauna, když manéž osiří. Ta je patrná jen z Thomasových „ranních“ dopisů.

„… a tak tu ležím mezi prostěradly, líce liliové, a vypadám jako Tři malá prasátka a Shelley v jedné osobě, přepůvabný v bílém pyžamu a s cigaretovým kašlem zn. ‚drožka‘. Pil jsem noční nektar bohů, ale museli to být špatní bohové, když se každé ráno probouzím v něčí posteli, v kamrlíku se zapečetěným umyvadlem a cítím se jako samo peklo. Ale ještě neumírám…“

/1935/

„Nejraději bych prodal své tělo nějaké bohaté vdově, jenže je tlusté a trochu se třese. Je mi zle z toho, jak jsem zatraceně na dně… Je mi zima, prší na moře, volavky odlétají domů, kormoráni už mají také sbaleno, musím se zvednout a jít do pochmurného baru házet kostky.“

/1949/

„Vrátil jsem se (z Ameriky) se zlomenou rukou a žlutohnědým monoklem a cítím se jako ostrov Bourbon, jenž podle Britské encyklopedie – jediného to pramene poznání v Laugharne – má pafouky felikosti holubího fejce, nejfětší netopýry na sfětě a hořící horu fyfrhující obrofské množstfí žifice, síry a jiných hořlafých materiálů a fšechno kolem zmarňující…“

/1953/

Kolik je v těch úryvcích smutku, deprese, ale zároveň verbální nadsázky, úsměvu, který se šklebí, a smíchu, který krákorá. Kolik je v nich toho, čemu Velšané říkají hwyl – a co slovníky překládají hned čtyřmi významy: výmluvnost, rozevlátost, zpěvnost, přecitlivělost. A toto hwyl, jímž se patrně nejvíc odlišoval od svých současníků, nacházíme i v Thomasově poezii.

Ale kde se vzalo?

Nezbývá než věřit s Constantinem Fitzgibbonem, že kořeny Thomasova velšanství jsou „atavistické“. A že toto atavistické semeno rostlo, mnohdy bezděčně, v živém kontaktu především s přítelem a rádcem kritikem Vernonem Watkinsem, básníkem, jenž zcela vědomě usiloval o velšskou ražbu. Dále tu byl Thomasův zvláštní dar – totiž schopnost otevřít se geniu loci, což je tak patrné v jeho „místních“ básních (Nad kopcem Sira Johna, Na Stehnu bílého obra, Báseň na jeho narozeniny, Autorův prolog).

I básník Stephen Spender v recenzi Sebraných básní poukazuje na velšský akcent Thomasovy lyriky. Autor se sice proti tomuto „nařčení“ v dopisu Spenderovi ohradil („Ach, abych nezapomněl. Velšská bardská poezie mě neovlivnila. Nečtu velšsky.“ D. T.), – ale proč nevyslechnout i kritika A. T. Daviese, který tvrdil: „Často jsem s Dylanem rozmlouval o velšské poezii, a pokud říká, že o ní nic neví, nesmíte mu věřit. Víte, jak rád za sebou zametá stopy…“

Zdá se, že Thomas se bránil nálepce velšského básníka hlavně proto, že být velšským básníkem znamenalo být provinciálním básníkem, – a tuto představu samozřejmě nesnesl.

Matthew Arnold ve své Studii o keltské literatuře z roku 1867 uvádí pasáž z Mabinogionu, největší sbírky velšských bájí a pohádek: „A spatřil vysoký strom na říční straně a jedna jeho polovina byla od kořenů až po korunu v plameni a druhá byla zelená a olistěná.“ Uvádí ji jako typický příklad velšské obraznosti.

Není tento způsob vidění blízký Thomasově teorii „navzájem si protiřečících metafor“? Nevychází ze stejného požadavku, jaký kladl Thomas na své básně?

„Má báseň si vyžaduje shluk představ, protože její osou je shluk představ… Ať ta první představa zplodí jinou, ta ať je protikladem té první… a nechť si všechny navzájem, uvnitř mnou stanovených hranic, odporují.“ (D. T.)

A tak, ač je těžké, ne-li pošetilé dokazovat něco tak neurčitého, jako je pojem „velšanství“, ba dokonce i operovat pojmem velšská poezie – („… takové viněty jako irská inspirace, velšský hlas nebo skotský zdroj se hodí jen pro whisky,“ uškliboval se kdesi Dylan Thomas) – přesto se zeptejme: je-li charakteristickým znakem velšské poezie na jedné straně nespoutaná až přehnaná obraznost, důraz na styl spíše než na myšlenkovou originalitu, patos, rétorika, přecitlivělá smyslovost a tíhnutí k iracionalitě – a na druhé straně zcela racionální, přísný až vykalkulovaný formální řád básně, není tentýž rozpor typický i pro verše Dylana Thomase?

Není tento rozpor typický i pro Thomasův životní modus? Na jedné straně životní způsob tak chaotický, neurovnaný až nemorální – a na druhé způsob tvorby: puritánsky přísný, nepředstavitelně kritický, pomalý, neustále revidovaný?

Není tradiční velšské přeceňování autora veršů do role barda, věštce a kazatele, to primitivní, mystické a romantické pojetí básníka, podobné tomu, jak sám sebe chápal Dylan Thomas?

„Nejvíc se mýlí ti z jeho obdivovatelů, kteří ho milovali pro jeho novátorství,“ napsal Vernon Watkins. A vskutku – v Thomasových verších nenajdeme jedinou přímou odpověď na to, co „hýbalo dobou“, žádný básnický komentář ke světu, ba ani k vlastnímu životu, téměř nic ze soudobého arzenálu literatury, umění, filozofie a ideologie.

Čím nás (nebo některé z nás) tedy jeho básně, nebo alespoň slovní drúzy z některých básní tak uchvacují?

Zřejmě samotným faktem imaginovaného jazyka, slova, v němž dříme roznětka obraznosti. Není snadné na toto zdůvodnění přistoupit. Trápil se tím i významný anglický kritik Cyril Conolly:

„Thomas je čistě keltský básník, což ztěžuje možnost odhalit jeho padělky, ale myslím, že člověk prohlédne nabubřelou nesmyslnost a nahodilost mnoha jeho obrazů…“

/v recenzi na sbírku Dvacet pět básní, 1939/

„Thomasovy nejlepší básně jsou destilátem ojedinělých jímavých kvalit, jež se vzpírají rozboru tak jako každá vrcholná poezie.“

/tentýž v recenzi na Sebrané básně, 1952/

Bez pochyb byl opět psychoanalytik a kritik David Holbrook:

„V řadě Thomasových veršů vidím jen lingvistické úsilí, které má zamlžit fakt, že básník nemá, co by niterného řekl… Prostě jen ve slovnících hledá slova a slovní spojení, která by zněla natolik nezvykle, aby mohla být přijímána jako poezie.“

Kořen těchto nedorozumění a dohadů tkví už v autorově metodě. V tom, že se vyjadřuje uvnitř jazyka, a nikoli prostřednictvím jazyka. Přitom však – a to je právě matoucí – jeho básně nejsou sebemíň experimentální. Jsou vlastně obyčejné, jen způsob artikulace je neobyčejný.

Robert Graves, když přednášel poezii v Oxfordu, nabízel prý libru tomu ze svých studentů, který přinese rozumové, a pro většinu uspokojivé vysvětlení např. tohoto Thomasova tvrzení: „Kde slunce nesvítí, tam světlo třaská.“ Ano, jak tušíte, nikdo si tu nabízenou libru nevydělal. („V mysteriózní krajině Thomasových veršů se ostýcháme myslet ‚normálně‘“ – Jean Fullerová.)

