Medorek

(anonymní román)

Petr Placák

Znění tohoto textu vychází z díla Medorek tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Plus v Praze v roce 2010.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Petr Placák: Medorek), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 6. 2025.

Martinu Grušovi, Jardovi Kukalovi a Jardovi Vrátnému

Chvíli bylo slyšet houkání velikých zaoceánských parníků, potom rámus z nedaleké továrny. Hluk velkoměsta odstíněný podle toho, kudy zrovna autobus projížděl. Medor měl po práci a jel domů. Naproti němu seděly dvě mladé dívky s matkou a vážně spolu hovořily. Vedle nich se k sobě tulil milenecký pár a před ním, šikmo od M., seděl důstojník armády. Voják spokojeně mhouřil oči a kůže na tvářích se mu vlnila, jak se marně, ale s jakýmsi hravým potěšením snažil ze zlatých zubů vydolovat zbytky jídla.

„Těším se domů,“ řekl důstojník a polkl sliny.

„Koncert byl móc krásný,“ povídala si děvčata.

„Já jsem byl v kině, Stepující stonožka, šílená legrace,“ řekl M. a pro sebe si dodal, „až je z toho člověku smutno.“

„A co vy?“ optal se důstojník milenců.

Mladík se slečnou se zasmáli a šibalsky se po sobě podívali. M. klimbal a zdál se mu sen.

Medorek, nový soudruh

V šestnácti letech jako čerstvě vyučený poprvé vstoupil do opravdové továrny. Maminka mu večer vyžehlila šaty, ráno mu dala do tašky svačinu a mazlíček se sám vydal do nového, nepoznaného světa, do labyrintu dospělých, do světa opravdových starostí, vážných tváří bez lehkomyslných řečí, do světa, kde si bude již provždy sám za vše odpovídat, sám se o vše starat, s ostatními bude jednat jako rovný s rovnými a společně s nimi bude řešit důležité problémy. Jak se těšil, ale hned se lekl. Připadalo mu to tak složité, to přece nemůže nikdy zvládnout! Vstoupí do světa své první výplaty, musel se usmát – bude vydělávat peníze stejně jako otec, kolem kterého se vše točí. Byl nesmírně zvědavý, ale na druhé straně s trochou smutku myslel na to vábivé, bezstarostné klukovství, na prak, na schované patrony, na ořechy v cizích zahradách. Ale ne! Vstupuje do světa nový občan, nový soudruh, který s veškerou odpovědností jde budovat vlast, šťastnou a radostnou budoucnost celého lidstva. Nedozírné lány zlatého obilí, nově natřené kombajny, nebude hlad, nebude válka, radostná práce. Malý vojáček pochodující s rudým šátkem kolem krku vítězně po všech cestách světa. Celý vesmír, vstříc slunci! Malý Medorek šťastně se usmívající v ústrety těm miliónům dobrotivých lidí! Pozor, Medorek jde.

Byl nemocný a do fabriky nastoupil o měsíc později. Autobus byl nacpaný, že se nemohl ani pořádně nadechnout. Byl přitisknutý na okno a jen se snažil trochu chránit tašku, aby mu nerozmačkali svačinu.

Autobus byl narvaný, ale bylo tam ticho jako v kostele. Všichni mlčeli, jako by si ještě naposled probírali starosti a radosti všedního dne, protože tam, kam je vezou, už nebudou moci. Všechno bylo již určeno, napsáno nadlouho dopředu, jenom se tiše čekalo.

Vyhlížel z okna. Míjeli obrovské haly s vysokými strážními komíny, rozbitá okna visící na zrezivělých pantech, změť nejrůznějšího potrubí, magie fanatického chaosu, který nakonec i funguje. Veliké sběrny špíny, rachotu, smradu, dřiny a strašlivých úrazů, obrovská krematoria i té nejmenší důstojnosti.

Z ničeho nic se nad okolními budovami vztyčila vysoká budova moskevské Lomonosovovy univerzity. Hnusná, studená architektura na něj dolehla jako tíživý stín. Najednou pocítil svět dospělých. Tupě zírající mrtvé tváře, z huby jim vanul hnilobný dech.

Projdeš-li branou

Projeli jakýmsi tunelem a najednou ji spatřil. Nemohl se mýlit. Veliká, šedá, s rudou hvězdou na čele. Lidé, kteří vystupovali z autobusu, mizeli v její bráně bez sebemenšího odporu. Očarovaní.

Vešel do průjezdu a vlasy se mu rozevlály. I vítr byl vtahován dovnitř. Ve vrátnici se zeptal na osobní oddělení. Vyšel po schodech nahoru a zaklepal na dveře. V kanceláři seděla ta svině Kareninová. Tenkrát ji však ještě neznal.

„Dobrý den,“ pozdravil.

Zvedla zropušelou hlavu od stolu a vyštěkla – „Co chcete!“

„Já mám prosím tady nastoupit.“

„Jak se jmenujete!“

„Medor, Karel Medor,“ řekl.

„Á, to jsi ty,“ zašklebila se, ale hned se jí tlama stáhla, „kde jsi byl, prosím tě, čekali jsme tě už před měsícem! Už jsme to chtěli dát bezpečnosti!“

„Byl jsem nemocný,“ zašeptal.

„Jo, to ti tak věřim,“ sešpulila negří rty. Vzala telefon a vytočila číslo: „Birto, máš tady toho posledního, posílám ho dolů,“ vyskřehotala a zavěsila sluchátko. „Dej mi průkaz!“ vybafla na něj. Podal jí ho. Otevřela ho a s jakýmsi majetnickým potěšením mu tam natiskla razítko. „Tak a je to,“ spokojeně si uhladila knír. „Gottberg,“ řekla, „to je tvůj mistr, čeká tě. Všechno ti už vysvětlí. Půjdeš doprava tou chodbou do hlavní budovy a sejdeš po schodech do přízemí, projdeš jednou halou kolem kantýny do druhý a na začátku třetí vpravo ho najdeš. Jasný? Budeš si to pamatovat? Gottberg, rozumíš?“

„Ano.“

„A né, abys za tři hodiny přišel, že ho nemůžeš najít, a přitom si někde v šatně válel šunky!“

„Dobrý den,“ řekl, „já jsem…“

„Já vim,“ mávl rukou mistr, „máš tady visací zámek?“

„Nemám.“

„Nevadí, tady máš a příští týden mně přineseš novej. A teďko pojď se mnou.“

Šli nazpátek a zahnuli kolem kantýny doprava. Prošli několika chodbami až do šaten. Mistr zastavil u jakési plechové krabice: „Tady máš skříňku,“ ukázal na krabici, „dej si na ni zámek a nezapomínej si ji zavírat, tady ti ukradnou i tkaničky u bot. Máš montérky?“

„Nemám.“

„Tak je vyfasuješ,“ zakončil mistr.

M. si zavřel skříňku. Byla plná prachu. Na dně ležela bagančata a na háku visel plesnivý ručník. Táhlo to z ní zatuchlým potem a smradem z bot.

„To bysme měli jednu věc,“ řekl mistr, „teď ti ještě ukážu, kde budeš dělat.“

Přišli do haly a mistr ho zavedl k otřískanému a zaolejovanému stolu. „To je tvoje pracoviště,“ řekl, „ve výdejně si na kartu vyfasuješ všechno potřebné nářadí. Na, tady máš ještě jeden zámek. Po práci si vždycky stůl zamkni, rozumíš, a nenechávej nic na stole! Jinak se s tim můžeš rovnou rozloučit.“

M. šel k výdejně, kde mu paní dala na kartu bedničku nejrůznějšího nářadí. Odnesl ji ke stolu. Se zájmem si prohlížel různá kladiva, pilníky a šroubováky a rozděloval je do šuplíků ve stole. Za chvíli přišel mistr a přinesl mu montérky a pevnou pracovní obuv. Šel se do šatny převléknout. Vysněný život započal.

V továrně

Autobus vjel do výmolu a M. se probral. Rackové se snesli z velkých výšek těsně nad vodní hladinu a labutě se semkly u starého mostu do velikého hejna, hodlajíce tam přenocovat. Veliká bílá těla labutí, jemně se v šeru pohupující na vodní hladině, vypadala jako nebeské loďstvo, které čeká na ranní rozbřesk, aby provedlo zničující úder na to přespříliš hlučné město. Vše se najednou zhouplo, voda se přelila přes vědomí s takovou silou, jako kdyby ho chtěla navždy utopit, a strnulé, chladnoucí tělo pomalu klesalo do stále větších hloubek. Světlo pronikající do svrchních vrstev se pomalu vytrácelo a v mysli se rozléval opojný mír. Slyšel jakýsi vzdálený šumot. Vše bylo příjemné a milé. Kolem něj proplouvaly veliké ryby nejrůznějších tvarů a barev a zvědavým rybím okem si prohlížely, co je to za potvoru. Připadalo mu to legrační a chtělo se mu hrozně spát. Tma houstla, až se světlo úplně vytratilo a kolem zůstala jen černá, studená voda. Seděl za ponkem ve veliké výrobní hale a díval se z okna na poletující ptáky. Byl nevyspalý a strašlivě se mu chtělo spát. Ty spousty vod mu nedovolovaly pořádně se nadechnout. Okno se zavřelo a upadl do jakéhosi tíživého polospánku, v němž v dálce slyšel hučení továrních strojů… Lidstvo je vždy jako velký jeřáb, táhlo Medorkovou hlavou. Vždy chce pro lepší vzhled přemístit sochu z jednoho koutu zahrady do druhého a přitom pokácí několik stromů, poláme keře a svými koly rozreje zem tak, že je zahrada k nepoznání… Cit. Nic.

Kádrové oddělení

„Máme jít na kádrový, vole,“ žďuchnul do něj spolužák z učňáku.

„Co votravujou,“ zavrčel.

„Dělej, pojď, už jsme tam měli bejt,“ nervózně odseknul spolužák.

Z tovární haly vystoupili až do čtvrtého patra, až k samému nebi. Zde již nebyl slyšet hřmot těžkých strojů. Na podlaze ležely koberce a byla tam spousta kytek. Všude byla rudá výzdoba. Z vitríny na ně mezi dvěma kaktusy hleděla zářivkou osvícená zlatá busta nějakého vědce. Zastavili se před dveřmi, na kterých bylo napsáno KÁDROVÉ ODDĚLENÍ a pod tím menšími písmeny – s. Bagug. Ze skrytého ampliónu se ozvalo – „Jen pojďte dál, hoši,“ a dveře se samy otevřely. Vešli do veliké pracovny. Uprostřed stál dlouhý stůl se židlemi kolem. Na konci seděl mohutný, tlustý chlap. Jeho masitá tvář se roztáhla do širokého úsměvu.

„Vítám vás, soudruzi! Posaďte se u mne. Už jsem byl na vás zvědavý. Tak vy jste naši noví zaměstnanci? No to je báječný, hm, samí hezcí hoši. A jakpak se jmenujete? Vy jste soudruh Bašně, že ano, soudruh Černý, soudruh Cigora a tady soudruh Medor. Krásná jména, to je výborný, jste tady všichni. No, já vás už trochu znám. Víte, něco jsem si už o vás přečet,“ poklepal na papíry ležící před ním a jeho tlustá tvář se zatřásla krátkým zachechtnutím, „ale vy mě asi neznáte. Já jsem tady na našem závodě vedoucím kádrového oddělení, tohle je moje pracovna a mé jméno je Bagug, což jste si ostatně mohli přečíst na mých dveřích, no, a doufám, soudruzi, že spolu budem vycházet dobře, ne? Co myslíte! Já myslím, že ano. Samí hodní, krásní, mužní hoši… ano,“ široce na všechny zamrkal velbloudíma očima.

Medora to fascinovalo. Pozoroval nevěřícně tu tvář se spoustou tukových záhybů a několika bradami. Hubu jak vrata, kterou obtáčejí dva obrovští, fialoví slimáci a z které čouhá několik zahnědlých klacíků. Pozoroval tu mluvící bránu a říkal si, sakra, to je ale nevídaná díra, ten toho asi musel sežrat!

„Soudruhu Medore,“ obrátil se na něj kádrovák, „nechtěl byste si trochu zkrátit vlasy? Máte je sice hezké, ale, ale na našeho soudruha se to přece jen nehodí, nemyslíte? Probůh, nechci vám nic nakazovat, to ne, nemusíte, jestli nechcete, třeba máte nějaký zvláštní důvod, že se nechcete ostříhat,“ zchytrale mu blýskalo v očích, „ale do toho mi nic není, to je vaše věc, že ano,“ ušklíbl se, „to já jen kvůli vám, abyste vypadal trochu kulturněji, jako pěkný chlapec, ale na mě nemusíte dát, to je jen můj názor starého chlapa, to víte, mám už nějakej ten křížek na hlavě, nejsem už, jak se říká, nejmladší, pán v nejlepších letech,“ zálibně si přejel po svém hruškovitém břiše, „zlatý věk, solidní muž, ženy vědí, žádný ejchuchu, zlatý prsten,“ vztyčil prst k oknu a zadíval se na kroužek lesklého kovu, „není nad dobrou kuchařku, omáčky, ty se musí umět, žena, která dovede vařit, ech, svátky, však taky na to přijdete, žádný hrc prc, vlasy protkané stříbrem, znak důvěryhodnosti, každá žena! Ach,“ přejel si po hlavě, „však jsme se také nadováděli,“ zachechtal se a mlaskl fialovými rty, „dívky ze svazu, brigády, dobrovolné akce pomoci, dobré dívky, hodné dívky, strana vychovává samé dobré dívky, poslušné, ochotné, no, třeba se to dnešním děvčatům líbí, né? Karel Marx měl také nakonec řekněme delší vlasy, velmi to slušelo, ovšem Lenin, ten ne, to je ovšem problém…“

Medor zasněně poslouchal, viděl svou budoucnost, v duši mír a pokoj.

„Já nevím, co se jim dneska, kluci, líbí, hm?“ pokračoval kádrovák. „No, když už jsme u těch děvčat, tak co, kluci, máte nějaké? Co? Nechcete se ženit? A už jste s nima něco měli? Hm? Co, vy šibalové?“ zamrkal. „No, nemusíte se stydět, berte to, jako kdybych byl váš kamarád, já to znám, tohle, však jsem byl jako vy, třeba budete jednou jako já, je to ovšem velice namáhavý, velice namáhavý, velice náročný,“ přejel si po břiše, „co je mezi náma, to je mezi náma, o tom se nikdo nedoví,“ hlava mu padla na prsa a kádrovák na chvíli zachrápal. „Copak se mezi sebou nebavíte o děvčatech?“ trhnul sebou. „No, nebojte se, dyť o nic nejde, já si dělám legraci, dyť jsme tady samí chlapi, né? Já bych vám mohl vyprávět,“ máchl rukou, zachechtal se a slimáci zamlaskali. „No,“ obličej se mu stáhnul, „nevadí, přiveďte je někdy ukázat. Uvidíme, co by se pro ně dalo dělat. Třeba bysme vám zařídili byt v Kolonii u hranic. Na vojnu byste šli k pohraničníkům a bylo by to bez problémů. Doufám, soudruzi, že jste všichni ve svazu! Až budete plnoletí, vstoupíte do strany. Strana potřebuje takové mladé a zdatné jinochy. Na vás to bude jednou, hoši, stát. Musíte být, soudruzi, hrdi na to,“ chtěl povstat, ale po dvou pokusech to vzdal, „že naše strana je ta jediná správná, odedávna k ní směřovala touha všeho dělnického lidu a teprve nám se podařilo ten sen uskutečnit! Naše strana je vrchol celých lidských dějin! Úsilí lidu! Dělnická třída! Pochod! Revoluce! Motocykly, technický pokrok, vítězství!“ hulákal kádrovák v zápalu a hoši zděšeně poslouchali. Jedině Medor se tvářil jako v sedmém nebi.

„A kdo se hlásí na večerní školu?“ zeptal se kádrovák. „Všichni, no to je báječné! Skvělé, fantastické! Výborně. Zvýšit si kvalifikaci, to je velice užitečné. Strana potřebuje takové lidi. Doufám, že se tam všichni dostanete. Zařídím to! Jste pro? Svaz pro vás napíše jistě dobré posudky a nevidím nic, co by tomu bránilo… No co je, soudruhu, proč se pořád hlásíte, vám se snad něco nelíbí, chtěl byste snad něco dodat?“

„Né, já… já chci jenom říct, že tajhle Medor neni ve svazu.“

„Kde že není, slyšel jsem dobře? Vy nejste ve svazu? To to musíme ihned zařídit!“

„Ale já tam nechci,“ řekl M.

Bagugova tučná huba se otevřela v němém údivu. „Vy nechcete vstoupit do svazu…? A proč, proboha vás prosím, všichni mladí soudruzi v naší továrně tam jsou, a vy byste tam nebyl? Vy byste byl výjimka? Vy byste byl klidně jediný? To by vám vůbec nevadilo? To mi nejde do hlavy. Vy nechcete posílit řady našich svazáků? Opory naší vlasti? Naší… ale proč, proboha vás?“

Medorovy rysy ztvrdly. „Co svět světem stojí, ještě žádnej indián nebyl v nějakym svazu,“ řekl.

Kádrovák ztuhl. Za chvíli se však rozesmál. „To je povedený, to jsem ještě neslyšel, to budu muset říct ženě, ha ha, tak ty jsi, ha ha, indián,“ plácal se do stehen, „no vidím, že máš smysl pro humor, ha ha ha, to je trefa, to je dobrý, ha ha kchrr echr kchrr,“ zakuckal se, hlava mu zrudla a ještě víc naběhla. Mladíci sebou mimoděk cukli v očekávání, že se mohutné tělo zřítí a rozpůlí stůl, za kterým seděli. Kádrovák ještě chvíli chrchlal a prskal na všechny strany, než ho záchvat přešel. Jeho tvář se uklidnila a vzala na sebe jakýsi melancholický výraz. „Jó, to už nejde, chlapče, pořád jenom válčit a lítat v povětří. Už jsi dospělý a nyní přicházejí na řadu povinnosti. Bohužel, je to tak, s tím se nedá už nic dělat, tak už je to jednou zařízený. Já bych si taky s chutí hrál, ale to už nejde, není to tak jednoduchý,“ vrtěl hlavou. „Na, tady máš,“ vrazil Medorovi do ruky přihlášku, „a do týdne mi to, hochu, přines,“ dodal vlídným hlasem plným porozumění. „Teda tys mi dal, indián,“ znovu se zakuckal.

„Čemu se směje ten blboun,“ zakabonil se Medor. „Von si snad myslí, že sem si dělal srandu. Právě teďko se musí válčit, vykuchat všechny takový prasata, jako seš ty!“ zakřičel a zamával oštěpem. „A ty svý povinnosti si, tlusťochu, strč někam! Jsou jen pro smích svobodnýmu lidu.“

„No nic, soudruzi,“ zakončoval Bagug, „nebudu vás déle zdržovat od práce, jistě vás tam dole již potřebují. Přeji vám tedy hodně pracovních úspěchů, aby se vám u nás líbilo a abyste pociťovali radost z vykonané práce pro naši společnost a podobně, a kdybyste někdy snad něco potřebovali, víte, kde mě máte hledat. A ty přines tu přihlášku. Nezapomeň na to. To víš, bez toho bychom tě těžko mohli doporučit na školu.“

„Tu školu si, tlusťochu, strč třeba do prdele, já se kvůli tomu neposeru,“ pomyslil si na rozloučenou Medor.

Vyšli na chodbu a dveře se za nimi samy zavřely. Hned se všichni dali do hovoru – Ten bude asi pěkně nebezpečnej. / Na toho si musíme dát pozor. / Je pěkně vypasenej. / Jako prase. / To víš, celej den sedí na prdeli a nehne prstem. / A těch prachů, co musí mít. / Pss, volové, co když tady maj mikrofony. / Di do prdele, hovado. / Takovejch deset táců bude mít určitě. / Stoprocentně. / Já bych, čéče, řek, že víc. / No, je to možný. Je to velký zvíře. Má prej prsty na všechny strany, prej i na různejch ministerstvech. / Velikej komouš. / Fanatik. / No jó, to se mu to ale komoušuje, když má patnáctkrát větší plat než my. / No to je fakt. Za ten balík bych byl klidně ještě dvakrát tak větší fanatik. / No to každej, vole. / Ale je s ním docela sranda, ne? / Jó, je docela dobrej. Bude se s nim dát mluvit. Nehraje si na bůhví co. / Mluví na rovinu…

Medor zatím přemýšlel o slově soudruh. Něco mu na něm nehrálo. Náhle se praštil do hlavy. „No jo, copak jsem nějakej jeho druh! A natož soudruh! Ech,“ uplivl si.

„Co blbneš, člověče, neflusej tady, z toho by mohl bejt sprďan.“

„Vlez mi na hrb, ty Černej nežite!“ zavrčel Medor.

„Medore, neblázni,“ přitočil se k němu Bašně, „podepiš jim to. Dyť přece o nic nejde. Ať si třeba nějakej blbej podpis sežerou. Co s tím, to nikomu neublíží. Já jim to taky podepsal jen tak a mám pokoj, nikdo po mně nic nechce. Podepsal jsem jim to, ale v duchu přece všichni víme, jak to je, a to nám nikdo nevezme. To je to hlavní, vo to tady přece de, ne? Hlavní je, když si každej myslí svoje, a oni si můžou vylízat, ne?“

„Hele, víš co, di vochmatávat kozy těm svejm svazačkám a na mě se vyser. Z těch tvejch keců aby chcípla kráva. Mně je to totiž u prdele, rozumíš, hovado, a vůbec, koukejte přestat votravovat, nemám na vás náladu!“ zlostně vybafl Medor, seběhl zbytek schodů a zmizel v šatnách.

„Máčo byl odjakživa,“ řekl Cigora a Černý mu přitakal. Jen Bašně neříkal nic. Něco ho asi hryzlo.

V horách

Vlezl na záchod, rozvázal si montérky a posadil se. Vzpomněl si na Baguga. Zakroutil hlavou. To bych rád věděl, která čuba má tohle na svědomí. Sakra, co jsem to chtěl jenom udělat, vířilo mu hlavou. Uviděl dívku, která stála ráno vedle něho v autobuse. Usmívala se na něho. Pod víčky mu opět vyskočila Bagugova tvář. Soudruhu, soudruhu, zamlaskali fialoví slimáci. Hlava se mu klonila níž a níž…

… stál na Vyhlídce generála Samochvaljova vysoko nad Smržovkou. Byl pošmourný podzim, ale i tak zářily bukové lesy všemi barvami. Díval se na městečko v údolí, šplhající na všech stranách do svahů okolních kopců. Bylo mu dobře. Pociťoval nekonečnou vzdálenost. Už nikdy se nevrátí. Žádná fabrika, žádné město, žádný život. Kvapem se vzdaloval. Zeměkoule se rychle zmenšovala, až se ztratila docela. Ta úleva. Bublina nafouklá otupělostí praskla.

Po viaduktu zrovna přejížděl malý vláček. Několika cestujícím se nad propastí sevřelo srdce. Otočil se k horám proti sílícímu severnímu větru. Ve vzduchu byla cítit voda. Ptáci rychle přelétávali, hledajíce úkryt. Nad horami už pršelo. Bažiny se uvolnily, protáhly a vydechly. Rostoucí radost. Život se utopí. Život se stane snem barevných trav hnědé rašelinné vody. Horské pomníčky a staré zrezivělé kříže oživly teplou krví zoufalých skoků ze skály, křiku, když stromy šumí, provazů mlčenlivých buků věrně strážících tajemství, sestoupení do smrtelně ledových vod horských jezer věčného snění… Posledním výkřikem pro peníze zamordovaného člověka, výkřikem člověka zabitého skrz šílenství, krásným mírem a po celém těle rozlitým teplem v lesní houštině umrzajícího zbloudilého poutníka. Surovost horských kočí. Samotou a kořalkou znetvořené tváře. Černé skály obrostlé přepitými mechy. Voda stéká a spojuje se. Dech tlejícího listí. Svět se probudil.

Poutní cesty na druhou stranu k zázračné Panence Marii se opět ozvaly vytrvalými a nenápadnými kročeji. Na veliké louce v nejpustším koutě hor lijí pytláci při svitu úplňku otvorem lebky zázračné kule, které se nikdy neminou cíle. Všechno, všechno bylo cítit v tom vzduchu. Otřásl se. Šedý horizont splynul s šedou oblohou. Nebe se spojilo se zemí a zem s nebem. Brány stavidel se otevřely a vědomí se rozlilo po všech lukách, stráních, po celé obloze. Každé stéblo, každý kamínek, každý obláček v jednom velikém rybníku průzračné vody, barevných trav, probuzeného vědomí. Chladivá, nesmírně osvěžující, hravá, veselá, vážná, tajemná, strašlivá, nepochopitelná voda, nesmírná radost. Tonoucí se stébla chytá – odvěká lidská slabost, to je řeč utonulých duhové vody a barevných trav. Pospíchej, pospíchej přes hory k zázračné Panence Marii!

První těžké kapky ho udeřily do obličeje. Stékaly rychle dolů, nechávajíce po sobě na zaprášených tvářích klikaté cestičky. Na bradě se odtrhly a padaly k zemi. Slyšel, jak od větru vysušená země pije ty milióny spásných kapek radosti a bolu. Cítil, jak les dole šumí, jak se rovná a protahuje. Země se otevírá, vydechuje z plných plic a tisíce klíčků se kroutí a nadzvedává půdu… Stromy, skály, vše se mu točilo před očima. Z toho hemžení se mu udělalo zle. Nahnul se nad propastí. Stromy zlověstně zašuměly a rozestoupily se, aby mu udělaly místo.

Leknutím sebou trhl. Narovnal se, utřel si zadek přihláškou do svazu, spláchl, natáhl si montérky, zavřel poklop a sedl si na něj. Přečetl si Rudého hlasatele a šel do haly.

„Kde jsi byl, prosím tě,“ spustil na něj mistr.

„Na záchodě,“ odpověděl.

„Jo dvě hodiny, co!“

„Jo, dvě hodiny,“ zavrčel Medor.

Chvíli seděl za ponkem. Už se mu nechtělo dělat. Bylo mu blbě a měl zkaženou náladu. Uklidil nářadí do stolu a zamknul ho. Po stole rozházel nějaké plechy, aby to vypadalo, že na něčem pracuje, strčil si tašku pod kabát a zmizel zadním východem. Šel do zahrady. Vylezl na starou, velikou hrušku a pohodlně se v koruně zaklínil mezi tři silné větve. Vytáhl knížku, ale nepřečetl ani tři řádky a už klímal. Vrátil se zpět do hor. Potom se vše zhouplo a opět uviděl dívku, co stála ráno vedle něho v autobuse. Byli spolu někde u nějakého moře. Topila se a on ji zachránil. Ležel na pláži, potlučený od skal, a ona ho ošetřovala. Uviděl tvář Baguga. Jeho fialové rty. Pořád dokola. Stejná magořina. Stejně debilní otázky.

Podíval se na hodinky. Lekl se. Málem by přetáh. Slezl dolů a utíkal do šaten. Byli tam již první dělníci. U píchaček stála fronta. Minul ji i píchací hodiny, vyšel ven, zahnul za roh a tunelem pod tratí prošel do ulic jemu neznámé čtvrti.

Bloudil ulicemi, kde v životě nebyl. Pozoroval pokroucené římsy starých činžáků. Rozmanité balkóny s železnými vlnami, popukané, opilci a psy prosolené zdi páchnoucí močovinou; tak silný zážitek, že se z toho až svírá srdce.

Domy

Architektura, to bylo něco. Staré, rozpadající se baráky, pavlače, dvory plné nejrůznějšího harampádí. Zlověstné balkóny a šepot čarodějných zdí, které všechno viděly. Co dům, to někdo jiný. Zločinec, tulák, pěkný, ohyzdný, i v bídě důstojný – to byl jeho jediný život. Zašel do první hospody a poručil si pivo. Věděl, že tady po něm hostinský nebude chtít legitimaci, aby se podíval, kolik mu je let. Byl na periférii ve čtvrtích cikánů a dělnické spodiny, kam policista nepáchne, co je rok dlouhý.

Nebyly tam židle, pilo se u vysokých bufetových stolků. Stoupl si s půllitrem do kouta a se zájmem poslouchal hlasy starých, opilých makáčů, kterým nebylo nic svaté. Konečně se mu líp dýchalo. Žertovali, zesměšňovali vše, od svých zmrzačených rukou až po své ženy. Ovšem v největší neúctě u nich bylo všechno, co nějak souviselo se státním aparátem. Hleděl na jejich klidné tváře, bez nejmenšího vzrušení poslouchající ty největší oplzlosti, jaké si lze vůbec představit. V duši se mu rozlil svatý mír. Zkrachovalé existence, paraziti a příživníci, bratrstvo svobodně se živící na úkor zahnívající společnosti, kterou nenáviděl. Pokrevní svazek. Hola hou, pijme, bratři!

Pár kopáčů se po něm nevraživě otočilo, ale když viděli jeho zevnějšek, nechali ho na pokoji. Do krčmy vešel veliký pes, šel přímo k němu, odstrčil ho a lehl si tam. Asi to bylo jeho místo. Půllitry se před ním hromadily.

Ulice byly úplně pusté. Sem tam svítilo do tmy nějaké okno. Bylo slyšet křik dítěte a nadávání matky. Potkal nějakého opilce. Byla čím dál větší tma. Okna slabě a hrůzostrašně odrážela matný vesmírný svit. Průčelí domů vypadala jako tenké kulisy.

Jak tak šel, někdo řekl, že do školy chodil vždycky rád. Něco se pohnulo za rohem, nějaký stín přelétl pruh oblohy, netopýr se mihnul pod lampou. Do osvětleného rámu okna vstoupila žena, jejíž tisíckrát ošahaná mladost jak klika poštovního úřadu byla čím dál hezčí. Na její smutné košilce zapnuté na tři prostřední knoflíky byly desítky modrých puntíků. Začalo se to slibně rozvíjet, ale někdo opakoval, že do školy chodil rád. Znechutilo ho to. Chtěl být sám a dívat se. Nechtěl se vracet. Jakákoliv věc v souvislosti s jeho osobou mu brala náladu. Nakonec mu to ale bylo fuk. Zadíval se na opilce. Ať to všechno jde, jak chce. Za co se stydět. Stydět se můžou akorát ti, kteří hledají souvislosti.

Do školy se vždy těšil, protože byl rád v kolektivu lidí a zvlášť v kolektivu lidí stejně starých jako on. To mu ze všeho nejvíc, když vyšel školu, chybělo. Snad se v něm projevovala jakási komunistická duše, měl prostě rád kumpány.

Pochod bolševika

Měl rád tu pohádkovou svornost mozolovitých rukou, to nadšení Internacionály, rudý pochod bolševika. Prostě se mu to líbilo, už jenom proto, že to bylo tak nenáviděné. Se zájmem si četl rudé brožurky a poslouchal projevy předáků. Ze všeho nejvíc miloval noviny. Koupil si vždy několik plátků a přečetl je od začátku do konce.

Líbilo se mu už jen to slovo bolševismus. Pochodující slovo, záhadné, přírodní, dávající povely, vítr zavlaje, srdce se rozbuší.

Bylo to paradoxní. Zrovna on nebyl na učňáku ve svazu, a všichni ti, kteří tam byli, jako na potvoru svou rudou záštitu silně nenáviděli. Medor by do svazu klidně vstoupil, ale byl líný a také neměl moc rád nějaké organizování. Ve společnosti mu sice bylo dobře, ale spíš ji raději pozoroval, než aby se do něčeho zapojoval. Snad jen když byl opilý.

Ve třídě pak vymyslel hru na Stalina, která se stala velmi populární. Měl několik vycvičených hrdlořezů ještě z tajné carské policie. O přestávce chodil po třídě a bedlivě pozoroval spolužáky. Když se mu nějaký svazák zdál podezřelý, označil ho za trockistu. Pomocníci se na zrádce vrhli a natloukli mu.

U kamen

Byli na drátkování, na tý šílený práci. Venku bylo slabě nad nulou, foukal studený vítr a padal mokrý sníh a oni museli dělat na poli. Šel za mistrem a řekl mu, že v takovymhle počasí dělat nebudou a že jdou na ubytovnu. Mistr mu odpověděl, že to nepřichází v úvahu, že se to musí dodělat. Pokrčil rameny a odcházel přes pole pryč. Asi polovina spolužáků šla taky. Na baráku zatopili, svlékli ze sebe mokré hadry a rozesadili se kolem kamen. Všem svítily oči úzkostnou sounáležitostí, jako všem vzbouřencům na jedné lodi. Za chvíli přišel jeden z těch, co zůstali na poli, že se všichni mají vrátit, nebo půjdou před kárnou komisi. Jo, rozvracení státního hospodářství, podvracení republiky, oslabování autority strany, smáli se všichni. Asi tři se zvedli a ostatní je poslali do prdele, ať koukaj mazat, nebo že dostanou přes tu svoji rozežranou tlamu. Když bylo všem tak dobře, navrhl, že skočí do hospody pro něco na zahřátí. Všichni nadšeně souhlasili. Ale když se vrátil, byl tam už mistr a hned na něj vztekle spustil, jak si to představuje, blbnout tady ostatní, když chtějí pracovat, vydělat si peníze, a ať kouká jít na pole, jinak že se postará, aby ho vyrazili ze školy.

„V týhle kose dělat nebudu, to je vo zdraví,“ řekl Medor.

„Tak tohle ti jen tak neprojde!“ zazněl mistrův zuřivý hlas. „A vy ostatní, koukejte mazat!“

Jeden po druhém se provinile zvedali. Poslední odcházel mistr. Ve dveřích se zastavil a houkl ještě jednou, že mu to jen tak neprojde.

„Polib mi,“ řekl Medor.

Byl rád, že zůstal sám. Ještě že se mu ty hovada složily na flašku. Podíval se na litrovou láhev rumu, která tu teď zůstala jenom pro něho, a hned se mu o sto procent zvedla nálada. To si pište, že tam nezůstane ani kapka. A vy si třeba chcípněte jako fašouni na Ukrajině.

Rychle se svlékl do trenýrek, sedl si co nejblíže ke kamnům, odšrouboval uzávěr a pořádně si loknul. Zašklebil se a v mžiku se mu rozlil po těle krásný pocit. Loknul si znovu. Kamna byla rozpálena do ruda a v zhasnuté místnosti svítila rozžhavenou průhledností. Usmál se, sám.

Na břehu zelených jezer

Chmelnice byly nedohledné. Na zemi ležel sníh a nový neustále padal, zalepoval oči, okamžitě tál a příjemně ochlazoval jeho rozpálené tělo. Šel proti větru, který byl tak silný, že se musel předklánět, aby neztratil rovnováhu. Bosýma nohama se s požitkem vrtal v mazlavé hlíně. Sklouzával po hroudách a měl stejný pocit, jako když v berlínském Pergamonu rukama přejížděl po bílém mramoru antických soch. Brodil se kalužemi roztálého sněhu, kterým jílovitá půda nechtěla otevřít šachty, aby jimi mohly stéci dolů do obrovských jeskynních jezer věčného klidu, kde píseň jezerních panen, sedících na březích nekonečných zelených světů, tiší jakoukoliv trýzeň. Byl loď kotvící u těch břehů. Tiše se pohupoval na hravých vlnkách a jako tisíce jiných poutníků udiveně naslouchal těm zpěvům o dalekých cestách, o dávných bojích, o lásce a utrpení. Byl vítr, který se divoce proháněl po chmelnicích. Tisíce holých, dřevěných sloupů v řadách spojených tisíci metry drátu. Rozechvíval ty tisíce strun a hrál divotvornou, skučivou, hvízdavou melodii… Byl tím dřevěným sloupem a s radostí naslouchal, jak po drátech pospíchají stovky hlasů jeho bratří.

Spolužáci na polích si naopak představovali, jak sedí u kamen a popíjejí rum. Sní se vždy o tom druhém.

Příjemné peklo

Kůže se mu začala lesknout potem. Díval se na své chlupaté nohy. Nehty se mu zkroutily do trubiček. Nikdy by nevěřil, že je má tak dlouhé. Úděsné teplo, příjemné. Loknul si. Třetina flašky byla už v čudu. Příjemné teplo v pekle. Seděl na křesle, místo vlasů mu z hlavy trčely na všechny strany tvrdé ostny, a plival oheň. Ze tmy vyskakovaly rudé kruhy, jeho služebníci, a nejrůzněji ho bavily. Chytal je a jako obruče posílal po podlaze. Vytrhával si chlupy, žmoulal z nich ohnivé kuličky, dával na dlaň, rozfoukával je po místnosti. Očima usměrňoval jejich let do batohů, pod polštáře, pod deky, a v mžiku vyskakovaly na všech stranách malinké ohníčky. Seděl na mohutné vatře na nejvyšší hoře. Ošlehávaly ho plameny. Jeho rudá kůže, černé oči, pán nebes, země, všech tvorů, hledí dolů do údolí, po kopcích a horách, tisíci potoky zaplavuje tu zem. Bahno, bažiny, jezera, miliardy komárů – ptáků pravěku, padlé, zkamenělé stromy, řeky jednoduchých organismů, larvy, lidé, padlí, zlo, dobro, bílá světnice, muž, žena, malé robě, psi se staženým ohonem, neklidní kohouti na hřadu, ticho měsíce. Usměrňoval vítr, bral slámu ze střech, zem z polí, prach z cest. Lítal mezi mraky nalitými černou zlobou, třepal jimi, vytřásal studený déšť, a ještě než stačil dopadnout k zemi, svým horkým dechem ho měnil ve vzduch, aby ptáci mohli volněji dýchat. Stál na nejvyšší hoře, v ruce hůl, mával s ní nad hlavou a vzteklý z té námahy roztáčel přežrané a hnijící mraky. Blesky sjížděly po jeho těle a otřásaly ospalou zemí. Seděl a pod ním strmé skály a hlomozící vodopády a pod nimi nekonečné, černé lesy, šumící, když hvězdy svítí. Poloniny za tmavých nocí a vesničky skrčené v údolí. Tisíce ohňů, tisíce světel, a kam se podíval, tam další. Celá země hořela. Hory se otvíraly a chrlily oheň. Shůry padaly spousty vod. Řeky se vylily, oblaka páry, vítr skučel a nad údolím bílá světnice. Kohout, pes i robě pokojně spí. Hvězdy svítí. Je hluboká, klidná noc.

Vše existovalo jenom chvíli

A vzpomínáš si? Kolik ti tenkrát bylo? Dvanáct nebo ještě míň? Měl jsi jít na večírek, na kterém měla bejt ta holka s těma zlatejma vlasama. I když tě tenkrát holky moc nezajímaly a pro vás, kluky z party, byly jen objekty hodné opovržení, přece jenom tě k ní něco táhlo.

Měl jsi jít tedy na večírek a tátovi jsi ze skříně vzal nějakej alkohol a přihýbal sis, abys mohl před ní dělat nejrůznější skopičiny a vopičáka a ona se smála. A snad to nebylo ani kvůli ní. Přihýbal sis stále víc, a pořád nic. Márty tě potom vez na kole a tys za jízdy srážel klobouky kolemjdoucím. Smáli jste se jak pominutí, ale ty ten smích ne a ne zarazit. Pak ses sklátil jak motyka a Márty s Benzínem a Pafkou tě odtáhli domů. Máma si chudák myslela, že tě přejelo auto. Odvezli tě do nemocnice, kde ti vypumpovali žaludek, a ráno ses probudil jako znovuzrozenej.

V křoví vzadu za kostelem ti ukazovala, co jsi chtěl vidět. Pak se odstěhovala někam strašně daleko, někam za moře. Určitě to dotáhla daleko, Slovanka. Už tenkrát to šlo uhodnout.

Medorku, Medorku, kvůli holkám jsi se teda dost nablbnul. Pamatuješ, tenkrát, ty oči, ústa, roztomilý úsměv? A Medorek se chtěl vraždit. Stál na rozhledně na Zeleném vrchu a díval se dolů. Šílené stvoření. Kam hleděly ty nepříčetné oči? Co hrůzného se odehrávalo v té děs nahánějící hlavě? A Medorek slezl a šel zapít žal. Byl boží rytíř. Nezapíjel svůj žal, ale žal světa.

Domy se zdály čím dál větší. Ruka se pohnula, přitlačila páku ke stolu a vrták projel tenkým plechem. Zvedl páku, namočil štěteček do chladící emulze a potřel jím rozžhavené fazetky. Zasyčelo to a objevil se obláček páry. Cítil, jak ho ten velkej sviňák stahuje do čím dál větší blbosti. Je čím dál spokojenější, začínají se mu líbit věci, které mu dřív ani na mysl nepřišly. Líbí se mu úplně všechno a nevadí mu to, ba spíš naopak. Buďto už je dostatečně blbej, anebo už přišel nějakej vyšší stav.

Díval se z okna na prázdnou ulici. Byly dvě hodiny po půlnoci a v celém domě byl mrtvolný klid. Okno bylo zavřené a klid nekonečný. Lampy na ulici tiše svítily. Pozvedl ruku a podíval se na ni. Byla fialová a přelévaly se po ní zelené skvrny. Vzal ze stolu sklenici a přiložil ji k oku. Tiše zasykl. Obrovská, nekonečná prostora, pravidelně protkaná milióny rovných, skleněných vláken, zlatě se třpytících, ubíhajících pryč, pořád dál, nekonečně se křížících. Srdce se mu sevřelo. Už nikdy nenajde cestu zpět, už nikdy se nevrátí, nebude už sedět v hospodě, sám v koutku u vědomí práce, jídla, spánku tiše popíjet. Letěl mřížkovitou stavbou hmoty k ostře svítícímu bodu, kde se třpytící vlákna sbíhala. Letěl tak rychle, až se mu zdálo, že tam každou chvíli musí být. Bod se však ani nepřibližoval, ani nevzdaloval. Bál se zavřít oči. Bál se je mít otevřené. Ať už je den. Ať lidé vstanou z mrtvých. Ať jsou slyšet ty uřvané, nepříjemné hlasy.

Vyvrtané plechy se před ním vršily. Podíval se na důstojníka. Voják k němu tázavě otočil hlavu. Zadíval se z okna. Míjeli vily s velikými zahradami. Pozoroval lidi na ulicích. Autobus se blížil ke křižovatce, kde za války zabili Heydricha.

Stále titíž lidé, ale doba stokrát horší

Shora od Kobylis jede jeho černý mercedes, a až bude na křižovatce zatáčet dolů do města, vstoupí mu do dráhy jeden z parašutistů se samopalem v ruce. Automat se zasekne. Jeho druh však již mrští do vozu granát a SS-Obergruppenführer se odebere na věčnost.

Po celé Praze visí smuteční prapory. Zástup českých dělníků se shromáždí na Mozartově náměstí a odtud nese smuteční věnce na Hrad. V téže době snad píše Fučík na Pankráci: „Řekl bych vrazi, ale vrah je rodu lidského. Česky mluvící bestie s holí a železem v ruce, mučící české vězně tak, že i mnozí němečtí komisaři utíkali od této podívané. Nemohli se ani z pokrytectví odvolávat na zájem svého národa nebo Říše, mučili a vraždili z rozkoše, vyráželi zuby a ušní bubínky, vytlačovali oči a rozkopávali pohlaví, obnažovali mozek mučených a ubíjeli až k smrti z krutosti, která neměla důvodu, než v sobě samé…“

Člověk byl konečně ve svém živlu. V Plzni se konala čtrnáctitisícová manifestace věrnosti Říši a české vládě. Byly slavnostně ukončeny hry české mládeže na Strahově. Tisíce rozzářených chlapců a dívek, krásných a zdravých, barevné stuhy a k slzám dojaté tváře rodičů na tribunách. Smělé projevy nacistických vůdců a bouřlivé ovace lidu. Dr. Hácha přijímá delegace v lidových krojích z devatenácti obcí moravského Slovácka, které mu v upomínku odevzdaly výrobky svého lidového umění. V rozhlase a novinách samá jednota lidu proti disidentům placeným z nepřátelské ciziny. Írán je trnem v oku plutokraticko-bolševických imperialistů. Ruka s děly místo prsty – Rooseveltova „mírová“ pravice. Schůze, projevy, přednášky, školení, vyznamenání, potřásání rukou, závazky dělnických kolektivů na stodvacetiprocentní plnění plánů, návštěva ministra Moravce v kladenských dolech a jeho přátelská beseda s horníky. Schůzovní, prsaté údernice, matky krásných dětí, kundí prdelinec šermující na svých halasných srazech rozhorleně pěstmi proti všivým židobolševikům, kteří jim chtějí vzít jejich štěstí, proti angloamerickým teroristům, kteří boří jejich domovy a ohrožují jejich životy a životy jejich harantů. To jako matky nikdy nedovolíme! křičí, a kdesi se valí potoky vylisované krve, které se snaží v panické bolesti co nejdříve vsáknout hluboko do země, co nejhlouběji, jenom rychle ze světla světa.

Nejodpornější pohled je na plakát ženy se vztyčenou pěstí a s dítětem v náručí. V pekle jsou jimi polepené všechny stěny.

Naši sportovci zatím hovoří v rádiu o svých budoucích cílech v reprezentaci a obecný lid požírá knedlíky, šťourá se v zubech, zapíjí pivem, a hned jak skončí válka, začnou všichni křičet, mučit a zabíjet vše, co má aspoň kapku německé krve, protože na své ponížení, vyližprdelství a kolaborantství, stejně jako na ztrátu majetku, nezapomene člověk nikdy.

Na Pankráci visel K. H. Frank a stovky pražskejch občánků se tam na něj se zadostiučiněním přišly podívat; a ty dychtivě upocené tváře s vyvalenýma očima byly stejné jako z Boschova Nesení kříže – po staletí stále titíž lidé, jenom doba stokrát horší. Ti tenkrát se ještě třásli na Ježíše Krista.

O Duchu svatém
(co je možné a co ne)

Medor se poflakoval ulicemi druhého starého města. Dloubal se v nose a okouněl na lopotící se stavbaře. Žralo ho, jak se nesmyslně motali. Úspora práce, logické myšlení, nic.

„Héj, strejdo, dejte to radši z druhý strany, to budete mít mnohem lepší!“ zavolal na postaršího zedníka.

„Cože, koukej vodprejsknout, ty buzerante, nebo tě zmaluju, že tě matka nepozná!“ vztyčil se hrozivě dělník.

Medor ulekaně odskočil od zábradlí a rychle se přesunul na druhou stranu ulice. „Tebe se tak bojim, smrade,“ řekl si a vydal se dál po nábřeží. U jednoho řeznictví stáli dva důchodci a se zájmem pozorovali, jak se prodavač snaží nasadit vypadlé dveře. Tvář prodavače byla brunátná a oblitá potem. Se vzrůstajícím vztekem pozoroval Medor tu nemohoucnost. Už chtěl něco říct, když se řezníkovi konečně podařilo dveře nasadit. Vydal se dál. Zastavil se a zadíval se na řeku. Bylo krásné počasí. Na obloze ani mráček. Těch labutí je tady nějak moc, neklidně sebou trhnul a zabubnoval prsty na zábradlí. Všiml si, že už je dosti rezivé, a vtom ho napadlo, že by mohl zajet za Helenou a vytáhnout ji na pivo. Přešlapoval na místě a rozhodoval se, jestli má jet tramvají, nebo jít pěšky. Pěšky je to moc daleko. Tramvají by promarnil korunu. Zapálil si cigaretu. Přemýšlel. Dokouřil. Kam zmizely labutě? Vyplašila je ta ženská v loďce! Čemu se tak hloupě směje… Je s ní chlap… Něco drží v ruce… Knížku… Uplynulo dalších deset minut. Nakonec jel tramvají.

Otevřela dveře a obrátila oči v sloup. „Tys tady teda chyběl.“

„Pojď na pivo,“ řekl.

„No ty ses zbláznil, von mě zve na pivo, od kdy, prosím tě, choděj dívky na pivo! A vůbec, to zas nemáš peníze, co?“

Nervózně přešlápl.