Jisté je, že temperatura Thomasova jazyka je vyšší, než je u anglické poezie běžné.

Jisté je, že některé prvky v technice verše, např. vnitřní rým (Rozmluva modliteb), aliterace a tendence k sylabickému verši, jsou typičtější pro velšskou poezii než pro verš anglický.

Jisté je, že anglická poezie, i romantická, se na rozdíl od velšské vyhýbá velkým mystériím a zdůrazňování úlohy Pěvce.

Jisté je, že anglická poezie je mnohem zdrženlivější co do náboženské imaginace a obraznosti než poezie velšská.

Což tedy hledat klíč k Thomasově poezii v její religiozitě? I o to se pokoušelo dost kritiků, zvláště v letech po Thomasově smrti. (Za jeho života „černé ovce mžouralek v kostelních lavicích“ to bylo riskantnější.)

David Holbrook tvrdí:

„Jeden z největších problémů s Thomasem je smířit náboženského barda s bezuzdným alkoholikem, jenž byl tak destruktivní.“

Zatímco Constantine Fitzgibbon se domnívá:

„To, že Thomas čerpá z biblické a křesťanské rituální obraznosti, podle mne není důkazem jeho křesťanské víry… právě tak jako jeho opakované zmínky o ptácích z něho nedělají ornitologa.“

A do třetice sám Dylan Thomas:

„Tyto básně jsou sepsány ke chvále Božího světa člověkem, který nevěří v Boha.“

Vzpomeneme-li na formativní počátky budoucího básníka a na vliv jeho otce, jenž byl proklamovaným ateistou, a tedy boha spíše zatracoval, než aby mu byl lhostejný, vzpomeneme-li si na domácí Bibli, jejíž obraznost a příběhovost mladému Dylanovi učarovala, budeme asi blízko nejpravděpodobnějšímu zjištění: Thomasova religiózní imaginace vychází spíše z dikce Knihy knih než z jejího poselství. Je spíše bezděčná než vědomá.

Dylan Thomas prostě miloval slovo. (Mimochodem i jeho zamýšlené libreto opery o konci světa mělo být vlastně o stvoření slova. V Thomasově náčrtu byl hlavním metaforickým znakem Strom vědění, který měl na každém listu jedno písmeno abecedy. Vítr listy setřásl a po zkáze světa druhý Adam znovustvořil pro druhou Evu všechna slova a všechny jazyky…)

„Dylan přistupuje k poezii stejně jako středověcí velšští pěvci. Ti si kladli úkoly…,“ říká A. T. Davies.

Dokladem je řada básní, v nichž se autor v aktu tvorby a následujícím korektivním úsilí mění v projektanta-statika, který křehkou strukturu básně podrobuje stále těžšímu a někdy stěží únosnému zatížení, i když riskuje zhroucení metaforického „oblouku“. Takový básnický modus klade ovšem úkoly i čtenáři.

Povšimli jste si například, jak grafickým rozrušením pravidelných čtyřverší dostává báseň Na Stehnu bílého obra vzrušenější a volnější tok? Nebo zdánlivě nahodilého rýmu v básni Nad kopcem Sira Johna? Nebo rýmového vzorce Nářku?

A přečetli jste si (tentokrát je řeč o významu) báseň Zvláště když říjnový vítr tak, jak byla míněna: totiž nikoli jako milostné oslovení ženy, nýbrž slova! („Kéž si tě stvořím ze zaklínadel podzimu, z pavoučího jazyka a z hlásných kopců Walesu…“)

Nezarazilo vás, že v celém výboru není jediná milostná báseň, aspoň tak, jak ji tradičně chápeme? Ne, není ani v celých Sebraných básních.

Nenapadlo vás, jak je možné, že člověk, který sotva dokončil gymnázium, pivař od šestnácti let, který měl zároveň strach i psinu z intelektuálů, „nechuť narůstající až v pověrčivou hrůzu před vznešeným uměním diskutovat o poezii“ (Caitlin), člověk, který v posledních letech četl podle svědectví Donalda Halla málem výhradně „junk“, tj. krváky, horory, literární brak, jak tento člověk mohl psát básně, jež zdánlivě, to podtrhuji, vypadají, jako by vyšly z pracovny, kde na vizitce stojí „poeta doctus“?

Co báseň, to otázka. A je-li otázek příliš, je lépe zmlknout.

„Jediná pravda o mých básních je, že jsem je napsal.“ Řekl Dylan Thomas a nabídl mi tak zadní vrátka k „důstojnému“ odchodu.

Pavel Šrut

Dylan Thomas v Americe

(montáž)

Zabalený jako přistěhovalec do beztvarého zimníku z hrubé vlny, vlasy zpřeházené jako hnízdo, z něhož právě vylétl pták, s očima rozšířenýma děsem, jako by jediným prvním pohledem obsáhl celou strašlivou pravdu Ameriky, vystoupil Dylan Thomas do mrazivého jasného jitra na newyorském letišti. Bylo 21. února 1950. Když se konečně prodral celnicí, podal jsem mu ostýchavě ruku, Dylan zvedl provazem svázaný ranec svých zavazadel, a vyšli jsme přímo k letištnímu baru na snídani, sestávající z dvojité skotské a sody. „Málem jsem se za letu vypařil,“ řekl mi, „to zatracené vedro! … A cestující – to byla zamračená a odstrašující tlupa skřetů, mezinárodních špiónů a presbyteriánů…“

/J. M. Brinnin/

Hlediště bylo naplněno k prasknutí. Víc než tisíc posluchačů. V zákulisí si řekl o sklenici studeného piva. Okamžitě ji přinesli. Potom – sotva pět minut předtím, než měl vstoupit na jeviště – ho přepadl tak silný záchvat kašle, že jsem ho musel držet, aby neupadl. Zatímco jsem přemýšlel, jak zachránit tu beznadějnou situaci, zvracel Dylan do umyvadla, jako by nikdy neměl přestat. Ale po chvíli – právě včas – vyšel na jeviště s rovnými rameny a s hrudí vypnutou oddaně a křečovitě jako holub bublák – a začalo první z jeho představení, která měla Americe ukázat celou novou koncepci čtení poezie. Ohromný rozsah Dylanova hlasu a jeho rezonance hodná varhan, když četl z Yeatse, Hardyho, Audena a nakonec z vlastních veršů, odhalovaly novou hudbu ve známých větných kadencích…

/J. M. Brinnin/

Myslím, že Thomasovi se podařilo něco neuvěřitelného. Skočil do publika, které mu rozumí, i když nerozumí jeho poezii… Posluchači ho chápou instinktivně… Vědí, že toto je poezie, a vědí, že je určena jim.

/Karl Shapiro/

Dylan Thomas tu četl své básně. Víc než hodinu a půl. Vypjatý jako výr, nejpůsobivější recitátor, jakého jsem kdy slyšel. Potom večírek směšných trapností – básník se vyjadřoval velmi neslušně a činil opilecké milostné návrhy dámám z profesorského sboru: všem, bez ohledu na jejich věk.

/Z deníku vedoucího katedry anglického jazyka v Mt. Holyoke, USA/

A básník je již na nádraží mocně přivítán dychtivou četou obrovitých příslušníků univerzitní správy (každý z nich přinejmenším o šestatřiceti strašidelně bílých zubech) vybavenou síťkami na chytání motýlí poezie, zápisníky, lahvičkami s jedem, špendlíky a nálepkami, a básník je odkolébán stranou do automobilu s nekonečnou jemností, jako by byl slaboduchá bohatá teta s vyhlídkou na pouhých několik dní života, aby již zde odpovídal na dotazy o reakci anglických básníků na dílo světoznámého Američana, jehož jméno buď nikdy neslyšel, nebo právě přeslechl. Potom je básník zaveden do malé společnosti, čítající několik stovek lidí, kde svíraje výbušnou sklenici s martini je brzo pohrdlivě míjen a zaplavován poezií oněch oboupohlavních literárních dam se třemi jmény, které produkují zvláštní druh verbální ektoplazmy – jako číšník servírující špagety – jen proto, aby náš básník shledal, že ta nejdivočejší z nich, bohatá lovkyně malých semenných lvů (právě takových, jako je on), za nimiž se plíží středoamerickým bušem stříhajíc ušima a s nastraženou ručnicí, aby tedy shledal, že právě ona je jeho hostitelkou pro tuto noc. A z celé přednášky si pamatuje jen aplaus a možná dvě otázky: „Je pravda, že mladí angličtí intelektuálové jsou skutečně psychologičtí?“ Nebo: „Já nosím stále v kapse Kierkegaarda. Co tam nosíte vy?…“

/D. T., v rozhlase o zážitku Ameriky/

Když se posadí a obrací do sebe piva, což dělá většinu času, jeho neuvěřitelné historky se na vás valí v divokém velšském dithyrambu, v němž pravdu a skutečnost beznadějně zahltí pijácké pábení. Vypůjčuje si peníze, aniž by mu napadlo půjčku někdy vrátit, zřídkakdy dorazí na svůj recitační večer včas, je břemenem pro přátele a zdrojem útrap vlastní rodiny…

/úryvek z žalovatelného – a zažalovaného – článku v Time, USA 1953/

Dylan měl výjimečnou schopnost: pokud jste měli nějaké trápení, celé je obrátil naruby a na chvíli si je přivlastnil… jako když sklář vyfukuje obrovskou bublinu žhavého skla, dokázal je zvětšit, nabubřit do absurdních rozměrů, do zlého snu, který byl na chvíli jen jeho. A pak vám vaše trápení vrátil – a vy jste se smáli. Udělal z něho grotesku.

/I. Moffat, režisér/

Dylana Thomase znal každý. I já jsem ho znal tak jako každý – v hospodách, později v jeho krátkém životě, rozpitého, rozesmátého a nabitého historkami. Byl to nejdružnější člověk na světě a dělalo mu potěšení popovídat si s neznámými lidmi, s nimiž jednal jako s přáteli, pokud se mu zalíbili. Jeho skuteční přátelé – lidé ze Swansea nebo z jeho prvních londýnských let či z doby války – jen pozorovali představení, která dával kdekomu na potkání, a říkali mu „instantní Dylan“. Myslím, že jeho kumpánství bylo dalším útěkem od bolesti, anestézií povrchních známostí, pijáckou anestézií, na jejímž konci čekala smrt; a co víc, myslím, že Dylan si dobře uvědomoval, – co je smích a smrt a veřejná sebevražda.

/Donald Hall, americký básník/

Moje podezření se potvrdilo: Dylan pil výhradně v obraně. Z potřeby odstranit bariéru mezi svou vinou a radostí, mezi sebou a světem okolo. Byla to opilost, co mu dávalo jakousi licenci, s níž teprve byl schopen vstupovat do situací, jež byly mimo jeho kontrolu – a zároveň se jim vzdalovat. Když byla jeho představivost svobodná a on sám v souladu s okolím, alkohol mu byl jen náhodným zpříjemněním chvíle a ne středem zájmu. Své básně psal vždy naprosto střízlivý, což je fakt, který zdůrazňuje jeho respekt před uměním a zároveň ho odlišuje od obyčejného alkoholika. Jeho pití nebylo odmítáním nebo útěkem od života, nebylo prostředkem, jak učinit život snesitelnějším, nýbrž pokusem život ještě divočeji obejmout.

/J. M. Brinnin/

Dylan odjel do Ameriky hrát Dylana Thomase. Historky o jeho opilství, o jeho chlípnosti, o jeho urážlivých poznámkách se šířily a on je přijal jako jednu z podob svého sebevyjádření: stvrzoval je od pobřeží k pobřeží a oni to milovali, ale chtěli ještě víc, chtěli drama – i to jim nakonec poskytl.

/C. Fitzgibbon/

Byl jeden z největších, o tom není pochyb. A pil svou krev a sytil se vlastní dření, aby pronikl k nějaké své podstatě.

/Theodore Roethke, americký básník/

Kde byli andělé, byť třeba broadwayští…, když Dylan Thomas umíral?

/Igor Stravinskij/

Skutečná byla jeho poezie. Neskutečný byl jeho život.

/John Pudney, básník/

Můj přítel Dylan umřel na Dylana Thomase.

/Margareta Taylorová/

Z korespondence Dylana Thomase

Můj život. Jímavý životopis v jednom odstavci. Poprvé jsem spatřil světlo dne v našem glamorganském domě a tam, obklopen hrůzami velšského akcentu a čoudem z pocínovaných komínů, vyrůstal jsem ve sladké batole, předčasně zralé dítě, vzpurného chlapce a morbidního mladíka. Můj otec byl učitel: velkorysejšího muže jsem nikdy nepoznal. Má matka pochází ze zemědělských hlubin Carmarthenshiru: malichernější ženu jsem nikdy nepoznal. Má jediná sestra prošla všemi stadii nohatého žabcovství, ošatičkovaného slečinkovství a společenského snobství do pohodlného života vdané paní. Poprvé mne představili Tabáku (Nepříteli skautíků), když jsem byl v sextě, Alkoholu (Démonickému králi) ve vyšší třídě gymnázia. Poezie (Přítel starých panen) se přede mnou poprvé odhalila, když mi bylo šest nebo sedm let; zůstává dál, ač její tvář je někdy nakřáplá jako starý talíř. Dva roky jsem byl zpravodajem v novinách, denně jsem telefonoval do márnic, do domů sebevražd – ve Walesu je spousta sebevražd – a do kalvinistických „čaplí“. Teď nedělám nic, kromě psaní, a občas si vydělám pár guineí za své herecké výkony v kusu „Jak se nechovat“. Jeden misantropický doktor, jemuž se zřejmě nelíbilo, jak vraštím obočí, mi dal ještě čtyři roky života…

/Pamele Hansford Johnsonové, přítelkyni a spisovatelce, 1933/

Ještě jednou děkuji za dar. Koupil jsem si šedivý klobouk a sbírku balad. A tak mám tvídový oblek s barevnými uzlíky, nový pršák, nové boty, nové kalhoty, svetr a žádnou naději do budoucna.

/Vernonu Watkinsovi, 1936/

Člověk si postavil dům, aby udržel svět a počasí za dveřmi. A žít ve svém vlastním, čtyřstěnném světě odloučeně, jak jen možno, to není únik, tím jsem si jist. To není věž ze slonové kosti, a i kdyby byla – ty, odloučený ve své věži – víš a poznáš víc z vnějšího světa než člověk, který žije jen v něm a zaplétá se osobně a nevyprostitelně do bahna a styků s nepřátelskými lidmi (promiň, křesťanský starouši!) a do čtyř krvavých, zablácených větrů.

/Vernonu Watkinsovi, 1936/

Je tu krásně. Jezdíme s Caitlin každodenně do New Forest, Blue- bell Wood a na Kukaččí vrch. Caitlinina matka odjela a jsme docela sami. Jsme tiší, malí, potřísnění cigaretovým tabákem a velice mladí. Přečetl jsem dva tucty trháků, celou Janu Austenovou, nového Wodehouse, román od Turgeněva, tři řádky od Gertrudy Steinové a sborník „čisté poezie“. V domě už zbývá sotva 2000 knížek k přečtení.