„Mám tady návštěvu,“ řekla, „počkej, já se zeptám. Františku, nechceš jít na pivo?“ houkla dozadu. „Prej jo, tak chvíli počkej.“

Za chvíli se oba vyštrachali ze dveří a mohli vyrazit. Šli do bufetu na hlavní. Zrovna tam otvírali. Sedli si ke stolu a objednali pivo. Ti dva hned spustili o hudbě, o umění a vůbec o všelijakých pitomostech. To mě to pivo dneska přijde draho, řekl si Medor, možná, že jsem měl vytáhnout radši Pavla – ten ale zas nemá prachy. Myslel na labutě. Zvláštní, že se tak přemnožily. Díval se na nikotinové okno v protější stěně, sluneční paprsky skrz ně jen slabě pronikaly.

„Ha!“ vyhrknul a vystřelil prsty směrem k oknu, uviděl tramvaj jedoucí vzhůru nohama. „Copak je tohleto!“

Oba se podívali, kam ukazoval, ale obraz mezitím už zmizel.

„Byla tam tramvaj a jela vzhůru nohama,“ řekl.

Helena si povzdychla a s Františkem se pustili do dalšího hovoru. Napjatě sledoval to místo, jestli se obraz znovu neobjeví. Projíždějící tramvaj několikrát rozdrnčela okno, ale nic se už neukázalo. Zklamaně upil půlku piva. Využil chvilkové přestávky, kdy jim došel dech, a zeptal se Františka, jestli neví, jak hrála Bohemka.

„Ne, to nevím,“ vydechl František.

„To sem si moh myslet,“ zabručel Medor.

Helena se na něho podívala, jako by mu chtěla zasadit direkt. „Nemůžeš bejt, prosím tě, chvíli zticha a neplést se do hovoru dospělým lidem?“ řekla slaďoučkým, provokativním hlasem.

„Nesnáším ignoranty,“ řekl Medor.

František odešel, že musí ještě něco zařídit.

„Ty seš fakt úplně nemožnej, už s tebou nikdy nikam nepudu,“ řekla H., „děláš všude jenom ostudu, chováš se jako ten největší hnojař!“

„Jo, nechávám zelenou svý duši.“

„To musí bejt tedy pěkná duše. Aspoň kdyby sis nechal svý stupidní poznámky!“

„Jaký stupidní poznámky!“ rozhorlil se Medor. „Člověk prostě ví, nebo neví, na tom nic chytrýho neni! A nesnášim pařezy nacucaný vodou.“

„Jaký pařezy, prosím tě,“ zakroutila H. hlavou, „a co ví, nebo neví, mluv trošku jako člověk!“

„No to je snad jedno, co! Třeba někdo by chtěl tvrdit, ňáká liška podšitá, že 1 + 1 = 2! Já bych to zas tak neviděl, vůbec bych to tak neviděl, už jen proto, že to tak všichni viděj a množství, to je blbost a tupost!“

„Co je to zase za hovadiny, ty tvý konstrukce,“ řekla H., „dyť jsou přece určitý věci, fakta, a ty jsou neoddiskutovatelný, i kdyby ses třeba stavěl na hlavu.“

„Fakta, fakta, to jsou akorát piliny na vycpání dutejch hlav imbecilů! Fakt je, že existuje dědičnej hřích. Stačí se jen podívat na ty ksichty kolem, jak jim ta blbost, ten hřích leze z huby, z nosu i z očí. Fakt je, že Panna Maria počala z Ducha svatýho, protože jinak by se Kristus stěží asi narodil!“

„To nemyslíš vážně,“ řekla H., „ty asi nevíš, jak vzniká život.“

„No právě že vim, sakra!“ naběhly Medorovi žíly. „To víš, že ty z Ducha svatýho nepočeš, nepočeš, nepo… do háje!“

H. vyprskla a s přemáhajícím klidem řekla: „Ale prosím tě, Ježíše měla Marie s Josefem, to ví přece každý dítě, na tom nic nezměníš.“

Tohle bylo už i na Medora moc. Poklesl na duchu a přemýšlel, slzy na krajíčku, o nezměrných hlubinách lidské hlouposti.

„Dyť je to přece nemožný a nepřirozený,“ konejšivě dodala H.

„Nemožný, nepřirozený,“ vydechl M. „To víš, že to není přirozený!“ rozkřikl se. „Ještě aby to bylo přirozený! Těreškovová z Ducha neporodí, to si piš, že to není přirozený! Panebože, nemožný, to víš, že to neni možný! To je fakt úžasný. Ženský byly odjakživa ducha mdlýho, ale tohle přesahuje všechny meze… To víš, že to není, že jedna a jedna jsou dvě! Ten zázrak, člověk padá fakt na prdel! Ohromný! To si za těch dvacet let, nebo kolik ti vlastně je, došla daleko! Opravdu velkolepý, kam ten svět jenom spěje!“

„Pš, nekřič tolik,“ tišila ho H., „to víš, že jo, je to tak, jak říkáš, ty máš přece vždycky pravdu.“

„Jakou pravdu,“ zařval, „jakou pravdu! Kdo má tady pravdu! Já tady řikám akorát normální a jasnou věc, tak nevim, proč bych měl mít zrovna pravdu!“

„Pš, ano, já vím, ale nemusíš tolik křičet. Dáš si ještě pivo?“

„To víš, že si dám ještě pivo!“ vztekle zabručel Medor.

Zuřivost a flegmatismus

Malý Medorek seděl na posteli a zlostí plakal. Celý svět se proti němu spiknul. Nikdo ho nemá rád, všichni se mu snaží jenom ublížit. Narodil se už s tím, aby ho každý mohl trápit a nevěnovat mu dostatečnou pozornost. Tvář nepovedeného byla zlostí tak znetvořena, že i ta nejsenilnější babička by se ho zdráhala nazvat lidským potomkem. Jeho chřtán otevřený přes celou tvář si v tu chvíli přál svým řevem rozbořit všechno kolem, aby se veškerá práce, veškerá zábava v tu ránu zastavila a celý svět upřel oči na něho, na malého, kterého nemá nikdo rád a kterému všichni ubližujou. Starší bratr mu sebral prak, jeho, Medorkův, který si vlastnoručně vyrobil, jeho vlastnictví, jeho majetek, a jen tak ze srandy ho dal nějakému kamarádovi k narozeninám – jeho prak, kterým mohl zabít i člověka. Vůbec si hrozně rád hrál na vojáky a v duchu zabíjel a loupil tak, že by si nezadal s nějakým tatarským nájezdníkem. Malé lidské děťátko, které s klidem, jako když zastřelí ptáčka, udělá i cokoliv jiného. Lidské robě… pytel sobeckosti, dravosti, egocentrismu, ziskuchtivosti a vypočítavosti.

Jaká šílená nespravedlnost, vařily se Medorkovi cévy, jaká nesmírná drzost vzít někomu něco, co mu patří! Co ho k tomu opravňuje, jak si to vůbec může dovolit a kde je nějaké zastání! Všichni nad mým prakem mávnou rukou, ale dyť to je ta nejsprostší zlodějna, co může být! A tak už i v malém Medorkovi se začal projevovat smysl pro vlastní spravedlnost.

Já toho všiváka stejně jednou zabiju, říkal si a třásl se tak nesmírným vztekem a nemohoucností, až se mu zdálo, že se musí každou chvíli roztrhnout. To je fakt úžasně vtipný, dát někomu k narozeninám prak, dusil se vztekem, to je fakt originální.

„Kams dal ten prak!“ zařval na bratra, sotva otevřel dveře. Byl připravený na něho skočit a v tu ránu ho roztrhat na kousky.

„O žádnym blbym praku nevim,“ drze se zašklebil bratr z postoje silnějšího, „a neřvi tak!“

„Nekecej, já vím, žes ho dal Jirkovi k narozeninám!“

„No dal jsem mu ho, a co má bejt,“ klidně odvětil bratr.

„Ty svině!“ zařval Medorek. „To ho teda hezky navalíš, rozumíš! Co si to vůbec dovoluješ, makat na cizí věci, ty hajzle!“

„Komu nadáváš, parchante!“ vybuchl bratr a dal mu facku, až se Medorkovi zatmělo před očima. Medorek se na něj v slepé zuřivosti vrhl, cítě, že ho za tu nesmírnou drzost a bezpráví zašlape do podlahy. Ale jaká byla pro něj krutá skutečnost. Směšně do něj bušil svými pěstičkami. Jeho nejlepší prak, kterým na pětadvacet metrů rozbíjel na smetáku flašky, kterým vysklil okno matikářce, s kterým se nebál žádného člověka!

Bratr ho opovržlivě odstrčil a vyšil mu takovou ránu, že se Medorek posadil na postel. „Tu máš, ty smrade hysterická, a koukej toho nechat, nebo tě zmydlim, že na to do smrti nezapomeneš!“

Konec, tečka, a tak to bylo vždycky. Chudák Medorek. Utíkal žalovat mámě.

„Přestaň,“ řekla mu, „a běž umejt nádobí!“

„A co ten hajzl má právo šahat na mý věci!“ zakřičel Medorek a vztekle zadupal pavoučíma nožkama.

„Jak to křičíš na mámu, smrade uřvaná!“ přiřítil se bratr a dal Medorkovi facku, až se mu krev nahrnula na jednu stranu. V tu chvíli se Medorek vzteky pomát.

Otevřely se dveře a zahřměl otcův rozzlobený hlas: „Tak co je to tady!“

„On mi vzal jednu věc a dal ji nějakýmu svýmu kamarádovi,“ vypískl Medorek.

„To není pravda,“ hájil se bratr, „on mi to dal.“

„Ticho!“ zasyčel otec. „Přineseš mu to nazpátek a basta!“

„Ale tati…“ zoufale spustil bratr.

„Ticho, povídám, už jsem řek!“

„Ale…“

„Hergot, seš snad hluchej!“ vybuchl otec a vlepil bratrovi políček.

Medorkova duše zajásala, vidíš, blbečku. Bratr uraženě bouchnul dveřma. Otec k nim vztekle přiskočil, rozrazil je a zařval – „Tohleto si teda vyprošuju!“ Práskl dveřmi a dodal – „A mladej pán se ještě uráží!“

„Tak už toho nechte,“ vložila se do toho máma.

„Ty se do toho nepleť!“ odbyl ji otec.

Máma obrátila oči v sloup, povzdychla si a šla válet těsto.

„Neslyšel jsi, co to máma říkala s tím nádobím!“ vyjel na Medorka otec. „A koukej přestat řvát, nebo uvidíš!“

Jednou v neděli zasedla rodina k sváteční kachně. Medorek nejedl bramboračku, a tak se nenápadně zved a jen tak se poflakoval kolem stolu pohrávaje si s brčkem. Něco ho pudilo k bratrovi, stále blíž k němu, jeho hlava, jeho ucho, zatmělo se mu před očima, uslyšel ryčný hlas polnice, zvedl ruku a vrazil brčko do té malinké dírky.

Poklidné nedělní poledne protrhlo bratrovo zařvání. „Jau jau, já ho zabiju, pusťte mě na něj, já ho zabiju!“

Medorek viděl bratrovy oči a uvědomil si, že jde do tuhého. „Prokristapána, ten šílenec je opravdu schopen všeho!“ volal Medorek a schoval se za mámu. „Pomóc, pomóc, zabije mě, copak to nevidíte!“

Bratr se marně na něho snažil přes mámu dostat. Vyprchala z něj největší zlost a šel se umýt do koupelny, protože mu z ucha tekla krev. Měl protržený bubínek.

Takhle se teda vadili a skoro pokaždé to odnesl Medorek, kterému mnohdy připadalo, že se z toho zlostí pomine.

Kdo by však viděl malého za jeden rok, těžko by ho poznával. Z Medorka byl Medor, a veškerý vztek, zlost a hysterie z něj vyprchaly. Přestal mluvit, neodpovídal na otázky a vůbec ani nevěděl, co se kolem něj děje. Ostře řezané, prudké rysy se rozpustily v kulaťoučkém obličeji, koutky úst poklesly dolů, oči mu jaksi zešikměly a protáhly se do stran. Začal být spokojený a čím dál víc si liboval na tom světě. Ze vzteklého uzlíčku vykvetl vyvážený, harmonický tvor.

Osm a půl hodiny, každý den, rok co rok, nadosmrti

To je v hajzlu. Za jaký strašlivý hřích to člověk musí trpět. Dnes byl nadmíru unavený. Viděl před sebou ta dlouhá léta fyzické práce až do pozdního věku důchodu, kterého se stejně nemůže v žádném případě dožít. Všechno viděl černě, veškerou budoucnost. Bylo mu z toho až tělesně zle. Kdyby aspoň člověk udělal něco dobrýho a dostal za to prachy. Všechno je ale v pytli. Pořád se točit kolem sebe a na nic kloudnýho nepřijít. Stejnak je to všechno škudlivá pakáž. To už spíš jeden vysedí vejce, než by se něčeho dočkal.

To je civilizace opravdu k posrání. Vrahouni eunuchoidní, a jak z toho eště lidi serou, co všechno je možný, zatímco člověk si nemůže dát ani víno a dobrej vobídek. Ba ani na pivo už nemůže jít. To nejzákladnější. To bude jednou strašlivá katastrofa. To budou lidi už úplně debilní.

Osm a půl hodiny v práci, osm a půl hodiny zápasu s neovladatelným nářadím a materiálem. Zaskřípal zuby. Jo, osm a půl hodiny, ale děláme osm hodin pětapadesát minut! O pětadvacet minut víc, sviňáci. A když jsem byl za šéfem výroby a říkal mu to, že to je podvod a že se nenechám okrádat, pokrčil rameny, že si prej ještě nikdo na to nestěžoval, ale že se teda zeptá náměstka.

Potom si ho zavolal a s vítězoslavným úsměvem mu říkal, že to je velice správná připomínka, ano, pracovní doba je velice správně osm a půl hodiny, ale že oběd a svačina se do toho nepočítá a že oběd je patnáct minut a svačina deset minut a patnáct minut plus deset minut dává dohromady pětadvacet minut a pětadvacet minut plus osm a půl hodiny dává velice správně osm hodin pětapadesát minut, a že to je tedy naprosto tak, jak říkal Medor, a že je velice správné, že se na to přišel zeptat, od toho on tady přece je, aby jim pomáhal, a že je velice správné, když se k němu zaměstnanci chodí informovat, že to je vlastně vůbec jejich povinnost, a jestli se mu bude ještě něco někdy nezdát, ať klidně přijde, že mu to beze všeho vysvětlí a že není nad to, když má člověk ve věcech jasno.

Aby ses samou radostí nepomát, pomyslil si Medor.

Příští den si vzpomněl, že se při občance učili, že u nich byla uzákoněna osmihodinová pracovní doba. Šel tedy opět za šéfem výroby a on s ním vyrazil dveře, ať si jde dělat blázny z někoho jiného. Podívejme se na čuně, to je informátor, říkal si Medor.

Kdykoliv ho potom potkal, hypnotizoval ho, aby třeba zajel tý namyšlený inženýrce shora, co šla vedle něj, pod sukni a ona by spustila takovej jek, že by měl z tý ostudy až do smrti zelenou hlavu.

Osm a půl hodiny každej den. Osm a půl hodiny v obrovské, uřvané hale za strojem, kterého se bojíš. Smrad, dusno a k přejetí rašplí spokojené tváře dělníků.

Medorek jako skopec

Všechno čeká jen na Medorkův konec, na jeho porážku, na jeho smrt. Nemocné zvíře musí být poraženo, aby se stádo uchovalo silné. Shnilé musí být vyhozeno, aby se zdravé nenakazilo, a to zdravé byli všichni ti prdelolezci kolem. Vše je bezvadně zařízeno v tom zvěřinci. Je to chytré a prosté až k nevíře. V Bretani prý vždy dávají pást skopce k nějaké krávě, protože je levnější a uchvátit ho pro vlka není tak namáhavé, a proto se vždy vrhne na něho a dražší kráva zůstane ušetřena. A těch vlků je hodně a naděje pro Medorka malá.

Očarovaná prasata

Jediné místečko nebylo v té strašlivé obludě, kde by byl Medorek v bezpečí. I zdi se proti němu spikly. Cítil to. Cítil ten jejich slídivý dech. Co zas tam dělá, kam šel ten netvor, musíme si na něj dávat pozor. Á, náš pan myslitel, můžeš mi říct, proč mi dneska v noci nechtěl stát? Hromový řehot a Medorkova kyselá tvář. Srandičky, srandičky, blbečkové, avšak já vám už vyhmátnu nějaký citlivý místečko. Je to ale marný, nejsou pro to slova. Slyšíš, už si zase něco za tvými zády špitají a chichotají se. Ale třeba seš předrážděnej a máš chorobnou fantazii. Jsou to na rozdíl od tebe veselí lidé. Prasata to jsou! Čarovná prasata a maj velkou moc! Chtěj zamotat, stáhnout a zničit. Však jsou všude jejich stíny, spařené kůže, je cítit jejich horký dech a klepavé jazyky, ďábelské švitoření, pekelný, slaďoučký hlas! Vidím jejich oklované hlavy, které se libovolně vytahují na zrůdných krcích, a jejich oči, které se vysouvají i za roh. Vidím jejich běhy, které se natahují, kroutí a praskají, obtáčejí až k omdlení. Je cítit jejich pomatená, horká řeč a jejich třas hlavy. Však teď je přistihl! Ta prasečí bosořice šikmo za ním přes uličku šťouchala do své sousedky a nyní dělala jakoby nic. Ty poďobaná húro, s tou tvou sloní prdelí bych se zavrtal na deset sáhů hluboko a nevylez bych až do Božího soudu! Prasata, očarovaná prasata.

Markétka – prasnice rodu

Dnes za ním přišla ta namyšlená, hlučná, okatě rázná a nesmírně blbá ženská, co si s každým tyká, ke každému si dovoluje a je na to hrozně pyšná, na tu svoji údernickost, všichni jsou z ní paf a jí to dělá ohromně dobře. Správně ji Medorek odhadl, hned jak přišel.

Co probůh chce? Proč jde ke mně? Dyť jsem na ni tak alergickej. Však ona to dobře ví, panáčku, chce se jen pobavit tvými rozpaky. Jen si to ale, čarodějnice, nemaluj. Budeš označena rozžhaveným znamením. Tvé údy se budou nařezávat a pálit. Sám Lucifer ti nepomůže. Křičet budeš v pomatení, posedlá ďáblem, na hranici tě zlý duch opustí.

„Tady máš, přečti si to,“ položila před něj jakési lejstro, zhoupla se v bocích a rozkývala katedrální zvony – byla ve fabrice předsedkyní Revolučního hnutí pracujících.

S odporem se podíval na papír určitě pomazaný lejnem a opatrně se zeptal, co to je.

„Plán výroby na příští rok,“ odpověděla.

Poděšeně sebou cukl. „Vemte si to, vemte si to,“ řekl.

„Tebe to nezajímá?“ otázala se ho lstivě.

„Ne,“ odpověděl.

Radostně jí zasvítily oči, našpulila rty, dala si ruce v bok a vypnula prsa do bojový pozice. Teď si teprve uvědomil svou kardinální chybu. Jako osel vlezl do ohlávky a nepřítel ho obklíčil ze všech stran. Teď to dostane, teď mu bude vše spočítáno, bude roznesen na kopytech a zesměšněn na deset let dopředu. Místo brnění ho polejou medem a vyválejí v peří, místo meče mu vloží do ruky salátovou okurku a místo posvátného praporce zavlaje nad jeho hlavou toaletní papír, vezmou ho a místo na vznešeného bělouše ho posadí na osla natřeného na fialovo. Medorka polilo horko. Ale již se nedá nic dělat. Nemůže ustoupit. Celá dílna je pozoruje a nějaká lest není možná. Musí přijmout boj. Chce to jen klid a chladnej rozum. Dobře promyslet a rozvážit. Něčím hezky pepřeným ji tak usadit, že se jí hrůzou postavěj všechny mastný chlupy na těle. To tupý zvíře přece nemůže zvítězit, uklidňoval se bláhově.

Se slaďoučkým úsměvem, tak, aby ji slyšela celá dílna, řekla: „A zajímá tě vůbec něco, brouku?“

Medorek vztekle zaskřípal zuby. Ta svině! Ta svině! Ta šikse rodu prasečího, co si to dovoluje takhle se mnou mluvit! Rychle! Rychle! Slovo, abych tohle odporný stvoření roznes, rozprášil na celé čáře, rozdupal na cimprcampr, zesměšnil, ukázal její nesmírnou hloupost, že by se pak musela rozpadnout studem a nikdy víckrát se neukázat na světle božím!

„Baví,“ vyhrknul, „rád čtu, poslouchám hudbu a…“ Jajajaj, větší hovado se snad pod sluncem nenarodilo. Všichni teď propukají v posměšný chechot a vyměňují si na jeho triko nejrůznější posunky, jejichž smysl je líp si ani nedomýšlet. A nejvíc ta ropucha před ním. Ty hovado, ty debile, ty kreténe, kdybys radši držel tu svou blbou klapačku. Červená. Vře. Slovo! Slovo na tu zmiji! Strašlivé ticho a ta ženská se dívá čím dál posměšněji a její buzně se vítězoslavně pohybují jako děla na bitevní lodi. A už roste, už se nadýmá a je stále větší a Medorek se scvrkává, je stále menší. Slovo na tu svini, nebo ji snad majznu pilníkem!

Zlostí bez sebe vyhrknul: „Nic mě nebaví!“ Zatmělo se mu před očima. Teď tomu dal korunu, teď to rozsvítil! Opravdu nejstrašnější idiot, co kdy spatřil světlo světa. Teď ho dostala tam, kde ho chtěla mít. Teď si s ním může dělat, co chce. Veškerej pracně dolovanej klid v hajzlu, všechno v pekle. Do smrti se bude jenom klepat. Medorku, slyšíš ten jejich teď už neskrývaný smích? V hlavě ti hučí, měl jsi mlčet, blbečku, teď to máš, dobře ti tak, hovadům není pomoci. Měl jsi se k ní otočit zády a vůbec si jí nevšímat. Měl jsi říct, nevím, jestli mě něco zajímá, ale vy to určitě nejste. Ano, to je ono, to by pukla vzteky ta ropucha, směje se Medorek a tleská ručičkama, to jí to dáme! Nedáme. Už je pozdě, nic se nedá vrátit, třese se, dyť ona roste, je veliká, oči jí zářej, jéje, už otvírá svou pekelnou tlamu, šmankote, už jí leze jazyk, a teď to dostane tak hrozitánsky, že ještě dva roky bude ležet v koutě a lízat si mindráky.

Tak, všude je slavnostní ticho, všechno je svátečně naladěno a davem to chtivě a netrpělivě cloumá. Konečně to dostane, frajírek, teď mu to Markétka ukáže, však ona to umí, to bude koukat ten všivák, však ona mu dá posmívat se nám, pošklebovat se. Všichni jsou napjatí radostným očekáváním. Totální katastrofa, neuvěřitelná porážka. Všechna města dobyta a vypleněna, všechno loďstvo potopeno. A opět válečný invalida…

Podruhé za ním přišla, aby jí dal příspěvky do hnutí. Nitro se mu rozzářilo, teď jí to konečně dá, tý krávě dvouprdelní.

Vítězoslavným tónem prohlásil: „Milá paní, já v žádnym tom vašem hnutí, nebo co to je, nejsem, ale klidně vám přispěju.“

„Jó, já zapomněla,“ protáhla a zakřenila se Markétka a její posměšný škleb říkal, jó, já zapomněla, že je to ten blbeček, to se potom není čemu divit.

Medorkovi bezradně klesla brada. Už se ani nevztekal. Vyprchala z něj veškerá energie. Mouchy snězte si mě.