/Vernonu Watkinsovi, 1937/

Bez kuřiva a bez chleba čelíme zlému víkendu. Čekáme na šilinky a nic nás neopravňuje je očekávat. Hořký, krutý Laugharne; má lulka je plná nedopalků vyhrabaných zpod krbového roštu, stůl plný špačků po vykouřených básních a hlava plná nesmyslů. Slunce se třpytí na blátě; má žena se venku slepičí…

/Henry Treecovi, kritikovi, 1938/

Právě jsem se vrátil po třech ponurých dnech z Londýna, města horlivých mrtvol. Je to skutečně nezdravé město a naplňuje mne děsem. Každý kus chodníku tě provrtává od podrážek až ke skalpu a vystřeluje kandelábry s čupřinou vlasů. Doufám, že se tam zase léta neobjevím; londýnská inteligence má v hlavě tolik spěchu, že se tam nic neudrží, její brilantina je cítit kozlinou; není tu žádný rozdíl mezi dobrým a špatným… Loni touhle dobou jsme se s Caitlin milovali pod střechou. Teď jsme stejně chudí nebo chudší, ale krkavci – hebcí, bílí, pošetilí krkavci – nás nakrmí.

/Vernonu Watkinsovi, 1938/

Nemohu si představit, že je Gower bombardován. Vysoké exploze v Pennardu. Ohnivé cibule v Pwlldu. A Union Street v popelu. Minulý týden jsem musel do Londýna poohlédnout se po nějaké práci v BBC a odjel jsem na počátku velkého sobotního náletu.

Vybledlé taxíky se třásly po ulicích, autobusy projížděly a lidé byli dokonce oholení. Když jsem se probral z hořících ptačích snů, byla noc plná letců smažících se na obrovském pekáči: teď to zní přehnaně, ale bylo to hrozné. A teprve když se zvuky bomb a palby děl nepatrně vzdálily, pocítil jsem úlevu, že se mohu smát nebo plakat.

/Vernonu Watkinsovi, 1940/

Ano, také mám strach z pití. Ale není to tak zlé, jak si snad myslíte: tedy s tím strachem… Když jsem tady (v Laugharne) nebo kdekoli, kde to mám rád, a mám plno práce, pak z pití nejde žádný strach, cítím se dobře, ohromně dobře, jsem veselý a pokojný, plný jiných, pěknějších nesmyslů, naprosto nudný šťastný chlapík, jenž chce slovy (a už nikdy těmi prázdnými, hazardními, špinavými a nešťastnými skutky) vyjádřit ten daný chaos, ten všudypřítomný a proplachující žal, tu bezpříčinnou slávu světa, který znám a neznám.

/Princezně Margueritě Caetaniové, 1950/

Caitlin & já jsme pochováni pod náhrobkem v Tuzigootu na druhé straně pohlednice. Padli jsme v boji na ostrově Manhattanu na jaře 1952, v udatné bitvě proti americké štědrosti. Američan zvaný Double Rye skolil Caitlin. Mne skalpoval Bourbon. Posmrtné pozdravy… od Caitlin a Dylana.

/Arizona 21. 3. 1952, Danielu Jonesovi.

Double Rye a Bourbon jsou ovšem značky whisky – pozn. překl./

Pak jsem odcestoval do Států s ruksakem děsu a tam halasně ztracen celé měsíce, cesťák s poezií, hulákal jsem na nezletilce své romantické agónie mrtvých. Vydělal jsem si peníze, ty odešly, a já se vrátil bez nich, a co víc: s nedopsanými dopisy, básněmi a hrou, což teď ještě mnohem víc doléhá na mou málem bezhlavou hlavu drobnými, velehorskými úzkostmi a bolestmi… Je pro mne tak těžké žít a udržet naživu rodinu… A co se týče další cesty do Států, nevím. I když tam jenom hraju básníka a poezii nedělám, přece jen bych tam pár měsíců mohl žít a poslat nějaké peníze domů. Asi tam musím znovu. Nemohu přece celý čas, než vykrvácím, myslet jen na řezníky a na pekaře a na hokynáře a na ševce a na poplatky a na daně.

/Princezně Margueritě Caetaniové, listopad 1952/

Není život příšerný? Minulý týden jsem se strefil do Caitlin talířem s červenou řepou, ještě teď je mi z toho bídně. Nemohu dokončit báseň nebo začít povídku, ukousávám si nehty až k ramenům, sázím na třínohé koně s krásnými jmény, tahám své nohy po sirých procházkách, chodím do postele jako do úřadu… přemýšlím o penězích a zaháním ty myšlenky jako něco nechutného, přemýšlím o nechutnostech.

/Danielu Jonesovi, srpen 1953/

Je jisté, že budu v New Yorku od 16. října; mám pár recitačních večerů, budu také účinkovat v několika představeních své malé hry (Pod Mléčným lesem) a musím tu zůstat do konce října. Pak bych rád, bude-li to možné, přijel přímo do Kalifornie a pustil se s vámi do první verze naší opery. (Jistě vám nemusím říkat, jak mne vzrušuje pomyšlení, že mohu napsat to slovo „naší“. Je ohromné na to jen pomyslet.) Jedna z mých hlavních útrap jsou, ovšem, peníze… Ale peníze na Kalifornii nějak přijdou. Pomodlím se, aby mi havrani něco upustili v poušti. Vím, že to hlavní pro mne teď je, dostat se k vám co nejdřív, abychom mohli začít – ano, abychom mohli začít…

/Igoru Stravinskému – předposlední dopis, který Dylan Thomas před svou smrtí napsal; je z 22. 9. 1953/

O poezii Dylana Thomase

V Thomasových básních je minimum materiálu, který může být přeložen do prózy, slova jsou navzájem spřízněna uvnitř básně jako barvy v obrazu vynaložením té slovo hledačské schopnosti jeho imaginace, jež dbá spíše o emoci slov než o jejich intelektuální významy… V této poezii čtenář cítí velkou blízkost toho, po čem tak toužil Keats: „života počitků“ …

/Stephen Spender, básník/

V jeho mechanickém zacházení se slovy se implicitně skrývá odmítnutí vnitřní nutnosti a potřeby najít soulad mezi sebou a skutečným světem – tedy popření lidskosti… Dylan Thomas neužívá sdílený, společný jazyk, ale vytváří si uměle svůj vlastní – svůj kód noci.

/David Holbrook, kritik/

Charakter a osobnost člověka nejsou nikdy v prosté koexistenci s básnickým já, vtěleným do jeho poezie. Dylan Thomas, jako člověk, je podmínkou své poezie, její lidské „matrice“, ale není sám svou poezií v tom smyslu, že by jeho básně mohly být chápány jako kasuistika ilustrující předpokládanou morálku nebo psychologii.

/Raymond Stephens, kritik/

Chceme-li proniknout do Thomasovy temnosti a zdánlivé nejasnosti, hledejme „ústřední semeno“, jeden obraz nebo větu, či dokonce slovo, jež je univerzálním klíčem k básni.

/W. T. Moynihan, kritik/

Dylan tvrdil, že básně jsou hypotetické a teoretické. Z tohoto hlediska bude hypotézou básně smyslová zkušenost básníka, okamžik vize nebo vnitřního průhledu, zdroj básnické radiace, okamžité ohnisko podnětu a imprese. Potom k tomu, co je nazýváno inspirací, musí nutně přistoupit básnická logika, aby dokázala hodnotu prchavé chvíle, kterou zachycuje… Díváme-li se na novou báseň, máme se tedy ptát: „Jak úspěšně demonstruje svou hypotézu?“

/J. M. Brinnin, básník/

Dylan Thomas instinktivně cítil, že jeho poezie „sídlí v něm“…, že jako Whitman před ním musí učinit poezii svým vlastním já, bez kompromisu nějaké náboženské nebo politické víry, nýbrž v tom nejprostším smyslu vlastní fyzické existence. Jeho zpěv je Zpěvem o sobě.

/John Bayley, kritik/

My Američané objevujeme v Thomasově poezii nejen lyrické finesy a jemnosti sedmnáctého století, ale i vitalitu a šíři Walta Whitmana. Tomu nelze odolat. Whitmana čteme, když jsme mladí, a on na nás roubuje svou živou vizi demokracie, která přetrvává jako součást naší víry. Ale jak stárneme, zůstává nám v paměti spíše jako prorok než jako básník… Když ale čteme Dylana Thomase, cítíme jednak tu šíři a velikost, kterou v nás kdysi evokoval Whitman, ale zároveň i tu rafinovaně napsanou hudbu pro vnímavý sluch a zrak, jíž nás zpětně okouzlují lyrici sedmnáctého století.

/J. M. Brinnin/

Dylan Thomas, Velšan, který nemluvil velšsky, psal vlastně „macešským“ jazykem. Rodný jazyk mu byl odepřen, ačkoli, jak je známo, psal a hovořil anglicky snadno a plynně – často dokonce příliš snadno a příliš plynně. Ten paradox literárního génia přinuceného vyjadřovat se cizím jazykem, moderního Samsona, svádí k melodramatické interpretaci: Thomasovo úspěšné popření pevných kánonů angličtiny je pomstou podrobené rasy na samolibé kultuře dobyvatelů. Nezatarasil však tento Samson strhávající sloupy anglického chrámu další možnou cestu anglovelšské poezie? To je otázka, jež by měla být zodpovězena. Třebaže na odpověď je zatím příliš brzo…

/F. W. Bateson, kritik/

Thomas ukázal, že výslednicí průzkumu vnitřního světa individua nemusí být bledničková a výlučná poezie s nálepkou „věže ze slonoviny“, nýbrž že to, co nazýváme univerzálním, spočívá hluboko v individuálním…

/J. M. Brinnin/

Jiní básníci si nás získávají tím, že píší jako analytici a filozofické oběti moderního světa a snad objektivizují naše nevyslovené myšlenky a pocity, ale Dylan Thomas se nedotýká jen našeho obecného dilematu v tomto věku násilí, nýbrž naší obecné humanity, kterou však ve svých básních nenabízí k laskavému uvážení, nýbrž ji pro nás znovu vytváří… A my nasloucháme a odpovídáme mu jako někomu zdávna, kdo k nám hovoří, protože nějak přežil daň času…

/J. M. Brinnin/

Dylan Thomas o poezii

Dejte mi list papíru a já si nedokážu zabránit, abych jej nezaplnil písmenky. Výsledek je nejčastěji dobrý a špatný zároveň, vážný i komický, upřímný a neupřímný, průzračný a neproniknutelný, takový, jaký je můj způsob přemýšlení, rozvířený jak dětský vlček, kdy začínám od špatného konce, utíkám, kde bych měl kráčet, a možná nikdy nekráčím, ale chci letět, aniž bych měl právo na křídla vůbec pomyslet.

/1933/

Má báseň si vyžaduje shluk představ, protože její osou je shluk představ. Vytvořím jednu představu, ačkoliv „vytvořím“ není to pravé slovo; nechám nějakou představu v sobě citově vzniknout, a pak ji zpracuji všemi kritickými a intelektuálními silami, jimiž vládnu. Ať ta první představa zplodí jinou; ta ať je protikladem té první; ať z třetí představy, zplozené prvními dvěma, vznikne čtvrtá, protikladná představa, a nechť si všechny navzájem, uvnitř mnou stanovených formálních hranic, odporují.

/1934/

Téměř cokoliv, co člověk řekne o poezii, je stejně pravdivé a důležité jako cokoliv jiného, co o ní prohlásí kdokoliv jiný. Někteří lidé na magii poezie, na to autentické zjevení, komunikaci, sdílení osobní zkušenosti na nejvyšší úrovni, reagují fyzicky: říkají, že cítí slzy v koutcích oči, mravenčení na temeni hlavy atd. Jiní říkají, že mají jakýsi neurčitý pocit, že „to je to pravé“. Další tvrdí, že jejich „ryze estetickou emoci“ vyvolaly jisté asonance a aliterace. A někteří se spokojí s tím, že řeknou to, co říkávali u prvních filmových obrázků: „Panebože, ono se to hýbe!“ A ono je tomu, panebože, opravdu tak, a máme tady další pojmenování pro tu magii, která se vzpírá definici.

/1946/

Magie v básni je vždycky náhodná. Žádný básník by se nemohl zaujatě věnovat tomu složitému řemeslu poezie, kdyby nedoufal, že náhle k tomu zázraku dojde. Musí souhlasit s Chestertonem, že to nejzázračnější na zázracích je, že se občas dějí. A nejlepší báseň je taková, která se ve svých nejvypracovanějších pasážích dostane v textu a jeho intenzitě do nejtěsnější blízkosti té vzácné chvíle magické náhody…

/1946/

Skutečný básník se nemůže vzdát poezie. Ona vás může nechat, ale vy ji neopustíte. Stále ji máte v patách, neobměkčitelnou – devět stop vysokou skřetici s dvěma nosy. Ale když se zkusíte otočit a polapit ji – fííí! Je pryč. Nikdy jsem neviděl, jak báseň doopravdy vypadá. Pořád bych ji chtěl spatřit.

/1946/

Dobrá báseň spolupůsobí na chod světa. Svět není nikdy tentýž, přidá-li se k němu báseň. Dobrá báseň pomáhá změnit rysy a význam vesmíru, pomáhá rozšířit vědomí o sobě a o světě kolem… Myslím, že je to zvrácený snobismus – a důkaz špatné logiky – být hrdý na to, že se něčí básně velice špatně prodávají. Pochopitelně, téměř každý básník si přeje, aby jeho básně četlo co nejvíc lidí. Řemeslníci neukládají své výrobky do podkrovní světničky. A pohrdání veřejností, která se přece skládá z možných čtenářů, je pohrdáním hlubokou užitečností vlastního řemesla. Ale co je důležitější: básník je básníkem jen po nepatrnou část svého života, po celou ostatní dobu je lidskou bytostí, jejíž povinností je poznat a procítit pohyb okolo i uvnitř sebe sama. Potom poezie může být básníkovým pokusem o vyslovení vrcholu lidské zkušenosti na této zvláštní a – v roce 1946 – zřejmě k peklu se sklánějící zemi.

/1946/

Je nemožné být naprosto srozumitelný. Pokouším se teď o větší průzračnost. Zprvu jsem se domníval, že stačí ponechat jen dojem ze zvuku slova, jen pocit, a smysl prosákne na povrch později, ale od té doby, co čtu v rozhlase poezii jiných básníků i svou vlastní, shledávám, že je lepší, když čtenář uchopí co nejvíc smyslu básně na první přečtení.

/1950/

Věděl jsem zpočátku, že musím být spisovatelem slov a ničeho jiného. Nejdřív procítit a poznat zvuk a hmotu slova. Jak s těmi slovy dál naložit, k čemu je použít, co jimi říci – tím jsem se měl zabývat až později… Nerad píšu o slovech, protože tehdy často užívám slova špatná, nevhodná, zvětralá a rozplizlá. Zato ale rád zacházím se slovy jako řemeslník se dřevem nebo s kamenem nebo s čím chcete, rád slova otesávám, krájím, slévám, navíjím, leštím a hobluji do vzorů, sekvencí a skulptur, pokouším se o zvukovou fugu vyjadřující nějaký lyrický podnět, nějakou duchovní pochybnost nebo přesvědčení, nějakou nezřetelně zjevenou pravdu, kterou se snažím zachytit a vyslovit.