Odešel do šatny, lehnul si na lavici mastnou od montérek a civěl do stropu. Ach jo, na koho si tak vzpomenout? Bože můj, kde je nějaká blízká duše v tomhle šedivém městě. Přátel je dost, je s nima sranda, ale který z nich ti, Medorku, stiskne ruku a podívá se ti do očí? Který z nich ti položí hlavu na rameno a zapláče s tebou? Ach, a Alice, pamatuješ? Mně bylo patnáct a tobě mnohem víc, šli jsme v zimě z hospody přes pole domů, celá parta nás byla, po pás jsme se bořili v kyprém sněhu a já jsem se s tebou dychtivě líbal a padali jsme do sněhu jako do peřin. Měl jsem ji jak panskej pes a vtom to přišlo. Vylítlo to ze mě jak z děla. Takovej průjem je snad jednou za život. Třásl jsem se a plakal ti na rameni, vyříkával si veškerou bolest, slzy ze mě lítaly na všechny strany. Odtáhla jsi mě domů, protože jsem nebyl ani schopnej jít. Příští den jsem se pěkně styděl, když jsem si na to vzpomněl, ale ty jsi byla výborná, ani nasraná jsi nebyla za tu zkaženou noc. Stovky, tisíce trapasů jsem způsobil svým nemožným chováním, na které dodnes s hrůzou vzpomínám. Odkryly všechny kouty té sírou smrdící duše, která ve mně sídlí. Čím líp ji znám, tím líp se proti ní bojuje. Ona ale na oplátku zvyšuje svou rafinovanost. Ten boj je nekonečný, šanci umdlít máš akorát ty.

Přízraky již vědí, ale nám živoucím nic neřeknou

Díval se kolem po těch umaštěných, předčasně vrásčitých tvářích. Někteří z nich tu pracovali už čtyřicet let. Čtyřicet let ve fabrice! Ty tváře byly děsivé. Vypadaly jako přetažený sval, s kterým už nejde pohnout, a přitom prázdné. Jejich nehybné, kalné oči se ztrácely v hlubokých vráskách. I jejich pohyb byl opatrný, jen v určitém rozmezí, které kdyby se překročilo, došlo by ke zhroucení.

Velká voda

Došel na konec a zahnul doprava. Přestalo pršet. Obloha zesvětlala do jednotvárné šedoběloby, akorát v dálce táhla k jihu poslední skupinka bouřkových mraků. Vypadaly jako svaz nepřátelských bombardérů, které nad městem shodily svůj smrtonosný náklad. Z rozmočených domů začali vylézat první chodci. Někteří měli pláště a klobouky ztmavlé vlhkem. Ptáci opět zaujali své místo na obloze.

Prošel Šmilesovou, kolem radnice zahnul do Rabínské a okolo masných krámů a Velkodvorské synagogy se dostal až na prostranství u řeky. Již několik dní pršelo, až včera navečer déšť konečně ustal. Voda sice už opadla, ale nyní v poledne byla další průtrž a proud byl stále ještě dosti silný.

Po vysychajícím bahně přešel až na samý břeh. Voda s sebou unášela spoustu haraburdí a krámů, které se jí podařilo ukořistit na pobřežních skládkách a z dvorků domů stojících v blízkosti řeky. Kousek po proudu se již téměř potápěla jakási kůlna. Když se byl předevčírem podívat na řeku, viděl na hladině plout dokonce celý domek. Sem tam byly vidět mršiny domácích zvířat, hlavně koček a německých myší. Malátně, s jakýmsi tíživým požitkem se převalovaly v kalném proudu, jako by již navěky byly smířeny se svým osudem, jako by již tušily, že plují čertví kam. Stačilo udělat jediný krok a byl by se ocitl mezi nimi. Za nějakých třicet čtyřicet minut by ho proud donesl až tam dolů, kde se řeka ohýbá o mohutný ostroh, na jehož vrcholku posměšně stojí polorozbořená kaplička jako poslední pozdrav utonulým, až tam, kde stojí fabrika. Už by tam víckrát nemusel, už by nemusel ráno vstávat, jeho duch se převaloval v těch kalných vodách. Tam dole, ty barevné proudy z továrních komplexů, červená, žlutá, zeleně zbarvená řeka. Kůže za chvíli zmizí, i maso se rozteče a střeva padnou ke dnu k velkým slizkým červům, holé, tiché kostry tiše plynoucí jako pohřbené v úrodné černozemi, jediná harmonie, nic se v proudu nepohne. Někdo snad říkal, někdo viděl jakési kovové ryby. Čert ví, co s tím. Snad to jsou nějaké nové supertajné zbraně těch lidí z venkova, co pořád po něčem touží…

Vytáhl krabičku cigaret a zapálil si. Na jihu to musí bejt hrůza. Celé vesnice jsou prý pod vodou, v lese můžeš jezdit na loďce. Přestalo to už, nebo bude ještě pršet? Loni pršelo celý měsíc, ale potom byly hrozný vedra a sucho, nic se neurodilo. Brambory byly drahý jako maso a maso nebylo vůbec. V Africe byl prý strašlivý hladomor. V Jižní Americe a Indii byly katastrofální povodně. V Americe se objevila nějaká nová zhoubná nemoc – lidi umíraj jak švestky. Nechtěl, aby zase byla vedra, nesnášel je. Prý se má ale celosvětově oteplit. Kolem zeměkoule je obal zplodin, který zadržuje odrážení slunečního záření. Ledovce roztajou, celé Holandsko a jiné přímořské státy budou na dně moře, z úrodné půdy se stane poušť, jenom Antarktida bude bažina plná komárů. Ozónové díry nad póly se neustále zvětšují, egoistickou civilizaci lidí zahubí záření z kosmu…

Dal si cigaretu do úst, rozepnul kalhoty, s jakýmsi smutkem se díval na říční proud a močil. Na mnoho slov si vzpomněl, mnohé mu vytanulo na mysli. Když Jahve spokojen s mým vytím vlčím, co komu po tom? On, Bůh, oblit slávou, já, pes, řekl své. Teď čekám jen a mlčím… Co ty skáčeš a vyvádíš, stůj a poslouchej, nemusíš mluvit a gestikulovat, jsi snad z gójského plemene hovad a hřmotných lidí…?

Vše je prosté a ukryto v jednom slově… podstoupíš očistnou koupel a oděješ se bíle… proti své vůli ses narodil, proti své vůli žiješ, proti své vůli umřeš a proti své vůli budeš volán k odpovědnosti.

Tak jsou to jeho slova, jeho život? Dělník, který stojí na břehu řeky a kouří levné cigarety bez filtru. Za chvíli mu dozní cizokrajná struna a zas půjde ke svému, na pivo, do paneláku, vyspat se a ráno do práce.

Člověk má nadosmrti naděláno

Když se narodil, maminka si psala – V noci se budí jen k jídlu, řve, dokud mu nepřineseme jídlo, nic nemluví, jen tou svou nesrozumitelnou řečí. Malý se pomalu rozkoukával po tom božím světě. Strašně rád se tulil a mazlil a byl velmi svědomitý. Když tatínek jednou na Tři krále vyhodil vánoční stromek z okna, aby nenadělal na chodbě, hned pro něj utíkal a přitáhl ho po schodech zpět, aby ho prý někdo neukradl. Od Ježíška si jednou přál pilu, lopatu a krumpáč, včelička, sám si vyvolil osud.

Kchr, zhnuseně si odplivl, to přece neni možný, aby tohleto byla pravda. Lež, podvod a klam. Bylo mu to naprosto cizí. Nepřátelskej svinskej parchant. Kus hovadskýho masa půl metru dlouhýho. Strašnej věk. Do konce života má člověk co dělat, aby to odčinil.

Přelétl zrakem řeku a zadíval se vzhůru kolem kupole svatomikulášského chrámu k místu, kde mezi klášterem a hradem zapadalo slunce. Tenké sluneční paprsky se zachytily na střechách a stříškách domků nalepených na sebe a krčících se v údolí kolem velikého barokního chrámu, který je ochraňoval před panovačnou dominantou hradu z jedné strany a z druhé před zeleným vrchem městských sadů rozříznutým hrozivě vypadající zubatou zdí. Otočil se zpět k městu. Přejel pohledem změť domů. Za Hampejzem se již rýsovala veliká budova, ve které bude nové muzeum. Zle se usmál. Život očištěný, přibitý, nalepený, popsaný a zasklený ve vitrínách.

Bloudil opět nekonečnými ulicemi. Město vypadalo jako po náletu. Od řeky se nepřetržitě valila hustá mlha. Vidět bylo nanejvýš na třicet metrů. Hnusný, vlhký chlad mu zalezl pod kabát a rozestudil ledviny. Najednou se začalo něco rýsovat. Obraz se zostřil. Uviděl tovární halu a sám sebe cosi zuřivě pilujícího. Blížil se k sobě neuvěřitelnou rychlostí. V mžiku měl v ruce pilník a překvapeně se rozhlížel kolem. Z ukazováčku levé ruky mu stékal pramínek krve. Patrně mu pilník sjel z ocelového hranolu a on se poranil o jeho rozpilovanou hranu. Vytáhl ušmudlaný kapesník a krev setřel. Rudou kapičku, která se z ranky okamžitě nalila, vycucl. Automaticky začal zase pilovat. Nevěděl sice, proč to dělá (jestli uřízl hranol větší a teď ho musí upilovat?), ale nechtěl na nic myslet. Bál se, aby nebyl někde jinde a nedělo se něco strašlivého. Pozoroval, jak tvrdé zuby pilníku vyrývají v oceli jemné brázdičky, vytrhávají z urputně se bránícího kovu zahřátého úporným snažením tisíce malinkatých třístiček, které v celých gejzírech padají k zemi a tvoří pod svěrákem stříbřité jehlánky podobné egyptským pyramidám z ojedinělého mraku za měsíční noci. Některé se zachycují na kalhotách a některé se mu zabodávají jako Gulliverovi hejno liliputánských šípů do bosých nohou v pantoflích. Cítil jejich nepříjemné, svědivé štípání. Svinsky ostré pilinky se zabodnou do kůže a tak tři čtyři dny to potrvá, než se jich zbaví.

Klub sebevrahů

Jen klid, dokud se obraz nepřestane houpat, dokud si člověk neuvědomí, kdo je, kde je a co dělá. Klid, pilovat a nevzrušovat se. Myslit cele na jednotvárný pohyb svých rukou, na hrstě padajících pilin, stříbřitých sekyrek zabodávajících se do horských masívů nohou, tvořících na zemi obrovské pyramidy, stavby, které snad již nepatří člověku.

Piluješ, vyrýváš hluboké brázdy, rušíš strukturu, jak oráč na souvrati obracíš, a znovu ten jednotvárný pohyb, tvá jediná filosofie, tvé jediné poznání.

Tak buď moudrý, protože strašlivé jsou cesty snaživosti. Klid a zahub nervozitu, zahub zuřivost, vyrvi jí kořeny ze země a posypej jedovatou chemikálií. Ticho nesnáší křik, jakýkoliv hluk, krev bolesti teče z uší…

Sni a usmívej se, už jen pár dní

Člověk křičí, otvírá hubu, z který to páchne, a strom se prohýbá smíchy.

Jak strašlivá musí být naše nitra. Snažíš se být upřímný, co nejupřímnější, a jakej smrad z toho vyleze. Opravdu v nás vůbec nic není a člověk musí hledat, ale nestačí mu k tomu rozum, ani cit, ani cokoliv jiného.

A nakonec ti řeknou, že jsi nepovedená genetická opice, která už ani po stromech neumí skákat, a celá lidská civilizace je jedno veliké genetické lejno. A opravdu budu rád. Jediný ještě trochu důstojný konec.

Jenom si ještě myslet a snít těch pár dní, protože toto nepojmenovatelné se již blíží ke konci a nebude to už dlouho trvat. Snad pár let, snad několik dní, kdy to bude, na tom nezáleží.

Šeol

Chodil ulicemi, přikládal uši na zdi domů a se zatajeným dechem slýchával hlasy přicházející jakoby odněkud zespoda, rozezvučené jakýmsi obrovským sklepením. Pod celým městem jdou prý chodby nespočetně se větvící. Kdo tam nalezl cestu, nikdy se již nevrátil, aby camral na blbém denním světle, a ti burani nahoře byli nejistí, ustrašení a zlostní.

Chapadla

Před čtrnácti dny si pro něj přijeli do práce. Čekal je už dlouho. Zrovna si četl v zahradě (říkalo se tomu místu zahrada, i když to byly staré sklady, mezi kterými rostlo pár neplodných hrušní a kam se také odtahovaly vraky aut), když z dílny přiběhl udýchaný kluk, že už ho půl hodiny shánějí po celé fabrice. Srdce se mu bezděky rozbušilo, hned věděl, o koho jde. Vzpomněl si, že má ve skříňce nějaké věci, a řekl tomu klukovi, aby přišel do šaten, že by si u něj potřeboval něco schovat. Strašně se vyděsil, co že by to mělo být. „Ale nic, takový blbosti, ale nechtěl bych, aby se jim to dostalo do rukou,“ odpověděl mu. Kluk v rychlosti kývl hlavou.

Když docházel k šatně, čapla ho tlustá svině Kareninová, kuchařka, která povýšila na sekretářku hlavního kádrováka, že má jít okamžitě nahoru. Měl jsi, vole, říct, že se ti chce na záchod, že si jenom odskočíš, a mohl jsi to v klidu uklidit. Ale kdepak, ty hovado. Ano, ano, zamrkal a šel za ní jako tele na porážku.

Byli dva. Dvě saka teple hnědé barvy a dvě široké oranžovou zářící kravaty. Za nimi se šklebila hroší huba hlavního kádrováka.

„Půjdete s námi!“ objevil se před ním vyleštěný odznak.

Samozřejmě, půjdu s váma, říkal si, to je přece normálka, ale přece jen se mu provinile roztřásla kolena, nemohl to nijak ovládnout. Cítil, jak dobře to ti dva vědí. Dávno už je usvědčen a odsouzen a tohleto už je jenom formalita obrovského aparátu, který nikam nepospíchá. Léta jsi podváděl, myslil sis bůhví co a teď přijde spravedlivá odplata.

Jakmile vešel se svým průvodem do haly, všichni ztuhli zvědavostí a také nejistotou a úlekem z vlastního ohrožení. Velká část jich moc dobře věděla, že se neustále pohybují v trestné oblasti nejrůznějších kšeftíků, podvodů a krádeží na úkor státu, že stačí málo nebo také vůbec nic, aby se pozornost státního aparátu obrátila k nim. Stávalo se to sice zřídka – fabrika potřebovala ruce – a to ještě tak, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Předposranost jim však nebyla nikdy cizí. Nikdo ovšem nevěděl, jak státní aparát funguje, čí kartička zrovna vypadne z počítače, koho odvezou na východ do nekonečných bílých plání, kde bude muset deset let makat, než chcípne vysilující dřinou, nebo bude kutat měď v dolech a za pár měsíců zhebne na silikózu, koho odvedou do lomů za Západní chemičku, kde jsou podzemní jezera chemikálií a z člověka nezbude ani chlup. Byl to tak zrůdnej aparát, že si nebyli jistí ani ti nejvyšší potentáti. Nedávno popravili ministra rybného průmyslu, který byl jeden ze zakladatelů Druhé velké strany a který byl za Třetí války prvním tajemníkem šéfa propagandy, jednoho z nejvlivnějších lidí Spojených asijských republik. Pašoval nepřátelskému Turecku kaviár v konzervách od sardinek. V jeho bytě se našlo čtyřicet kilo zlata a v Kozích horách měl vilu s jezerem, na kterém choval černé labutě. Opravdu nikdo netušil, proč si vybrali zrovna jeho, protože všichni revoluční potentáti, zástupci dělnických svazů, měli podobné obchody s miliónovými příjmy.

Všichni ztuhli, protože fízl se pozná na sto honů a protože už to také celá fabrika věděla. Viděl, jak všichni naoko pracují a přitom se mohou zbláznit zvědavostí. Sakra, kvůli čemu tak mohli pro něj přiject? To bude něco mastnýho, to bylo jasný předem.

Postupem času z nich strach opadával. Radostně jim zasvítily oči. Ať ti, ty hajzle, pořádně properou střeva.

Viděl, jak se ulekli podruhý, když si uvědomili, že ho budou vyslýchat a že by jim mohl něco vyžvanit. Znovu pocítili fízláckej dech nebezpečně blízko své tváře. Starýmu Magdonovi se zalesklo čelo potem. Ten hajzl mě minulou středu viděl, jak si beru domu vrtačku. Jestli jim něco cinkne…

Kličkou uvolnil ze sklíčidla vrták a ze svěráku smetl piliny. Ti dva stáli těsně za ním a nahlíželi mu přes rameno. Snad aby neutekl nebo neudělal něco nepředloženého. V celé hale bylo ticho napjatého očekávání. Stroje byly pojednou vypnuté a všichni dělali, že měří nebo že dávají do lisu jiný nástroj. Najednou se ozvala rána a celá hala doslova poposkočila. Upadl mu veliký vrták na odjehlování a nyní rachotil po betonové podlaze. Ti dva sebou škubli, ruce jim povyskočily vzhůru, křečovitě se zachvěly a zase sklouzly dolů. Všiml si toho a uvolněně se zašklebil. Srovnal vyvrtané plechy a odnesl je k ponku. Nenápadně se snažil zasunout pod plech svůj adresář a telefonní seznam. Podařilo se, nepostřehli to. Očistil nářadí a s jakousi láskou k pořádku je pečlivě rozděloval do šuplíků. Hrál si s nářadím už tak přehnaně, že fízlové zakašlali a jeden z nich mu zakop šuplíky pod rukama. Chtěl dvířka zamknout, když mu ten druhý zadržel ruku, dvířka otevřel a začal postupně šuplata opět vytahovat. Znaleckým okem přelétl sadu vrtáků od průměru 0,1 do 10 mm; dva šroubováky – větší a menší; troje kleště – kombinované, ploché a štípací; kulaté, půlkulaté, obdélníkové, trojúhelníkové, čtvercové, nožovité, mečovité pilníky – velké a malé jehlové; dvě kladiva – větší a menší. Fízl zvedl palici, potěžkal ji, něco zabručel a zase ji dal zpět.

Zavřel stůl a pomalu odcházel halou k šatnám. Krok za ním ti dva. Minuli chlápka od nůžek. Takovou debilitu v pohledu ještě neviděl. Před sebou uviděl tu malou hodnou blondýnku. Napadlo ho, že by se s ní mohl rozloučit. Otočil se k ní, a ti dva okamžitě zpozorněli. Podívala se na ně a zrozpačitěla. Šel dál. Uvědomil si, že by se měl ještě stavit u mistra. Řekl to fízlům. Podívali se po sobě, chvíli přemýšleli, pak mu jeden pokynul, ať jde.

Zaklepal a vstoupil do kukaně. Od stolu vzhlédla sebevědomá a přísná tvář.

„Co je? Co chceš? Něco si zvoral, co?“

„Né, já…“

„Tak se vymáčkni, nemám čas.“

„Přišli si pro mě policajti, tak abyste si nemyslel, že se někde zašívám.“

„Policie?“ zpozorněl mistr. „Co ti chtěj?“

„Nevim, co chtěj,“ odpověděl.

„Tak běž a ať ti to dobře dopadne,“ mrknul na něj mistr.

Zrudnul. To od něj nečekal.

Venku se zase utvořil průvod. Řekl jim, že se nebude převlékat, že pojede v montérkách, aby mohl být co nejdřív zase v práci.

„Hele, nic na nás nezkoušej, koukej se jít převlíct,“ odpověděli.

Před šatnou se zastavil a řekl, ať na něho počkají, že je hned nazpátek. Pokynuli mu jenom, aby pokračoval. Svlíkal si montérky a říkal si, to snad není možný, voni se mně snad budou chtít podívat i do prdele. Oblékl se a ze skříňky si vzal tašku. Odstrčili ho a nakoukli i dovnitř. „Máte povolení?“ řekl, ale ani jim to nestálo za to, aby se otočili. Upřel zrak nahoru na poličku, kde pod Rudými zprávami ležel útlý svazeček jeho básní. Veliká chlupatá ruka se zlatými hodinkami, přesná, sebejistá, zálibně se prohlížející, zcela profesionálně, aniž by šátrala někde jinde, nadzvedla noviny a sevřela těch pár papírků. Ani se nepodívali, co to je, a strčili to rovnou do koženého kufříku s poznámkou, že to bude jistě zajímavý, že si to v klidu přečtou. Nepodívali se ani dál po skříňce a v jejich očích se rozsvítilo radostné uspokojení ze stoprocentní krátké práce, radost z jejich cvičeného rychlého úsudku, jasného uvažování, logiky myšlení a schopnosti vyvozovat závěry i z toho nejmenšího.

Zaprotestoval, že to je jeho osobní vlastnictví.

„My se tě tak budeme ptát, na co máme právo a na co ne,“ protáhli hlasem unuděným z toho blbého otravování.

Naložili ho do auta. Chvíli jeli mlčky. Jeden z nich najednou na něj vybafl, kde má tu devítku. Myslel si, že myslí devítiletou školu, a tak jim řekl, kde to je. Fízl sebou nervózně škubnul a podíval se na toho druhého. M. se zatím díval z okna a pozoroval lidi na ulicích. Fízl se na něho prudce otočil a zařval, ať si s nima nezahrává. Oznámili mu, že je členem neofašistické skupiny a doma přechovává zbraně.

To už ale bylo ve žlutě vymalované místnosti na čtvrtém patře policejní budovy. Na stole před ním ležel veškerý obsah jeho tašky a kapes, od špinavého kapesníku po legitimaci totožnosti. Dva se v tom přehrabovali a tři jenom přihlíželi.

„Co je tohleto?“ zeptal se jeden fízl a strčil mu pod nos malý sešítek.

„Slovníček,“ řekl.

„To vim taky!“ zařval fízl.

Uplynuly dvě hodiny a už jim ani neříkal, že nikdy v žádném fašistickém spolku organizován nebyl, a že to je tedy nějaký omyl. Konečně se mu trošku začalo v té jeho blbé hlavě rozsvěcet. Copak jsi, pse, zapomněl? Bengo je bengo a bengem zůstane, tak co se s ním vybavuješ? A nediv se pořád tak blbě těm debilním kravinám, těm bulíkům, co ti věšej na nos, a nesnaž se v tom pátrat po nějaké skutečnosti. Kušuj na to. Všechno, co vysloví, je jed, který jako vzduch musí projít hlavou, bez sebemenší stopy!

Ale přece jenom si pořád blbec myslil, třeba to myslí doopravdy, opravdu třeba něco podobného vyšetřujou.

Po šesti hodinách „takjaktobylo“ ho pustili domů.

Vyšel z policejní budovy a řekl si, že by se měl přece jen ještě jednou přesvědčit, jestli je vše v pořádku, jestli se nemůže nic prozradit.

Už se může dít cokoliv

Zahnul do uliček poblíž svatojakubského chrámu. Nechtěl, aby ho někdo potkal – pokusí se tam dostat zadem, tamtudy kolem Černého potoka, kudy tenkrát s Henrikem utíkali, když to tak nevysvětlitelně prasklo.

Bylo to už dávno a nevěděl přesně, jak se k potoku dostane. Prolézal bludištěm dvorků plných nejrůznějšího harampádí a nahlížel přes zídky. Konečně ho z jedné pavlače spatřil. Rychle seběhl dolů, vyšvihl se na klepadlo, z něj na zeď a na druhé straně seskočil na úzký kamenný chodníček vedle potoka. Bylo po dešti a stoka odporně páchla. Dvě krysy se před ním střelhbitě a s pištěním schovaly do díry pod kamenem. Vyrazil kupředu. Stoka po chvíli mizela v kanálu pod domem. Zastavil se na kraji, hlasitě zadupal a zašramotil klíči, aby krysy měly čas se schovat. Vytáhl sirky, jednu zapálil a pomalu postupoval do hloubi kanálu. Ohnivé jadérko dorazilo až k prstům a spálilo ho. Zasykl a pustil sirku na zem. Na vlhkých kamenech slabě zasyčela. Ticho rušil jen kapot vody a jemné šustění desítek hbitých nožiček. Odněkud z dálky se slabě ozvalo klinkání největšího ze svatojakubských zvonů. Chvatně rozškrtl další sirku. Než dohořela, ušel rychle asi dvacet metrů. Rozškrtl další a vydal se dál. Došel na jakousi podzemní křižovatku. Přeskočil kanál na druhou stranu a zahnul do stoky vlevo. Na zemi před sebou spatřil potrhaný slamník. Leželo na něm několik hadrů a vedle se válela prázdná láhev od rumu. Také takhle spával. Opatrně slamník překročil, aby nešlápl na nějakou pelešící se němkyni. Otřásl se, když si představil, jak by myší tělo pod jeho botou povolilo, kostičky by zakřupaly a přes podrážku by ucítil zuřivý zápas snažící se o vymanění. Slyšet její pískot, a musel by dodrtit, aby po něm rozběsněná neskočila.

Znovu se otřásl, na těle mu naskočila husí kůže a vtom šlápl na něco měkkého. Hrůzou slabě vykřikl a uskočil nazpátek. Sirka zhasla a krabička mu vypadla z ruky. Nastala naprostá tma. Slyšel rychlý tep vlastního srdce. Tma a strach ho sevřely do svých kleští, nemohl se ani nadechnout. Zmizí, nebude, a nejhorší je čekání, jak to přijde. Neodvažoval se ani pohnout. Najednou ho zespoda popadla ledová ruka a ozval se smrtelný smích. Podlomila se mu kolena a zdálo se mu, že musí upadnout na zem a už jen poslouchat ohryzávání vlastního těla. Ale bohužel to tak nebylo, jen si to představoval a teď ho s novou silou uchopil děs – co chvíli se ozve kročej, po němž nastane ticho strašlivého očekávání. Celou svou silou se pokusil nebýt, zmizet, splynout s vlhkými kameny.

Uklidnil se. Rychle musí odsud vypadnout. Třeba na tý matraci přespává nějakej pošuk, který útočí bez výstrahy. V tu ránu se mu do očí zabodlo ostré a tenké světlo knotu, v těle ucítil nůž a znovu se mu vybavila představa mrtvoly ohryzávané desítkami morových myší. Najednou mu v hlavě blesklo, že jak tady tak tiše stojí, mohly se krysy znovu přiblížit. Zadupal a hned se lekl. Zepředu i zezadu se ozvalo dupání, které se chodbami rozběhlo do dáli. Proč jsem sem lezl, tiše zaklel, teď tady v těch svinskejch kanálech zabloudím. Dostanu se třeba až ke stoce K, hlavnímu sběrači z Jižního Města, který je tady docela blízko někde pod starou radnicí. Tam je také jedno z těch míst. Odtamtud se člověk už nedostane.

Bál se shýbnout a nahmatat sirky. Šátral tedy nohou kolem sebe, až uslyšel zaharašení. Přesně si nohou vymezil místo, kde leží, a rychle je zvednul. Byly navlhlé. Síra jenom prskla a dřívko nechytlo. Odplivl si a vytáhl další. Chvíli na ni foukal a jemně jezdil hlavičkou po škrtátku, aby se otrkala. Prudce škrtl a plamínek osvětlil chodbu. Před ním ležela zpola rozežraná mršina kočky. Rychle ji překročil.

Stoka nyní ostře zahýbala a opět se větvila. Vydal se vlevo a došel na křižovatku několika kanálů. Nebyl si jist, ale zahnul do druhé stoky zleva. Kanál se mírně zatočil a asi třicet metrů před sebou uviděl světlo. Vylezl v jakémsi velikém světlíku ohraničeném ze tří stran stěnami jednoho nebo více domů a z jedné strany nevysokou zdí. Kanál se zde opět větvil a mizel pod protější a boční stěnou. Oddychl si, šel správně. Kanálem vpravo by se dostal k Svatýmu Duchu.

Přeskočil stoku na úzkou římsu a prsty se zachytil nahoře zdi. Jedna noha mu ujela a jen tak tak, že nespadl dolů. Opřel se nohou do díry po vylomené cihle, pohodlně se vyšvihl na zeď a seskočil do nevelkého dvorku. Rychle jím prošel do sousedního a průchodem ven na ulici. Ocitl se přímo před chrámem. Konečně. Na plácku před chrámovými vraty stál hlouček výrostků a poslouchal řečníka uprostřed. Štěstí mu přálo, to právě potřeboval. Dělal, že si na zdi čte Informátora, a nenápadně se k nim přitočil. Byli to vesměs mladší lidi, ale toho, který měl slovo, určitě už z dřívějška znal. Nemohl si ale vzpomenout odkud. Asi někdo z lidí kolem Losny, usoudil. Ano, určitě. Tenkrát, jak byli s Kraťasem, Gaunerem, Henrikem a Mrkvisem u Fialovýho, tak tam stoprocentně byl a stál s danielovci proti navrhovaný odvetný akci. Tam se strhla pěkná bitva a i v Hrobě se to potom semlelo. Ale stejně mě nemůže poznat, je to už pěkně dávno a pak…

„To bylo ještě za časů Komourovejch,“ říkal řečník. „Ne, to bylo přece pozdějc,“ odporoval mu nějaký hlas. „Ne, určitě to bylo ještě za Komoura,“ přel se mluvčí s hlasem. „A koneckonců je to jedno. Uctívači ginga se toho nějak dopídili, ale na věci to již nic nemění. Hlavní je, že je opět na světě. Teď se konečně ví, proč se to tenkrát přihodilo. Teď už nám ho ale nikdo nevezme. Všechny Ulice jsou nabitý. Stačilo by, aby dal pokyn, a celé Město povstane. I když se to zdá nemožný, prý byl spatřen…“

Řečník si ho všiml, zmlkl a začal si něco špitat s ostatními. Cizinec se nenápadně odšoural za opěrný pilíř, skočil do protějšího průjezdu, vběhnul do Templářské a kolem Koppmanky zmizel na jejím konci v bludišti průchodů. Pro jistotu sevřel v pěsti svazek klíčů, aby mu trčely mezi prsty ven, kdyby ho snad chtěli pronásledovat. Nikdo však za ním neběžel. Asi vůbec nevěděli, na jakou stranu zmizel. Všechno je v cajku, říkal si, pro jistotu však načas zmizím.

Že to je opravdu tak, jak má být, bylo naprosto jistý. I kdyby se spojili všichni dospělí, bylo už příliš pozdě na to, aby dokázali něco změnit. A i kdyby, bylo by jim to stejně k ničemu, protože to bylo rozhodnuto. Už se mohlo dít cokoliv.

Na chodbě

Za čtrnáct dní si pro něj přijeli znovu. Seděl na chodbě ve třetím patře policejní budovy. Jeho průvodce někam odběhl. Rychle toho využil. Hrábl do tašky a vylovil báseň o Jindře, o modrooké dívce, s kterou šel krmit labutě. Zmačkal ji, to se jim v žádném případě nesmí dostat do rukou! Utíkal na záchod, hodil báseň do mísy a spláchl. Zmuchlaný papír však zůstal plavat na hladině. Třesoucími se prsty ho vylovil, stoupl si na prkýnko a hodil ho do rezervoáru vody. Oddychl si. Vrátil se na chodbu. Zapálil si cigaretu.

Minuty těžce odtékaly. V celé ohromné budově jako by se nic nehýbalo. Ticho, v němž šumí mořský příboj a jež kloní hlavu na prsa. Zdálo se mu, že jede v autobuse po nějaké široké magistrále. Zrovna zapadalo slunce. Podíval se šikmo přes uličku na přední čtyřsedadlo, kde seděla mladá krasavice se svým frajerem. Sklouznul pohledem přes dvě dospívající dívky s matkou a zadíval se z okna. Na potemnělé obloze kroužili poslední rackové…

Sotva zavřel oči, objevila se před ním Jindra. Stála tam naproti němu, světle hnědé vlasy protkané mnoha zlatými prameny, a opřena o futro dveří upírala své tiché modré oči někam přes něho do dáli. Sevřelo se mu srdce. Vzpomněl si, jak seděli naproti sobě u malého stolku v kavárně vedle divadla. On už měl v sobě tři dvojky vína a ona sotva usrkla z první. Pozoroval její bledou, jemně pihovatou, krásnou tvář s malými, nevýraznými rty a do očí, do očí se jí bál podívat. Strašně jí chtěl něco říct, šíleně strašně, ale jeho nervózní prsty jen zapalovaly jednu cigaretu za druhou a zvedaly ke rtům další sklenice vína. A pořád nebyl opilý… Když už to bylo nesnesitelné, zeptal se jí, jestli četla Cizince. Přesně si na ta slova pamatoval. Ona se usmála a kývla hlavou. „Hezký, viď?“ řekl a ona odpověděla, že ano. Chtěl jí k tomu něco říct, ale v tu ránu to zapomněl, a tak se zeptal, jestli viděla John a Mary. Kývla hlavou. Chtěl jí říct, že je té Mary hrozně podobná a že, že… Objednal si další sklenici. Opil se a začal blábolit nesmysly, začal být nechutně dotěrný a mluvit hrubě. Viděl, jak se její modré oči rozšířily, a potom řekla, že už musí jít domů. Opil se jak zvíře. Ráno myslel, že se studem a hanbou propadne. Šel se opít znovu.

Nakonec se s ní vyspal a utekl jak malý kluk. Bylo mu zle, z ní, ze sebe, ze všeho, a nikdy ji už nechtěl vidět. Uběhly tři měsíce plné nervozity. Konečně se odhodlal, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Na druhém konci se ozval úsečný hlas. „Dobrý den,“ pozdravil, „prosím vás, je doma Jindra?“ „Tady žádná Jindra nebydlí,“ ozval se hlas. „Prosím vás, nezavěšujte!“ vykřikl. Ze sluchátka se však již ozývalo pípání. „To přece není možné…“

Jak se dělá hra

Podíval se na nástěnku na protější zdi. Byly na ní barevné fotografie z rozsáhlého cvičení obranných raket Dobrovolné armády lidu. Vyfoukl dým. Z vytržení ho probraly až kroky, které se najednou hrubě a agresivně ozvaly chodbou. Trhl sebou. Byl to jeho průvodce. „Kdo ti dovolil kouřit!“ vyrazil mu z pusy cigaretu a vztekle ji rozšláp. „Vstaň,“ řekl. „Jdi!“ ukázal před sebe.

Volně vyrazil chodbou a fízl za ním. Klapot jejich bot mu připadal nesnesitelně hlasitý. „Přidej!“ zařval za ním fízl. Vyrazil kupředu, div se nerozběhl. „Rychlejc!“ řval za ním fízl a on se dal do klusu. Klapot přešel do ohlušujícího rachotu. „Doleva!“ slyšel za sebou hlas a zahnul do chodby vlevo. „Stůj!“ zařval fízl a on se zastavil u dveří, na kterých bylo napsáno – NERUŠIT – a pod tím s fízlovskou ironií – natáčí se. Fízl otevřel dveře a kývnul hlavou dovnitř – „Jdi!“

Podlouhlá, žlutě vymalovaná místnost. Na jednom konci dvoudílné okno a na druhém vypolstrované, zvukotěsné dveře. Před oknem, čelem do místnosti, stojí velký stůl přiražený ke stěně, na druhé straně u okna dvě veliké, ocelové skříně. Uprostřed místnosti osamocená židle obrácená směrem ke stolu a k oknu. Proti ní u stěny klasická lampa. Stěna napravo od židle, tak aby to bylo ze židle vidět, je pocákána krví či temně rudou barvou. Po celém linoleu na podlaze jsou nejrůznější šmouhy, rýhy a fleky. Také židle a stůl jsou ošahané, pořezané a pokryté nejrůznějšími skvrnami. Dveře se otvírají a vstupují mladík s fízlem v černém saku a žluté kravatě.

FÍZL: Sedni si! (ukáže mladíkovi na židli)

Mladík si sedá, fízl jde k oknu, opře se o parapet a zadívá se na mladíka. Uplyne tak deset minut. Otevírají se dveře a vstupují další tři muži ve fracích. Mladík se chce otočit a podívat se. Jeden z nich ho pleskne přes tvář.

DRUHÝ FÍZL: Co se otáčíš!

TŘETÍ FÍZL: Seď rovně!

ČTVRTÝ FÍZL: Kdo ti dovolil hejbat se!

TŘETÍ FÍZL: Sedmnáct mu je a ještě se neumí chovat!

ČTVRTÝ FÍZL: Však ho to naučíme!

Třetí a čtvrtý fízl zůstanou stát za mladíkovými zády, druhý přejde dopředu, opře se o stůl a opovržlivě se na mladíka zadívá. Mladík mhouří oči, protože ho oslňuje slunce dopadající oknem do místnosti.

DRUHÝ FÍZL (zařve): Jestlipak víš, kde seš! Tuhletu místnost zná moc dobře tvůj bráška a otec taky! Zrovna před tejdnem tady byl a sliboval hory doly.

MLADÍK (v duchu): Jo, to určitě.

DRUHÝ FÍZL: Tady přestávaj, hošánku, všechny srandy, rozumíš! To není jako tam vedle, my se s tebou párat nebudeme, jasný?! (prudce) Tak umíš mluvit, nebo ti mám tu tvoji klapačku vlastnoručně otevřít!

MLADÍK (přikrčí se): Ano.

DRUHÝ FÍZL: Co ano!

TŘETÍ FÍZL ZEZADU ZPRAVA: Jak to vodpovídáš!

ČTVRTÝ FÍZL ZEZADU ZLEVA: Nerozuměls!

MLADÍK (tichým hlasem na hranici ironie): Ano, tady přestávaj všechny srandy.

DRUHÝ FÍZL (viditelně uspokojeně): No vidíš, jak ti to jde, my si spolu budem ještě rozumět, my se spolu dohodnem, to nebude jako s tim tvym pitomym bráškou… (zvýšeným hlasem, ale již ne tak prudce, spíš zálibně) Tak votevři tu hubu, když se tě na něco ptám!

TŘETÍ FÍZL ZEZADU ZPRAVA: Von se to snad nenaučí!

ČTVRTÝ FÍZL ZEZADU ZLEVA: Asi ho to budem muset naučit!

MLADÍK (v duchu): Větší kretény jsem snad ještě neviděl. (nahlas) Ano.

DRUHÝ FÍZL (s opravdovým podrážděním): Co ano, sakra!

MLADÍK (chvatně): Ano, my se dohodnem.

DRUHÝ FÍZL: To už je lepší, jen to chce chtít, jasný! Potom si budem rozumět.

TŘETÍ FÍZL ZEZADU ZPRAVA: Trvá mu to ale!

ČTVRTÝ FÍZL ZEZADU ZLEVA: Potřeboval by asi trochu propláchnout uši!

DRUHÝ FÍZL: To počká. (pauza) Nejseš tak blbej, my se určitě dohodnem.

MLADÍK (v duchu): To určitě, ty imbecile!

DRUHÝ FÍZL: Od koho dostáváte ilegální protistátní literaturu? My to sice víme, ale chceme tě vyzkoušet, jestli nás nebudeš tahat za nos!

MLADÍK: Od nikoho.

TŘETÍ FÍZL ZEZADU ZPRAVA: Votevři pořádně tu svou špinavou hubu!

ČTVRTÝ FÍZL ZEZADU ZLEVA: Tak ty si z nás budeš dělat srandu, jo!

MLADÍK (nahlas, plačky): Od nikoho nedostáváme žádnou protistátní literaturu, (v duchu) vy zkurvysyni zasraný!

DRUHÝ FÍZL (zprudka): Máte ji ale doma!

MLADÍK: Nevím, o čem mluvíte, pane, a krom toho, v našem státě přeci statut ilegální literatury neexistuje, takže žádná ilegální literatura není a…

DRUHÝ FÍZL (nepříčetně): Drž hubu! Budeš odpovídat jenom na otázky, jasně, krátce a srozumitelně! (křičí) Rozumíš! Krátce a jasně a všechny ty kecy o právu a zákonech si nech pro svou starou bábu, ty nás (zesiluje hlas) nebudeš poučovat, co není a co je! (nepříčetné zařvání) Jasný!!

Mladík krčí rameny, že rozumí; chvíli je ticho, druhý fízl si zapaluje cigaretu.

DRUHÝ FÍZL (klidným, lhostejným, ležérním tónem, vypouštěje přitom kouř): Lžeš! My moc dobře víme, od koho to dostáváte a jakým způsobem to jde přes hranice. Úplně přesně ti můžu říct, kde to máte v bytě a co je to za věci!

MLADÍK (ironicky udiveně): Tak proč se tedy ptáte, když to víte?

DRUHÝ FÍZL (zběsile): Tady se ptáme my! Jasný! Tak laskavě zavři klapačku a odpovídej jen na otázky!

ZEZADU ZPRAVA TŘETÍ FÍZL: To jsem ještě neviděl!

ZEZADU ZLEVA ČTVRTÝ FÍZL: Kde myslíš, že jseš!

PRVNÍ FÍZL (nenávistně): Trochu by potřeboval narovnat ten svůj buldočí ksicht!

MLADÍK (ironicky bezradně a nešťastně): Tak to už teda nevím.

DRUHÝ FÍZL: Co nevíš?

MLADÍK: Nevím, jak mám odpovídat, když mám držet klapačku.

DRUHÝ FÍZL (zesiná, vztekle zašlápne cigaretu, tichým, zuřivým hlasem): To seš tak blbej, tady seš u vejslechu, tak koukej bejt zticha!

MLADÍK: Když se mě ale na něco ptáte…

DRUHÝ FÍZL (řve): Tak sakra budeš držet hubu, nebo ti ji mám vlastnoručně zavřít!

Třetí fízl potichu přistoupí zezadu k mladíkovi a těsně za hlavou mu vystřelí z poplašné pistole; mladík leknutím spadne na zem a chvíli neví, co se děje; z celého jeho zevnějšku vyzařuje strach; na fízlech je vidět uspokojení – uvolňují se a zapalují cigarety; mladík si roztřeseně sedá zpět na židli.

MLADÍK (stále se ještě třese, nenávistně v duchu): Svině zavšivený, jednou vás stejně všechny dostanu, hajzlové, jaký maj potěšení, smradlavý dušičky.

DRUHÝ FÍZL: Tak co! Jen si nemysli, hošánku, že si tady budeš s náma nějak zahrávat, že sme tady pro legraci. Jednoduše zmizíš a neštěkne po tobě ani pes! Tady byli už jiní frajeři, než seš ty, a koukal bys, jak zpívali! (fízl přejde k plechové skříni a otevře ji) Vidíš tady ty svazky! To je celá ta vaše zmršená rodina. Víme o vás úplně všechno, jasný? Od výrobního čísla vaší pračky přes číslo pneumatik vašeho auta až k číslům tvejch škrpálů… Je ti jasný! Tak tady na nás nic nezkoušej.

MLADÍK (jízlivě): Hm, to fakt neznám ani já.

DRUHÝ FÍZL: Ty nevíš, kamaráde, věcí, co víme my!

MLADÍK (v duchu): To je fakt, čísla praček neznám, ty debile!

Druhý fízl zatím vysype na stůl obsah mladíkovy tašky a přehrabuje se v něm; třetí se k němu přidává a zbylí dva pouze přihlížejí.

To bych rád věděl, co se těm imbecilům honí v těch jejich prasečích hlavách. To musí bejt asi síla. Večer přijdou domů a mamina spokojená, že se ten její blb pořád někde plahočí, mu udělá večeři. Akorát peněz by mohl, když už je estébák, brát víc. Má sice víc, než kdyby hákoval ve fabrice, ale nijak slavný to neni, a hlavně nemůžou jet na Západ. To ji teda žere, aspoň že dokáže všechno sehnat a občas taky domů přitáhne ňákou hezkou věcičku, co zabavěj na hranicích nebo při domovních prohlídkách. Dobrý věci se najdou i v bytech emigrantů, ale přece jenom, když už je s takovym blbem, by toho mohlo bejt víc. Aspoň teda, že neni často doma a že má volný večery. To musí uznat, to je dobrý.

A fízl dojatý, že má tak pozornou ženu, jí říká, že tentokrát ho už to povýšení a těch několik stovek navíc nemine.

Druhý fízl vyndavá ze skříně svazek listů a staví se těsně za mladíka; třetí fízl se vrací zpět za mladíkova záda.

DRUHÝ FÍZL (výhružně): Tak od koho dostáváte ty věci! (ticho) Tak panáček neví…

TŘETÍ FÍZL ZEZADU ZPRAVA: Asi ztratil paměť!

ČTVRTÝ FÍZL ZEZADU ZLEVA: A tak najednou!

PRVNÍ FÍZL: Však mu ji oživíme!

DRUHÝ FÍZL: Von si vzpomene… (s přemáhaným klidem) S kým se stýká tvůj povedený bratříček, náhodou taky nevíš, co! (rozpřáhne se, uhodí mladíka do tváře svazkem listů a řve) Ty dobytku, však ty si vzpomeneš, času na to budeš mít dost!

Už toho měl plný zuby. Jeho myšlenky zakroužily nad místností. Viděl se, jak sedí na židli a kolem nějací chlápkové. Už to chtěl nabrat pryč, když tu se ocitl na zemi. Jeden z fízlů se nad ním skláněl a křičel:

„Ty svině, budeš sedět tady, odpovídat na otázky, a né si někde lítat v povětří, nebo tě vlastní máma nepozná!“

„Polib si prdel,“ ulevil si v duchu M., ještě trochu zmatený, že je pořád tam, kde je.

Fízl ho zvedl a posadil opět na židli.

DRUHÝ FÍZL: Tak s kým se stýká tvůj bratr? My to stejně víme.

TŘETÍ FÍZL: Víš, kolik jeho kámošů nám to řeklo?

ČTVRTÝ FÍZL: Chceme jen vyzkoušet, jestli s náma jednáš upřímně.

MLADÍK (v duchu): Polibte si všichni prdel.

Fízlové zuří.

DRUHÝ FÍZL (řve): Jen si s náma nezahrávej, ty syčáku, víš, co je tohle! (opět ho udeří do tváře štosem listů) Ty tvoje čmáranice, to je pěkná prasárna! Z toho budou mít rodiče radost! A nejenom voni, to si piš! (ještě zvýší hlas) Co to je, vytřel si prdel přihláškou do svazu! Co to znamená, hajzle! To ti jen tak neprojde, to si nemysli! Na to ti nasázíme paragrafů, že nebudeš vědět, kde ti hlava stojí! Co bys řek takovýmu podvracení republiky, co! To by se ti líbilo. Takovejch pět let těžkýho kriminálu mezi vrahama, který by si tě už podali. Najednou ti došel dech, co!

TŘETÍ FÍZL: Ze školy deš ovšem bez řečí.

MLADÍK (v duchu): Z toho se asi poseru, kreténe.

DRUHÝ FÍZL (hází na stůl jeden z listů, řve): A tohle to je teda perlička! Větší sviňárnu jsem v životě nečet! Prasečinky, co, na to tě užije. Dobytku!

TŘETÍ FÍZL: Posíláme to na mravnostní, je ti to jasný!

MLADÍK (v duchu): A co mám dělat, ty kreténe!

ČTVRTÝ FÍZL: To už pude celým tvým životem!

MLADÍK (v duchu): Hovno, fakt, ty debile.

TŘETÍ FÍZL: Kam se poděješ, tam to hned pošleme za tebou!

MLADÍK (v duchu): Prdel.

ČTVRTÝ FÍZL: Aby všichni hned věděli, s kým maj tu čest!

MLADÍK (v duchu): Hovno.

TŘETÍ FÍZL: Jakýho prasáka to maj kolem sebe!

MLADÍK (v duchu): Hovno, prdel, čurák.

ČTVRTÝ FÍZL: Zařídíme, že se s tebou nebude chtít nikdo stýkat.

MLADÍK (v duchu): To budu, ty debile, nevýslovně šťasten.

TŘETÍ FÍZL: Všichni budou hned vědět, co jsi zač!

MLADÍK (v duchu): Unavuješ.

ČTVRTÝ FÍZL: Neseženeš práci!

MLADÍK (v duchu): Nadosmrti vděčen.

DRUHÝ FÍZL (zařve): Jak to, žes to měl šestkrát opsaný!! Co jsi s tím chtěl dělat!!!

MLADÍK: Chtěl jsem to poslat do Radostného hlasu mládeže, jestli by mně to neotiskli, (v duchu) ty debile jeden vyřezanej!

DRUHÝ FÍZL: To seš takovej idiot! Kdo si myslíš, že by ti tuhle prasárnu vzal! To snad neni možný, ty to fakt nemáš v tý hlavě v pořádku…

Otevřou se dveře a vstoupí mohutný vousáč; je bez saka a bez kravaty, rukávy barevné košile má vyhrnuté, jde vzpřímeně, aby vyrovnal váhu svého dosti velkého panděra.