/1951/

Chci psát básně štěstí. Ne jen básně o drobném štěstí, jež člověk zakouší v každodenním soužití s jinými lidskými bytostmi, nýbrž o stavu obecného prostupujícího štěstí, jehož by člověk mohl dosáhnout – nebýt tak přitroublý a nezdravý a hloupý.

/1951/

Dylan Thomas odpovídá na otázky časopisu New Verse v roce 1934

Má být vaše poezie užitečná pro vás, nebo pro jiné?

Pro obě strany. Poezie je rytmický, nevyhnutelně narativní pohyb od zahalené slepoty k nahému vidění, jehož intenzita stoupá s námahou vynaloženou na tvoření poezie. Má poezie je, nebo by měla být, užitečná pro mne z jednoho důvodu: je to záznam mého osobního pokusu prodrat se z temnoty k určitému světlu, a v tomto individuálním zápase, který mne ještě očekává, chci využít svůj pohled a vědomí svých chyb a několika dobrých vlastností, jež se v tomto konkrétním záznamu mohou projevit. Má poezie je, nebo by měla být, užitečná pro jiné právě tím, že osobně zaznamenává tento zápas, jenž je i jim nutně blízký.

Myslíte si, že se dnes může uplatnit narativní poezie?

Ano. Vyprávění je podstatné. Většina z plytké, abstraktní poezie dneška nemá sebemenší epické pnutí, nemá žádný pohyb, je tedy mrtvá. V každé básni musí být vzestupná linie nebo téma pohybu. A čím je báseň subjektivnější, tím zřetelnější musí být vyprávěcí linka. Vyprávění, ve svém nejširším významu, ukájí to, co Eliot, když hovoří o významu, nazývá „jediným návykem čtenáře“. Nechť vyprávění strhne svým pohybem ten jediný přirozený návyk čtenáře a podstata básně už v něm vyklíčí.

Čekáte na nějaký spontánní podnět, než začnete psát báseň; a pokud ano, je tento podnět verbální, nebo vizuální?

Ne. Psaní básně je pro mne fyzickým a duševním úkolem vytvořit formálně vodotěsnou komoru slov se snahou o hlavní pohyblivou jednotku (tj. epickou), jež zachytí některé ze skutečných příčin a sil tvořivé mysli a těla. Ty příčiny a síly jsou tu stále a stále si vyžadují konkrétní vyjádření. Básnický „podnět“ či „inspirace“ je pro mne jen náhlý a většinou fyzický příval energie, probouzející tvůrčí, řemeslné schopnosti. Nejlenivější pracovník dostává nejméně podnětů. A naopak.

Byl jste ovlivněn Freudem a jak se na něho díváte?

Ano. Všechno, co je skryté, by se mělo obnažit. Být vysvlečený z tmy znamená být čistý, svlékání tmy znamená očistu. Poezie, která zaznamenává vysvlékání osobní temnoty, musí nevyhnutelně vrhat světlo na to, co bylo po dlouhou dobu skryto, a tím očistit nahou podstatu. Freud vrhl světlo na malý úsek té tmy, již odhalil. Poezie, využívajíc pohled na světlo a vědoma si skryté nahoty, musí vtáhnout do čisté nahoty světla ještě víc skrytých příčin, než si Freud mohl uvědomit.

Hlásíte se k nějaké politické nebo politickoekonomické straně nebo učení?

Hlásím se ke každému revolučnímu tělesu, které tvrdí, že všichni lidé mají právo na rovný a spravedlivý podíl ze všeho, co člověk pro člověka vytvoří, a ze všech zdrojů výroby, jež má člověk k dispozici, neboť jen díky takovému revolučnímu tělesu může vzniknout umění všech a pro všechny.

Co vás, podle vašeho názoru, odlišuje od obyčejného člověka?

Jen poezie jako prostředek, který užívám k vyjádření těch příčin a sil, jež jsou u všech lidí bez rozdílu stejné.

Dylan Thomas o Walesu

Mnozí velšští umělci, kteří odcházejí, aby žili natrvalo dejme tomu v Londýně, se brzo poangličťují nad všechno pomyšlení (což ovšem neplatí jen pro umělce)… Na výstavách, koncertech a koktailových večírcích… potlačují svou přirozenou vřelost, s afektem přesycených znalců mumlají povýšené soudy o obrazech, o hudbě, o hostech a jejich hostitelích, škrtíce své hlasy v korzetu, aby ani jediný nápěv nebo modulace velšského nadšení nezajásaly a nevyrazily v jejich řeči na povrch.

„Řečeno po pravdě,“ říkají, „narodil jsem se v Cwmbrla, ovšem Soho je bližší mým kvaším…“

A pak se vracejí domů… a v jejich kapsách a ústech cinkají cizí penízky a názory a intonace. Na druhé straně příliš mnoho velšských umělců zůstává ve Walesu příliš dlouho, obři ve tmě za farní pumpou, pygmejové pod beznárodním sluncem, a závistivě odstřelují umělce z jiných zemí, místo aby se pokusili zvednout úroveň vlastní země tím, že budou horečněji pracovat na svých slovech nebo obrazech a na své hudbě.

/1949/

Velšané psali a píší čas od času nadmíru dobrou poezii v angličtině. Ale řekl bych, že je to spíše tím, že byli a jsou dobří básníci, než tím, že byli a jsou dobrými Velšany.

/1950/

Za hranicemi Walesu dostane člověk zvláštní povolení být Velšanem, a čím je praštěnější, tím spíš je přijímán jako typický vzorek chování a charakteru těch brutálních nočních zpěvných ptáků, kteří se slétají a čepýří a velebí Hospodina na vrcholcích kopců…

/1953/

Vzpomínky na dětství

(zkrácená verze)

Narodil jsem se ve velkém velšském průmyslovém městě na počátku světové války: ošklivé, krásné město to bylo a je, alespoň pro mne… To město u moře byl můj svět; za ním byl cizí Wales s uhelnými doly, horami, toky řek, a pokud mi bylo známo, i se spoustou pěveckých sborů a ovcí a pohádkově vysokých klobouků, které se pohybovaly za jakousi živností, jež neměla nic společného s tou mou; za tímto neznámým Walesem ležela Anglie… odkud se mnoho našich sousedů nevrátilo… Nechápal jsem, proč se odtamtud tolik lidí nevrátilo, až později jsem se dozvěděl víc, ale stejně jsem neporozuměl a nosil jsem svou dřevěnou flintičku v cwmdonkinském parku a sestřeloval neviditelného, neznámého nepřítele jako hejno divokých ptáků.