VOUSÁČ (sadistickým, sladkým, protahovaným hlasem): Á, tady ho máme, mladýho!

MLADÍK (v duchu): Ty vole, to bude král.

VOUSÁČ (řve): Vstaň! (mladík vstane) Sedni si!

Mladík si sedne a vousáč mu podkopne židli, mladík se svalí na zem.

MLADÍK (v duchu): A hele, už je to tady, ten samej idiot, jak řikal brácha.

VOUSÁČ (zuřivě): Vstaň!

Mladík vstává.

MLADÍK (v duchu): To je asi jeho oblíbený číslo.

VOUSÁČ: Sedni si!

Mladík si sedá, vousáč mu podkopává židli, mladík padá na zem.

MLADÍK (v duchu): To je asi jeho jedinej trik, kterej neustále zdokonaluje.

VOUSÁČ: Vstaň!

Mladík vstává.

MLADÍK (v duchu): Nic jinýho asi neni schopnej vymyslet.

VOUSÁČ: Sedni si!

Mladík si sedá, vousáč mu podkopává židli, mladík padá na zem.

MLADÍK (v duchu): Má ho rád jako vlastní mámu a je na něj hrdej.

VOUSÁČ: Vstaň!

Mladík vstává.

MLADÍK (v duchu): Nevyměnil by ho za nic na světě, je to jeho život a vymyslel to sám.

VOUSÁČ: Sedni si!

Mladík si sedá, vousáč podkopává židli, mladík padá na zem.

MLADÍK (v duchu): Asi se mu řiká Náčelník podkopnutejch židlí.

VOUSÁČ: Vstaň!

Mladík vstává.

MLADÍK (v duchu): Kdybych to nezažil, neuvěřil bych tomu.

VOUSÁČ: Sedni si!

MLADÍK (v duchu): To už je opravdu vrchol demence. To se ještě to zvíře toho nenabažilo? (nahlas) Já si sedat nebudu, protože vy byste mi podkop židli.

VOUSÁČ (dvojnásob zařve): Sedni si!

Mladík si sedne a vousáč mu židli skutečně opět podkopne.

Vousáč se toho po chvíli nabažil, ale nijak zvlášť ho to nepotěšilo. Oběť se chovala málo dramaticky, poslušně se zvedala a sedala jako cvičený vlčák Ajax, a to je potom na hovno, nemá to žádnou šťávu. Zbytek odpoledne byl mrzutý, ale k večeru bylo už vše v pořádku. Místo mrzutosti nastoupila opět doživotní spokojenost.

Dveře se otevřely a vešel nový fízl. Ještě než vousáč odešel, udělal poslední pokus, jak si zlepšit náladu. Zapálil si cigaretu, stoupnul si před mladíka a výsměšně ho pozoroval. Mladík se mu podíval do očí. Fízlovi se stáhly koutky úst, pustil cigaretu na zem a vztekle ji rozšlápl. Tak to jsi přehnal, hrklo v mladíkovi, teď ti ten mastodont vyrazí zuby, srazí tě na zem a polobotkou ukopne nos.

Vousáč zamířil ke dveřím, a když ho míjel, dal mu pěstí na solár. Mladík to vůbec nečekal. Svalil se na zem a lapal po vzduchu. Kroutil se a otvíral hubu jako kapr na suchu a tamti ho výsměšně pozorovali. „Jdu na oběd a moc se s ním nepárejte!“ slyšel slova vousáče. Tak, teď to začne, pomyslel si, teď mě tu ukopou jako prašivýho psa, budou mně pálit prsty zapalovačem jako jiným… Dostanu tu odpornou facku na obě uši, která protrhne ušní bubínky, a krev se mně vyvalí z uší, z nosu, z huby a všechno bude jedna veliká, opuchlá tkáň. Viděl naleštěné polobotky, jak se blíží k jeho hlavě, podlaha nesla jejich klapot přímo do uší, teď, už je blízko, vší silou ho kopne do hlavy, rozrazí mu čelo, přes oči se přeleje vodopád horké krve a odpojí ho od světa, černý, tvrdý podpatek stoupne na ucho a dodrtí. Novému fízlovi to bylo trapný, díval se nervózně jinam.

Konečně popadl dech a posadil se znovu na židli. Všichni fízlové až na toho útlocitného odešli.

MLADÍK (v duchu): Tak dělej, fízle, začni mazat med kolem huby, ty seš přece ten hodnej, kerej mně chce pomoct, kerej to myslí dobře.

FÍZL: Nechcete kafe nebo si zakouřit?

MLADÍK (v duchu): Svině.

Mlčení.

FÍZL: Opravdu nechcete? Nebojte se, se mnou můžete mluvit normálně. Já vím, že mně asi moc nevěříte, ale podívejte se, nějak se člověk musí živit, a pak tady můžu aspoň pomoct. (ticho) Nevěříte mi? Já opravdu po vás nic nechci, nechci vyzvídat… (zarazí se, mladík je již očividně myšlenkami někde jinde; fízl krčí rameny, uraženým tónem) Jak myslíte, ale neděláte dobře.

Zoufalá představa

Nechal tam fízla samotného a sednul si do šeré hospody, kde byl příjemný chládek. Popíjel pivo, polo naslouchal hovoru starých pivních dědků a polo snil v tom tichém uklidňujícím světle lomeném ve zlatavém nápoji… Ach, maminko, pamatuješ, jak jsem se tulil v tvém náručí, jak jsem chodil do školy s velikou brašnou, s tak velikou, že byla skoro větší než já? Jak jsem se učil násobilce? Jak jsem se vždy počůrával, když jsem spal v cizí posteli? Jak jsem trucoval a vztekal se, když jsem měl pocit, že se o mě náležitě nestaráš, jak jsem se cítil opuštěný a jaký jsem měl strach? A co tedy chtějí ti lidé, ti velicí páni? Copak se pomátli na rozumu? Copak se celý svět zbláznil a obrátil naruby? Ach, maminky, řekněte něco, dyť vy to víte samy nejlépe…

… a co vy, děvčata, jestlipak si některá na mne vzpomenete? Jestlipak víte, kde jsem a co se mi děje? Zuzano, Moniko, Jitko, řekněte jim, prosím, o našem nevinném škádlení, úsměvech a roztomile přihlouplých řečech… Řekněte jim o tom všem, řekněte jim, že vás mám všechny nesmírně rád a nic jiného už pro mě neexistuje, za vaše úsměvy bych dal život. Řekněte jim úplně všechno, ať se chytí za hlavu, ať si rvou vlasy, ať si říkají, je to možné, co my jsme si to jen mysleli. Medorek se v těch myšlenkách převaloval jako ve sluncem vyhřáté vodě.

Závěr

Na scénu přicházejí opět všichni herci.

DRUHÝ FÍZL (klidným, úředním tónem): Tak budeš mluvit, nebo ne? (ticho, řve) Jen si nemysli, máme tě prokouknutýho do poslední mrtě! Všichni jste jedna a ta samá pakáž a nejlepší by bylo udělat s váma krátkej proces! (přejede si rukou po hrdle; pauza, násilně klidně, s potlačovaným vztekem zvedá sluchátko)

Tak sis to nerozmyslel…? Víš, kam volám? Objednávám ti celu! (mladík nereaguje, fízl dělá, že někam volá, pokračuje)

Sakra, nikdo to nebere, máš štěstí, ale to je jedno, tomu stejně neunikneš! Budeš obviněnej z rozšiřování pornografie a šíření nacistickejch myšlenek! A k tomu dostaneš znevažování socialistickýho zřízení a rozšiřování antilidových podvratných textů…! A vůbec, (řve) musíte bejt vůbec rádi, že tady jsme, že vás ochraňujeme, jinak byste se už všichni houpali na stromech!

Pauza, druhý fízl ukazuje na věci rozházené po stole.

Tohleto si sbal a půjdeš tady s tím soudruhem!

Mladík si chce vzít i své básně.

Kdepak, to tady nech! (obrací se ke svým kolegům) Ten je dobrej, co, von by si to vodnes domů!

Fízlové se uchechtnou.

MLADÍK: A kdy mi to vrátíte?

DRUHÝ FÍZL (řve): No to snad nemyslíš vážně! Koukej mazat, než si tě tady necháme!

TŘETÍ FÍZL: Však tě přejdou srandičky!

ČTVRTÝ FÍZL: Je ti jasný, že se nevidíme naposled!

PRVNÍ FÍZL: Třeba ho večer náhodou potkáme v nějakým odlehlým parku.

Ach, ta vůně

Venku si oddychl. I když zvoral, co mohl, nitro se mu radostně uvolnilo. Začichal vzduch města. V hlavě se mu rozsvítila žárovka. Prošel Ořechovou na trh, zahnul k Sv. Michalu a vešel do jednoho ze dvou malých vinných výčepů. U pultu si objednal bílý střik. Bylo mu, jako kdyby se vrátil z nějaké čtyřhodinové filosofické přednášky, takovou úlevu už dlouho necítil. Vybavil se mu celý ten aparát státní policie a nechápavě zakroutil hlavou. Šťourači v prdelích. Chm, je to cejtit, povídal si, čím víc ale o tom člověk přemejšlí, tím je z toho blbější… a nakonec už je tak blbej, že civí na trenýrky a říká si, jémine, k čemu tohle asi je. Jestli snad na hlavu, či snad na prdel? Všechno už je tak možný, že to je už zcela nemožný.

Objednal si další sklenici, přiložil ji ke rtům a začal pít. Nápoj byl tak osvěžující, že se nezdržel a vypil ho naráz, i když si ho chtěl původně pomalu vychutnávat. Jeho pohled se střetl s pohledem mladé ženy, která stála opřena naproti němu. Zadíval se na klobouk chlapa stojícího u pultu. Klobouk se zformoval do tvaru směšného panáčka, který si okamžitě šňupnul tak, že vylítl do výšky a objevila se holá hlava majitele klobouku, na níž zůstala hromádka šňupacího tabáku. Panáček dopadl zpět na hlavu a proměnil se opět v klobouk. Medor se v duchu rozesmál, měl to hrozně rád, takovéhle komické kousky. Podíval se na bělostnou rukavičku postarší paní. Její prostředníček v bělostném hedvábíčku se hrozivě protáhl, protnul celou místnost a zašimral ho pod nosem. To už se neudržel a vyprsk.

Řekni, osle, jsi mudrc, blázen, nebo osel? Jestliže řekneš, že jsi mudrc, jsi osel. Jestliže řekneš, že jsi blázen, jsi osel, ale jestliže řekneš, že jsi osel, jsi osel vůbec největší.

V chrámu

Přijel domů. Ve schránce měl obálku. Srdce se mu rozbušilo, moc dobře znal to písmo, nemohl si ho splést. Rozechvělými prsty roztrhl obálku. Stálo tam, dnes ve čtyři. Konečně. Jak dlouho na tuto chvíli čekal? Už ani nevěděl, přestal počítat čas.

Zapálil si cigaretu. Uklidnil se. Dokonce se začal i s jakýmsi sadistickým potěšením těšit. Konečně se rozetne další mrak, který již povážlivě páchnul. Buď prohra, nebo vítězství, hlavně že je konec tomu úmornému čekání.

Vykoupal se a začal si dělat oběd. Z almary vytáhl starý ubrus, který se používal jenom o svátcích. Na stůl postavil rozžaté sváteční svícny. Pomalu jedl a díval se do plamenů svíček. Zapíjel z prastaré sváteční sklenice.

Z police si vzal bratrův fotoaparát, aby vypadal jako turista, a vyšel do ulic. Byla teprve jedna hodina, do čtyř času dost, ale byl nervózní a doma by to už nevydržel. A pak, je lepší zmizet. Nikdy se neví, náhoda je blbec.

Pohroužil se do ruchu velkoměsta. Pro jistotu několikrát projel podzemní drahou, několikrát nenadále vystoupil a mizel v davu, aby měl jistotu, že ho nikdo nesleduje. V sázce bylo příliš mnoho.

Procházel se středověkými uličkami. Zašel ke Králi a dal si pivo. Položil na stůl peníz a odešel. Vyšel po dlouhých schodech na Horní náměstí, udýchaně se zastavil a z rampy shlížel dolů na město. Skulinami mezi šedivými mraky pronikaly k zemi trsy slunečních paprsků. Kouř ze stovek komínů usazených na rozmanitých stříškách starých domů stoupal kolmo k nebi, proplétal se, jasně osvícen pruhy slunečního světla, a mizel v šedi oblohy. Vládlo podivné sváteční ticho. Přesně ve chvíli, kdy čtyři lidé v hloubi věže rozhoupali Václava svatého a zvon se rozduněl trojím úderem, vstoupil do chrámu. Poznamenal se křížem a zahnul do boční lodi. Prošel kolem kaple zemského patrona a zastavil se několik kroků před jedním z postranních oltářů. Slunce se najednou vyhouplo z mraků a barevným chrámovým oknem vrhlo na dlaždičky kolem něho obraz nějakého biblického výjevu.

Otočil se k oknu. Oslnilo ho prudké, jasně bílé světlo. Zatočila se mu hlava. Málem upadl. Rukou si zakryl oči a ustoupil do stínu velikého pilíře. Srdce mu prudce bušilo. Malý zvon na věži odbil jednu čtvrt. V tichu se ozvalo šustění kroků a gotickou katedrálu naplnilo monotónní brumendo vycházející z několika desítek hrdel. Otočil se. Uličkou hlavní lodi se táhl zástup žebravých mnichů zahalených v kutnách. Pokřižoval se a skrčil se za sloupem. Zástup pomalu došel k hlavnímu oltáři a rozestavil se do půlkruhu směrem k chrámovým vratům. Najednou zaburácely varhany. Vydržovaný tón několika desítek píšťal stoupal v E a G, ve Fis klesal a vracel se na E, kde pomalu dozníval. Há há há hááá, opakoval melodii o oktávu výš zástup mnichů a po nich ještě o oktávu výš se z kůru ozval sbor ženských hlasů. Když dozněly, varhany udaly novou melodii a vše se znovu opakovalo. Zvuk zesílil tak, že se mu zdálo, že se zřítí klenba, a uvědomil si, že je vlastně naprosté ticho, vůbec nic se nepohnulo. Ozvalo se slabé zaskřípání, po chvíli opět, ozval se strašlivý hlomoz a chrámová vrata se s třeskotem zavřela. Nastala naprostá tma. V chrámu se rozsvítilo, jako kdyby prudce vzplál oheň, a on uviděl v chrámové lodi desítky vznášejících se postav, jako by nějaká kamera mohla promítat obraz do prostoru. Malý zvon odtloukl tři čtvrtě. Sklonil hlavu a začal počítat vteřiny. Poslední čtvrthodina mu připadala nekonečně dlouhá. V chrámu bylo nyní naprosté ticho. Občas se ozvaly šouravé kroky nějaké babky. Byl už u devíti set osmdesáti pěti a pořád nic. Konečně malý zvon odbil čtyři čtvrtě a hned nato odbily čtyři celé. V tichu chrámu se ozval sotva slyšitelný šelest. Chvíli počkal, pak vstal a rychle, ale ne zas tak, aby to bylo nápadné, přešel do levé boční lodi, přistoupil k prostřední řadě lavic, k okraji předposlední lavice. Hmátl dovnitř a vytáhl přeložený papírek. Rozevřel ho. Velikými rudými písmeny tam stálo – Vítězství. Ušklíbl se. Poslední dobou všechno až ňák moc snadno vycházelo. Musím se připravit na nejhorší, řekl si, i když v hloubi duše cítil, že už je rozhodnuto.

Roztrhal papírek a vhodil ho do chrámové pokladničky. Jako jeden z mnoha turistů prošel hradem.

Opravdová radost

Karel Medor se již přes týden těšil, až půjdou s Nestorem na fotbal. Byla to jedna z mála věcí na tomto světě, která je ještě dovedla potěšit. Bohemka hrála na Dukle a Medor by dal bůhvíco, aby klokani rozsekali vojáky na cucky.

Na Julisce byli již půl hodiny před zápasem a celí nervózní podupávali, protože nebylo zrovna nejtepleji. Nestor byl celý oteklý a o něco víc škubal hlavou než obvykle.

„Člověče, co ti je?“ řekl Medor. „Já mám sice hubu taky oteklou, zub bolí, ale ty vypadáš docela nebezpečně.“

„No co by bylo,“ odpověděl Nestor. „Jdu rovnou z vrátnice a celou noc jsem nezamhouřil oka. Pořád tam něco šelestilo. Před tejdnem tam dole u řeky zařízli nějakého chlapa. Od tý doby tam není klid.“

„… hm, s tou prací byla vždycky potíž… blbý… co ale vymyslet,“ řekl Medor.

„Chu chů,“ mávl Nestor rukou.

„Máš pravdu,“ řekl Medor, „ale přeci…“

„Myslíš…?“ řekl Nestor.

„No nemyslim,“ odfoukl Medor.

MEDOR: Svatá pravda, práce je ta nejhorší otročina.

NESTOR: Začal jsem, člověče, hrát na harmoniku, abych jednou rukou mohl číst noty… čím dál hůř vidím… a i sluch… jenom čich… jako by se ostřil… stále silněji cítím kolem sebe nějaký strašný smrady!

MEDOR: Doufám, že nenarážíš na mě…

NESTOR: Co…

MEDOR: Doufám, že nenarážíš na mě…

NESTOR: Na co?

MEDOR: No na mě…

NESTOR: Na tebe?

MEDOR: No na mě…

NESTOR: S čím bych měl na tebe narážet?

MEDOR: No já nevím s čím… ale… ten zrak, ten čich, máš recht! Taky sem na tom hůř než… Hlavně teda sluch, voči mám blbý vod přirození… tebe jakžtakž slyšim, ale jenom proto… protože vim, co ty můžeš asi tak povídat…

Přátelé se odmlčeli a ponořili se každý do svých úvah.

MEDOR: Neviděl jsi někoho?

NESTOR: Koho?

MEDOR: To je jedno.

NESTOR: Ne.

MEDOR: Jak to tipuješ?

NESTOR: Já?

MEDOR: Hm, to je možný, ale já mám takovej divnej pocit… Ty svinský vojáci maj z pekla štěstí!

NESTOR: Takovej už je svět.

MEDOR: Opravdu, je blbý…

NESTOR: Po prvním gólu jdu domu.

MEDOR: Půjdem na desítku.

NESTOR: Co to je?

MEDOR: No desítka…

NESTOR: Jaká desítka?

MEDOR: No desítka, přece.

NESTOR: Tomu nerozumím.

MEDOR: No desítka, Staropramen, přece.

NESTOR: Pivo.

MEDOR: Ano, pivo… Hele, Dravec. Héj! Tě bůh!

DRAVEC: Tě bůh!

MEDOR: Je tam Emil!

DRAVEC: Neni!

MEDOR: A Hrobník!

DRAVEC: Neni!

MEDOR: A Flaksa!

DRAVEC: Neni!

MEDOR: A Kindl!

DRAVEC: Taky né!

MEDOR: A někdo!

DRAVEC: Nikdo!

MEDOR: Vidíš dobře!

DRAVEC: Moc né!

MEDOR: Já už vod přirození! Tě bůh!

DRAVEC: Tě bůh!

MEDOR: Kde všichni sou, volové?

NESTOR: Pozor!

Na trávník začali vbíhat hráči v zeleno-bílém. Na tribunách se ozval potlesk. Hned nato se objevili hráči v žluto-červeném a vše začalo pískat – vojáky měli všichni rádi jako osinu v prdeli. Akorát na hlavní tribuně se ozval potlesk několika vysloužilejch lampasáků, ale ve všeobecném pískotu ho nebylo ani slyšet.

Klokani měli výkop. Medor zvednul pěst a zařval: „Bohemka! Do toho! Bijte zelený mozky! Bijte pohany!“ Hruška rozehrál Mičincovi a začalo se. Oběma přátelům se rozsvítily oči. Míč šel dopředu Zelenskému, který poslal krásný centr doprava na nabíhajícího Jakubce. „No to je vono!“ nadšeně křičel Medor. „Franto, centr do vápna, Chaloupka hlava a je tam jak vyšitej!“

Jakubec odcentroval a k míči se dostal Standa Levý. „Šmarjá, vystřel!“ zařval Medor. Standa se napřáh, Medor s ním, a poslal strašlivou dělovku těsně vedle levý tyče. Medor se ovšem špičkou boty strefil do stehna chlápka stojícího před ním. Chlap zasykl a prudce se otočil. Medor zblednul. „To byla bomba, viděl jste to, to se jen tak nevidí!“ vyhrkl. „Jít tak o třicet čtyřicet čísel doprava, to by bylo, co?!“

Chlap zavrčel, že někomu asi ukopne hlavu, a otočil se nazpátek. Medor vystrčil bradu na mužova záda a zabušil si pěstičkou na čelo.

„To bylo, co?“ otočil se k Nestorovi. „To je strašná škoda, pitomejch třicet čísel a už jsme mohli víst, už by bylo všechno klidnější… To je právě ten svinskej svět, že vždycky všechno rozhodujou jen samý pitomosti!“

Nestor ani nedutal a civěl na trávník. „Dyť je teprve první minuta!“ odsekl.

„No jó, to jó, ale už jsme mohli víst,“ kroutil hlavou Medor, „to je strašná škoda, to byl určitě klíčovej moment celýho utkání, mohlo to bejt jasný, teď dostaneme góla, nedáš, dostaneš, já to cejtím v kostech, to je vždycky, panenkomarja, jejejej, to bude zlý, nechci to vidět!“

„Nemaluj, sakra, čerta na zeď!“ nervózně odseknul Nestor.

„Já nic nemaluju,“ ohradil se Medor, „ale to je tutovka, to je jasný, jak nedáš góla, je to v pytli, proti tomu člověk nic nenadělá!“

„Sakra, zavři zobák!“ zavrčel Nestor.

„Dyť nic neřikám, jen…“

„Ššš!“

V útoku byli nyní vojáci. Vízek upadl a filmoval faul. „Vstávej, ty lampasácká fifleno, a nehraj nám tady divadýlko!“ zařval Medor, ale to už se blížila pohroma v podobě sudího se zdviženou rukou.

„Von to, ta chynda špinavá, vodpískal, no to snad není možný, dyť byl vod něj na metr daleko, ani se ho nedotk!“ vztekal se Medor. „Ten je koupenej!“ řvali lidi. „Kolik asi dostal, řepák!“ řval Medor. „Kretén! Hajzl! Dobytek! Zasluhoval by na skřipec, stvůra prodejná!“ ozývalo se z davu. „Teda to vám řeknu, větší sviňárna snad ani nemůže bejt!“ otáčel se Medor po okolostojících a ti mu všichni hlasitě dávali za pravdu. „Je to zaprodaná mrcha!“

Na ochozech to vřelo. Míč si postavil Fiala. Bohemka stavěla zeď. Písknutí, Fiala se rozběhl, stadión zatajil dech, a strašná morda zamířila do pravé šibenice. „Šma Jizruel!“ vykřikl Medor, míč se v tu chvíli nadzvedl, otřel se o břevno a přeletěl do autu. Z obou dvou spadly veliké kameny. „Myslím, že jsem to zachránil,“ pronesl Medor, „ale kdyby to šlo o dva metry dál, teda bylo to o dva metry dál, tak by určitě to svinský raklo beze všeho nařídilo penaltu, a to bych potom asi už nic nezmohl. Ale uvidíš, že ta penalta tady bude! A to co nevidět!“ prorokoval Medor, a taky že jo.

Útoky se teď přelévaly z jedné strany na druhou. Postupem času ale přidávala Bohemka na tempu, získala iniciativu a zatlačila vojáky na jejich půli. Najednou Standa Levý bez přípravy vystřelil a bylo to jedna nula. Na tribunách se strhl nepopsatelně vítězný řev. Medor s Nestorem dělali jakoby nic, že je nějakej blbej gól nemůže zajímat, ale duše jim přitom zářila jako sluníčko. Byli na vrcholu štěstí. Ale hned z příštího útoku vojáků nařídil sudí proti Bohemce penaltu za údajný faul – a na koho jiného než na Vízka. Ochozy zaburácely strašlivým vztekem. Na rozhodčího se snesl déšť nadávek toho nejhrubšího zrna. „Co jsem to říkal, co jsem to říkal, hovadský gádžo, prasečí amhorec!“ řval Medor. „Chamr, tinef!“ až mu přeskakovaly hlasivky. Nestor střídavě blednul a rudnul, byl by schopný vraždit.