A ten park byl sám svět uprostřed světa toho přístavního města, nedaleko od domu, kde jsme bydleli, tak nedaleko, že za letních večerů jsem mohl z postele slyšet děti, které si hrály s míčem na svažitém, papíry posetém náspu. Ten park byl plný hrůz a pokladů. Tvář jednoho starce, který tu sedal na stejné lavičce v létě i v zimě a pohlížel na umělé jezírko s labutěmi, tu tvář vidím i teď před sebou zřetelněji než jiné obličeje, jež jsem spatřil na ulici před pouhou hodinou – a po mnoha letech jsem napsal báseň o něm a pro něho, pro… Hrbáče v parku…

A park rostl spolu se mnou; ten malý uzavřený svět se rozšiřoval, jak jsem se učil znát jeho místní jména a hranice, jak jsem objevoval v jeho miniaturních lesích a džunglích nové úkryty a nory pro mláďata, pro kovboje a indiány a pro tu nejzlověstnější, nejodlehlejší rasu mormonů, lidí, kteří každou noc v sedlech nočních můr cválali mým dětským pokojem…

A ten park byl v tom nádherně ošklivém městě, kde jsem se každé volné odpoledne potloukal s kamarády a doufal, že objevím mrtvolu nebo zlaté hodinky nebo ovčí lebku nebo poselství v láhvi, až ji propláchnu, uvízlou v chaluhách; kde jsme hvízdali a pokřikovali na cizince při našich potulkách v ulicích, přecpaných a okoralých jako nádražní sendviče, kolem impozantních plynáren a jatek, za zčernalými památníky městské slávy a za muzeem, které by samo mělo být už v muzeu… Kde jsme mrkali na nedostupně staré patnáctileté a šestnáctileté dívky na protější promenádě; kde jsme jezdili tramvají, třesoucí se jako železné želé, od našich úpravných domovů až k ponurému přístavišti… nebo jsme utíkali až na konec hráze, kde trpěliví muži s očima nezaměstnaných dokařů přitahovanýma mořem, v čepicích a tlustých šálách, s dávno vyhaslými dýmkami v koutcích úst, odvraceli tvář od břehu nechutně páchnoucího rybami.

Nikdy nebylo takové město jako to naše, myslel jsem si, když jsme sváděli na písčitých dunách bitky s „obecními“ kluky, jak jim říkaly naše maminky… Nikdy nebylo město (myslel jsem si) s takovou vůní smažených ryb a hranolků prodávaných na ulicích za nedělních večerů; město s takovými biografy, kde jsme při odpoledních představeních vykřičeli a vyhvízdali svou třípenci vstupného… a město s takovým zpěvem valícím se ze zakouřených vrat hospod ve čtvrtích, kam jsme nikdy neměli zabloudit; město s takovým parkem, tak nekonečně zábavným a tajemným, s parkem rudokožců v křovinách a s hrbáčem, který tu sedal sám, v hlavě představu dokonalé krásy, tam, kde „hájky modraly se námořníky“…

Občas teď sním o tom, že po škole zabočím do uličky svěřovaných tajemství a řeknu tam klukům z naší třídy: „Konečně mám tajemství.“

„Jaké? Jaké?“

„Umím lítat!“

A když mi neuvěří, zamávám pažemi jako veliký bachratý pták a pomalounku se odlepím od země, zpočátku jen na pár pídí, ale pak chytím vítr a letím jako drákula se školní čapkou na hlavě, už jsem na úrovni oken naší školy a čučím do nich, až profesorka za klavírem zaječí a metronom s rachotem spadne na podlahu, zastaví se a přestane existovat Čas; a já letím dál… nad stromy a komíny mého města, nad doky… a nad ulicemi… nad stromy věčného parku, kde dechovka střásá listí a sype je ve sprškách na chůvy a na děti a na mrzáky a na lidi bez práce. Je to jen sen. To špinavé, krásné (alespoň pro mne) město žije, je vzrušující a skutečné, přestože v něm válka vyhloubila kráter. Nemusím si připomínat sen. Je tu skutečnost. Nádherní, živí lidé, sama duše Walesu.

/Prosloveno v rozhlasovém vysílání do Walesu, únor 1943/

Kenneth Rexroth: Nezabiješ

(Nekrolog za Dylana Thomase)

To oni vraždí všechny mladé muže.

Už půl století, den co den,

štvou je jak zvěř a zabíjejí.

I teď je zabíjejí.

V téhle chvíli zabíjejí

na celém světě mladé muže.

Znají deset tisíc způsobů, jak je zabít.

Rok od roku objevují další.

V afrických džunglích,

v asijských bažinách,

v asijských pouštích,

v australském buši,

v evropských doupatech,

v amerických barech

vrazi vesele vraždí.

Je mrtev.

Pták z Rhiannonu.

Je mrtev.

V zimě duše.

Je mrtev.

V kaňonech smrti

našli ho konečně zmlklého

ve vánici lží.

Už nikdy nepromluvil.

Umřel.

Je mrtev.

V jejich antiseptických rukou

je mrtev.

Ten milý okouzlovač z Cader Idrisu.

Je mrtev.

Vrabčák z Cardiffu.

Je mrtev.

Kanár ze Swansea.

Kdo ho zabil?

Kdo zabil zlatohlavého ptáčka?

Ty! Ty z kurvy synu.

Utopil jsi ho ve svém koktailovém mozku.

Padl a zemřel v tvém syntetickém srdci.

Tys ho zabil,

Oppenheimere, Vrahu miliónů.

Tys ho zabil,

Einsteine, Šedá Eminence.

Tys ho zabil,

Havanohavano s tou tvou Nobelovou cenou.

Tys ho zabil, Generále,

třebaže naprosto legální cestou.

Umřel.

UMŘEL.

Jak toreador Ignacio

ve čtyři odpoledne.

Přesně ve čtyři.

Já taky o tom nechci nic slyšet.

Já taky o tom nechci nic vědět.

Chtěl bych vyběhnout na ulici

a křičet: „Vzpomeňte na Vanzettiho!“

Chtěl bych vám nalít benzín do komínů.

Chtěl bych vyhodit do povětří vaše výstavní síně.

Chtěl bych spálit vaše redakční místnosti.

Chtěl bych rozpárat břicha vašich frigidních žen.

Chtěl bych potopit vaše plachetnice a motorové jachty.

Chtěl bych uškrtit vaše děti, když si hrají s obtisky.

Chtěl bych otrávit vaše dobrmany a pudlíky.

Umřel, ten malý opilý cherubín.

Umřel,

ten, který tak skvostně bubnoval na vanu.

UMŘEL.

Nesmrtelní ptáci nezpívají

Branově hlavě.

Mořští ptáci mlčí

nad Bardseyem desetitisíců, muži nezpívají

cestou do práce.

Páchne tu krev

uprostřed pachu kouře z rašeliny.

Ubili ho,

syna Davida a Gwilym.

Zavraždili je,

to dítě taliessinské.

Leží mrtev

u ledovce Spojených národů.

Leží obložený pytli písku

na úpatí Sochy svobody.

Golfský proud páchne krví,

jak stříká na písčiny Iony

a na modré skály Carnavonu.

A všichni ptáci širého moře letí

nad luxusními zaoceánskými parníky a křičí:

„Tys ho zabil! Tys ho zabil!

Ty v těch zatracených šatech od Bratří Brooksů,

ty z kurvy synu.“

/úryvky z delší básně/ přeložil Jan Zábrana

Pavel Šrut:

Sonet k Dylanu Thomasovi

— Tak pozdě… Tak lačně k ránu

a řeka je jen petrolej… a škrtnout

Básník se vrací — na řetízku vránu…

Prý slyší vodu v kameni: prchnout tu řeku prchlou

Tak ve městě… Tak s hlavou která nedomyká

a s mlhou která bez těla se po zmijišti plazí

na prstech holubičí krev — a příští vražda bliká…

Prý čím kdo zachází tím také…

Už jako chlapec vzduchovkou míříval na havrana

a pohřbíval své vlastní vlaštovky… a pil

Ale ta dívka… šílená jak ptáci… ta uzamčená brána

Ach ano ale ta dívka až k srdci bosá na písku…

Bláznivý strom! řekla má žena když v zimě náhle vyrazil

I její hlavu něžnou dáváš na misku —

/ze sbírky Přehlásky, 1965/

Bibliografie

18 Poems (18 básní), 1934

Twenty-Five Poems (Dvacet pět básní), 1936

The Map of Love (Mapa lásky), 1939

Portrait of the Artist as a Young Dog (Portrét mladého umělce jako štěněte), 1940, česky 1961

Deaths and Entrances (Smrti a vstupy), 1946

Collected Poems (Sebrané básně), 1952

Po smrti Dylana Thomase vyšla knižně hra Under Milk Wood (Pod Mléčným lesem), 1954, česky provedena v Čsl. rozhlase 1965, dále scénář Doctor and the Devils (Doktor a běsi), 1954, česky v časopise Světová literatura, 1961.