Jedenáctku šel kopat samozřejmě už kdo jiný než Vízek. Tribuny ztichly. Borovička si okopal obě tyče, plácnul do břevna a plivnul na značku pokutového kopu. Lidi se křižovali. Vízek frajersky postavil míč, jen tak, bez ničeho se rozběhl, načutl merunu a Borovička ji fantastickou rybičkou vyrazil na roh. Samou radostí vymetl kotrmelec. Ochozy zaburácely, ale tentokrát nadšením. To je zázrak, to je zázrak, špital si Medor. Nestor byl také dojatý na nejvyšší míru. Ale kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp. Vojáci kopali roh, klokani se nestačili vzpamatovat, a pohroma byla dokonána: 1:1, vyrovnáno!

Celý stadión ztuhl, jako by měl nastat konec světa. A to se prosím hrálo na půdě vojáků! Jen těch pár zmíněnejch lampasů se snažilo na hlavní tribuně vyvolat zdání vítězného pokřiku. Tisíce očí je nenávistně pozorovalo. Za našimi přáteli se také ozvaly vítězné hlasy. Nestor s Medorem se nasupeně otočili, připraveni každého vyřídit. Dva klučinové ustrašeně umlkli. „Budete zticha, spratkové lampasácký, nebo…!“ výhružně na ně vybafla naše dvojice, ale nebylo již třeba, úplně stačil jejich zjev.

Půle skončila nerozhodně. Medor byl ve skleslé náladě.

„Člověče, vidim to černě, ta penalta neměla bejt,“ říkal Nestorovi.

„Kdepak,“ odporoval Nestor, „teď to naopak rozjedeme!“

Medorovi také ležela v nejhlubší hlubině duše naděje na vítězství, jako početní přesilou obklíčenému vojsku, ale bál se cokoliv vyslovit, nebo na to jen pomyslet, aby ho Bůh nepotrestal. Zvedli se a šli si stoupnout na druhou stranu k brance vojáků, aby viděli ty góly hezky zblízka.

Obě mužstva vběhla na trávník a druhá půle začala. Vojáci se rozjeli a prvních deset minut Bohemku tlačili. Ale pak přišla brazilská samba klokanů. Valili se na vojáky jako divoká voda, vlna za vlnou. Prokeš se Zelenským posílali krásnými pasy dopředu Hrušku a Mičince a napravo neustále nabíhal Franta Jakubec v roli falešného křídla. Pas, centr, střela, jedna krásná akce za druhou. Vláďa Hruška měl svůj den. Byl k neudržení a také za chvíli dal gól. Zamotal celé obraně vojáků hlavu, svou nechal naopak chladnokrevně střízlivou, prokličkoval mezi nimi, obešel brankáře a bylo to 2:1! Tedy správně 1:2. Medora to ale neuklidnilo, spíš naopak, a postupem doby byl čím dál nervóznější. Bál se, aby vojáci nevyrovnali. Rozhodčí jim zcela evidentně nadržoval a neustále se střílelo na Borovičku z blízkosti šestnáctky za fauly, které nikdo neviděl. Tribuny pískaly do ohlušení. Medor byl vzteky bez sebe. Křičel na celé kolo – „Jak to píská, ten prašivej kélev, co si ten syčák o nás myslí, že nemáme voči, že nic nevidíme, ale my to moc dobře vidíme, haman svinskej, co si vo sobě myslí, že nás bude tahat za nos!“ a lidé mu nadšeně přizvukovali. „Však počkej, ty nám neunikneš!“ přidával se Nestor.

Ale Mičinec dal další gól a vše bylo rozhodnuto a ani špatný rozhodčí na tom nemohl nic změnit. Tři jedna na Dukle proti těm prašivejm vojákům! Krásné vítězství. Pro oba to byl největší svátek. Poslední konečné vítězství zbraní znamení Kříže.

Až po smrti

Jako každou věc tak i vítězství šli zapít. Sešli z Julisky k Internacionálu a zastavili se u Barikád. Seděli proti sobě a popíjeli pivo.

MEDOR: Člověče, viděls?

NESTOR: Co?

MEDOR: Ten Fiala, Rada…

NESTOR: No jo, a jejich trenér, Novák, to je zasloužilej mistr sportu!

MEDOR: Hm, to mě štve, člověče, že ten Vízek už bude v klubu kanonýrů, a přitom takovejch padesát gólů dal z jedenáctek. Ty penalty by se neměly počítat, nebo aspoň z polovic!

NESTOR: To by mně ještě tolik nevadilo!

MEDOR: Máš recht, nevadí to ještě tolik.

Vypili každý dvě piva a dostali se do melancholické nálady.

MEDOR: Namaloval jsi něco?

NESTOR: Nic.

MEDOR: To je tím počasím. Já zas nemůžu kouřit. Ňák se mně z toho točí šiška. Akorát ten fotbal, ten fakt potěšil.

NESTOR: Nebylo to špatný, ale nakonec, co s tím.

MEDOR: Prašť jako uhoď, co jinýho dělat.

NESTOR: To je fakt.

MEDOR: Člověče, jak nás tak poslouchám, vypadá to, jako kdybychom se měli někam přemístit.

NESTOR: Ty chceš jít jinam?

MEDOR: Chraň bůh.

NESTOR: To je možný.

MEDOR: Taky se mně zdá… Haška nesli na hřbitov lipnický sokolové, nás asi ponese celá duklistická jedenáctka!

NESTOR: To nejlepší nakonec. Vůbec, je dneska něco dobrýho?

MEDOR: Velká cena Monaka a Stepující stonožka.

NESTOR: Fakt?

MEDOR: Jo.

NESTOR: Myslíš, že to Prost letos vyhraje?

MEDOR: Těžko říct, vyhraje, má nejlepší stroj.

NESTOR: Čet jsi toho Laudu?

MEDOR: Ne.

NESTOR: Přinesu… Ta Stepující stonožka, francouzská komedie?

MEDOR: Hrozná legrace… hezký holky.

NESTOR: Mám ji jak z praku.

MEDOR: To mi povídej, a přitom máme pouze čtyři.

NESTOR: Nejsme nejmladší.

MEDOR: Von je vlastně člověk v lihu už od jara, od jara oddaluje kocovinu.

NESTOR: Už mě to sere.

MEDOR: Mě taky, hlavu mám jak hovno.

NESTOR: Prdel.

MEDOR: Co jsem to chtěl, kurva, říct.

NESTOR: To je dobrý.

MEDOR: ……… Pití…… pití jen a jen pití……………………………… ………………… spánek a jídlo a člověk musí bejt nanejvýš opatrnej, aby z toho nevybočil…………………………………………………… ………………………………………………………… (bere půllitr a usrkne z něj) ech (otřese se)…………………………………………………… (usrkává)………… Co? Říkals něco…………………………………… …………………………… třeba se radši i upít než něco dělat……… ………………………………………… (usrkává) ……………………… hmota……………………… (usrkává a zapaluje si cigaretu)…… …………………………………………………… všechno tady je hmota………………………………… ďábel našeho těla………………… knih hudby srdce náš život (pije)…………………… ech……… ……………………………… ech……………… (srká)………………… (pije)…………… Ech…… (smrká)…………………………………………… (pije)……………………… náš duch je jak lesklej zlaťák……… (pije)… musíme bejt nanejvýš opatrní……………… (pije)… ech…… (smrká)……… (pije)……………………………………………………………………… hemžení smažení………………………… (pije)……… ech…… (pije)…… (smrká)…… nejlepší je celej den spát……… (pije)…… a v noci potom spát……………… (pije)…… (zapaluje si cigaretu)…… (pije)……… ech……………………………………………………….………………………

Uběhne deset minut.

(zapaluje si cigaretu, pije)………………… ech…………………… život prospat a smrt taky………… (pije)………… co je vlastně ten……………… život to není…… (pije)…… ech……………………………………………………………………………………………… myslíme…………………………………… (pije)……………………… ……………………………………… musíme musíme si zachovat čistou desku…………………………………………………… nepopsanou……………………………………………………… (pije)……… …………………………………………………… až nebudeme (pije) …… ech………………… až umřeme (pije)…… snad začneme teprve…………………… začneme snad teprve…………… existovat existovat……………… být……………………………………… (pije)………………………………………

Rozum ti usnul. Jdeš po horách, na zádech batoh plný žrádla, věčného žrádla, konzerv koupených ve městě, věčnej mezek, věčně se mu sbíhají sliny, pot stéká pod košilí, rudá, spálená kůže nesnesitelně pálí, hlava ti třeští z toho úmorného slunce, puchýře na nohou z kožených bot, kurevské mouchy dohánějící k zběsilosti a vražedná žízeň. Tam ho potkáš. Skáče o jedné noze, na hlavě placatou čepici, jakou snad nosili komisaři v bolševickém Rusku, a na těle vojenský kabát. Zeptáš se na pramen, zachrchlá něco, snad v jakémsi nářečí, snad nemá jazyk, směje se řadou černých zubů, posunkem žádá cigaretu, mouchy se bez rušení prolézají v jeho bahnité tváři. Vesele si hopsá na jedné noze jako klokan, stále dokola, zubí se na tebe, dohání k zoufalosti, tupé zvíře, nikdy ti nedá pokoj…

… Jdeš nočním městem a ztichlé ulice jako kdyby čekaly na tvé kroky, tmavá okna jako kdyby čekala na tvůj pohled. Jdeš ulicemi, pod kutnou, slova plynou se rtů, kreténe, kreténe! Kreténe…!

Když usneš, opuštěná loďka se kolébá na uklidněném moři, slunce vychází, slunce zapadá, řvaví buřňáci. Nebo rozbitá loďka na dně oceánu, nekonečná tma, černí tvorové nepotřebují barvy. Tak se probouzí. Všechno v hajzlu!

V Hrobě

Přesně když vyšla první páteční hvězda a začínala sobota, odklopil víko a vstoupil do Hrobu. Jako vždy mu vrazil do nosu zatuchlý a slabě nasládlý vzduch starého sklepení, pach desítky let tlejícího organismu. Byla tam tma, ještě zde nikdo nebyl. Rozsvítil lampu nad stolem vedle rozpálených kamen. Sedl si, zapálil si cigaretu, hřál si ruce a čekal. Bylo naprosté ticho. Slyšel pomalý, táhlý tlukot jakéhosi podivného stroje. Tak si představoval ponorku pomalu se šinoucí v temných hlubinách moře, kterou svíral ohromný tlak okolního vodního světa. Připadalo mu, že ten pravidelný, klidný chod stroje je jediná jistota, jediné bezpečí, jinak že dojde ke zkáze. Strašlivá síla zbortí stěny hlubinného plavidla a zmuchlá ho v ocelovou kuličku. Uvědomil si, že poslouchá tep vlastního srdce. Hlava se mu počala klonit. Zpola dřímal, zpola bděl. Z chodeb sem táhl vlhký lezavý vzduch. Ještě více se přitulil ke kamnům a v polospánku vychutnával sálající teplo, které přecházelo do příjemného snění.

„Kdo tady je!“ ozvalo se z dálky a M. uslyšel, jak odpovídá – „Jááá!“ Prostora protáhla slovo. Opět se rozhostilo ticho. Pod víčky se mu mihlo několik tváří. Jedna byla klidná a uvolněná, další se mračila, třetí byla přísná a neoblomná, čtvrtá se potměšile šklebila, pátá se křečovitě smála, šestá měla zavřené oči. Uvědomil si, že se dívá na orloj a v okénku se postupně objevuje a mizí dvanáct apoštolů. Něco zařehtalo. Podíval se vzhůru. Napůl kohout, napůl kobyla. Vše zmizelo a objevila se Smrt. Bloudil ulicemi poblíž přístavu. Vzduch byl cítit rybinou. Doléhal sem křik mořských ptáků. Vzpomněl si na ženu, která šla před chvílí před ním po ulici. Štíhlé nohy a nemateřský, dívčí zadek. Najednou uslyšel kroky. Trhl sebou. Před ním stál hostinský a podával mu pivo.

„Deš teda na čas!“ řekl.

„Ále, zasekly se mi pídě a přes ten kouř už člověk na oblohu nevidí,“ odpověděl.

Hostinský si něco pro sebe zabručel a šel do výčepu.

„Pane Šimurda!“ zavolal.

„Co je?“ otočil se hostinský.

„Pane Šimurda, máte zelenou?“

„Nemám,“ zavrčel hostinský.

„Tak mi dejte jednu velkou!“

Hostinský škubnul hlavou a odešel.

M. si zatím četl noviny. Přečetl si sportovní rubriku a obrátil na zprávy ze světa. Četl, že OSN po sedmi letech dohadů prosadila rezoluci odsuzující mučení, a pokýval hlavou, jaké to jsou v tom dnešním věku computerů vymoženosti. Dále si přečetl zprávy z Bagdádu a Teheránu, které oznamovaly, tak jako každý den po osmdesát let, že obě válčící strany si navzájem zasadily ten rozhodující úder, že obě zabily tolik a tolik nepřátel a sestřelily tolik a tolik protivníkových letadel. Celý svět se zaujetím a trochu i se závistí sledoval tento konflikt, protože to bylo jedno z mála míst na světě, kde se ještě něco dělo. Společnost vyspělých kapitalistických států byla totálně zpitomělá množstvím mírových pochodů a dokonale zploštěná vládami sociálů a socdemů. Jelikož zde již neexistovaly třídní rozdíly, vyduchlé postavy občanů jste od sebe nerozeznali už ani podle kravaty. Poslední bašta zdravého ducha, Anglie, už dávno také padla. Jediný stát, který se ještě jakžtakž držel, byl Izrael. Nikdy totiž nebyl natolik srostlý se světovou demokracií, aby ho dokázala přivést k duchovnímu úpadku. Jedině se ještě lidé nenudili v Unii proletářských lidově demokratických socialistických republik.

Pozorně, každý kousek tváře po kousku si prohlédl nového Generálního zástupce pracujícího lidu východního bloku a spokojeně mlaskl. Pečlivě noviny složil a strčil si je do kapsy. Hostinský přinesl štamprle. Otevřelo se víko a dovnitř vlezli dva lidé. Znal je od vidění. Obrátil do sebe kalíšek lepkavé tekutiny, zapálil si cigaretu, vyfoukl kouř a znovu vytáhl noviny. Slyšel, jak se nově příchozí ptají, co je k jídlu, a hlas hostinského odpovídající, že tam je izraelský vepřový a libereckej párek. Tak dvakrát ten párek, řekli příchozí. Něco spokojeně zafunělo a M. uslyšel vzdalující se kroky.

Víko se nadzdvihlo, jakási hlava nakoukla, opatrně se rozhlédla na všechny strany a dovnitř vklouzl Tibor Flaksa, cikán, řezník a nyní důchodce. Rychle přešel k Medorovu stolu a zahuhlal:

„Neni, vole, bengo ňáký tady?“

„Neni, vole,“ tiše řekl Medor, „a nemusíš dejchat na celou rezervaci, člověk nikdy neví, jakej netopejr tu loví.“

„Měj péči,“ zahrkal Flaksa.

„Včera byl bílej den, tak co by dneska smrděl,“ řekl Medor, „zase seš v průseru, co?“

„Hovno průser,“ zahovořil Flaksa, „člověk neví nikdy!“

„Bejt tebou, tak bych se k člověku moc nepřirovnával,“ prohodil Medor.

„Vodkdy směj v hostinci psi!“ zařičel Flaksa.

„Do putyky ne, ale do Hrobu jo,“ ušklíbl se Medor.

„Andre bokh chas tne le rikones,“ zapletl Flaksa cizí řeč.

„Cikorka zůstane cikorkou, i kdyby trakaře z nebe padaly, s tim nic nenaděláš,“ zakejhal Medor.

„He,“ vyjekl Flaksa, „to zas psi měli cvičení civilní obrany!“

„Co furt pištíš jako kradený prasniče, neumíš žít potichu, černá potvoro, holt řezník a lájoš k tomu,“ vztekal se Medor.

„Já holt řezník jsem, ty řeznickej pes,“ natáhl Flaksa.

„To teda chudáci volové, když jdou na porážku,“ řekl Medor.

„Lepší porážka než nic!“ vyštěkl Flaksa.

„Lepší vůl než čavargoš!“ řekl Medor.

„Lepší čavargoš než buldok!“ řekl Flaksa.

„Lepší buldok než čavargoš-řezník!“ řekl Medor.

„Lepší cokoli než chcíplej buldok!“ řekl Flaksa.

„Máš to?“ ztišil Medor hlas, jak nejvíc to šlo.

„Normálka, co?“ zděsil se Flaksa.

„Do chyndy, jebe ti na duši!“ vyštěkl Medor.

„Aha,“ šibalsky se zašklebil Flaksa, „je to ve tmě.“

„Tak val!“ chtivě vybafl Medor.

„Dukáty maj přednost,“ řekl Flaksa a pohled mu zjihl něhou.

„Zabij slovo, lidem to není milý,“ hodil Medor na stůl pětku.

„Rozdávej, vole, pod stolem,“ dal Flaksa Medorovi nenápadně malou černou krabičku, „nemám chuť jít kvůli nějakýmu gádžovi džanelit o blbym světě tomhle do nějaký svinský báně!“

„He, aby se ti z toho výkonu nezapekly hlasivky!“ zakejhal Medor. „Se podělej, pučils mi halíř, tak ti vracim. Zašijou tě tak jako tak a nakonec dostaneš jako gergeš špagát!“

„Hele, normálka, nech bejt, smrdět deš ty! To je normálka úplně jasný,“ řekl Flaksa.

„Ty seš ganef, já ne,“ opáčil Medor, „a bejt tebou, neotvíral bych tolik hubu, nebo ti vypadnou zbylý dandy. Stejně se ti kejvaj, jako když někdo kvaltuje.“

„Ó!“ zařval Flaksa a bouchnul pěstí do stolu a druhou rukou zajel do kapsy, protože byl na svoje poslední zuby velice háklivý. „Já nenechám urážet sebe od nějakýho buldočího džukla!“

„Pss, andre mindž!“ zlostně sykl Medor. „Hubu drž, krávo, mouchy lítaj ve vzduchu, netopýři lověj… A to čůro nech hezky spát! Čhuri des, čhuri chudes,“ trhnul si Medor palcem pod krkem.

„Tak co urážíš, pičo,“ uraženě odfrkl Flaksa.

„Kdo uráží,“ podivil se Medor, „já přece nic neřek.“

„No a já, nech bejt, já taky nic,“ vypadlo z Flaksy.

„Tak co se děje, vole, zažehnu cígo, ne,“ prohodil Medor.

„Dou po nás, berem arak!“ vyskočil náhle Flaksa.

„Co cvrkáš, krávo,“ chytil ho za rukáv Medor.

„Ostatní kde, dávno už tady bejt?!“ vyhrkl Flaksa.

„Nedělej brykule, dyť eště neni tolik hodin,“ řekl Medor, ale taky mu to vrtalo hlavou.

Víko se odklopilo a dovnitř vlezl Váger Studnik a Vitório Parčes – Hrob se začal plnit.

„Čus,“ řekli a sedli si k těm dvěma.

„Co ču ču míte, me melouni,“ pohodil Vitório svou kozí hlavou.

„Nech brouka žít,“ zafrkal Flaksa a najednou ukázal na Vágerovo oko, na kterém byl obrovský monokl. „Normálka, Helenka Fibingerovic mu dala cucáka!“

„Asi jí ukrad koule,“ řekl Medor.

„Na ty je vona háklivá,“ děl Flaksa.

„Když von je po poctivej,“ zamečel Vitório.

Vstali a odebrali se ke kulečníku. Hodili minci. Začínal Flaksa. Postavil koule, zamířil, jemně olízl první kouli a odzadu chtěl na druhou, ale o vlas ji minul. Zasyčel a luskl prsty. Po něm hrál Vitório. Frajersky vzal tágo, bez lícení vypálil, dal šťouch a ještě si koule zahnal do rohu.

„To se mu musí umět, f f rajere,“ zamečel, „to ne není jako le lepit py pytle!“ Dal čtyři šťouchy a teď byl na řadě Váger.

„Hraj to náběhem, prašivino, takhle to nemůžeš v životě dát,“ radil mu Medor.

„Nech kanárka zazpívat, stejně deš na něho,“ moudře pronesl Flaksa.

Váger však již udeřil do koule a dal pěknou kvartu.

„To snad neni možný, ten má víc štěstí než rozumu,“ kroutil hlavou Medor. Hrál poslední a netrefil se.

Víko se odklopilo a objevil se Gauner, Šerif a Franz Párek. Za chvíli přišli ještě Valeš, Toulec, Dravec a Leštěnka a hned nato Architekt Crazy, Pepa a filosof nevalné pověsti zvaný Martin Kruťas. Gauner byl katolík židovského původu, náramnej darebák a piják velkého kalibru. Šerif byl vůdce, měl na starosti pokladnu. Franz Párek experimentoval od nejútlejšího mládí se svým tělem, používaje nejrůznějších chemikálií, a ve dvaceti letech přestal stárnout. Oči mu neustále svítily zeleným světlem a pečlivě učesaná lebka vyzařovala strašlivou energii. Byl zapletený v mezinárodním obchodu s drogami. Dravec byl od krav, hrubý a nevzdělaný chlap, vykonával ty nejšpinavější práce. Toulec byl vybrabčovač a Pepa správce tábora. Leštěnka miloval Beethovena, Saša Valeš byl černoch, Architekt pocházel z Bombaje a Kruťas byl Rus.

Rozesadili se kolem dlouhého stolu. Akorát Pepa si vlezl za kamna a za chvíli spal jako špalek. Hrál se mariáš, gotes, Macháček a oko bere.

„De kočka po Václaváku,“ začal Flaksa, „mini pocať, upadne jí kabelka, vona se pro ni sehne a prostě normálka přijde frajer a zezadu jí ho tam našroubuje. Vona se na něho votočí a řiká – ‚Co děláš, vole?‘ – ‚Zámečníka v ČKD.‘“

Strhl se hromový řehot.

„Stojej dva černoši na mostě,“ navázal Valeš, „a močej dolů. Ten jeden řiká – ‚To je ledová voda, co?‘, a ten druhej – ‚Hm, a to bahno na dně.‘“

Kumpáni se smáli, až se popadali za břicha.

„Co je to?“ řekl Medor. „Je to hnědý, leží to na chodníku a kouří se z toho.“

„Lokomotiva,“ řekl Šerif.

„To nechápu,“ zakroutil hlavou Váger.

„Tak se podívej na strop,“ zvedl hlavu Architekt.

„Na stěnu, píšťalka, poklopec, vlak, koleje, nádraží, nástupiště,“ ozývaly se jednotlivé hlasy.

„Co je to?“ řekl Filosof. „Ráno si s tím čistím zuby, v poledne z toho jim a večer na tom sedim.“

„Kráva,“ řekl Dravec.

„Košile,“ řekl Šerif.

„Smyčec,“ řekl Leštěnka.

„Robert Ká,“ řekl Toulec.

„Kávovník,“ řekl Valeš.

„Šaluňk,“ řekl Architekt.

„Žiletka,“ řekl Medor.

„Itálie,“ řekl Vitório.

„Vobušek,“ řekl Gauner.