Vyšel i výbor z povídek a próz Prospect of the Sea (Vyhlídka na moře), 1955, výbor z rozhlasových relací Quite Early in the Morning (Docela časně zrána), 1954, pokus o humoristický román Adventures in the Skin Trade (Dobrodružství obchodníka s lidskou kůží), 1955, a novela-scénář na motivy povídky R. L. Stevensona Beach of Falesá (Faleské pobřeží), 1964.

Souborně vyšly Notebooks (Sešity básní) a několik výborů z korespondence – naposledy The Collected Letters (Sebrané dopisy), 1985.

Poznámka editora a překladatele

Výbor byl pořízen ze Sebraných básní 1934–1952 (vydání z roku 1966) a řazení jednotlivých básní zachovává chronologii originálu. Výbor snad neopomíjí žádnou z těch básní, jež jsou obecně považovány za nejvýznamnější.

Historie českých překladů Dylana Thomase se počítá od roku 1948, kdy v důležité antologii Moderní anglická poezie vyšlo několik básní přeložených Karlem Offerem, editorem a jediným překladatelem celého svazku. Pro českého čtenáře však básníka v jeho složitosti a zpěvnosti objevila teprve Jiřina Hauková. Nejprve ve výboru Zvláště když říjnový vítr (SNKLHU 1958) a později v upraveném a rozšířeném vydání výboru Kapradinový vrch (MF 1965).

V doslovu tohoto výboru si překladatelka posteskla nad „nepřeložitelností“ Thomasova textu. Její konstatování – „s touto poezií není překladatel nikdy hotov“ – bez výhrad sdílím. Byl to mimochodem i jeden z motivů, proč jsem se pustil do Svlékání tmy, dalšího obsáhlejšího generačního překladu Thomasových veršů, ač jsem nenašel důvod, proč její práci bořit a mermomocí se snažit vystavět z Thomasových cihel něco zcela nového. Překlad Thomasových básní bude tedy i po tomto svazku stále „nedokončený“. I proto se těším na každého dalšího, kdo přijde s novým, svým a generačně interpretovaným překladem básníka, jenž si návraty zaslouží.

Nakonec bych rád po starém dobrém zvyku poděkoval za cenné připomínky, trpělivost a zájem paní Zuzaně Rousové, pro niž Wales není země vzdálená.

P. Š.

Obrazová příloha

Malý Dylan

Thomasova rodina několik let předtím, než se Dylan narodil.

Uprostřed jeho sestřička Nancy.

„Rimbaud z Cwmdonkin Drive“ (1933)

Dylanovi prarodiče

Fotografie z promoce Dylanova otce

Na plovárně s malířem Alfredem Janesem (1935)

„Andělíček“ Dylan se sestrou Nancy, matkou a přítelkyní rodiny

Dylan Thomas s přítelkyní, spisovatelkou Pamelou Hansford Johnsonovou

Dylan a „Tabák“ (nepřítel skautíků…) (1937)

Dylan s Caitlin krátce po svatbě (1937)

Dylan s Caitlin v Laugharne (1938)

Básnířka Edith Sitwellová

Cyril Connolly, kritik a vydavatel časopisu Horizon

Dylan a Caitlin v Laugharne

Caitlin s malým Llewelynem (1939)

Piknik v Hampshiru s Caitlininou matkou (1939)

Se synkem Llewelynem (1942)

Dylan

Před mikrofonem (1946)

V Chelsea (1944)

Před publikem v Londýně (1950)

Před odjezdem do Ameriky (1950)

V New Yorku. Vedle stojí Arthur Miller (1953)

S americkým básníkem J. M. Brinninem (1952)

Celá rodina. Děti Llewelyn, Aeron, Colm. Uprostřed Thomasova matka

(léto 1953)

Na hřbitově v Laugharne (1952)

Doma v Laugharne. Na zdi je foto W. H. Audena (1953)

Thomasova matka v Laugharne, už po synově smrti

Definitivní rukopis básně Autorův prolog

Jeden z mnoha rukopisných náčrtů nedokončené básně Elegie

Jeden z konceptů Básně na jeho narozeniny, posetý záznamy o dluzích (1951)

Ukázky několika z desítek náčrtů Básně na jeho narozeniny

Theodore Roethke

Donald Hall

Karl Shapiro

Dylan Thomas s Vernonem Watkinsem

T. S. Eliot

Dylan Thomas, 1950

Ezra Pound

Dylan Thomas, 1952

Dylan Thomas

Svlékání tmy

Výbor z veršů

Edice Poezie

Překlad, ediční práce a doprovodný esej Pavel Šrut

Ilustrace na obálce PackagingMonster/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 1. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4651-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4652-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4653-7 (prc)

Table of Contents

Autorův prolog

Vidím chlapce léta

A Process in the Weather of the Heart

Plynutím v počasí srdce

Dřív než jsem tekutými prsty

Where Once the Waters of Your Face

Kde kdysi vody tvé tváře

Síla, jež zelenou zápalnicí vyžene květ

Naše vykleštěné sny

Especially when the October Wind

Zvláště když říjnový vítr

Na počátku

Kde slunce nesvítí, tam světlo třaská

Shall Gods Be Said To Thump the Clouds

Budeme říkat o bozích, že buší do mraků

Ten chléb, který lámu

Tady a na jaře

Zadržte, vy pradávné chvíle v kukaččím měsíci

Byl čas

Proč východní vítr mrazí

Uši ve věžních hláskách

Pěstuj světlo

Ruka, jež ten list podepsala

Kdyby se lampy rozzářily

Chci odtud zmizet pryč

A panství smrti pomine

Když pět mých rodných smyslů vnímá svět

Ležíme na mořském břehu

Stvoř pro mne masku

Věž se vzpíná

Je po pohřbu

Kdysi to byla ta barvitost rčení

Náhrobek říkal jen, kdy zemřela

O nijaké práci slov

Dvacet čtyři let

The Conversation of Prayers

Rozmluva modliteb

Odmítám truchlit nad smrtí dítěte uhořelého při náletu na Londýn

Báseň v říjnu

Tato strana pravdy

Jiným než vám

Láska v blázinci

Hrbáč v parku

Smrti a vstupy

Zimní báj

K výročí svatby

A přišel spasitel

Na sňatek panny

In My Craft or Sullen Art

V mém řemesle či trpkém umění

Smuteční obřad po náletu

Když jsem se probudil

Mezi zabitými při ranním náletu byl stoletý muž

Lež tiše, spi klidně

Balada o dlouhonohé návnadě

Fern Hill

Kapradinový vrch

Nad kopcem Sira Johna

Báseň na jeho narozeniny

Do Not Go Gentle into That Good Night

Pokojně nevcházej do dobré tmy

Lament

Nářek

Na Stehnu bílého obra

Ve spánku kraje

Elegie

Hlas z hlásných kopců Walesu

Dylan Thomas v Americe

Z korespondence Dylana Thomase

O poezii Dylana Thomase

Dylan Thomas o poezii

Dylan Thomas o Walesu

Vzpomínky na dětství

Kenneth Rexroth: Nezabiješ

Pavel Šrut:Sonet k Dylanu Thomasovi

Bibliografie

Poznámka editora a překladatele

Obrazová příloha