„Hovno,“ řekl Filosof, „kartáček na zuby, talíř a židle.“

Za všeobecného smíchu se začaly rozbíjet půllitry. Noc pomalu míjela a sklepení bylo stále živější. Slunce kdesi nahoře už bylo vysoko nad obzorem a nikdo nebyl ani trochu unaven. Ženy a dívky neměly do Hrobu přístup, a když přece přišly, odcházely povětšinou s brekem. Ti zvláštní lidé se tam scházeli, aby hráli o své nekale vydělané peníze a navzájem si dávali nejrůznější tipy. Všechny ty mariáše, kulečníky a oplzlé vtipy měly skrytý smysl, tajemství, do kterého se nikomu jinému nepodařilo proniknout. Policie byla úplně bezmocná. Ať se snažila jakkoliv, nemohla proti nim sehnat žádné usvědčující důkazy. Občas někoho zavřeli za obligátní výtržnictví, jako právě Magora s Čuňasem, ale velké, nebezpečné věci zůstávaly státnímu aparátu skryty, zahaleny neproniknutelným tajemstvím. Policie se teda aspoň snažila znepříjemňovat život. Ale po pravdě řečeno, těm morálně otrlým lidem to vůbec nevadilo. Ba naopak, měli z toho legraci. Život nebyl tak občansky nudný.

V Hrobě se scházelo sedm katolíků, jeden Žid katolického vyznání, jeden žid českého původu, jeden mystický marxista, jeden byl žid, který však tíhnul k jezuitskému řádu, o třech se nic nevědělo a dva nebyli vůbec lidé. Všichni dohromady to potom byli dogmatici a navzájem si nadávali ty katolíku, ty marxisto, ty pse. Všichni však svorně nenáviděli evangelíky a vůbec všechno nové a reformní. Někdo z nich tak nanejvýš přál severo- nebo jihomoravským indiánům a pralesním černochům, ale jen z dřívějších dob, kdy je ještě nezkazili komunisti. Byli to náramní zlotřilci. Všichni měli rádi paní Margaret Thatcherovou, říkali „zlatá svatá inkvizice“ a jejich patron byl Ignác z Loyoly. Bylo to snad nejreakcionářštější bratrstvo, co kdy existovalo. Byly to velice temné duše, které se ke svým cílům nestyděly používat těch nejnestoudnějších prostředků. Všichni do jednoho si vroucně přáli, aby opět začaly čarodějnické procesy, a kdyby bylo podle nich, upálili by veškeré ženské pokolení, semeno vší ďáblovy moci.

Blížil se večer druhého dne. Skoro všechny věci již byly dohodnuty. Čekalo se jen na závěr. Kruťas se nahnul k Medorovi a pošeptal mu: „Mám už tu mapu Vídně z roku 1912, je tam úplně všechno, co potřebujeme!“ Nahlas potom řekl: „Pánové, mám tady nějaké pohlednice z Ruska, jistěže vás to bude zajímat!“ Vytáhl tlustý štos fotografií, přehraboval se v něm, ukazoval různé obrázky a říkal – „Tohleto, to dlouhý, to je Prospekt. Tohleto, ta tříhodinová fronta, to je Muzeum ateismu,“ a tak dále, až našel to, co hledal. „A pánové!“ řekl schválně hodně nahlas, aby to nebylo nápadné. „To je dům, kde Raskolnikov zabil sekyrou tu starou bábu!“

Všem bylo hned jasný, o co jde, jenom Architekt, který byl jemně nahluchlý, zakňoural – „Poškej, poškej.“

I Váger se ozval, co že to Filosof povídal, nikdy ničemu totiž nerozuměl. Medor vzal nakvašeně fotografii, strčil mu ji pod nos a zavrčel – „To je, ty osle, dům, kde Raskolnikov zabil sekyrou tu starou babu!“

„Ach tak,“ řekl Váger a rozšířily se mu panenky.

„Sekyrou,“ řekl Gauner a zachechtal se.

„Já mám doma sekyrku, sekám se s ní do zadku,“ zakokrhal Franz Párek, zastříhal ušima a zablikal očima.

„Dneska tady nechám sekyru,“ řekl Valeš.

V místnosti se objevil hostinský a postavil na stůl věnce piv. Franz Párek vylítl do stropu, obletěl stůl a vypustil z huby oblak dýmu.

„Jedeš, neřáde,“ řekl hostinský a přetáhl ho pohrabáčem.

„Stejně je to normálka jasný,“ řekl Flaksa.

„Hele, to je vo vomyl,“ zamečel Vitório, „ci cigoši, na to ne nepotřebuješ nic vě vědět!“

„Slyšte pilně, zhovadilej Ital má něco na srdci,“ řekl Šerif.

„Italové, Francouzi a cikáni jsou jedna a ta samá banda,“ řekl Medor.

„Všichni jste jedna banda,“ řekl Valeš.

„A jé, náčelník rákosů promluvil,“ řekl Váger.

„Hovadskej katolíku!“ řekl Valeš.

„Neurážej,“ opáčil Architekt a zabořil mu nůž mezi žebra.

„Jau,“ zakvílel Valeš, „to ti, ty hajzle, nedaruju.“

„Všichni do jednoho jste burani,“ řekl venkovan Dravec.

„A jé, chartista,“ řekl Flaksa.

„Poslouchejte, rudej bakelit nám něco sděluje,“ řekl Medor.

„Jestli je někdo ko komunista, tak to seš ty!“ zamečel Vitório.

„A ty seš zase Ital, komunista a fašista dohromady,“ řekl Filosof.

„Italové byli odjakživa komunisti nebo fašisti,“ řekl Medor, „je to rudej fašista!“

„A ty zase vypadáš, jako kdyby tě po půl roce vytáhli z hnoje,“ řekl Šerif.

„Na tobě si zrovna taky nedali záležet,“ řekl Valeš.

„Jé,“ zaječel Flaksa, „negry už pustili z plantáží!“

„Ten rákosník se mi líbí,“ zachechtal se Gauner.

Vy Italové, negři, komunisti, katolíci! Ty evangelíku! Cos to řek, kdo je evangelík, ty smrade! Ty Rusáku, ty kacíři, ty fetišisto! Ty Němče, ty marxisto, ty žide! Ty Inde, Poláku, Maďare, Angláne, Francouzi, Pražáku, Španěle, Vídeňáku!

V mžiku byly převrženy stoly a na podlaze se utvořil chumel těl. Leštěnka stál na kulečníku, házel do chumlu kulečníkovými koulemi a křičel – „Čo stě sa snad zíšlí na rozume, čo sa vám těraz vyjebal mozek z gule!“ Ale vtom ho někdo zezadu přetáhl tágem, až sletěl na zem a z roztříštěné lebky se mu počala valit krev. Filosof stál nad klubkem a vší silou mlátil židlí do bezmocně se zmítajících těl. Gauner v klidu popíjel pivo a smál se. Vzal půllitr a přesně mířenou ranou ho roztříštil o mohutné Filosofovo čelo. Filosof se bez hlesu sesul k zemi. Gauner rozžhavil v kamnech pohrabáč a vrazil ho do jednoho ze zmítajících se zadků na zemi. Zasyčelo to a místností se rozlila vůně škvařícího se masa. Medor se s buldočí zarputilostí zakousl do lýtka Dravcovi, který ho shora tloukl popelníkem do hlavy. Valeš zavěsil Flaksu za nohy ke stropu a tloukl ho dřevákem přes uši. Franz Párek zářil radostí, lezl po zemi a hrál si na ponorku. Najednou se však vynořil, strnul jak sloup a sedmkrát po sobě zakokrhal. Ve dveřích se objevil hostinský s lucernou v ruce. Jeho tvář byla k nepoznání změněna. „Pánové,“ řekl, „deme do hoven, hodina udeřila, dvě stanice rovně a třetí doleva. Anča Šatnářka vás očekává… je čas KOSOVA!“

Kosův čas! zašumělo kolem, vše se zatočilo a rázem zmizelo, odešlo, čekajíc na svůj čas.

Život odešel do hrobu. Mnoho let uplynulo, nic už není tak, jak bylo. V obrovském labyrintu chodeb hluboko pod městem je živo. Ve tmě je slyšet slova, zatímco ve městě stojí smrt. Tam dole, ve tmě, hanební tvorové nepotřebují barvy a nahoře v ulicích poctivost, čest a pravdomluvnost, barev tisíce. Světlo se nyní snaží pohltit tmu, pravda se vzteká a zuří, zatímco lež klidně mluví.

Ulice byly osvíceny výkladními skříněmi a sem tam nějakou reklamou. Nemyslel na cestu. Jednou už přece musí dojít domů, ulehnout a zapomenout. Nemůže se přeci stále vracet, větvit se, rozbíhat po nekončícím množství variant. Udýchaná duše, nekonečný pes. Mít jakoby sen s otevřenýma očima. Rorýsi prý vyletí do velkých výšek a tam se oddávají spánku plachtíce ve vzdušných proudech. Jdeš a popisuješ věci. Pozoruješ je a necháváš zapadnout bez odezvy, bez komentáře. Jen tak je hodíš do hlubiny močálu duše. Jdeš a svými smysly jako velkými sběrači saješ vše kolem, zatímco úvaha spí. Teprve tam dole, někde hluboko, co nemůžeš pochopit, se něco stane a jako odražené vlnění přijde zpět. Za pět, za deset, za třicet let pak pochopíš, cos tenkrát viděl, co se to vlastně odehrávalo. Jdeš tedy a pozoruješ věci. Nemyslíš, neusuzuješ, jenom srovnáváš. Fantazíruješ, hraješ si se svými obrazy, říkáš slova bez souvislosti a najednou se zděsíš, když si uvědomíš, jaká v tom je logika, jaký je v tom záměr. Zděsíš se, jaké uvidíš věci.

Jdeš a dřímáš. Hlava ti klesá, bimbá se ze strany na stranu. Občas se zasměješ nebo se smutně podíváš na kámen. Jinak to nelze pochopit.

Housky

Když se kolem sebe rozhlédl, byl jinde, než předpokládal. Noc zřejmě již notně pokročila, jako by už bylo ve svěžím vzduchu cítit svítání nebo snad tma už malinko zešedivěla. Město bylo tiché. Ani si nevzpomínal, co ten den vlastně dělal. Jestli byl v práci a večer snad na fotbale? Místo, kde se ocitl, mu připadalo povědomé, ale spíš jakoby z nějaké knihy nebo filmu. V matném světle pouličních lamp se při dlažbě křivolakých uliček válel jemný opar. Sem tam zablikalo do šera první světélko nějakého úředníka, který rychle snídal a se sebevražedným pocitem pospíchal do kanceláře. Na ulicích se objevovali první dělníci, apaticky šlapající se svou termoskou a krajícem chleba na ranní šichtu. Pohled mu padl na špinavé noviny ležící na chodníku. Nohou je převrátil. Bylo to staré číslo Hlasatele. Očima sjel na své kalhoty. Dole se černaly dvě veliké díry. Řekl si, že by měl zajít k Bilakovi. Zahnul do další ulice. Poslouchal zvuk svých kroků a pozorně si prohlížel domy. Vpředu uviděl malou červenou lampičku, mírně se v průvanu pohupující na jednom z domů. Došel k nenápadnému vchodu. Ze dveří se linula bordelová vůně těžkých parfémů, velikých, leskle rudých rtů, červeného sametu. Někde v hloubi domu hrála tichá, podmanivá muzika. Nešel by dovnitř, ale byl by tam prostál celou noc, díval by se, čichal a poslouchal. Nohy ho však nesly dál, a jak hudba slábla a těžký puch se ředil se svěžím nočním vzduchem, uchopil ho smutek. Bordely již dávno neexistují, většina krčem je zavřených a v noci potom všechny. Není kam jít, není kde pozorovat život.

Napadlo ho, že by se mohl dívat na nějakou práci. Bylo však ještě příliš brzy, marně bloudil ulicemi. Zastavil se u pekařství. Z otevřených dveří se se světlem linula na chodník i vůně čerstvě upečeného pečiva. Pozoroval veliké, zamoučené ruce pekařů, jak rozdělují housky, rohlíky, bochánky do regálů a rovnají je. Kousek dál dva jiní splétali veliké housky, sypali je mákem a další je na platě odnášel dozadu k pecím. Pozoroval jejich hbité prsty a radostně splétal housky s nimi. Šup, hotovo. Další. Šup, šup, hotovo. Měl ohromnou radost, jak to rychle jde. Jeho pusa se pootevřela a oči rozesmály.

„Co čumíš!“ objevil se na prahu veliký pekařský pomocník a zabouchl mu dveře před nosem.

Z očí mu vyhrkly slzy. „Ty svině, ty svině jedna zasraná, co jsem ti udělal, co sem ti udělal!“

… dopíjel třetí pivo, když přišel Jáchym. Vrhli se na sebe. Jáchym dal Medorovi pěstí na tlamu a vyrazil mu několik zubů. Medor ho vzal půllitrem, roztříštil mu brejle a přerazil nos. Vytáhli nože. Teklo plno krve.

Nejdříve se opij a pak si vzpomeň na domov. Jeho mysl vylétla nahoru do obrovských satelitních měst, sídlišť velkoměsta.

Sídliště

Autobus vyjel nad Město a kus je objížděl. Vlevo blikala tisíci světly rozlehlá kotlina vnitřního města a vpravo se zvedal obrovský šedivý les panelových domů sídlišť Severního Města.

Sta a sta stejných krabic. Magické pole. Co člověk, to důvěrník. Vertrauensmann vedle vertrauensmanna. Uprostřed psychiatrická léčebna a dole zoologická zahrada. Vzadu hluboká strž plná zajíců a srnek. Na straně starý ústavní hřbitov se stovkami železných čísel. Za ním česká ves žen s kravským vemenem a mužů s volskýma ušima a jazykem. Pravé ďáblovo hnízdo. Zespoda vypadalo docela nevinně. Svítilo bělostí na zelených návrších prastarého keltského hradiště nad skalnatým, vysokým svahem řeky. Vznášelo se v oblacích. Vypadalo jako biblické město. Byl to Jeruzalém viděný fata morgánou ve chvějícím se vzduchu pouště.

Bydleli tam jen samí zaměstnanci vnitra. U nich v domě například byli samí fízlové. Černou ovcí byla rodina důstojníka armády. Nad nimi bydlel fízl-čaroděj. Viděl neviděné, slyšel neslyšené. Věděl, kdy jde na záchod, kolika papíry si utřel prdel a jestli měl tvrdou stolici. Skrytá kamera fotografuje zespoda jeho řiť a tím snímkem ho budou strašit ve dne v noci.

Čuměl očarován na čarodějovu televizi, radoval se, byl smutný, smál se a plakal s hrdiny mnohadílných seriálů až do úplného konce.

Matka rodu

Tváře lidí v oblačném městě měly znaky mongolismu. Čert ví, z jakých východních stepí je vítr zahnal udělat do města kariéru. Nejmocnější ze všech byla domovní důvěrnice, bůh ví, odkud přišla, cholupičanka prastarého rodu. Lepila nástěnky a starala se o spořádaný chod života jednotlivých rodin. Její břicho bylo plné policejních pulců. Tyto královny se po smrti balzamují. Byla to žena lágrkomandanta Mauthausenu Ziereise, která se zúčastňuje poprav a mučení a která se, když je operována jedním vězněným lékařem, s ruskou upřímností rozpláče a ptá se, jestli to nebude bolet, a ať se za ni pomodlí. Byla to Valentina Těreškovová, Indira Gándhíová, Marie Kabrhelová.

Kolem nich bydlely samé mladé rodiny s malými dětmi. To byl další hřebíček do jeho rakve.

Děti

Neustále křičely na pískovišti pod jeho oknem. Nenávistně je pozoroval a říkal si, že lidstvo je opravdu ztracené. Rozmazlenější a hysteričtější fracky neviděl. A ty matky, ale co matky, otcové! Neustále slyšel – Kátěnko, Janičko, miláčku, nemáš hlad? A nechceš kousek chlebíčku? Opravdu ne? Jenom kousínek, no tak, opravdu ne? A žízeň nemáš, ne? Tak si vem alespoň broskev! Pojď sem, já ti ji oloupu… Co se ti stalo? To nesmíš dělat, ukaž bebíčko, já ti ho pofoukám… Nechceš na záchod, ne? Opravdu ne? Pojď s maminkou, přece jenom to zkusíme… opravdu ne? Evičko, ne, tam nechoď, tam nesmíš chodit, vrať se, tady buď, nechoď nikam, tady si hezky hraj.

Evička vezme hrst písku, hodí ho mamince do očí a hrozně se směje. Maminka si vytírá písek z očí a hubuje ji – Ale Evičko, tohleto se nedělá, to je ošklivý, to dělaj jenom ošklivý holčičky, vždyť maminku to bolí, říká a Evička se směje ještě víc. Maminku to také rozveselí a v duchu si říká, jakou to má čipernou holčičku, jak je roztomile kurážná, a hned jí podává koláč, na, vem si, potěš maminku, a Evička jí vyrazí koláč z ruky a směje se a směje. Maminka se také usmívá, v obdivném vytržení a kroutí hlavou nad tím svým malým rozpustilcem. Evička se dá najednou do hrozného křiku, maminka se k ní vrhne a zděšeně se jí vyptává, co se stalo. Evička brekem omdlívá a řve, že chce koláč. Mamince se bolestí sevře srdce, protože další koláč už nemá.

Co z tebe bude, děťátko?

Před domem stojí malá holčička a vytrvale už asi deset minut řve – Mamí, já chci čůrat! a svůj řev prokládá vzteklými výbuchy breku. Pod ní je už dávno loužička. Záclona v jednom přízemním okně je poodhrnuta a za ní vykukuje brunátná buldočí hlava. Se strašlivou zuřivostí sleduje malého tvorečka. Je to on a malá netuší, jaké jí hrozí nebezpečí. V hlavě se mu honí myšlenky na tu nejbestiálnější vraždu. Co se tomu parchantovi mele v tom vztekle uvařeným mozku! říká si, dyť už se dávno pochcal, tak co řve! Pozoruje ji, neurotický uzlíček plný průjmu a hnusného rosolovitého masa. Co z tebe asi bude, ty svině, promlouvá k ní, ty se poženeš nahoru jako vlk za krvavou kostí! To není tak těžký to uhádnout, ty parchante, protože takovejch je vás 99 procent. Přes svůj lstivej jazyk, přes svou námahou zpocenou vagínu se budeš drápat pořád vejš, a do čeho zaryješ svý nehtíky, to už nepustíš, ani kdyby tě pálili žhavým železem. Budeš nervózně spát a přitom myslet na to, jak to příští den nejlíp zaonačit. Budeš matrací funkcionářům, budeš předsedkyní senátu a nevinné budeš posílat za mříže a gaunery vychvalovat, a až získáš moc, pak se teprve rozmáchneš. To bude maminka čumět, to bude mít z Evičky radost, jaká je čiperná…! A blbou maminku vyhodíš z bytu, aby nepřekážela. Aspoň jeden dobrej skutek.

Buldočí hlava se vykloní z okna a vztekle zasykne – „Drž hubu, ty svinskej parchante!“ Evička překvapeně zmlkne a s hubou dokořán čumí na to zjevení. Buldočí hlava vycení zuby a zavrčí – „Idiotskej parchante!“ Evička padne na zadek a dá se do hrozného vřískotu. Buldočí hlava mizí a okno je vztekle přibouchnuto.

Naše děti nás jednou zabijou

Před domem se také neustále honili kluci. Nechápal to. Když byl malý, snažil se vždycky co nejdál zmizet z rodičovského dohledu. Tenkrát všechno prolezli a podnikali výpravy za město. A teď se to motá pořád kolem máminy sukně, neustále se tomu něco strká, je to rozmazlený, je to drzý, je to už od mala velké Já a už od mala ti smradi tím vším ztrácejí schopnost něco vidět, ztrácejí schopnost přirozených lidských projevů, vůbec pochopení něčeho, protože těm svinskejm parchantům je dovoleno všechno, jsou posledním záchytným bodem, kromě žrádla, zbabělé a rozpadlé generace dospělých, která nemá sama dost sil k vlastním morálním postojům. Člověk se bojí něco říct, aby se mu parchant nevysmál, a rodiče, ty třesoucí se duše, jsou na ně pyšní, jak jsou bystří a pohotoví, jak se nenechají tak snadno doběhnout, jak se budou umět v tý socialistický žumpě pohybovat, krást, podvádět a hromadit pro sebe, a ti parchanti mají už od mala svý já tak ztopořený, tak vzpřímený, že se už nikdy neohnou, aby se na něco podívali.

A tihleti vyleštěnci nás všechny jednou podřežou. A ze všeho nejdřív rozpářou břicha svejm hovadskejm matkám a z okna vyhází svý debilní otce!

Čekání

Vyjdeš na chodbu a potkáš fízla. Vrací se z práce, třeba zrovna z té místnosti, kde ti před týdnem dali pěstí. Podíváš se mu do očí a on se podívá do tvých s nechápavostí imbecila. Pozdraví, a dokonce se mile usměje ve spokojenosti své jisté, příjemné práce. Chceš se ho zeptat, jak to jde, ale ten pohled ti to rozmluví.

Večer se v jeho bytě rozdrnčí telefon. Volají ho z úřadu. Kývne hlavou, že rozumí, a zavěsí. Odjistí pistoli a sejde o patro níž. Zazvoní. Otevře mu brácha a on mu to napálí rovnou do prsou. Otec vyběhne z pokoje, co se to děje, a vtom ji dostane do hlavy. Ty se vytrhneš z těžké letargie očekávání, vezmeš kuchyňský nůž, stoupneš si za závěs, a až bude zády k tobě, ponoříš mu nůž na zeleninu mezi žebra. Uděláš první zářez, zapálíš dům a odejdeš.

V noci to pak přichází

Je noc a všichni už spí. Jen občas projde pod okny nějaký opozdilec. Pospíchá, aby už byl doma v posteli, v bezpečí. Tmavá, nevlídná noc není osamělým chodcům nakloněna. Z blízké zoologické zahrady se nese nočním tichem vytí hřivnatých vlků, vzpomínajících na šumění vysokých trav rozlehlých brazilských savan. Hyeny nervózně zaštěknou a velké sovy vzlétnou ve voliérách k nočnímu krmení. Z druhé strany pak odpoví svým chraplavým řevem černý pardál. Pár bdícím lidem v šedivých klecích panelových domů přeběhne mráz po zádech z fyzického pocitu smrti. Pacienti vedle v psychiatrické léčebně jsou vytrženi ze své denní práškové otupělosti a opět se jim do hlavy zatnou drápy děsu. Křičí, bijou se do hlavy a chtějí se tak osvobodit. Všichni tvorové, ve voliérách, v klecích, v šedivých domech, v ústavních pokojích, spí či bdí, polykají tuny prášků, chodí sem tam a tam a sem vyšlapanou cestou. Jeden to nevydrží a vyskočí z okna, hadi se vzájemně uškrtí, lidé se víc sehnou. Domy se jemně chvějí…

Medorek sedí za oknem a hledí do tmy. Okolo okna hvězdy jdou… měl by už dávno spát, ráno brzy vstává a v práci bude ospalý. Tělo ho ale neposlouchá. Nechce vstát a jít se natáhnout. Sedí, sedí, oči hledí do tmy, nechtějí přijít o ten horror, nic propást.

A ráno vstát a jít mezi lidi. Znovu pořád předstírat, že nic se ničeho netýká. Já vím svý, ty víš svý, všichni víme svý.

Snad vzít pušku

Ale k čemu? Vždyť všechno je v nejlepším pořádku. Vždyť ten, co tady žije tisíc let, je zdravý jako mrkev, má silné zuby bílé jako sníh, oko modré jak ledovcové pleso a nejlepší je, že jemu všechno patří… domy, stromy, lesy.

Tak udeř do slaměného panáčka na řetěze, pohoupej ho ve vzduchu, člověku to trochu leze na mozek, já osobně chodím jenom na fotbal, jezdím v šíleně rychlém autě, nekompromisně střílím gangstery a spím s těmi nejlepšími herečkami… Velice se stydím, ale takový je život, který se mi líbí…

Detektivky, soudničky a černá kronika stále níž klesá a každou chvíli se něco stane. Vrah vraždí a krasavice se směje, románový hrdina je už prd, násilí a láska se bojí mé duše, vskutku, jsem přece člověk moderní doby se vším všudy, dennodenně otvírám noviny a čtu černou kroniku a má prateta mi vystřihuje soudničky ze Zemědělských novin. Každý týden mi je nosí a pozoruje mé oči, jestli se má duše neprozradí… Večer se potom dívám na detektivní román, uhaduji, kdo je bestiální vrah, a začínám v tom nabývat veliké rafinovanosti, moje vraždy jsou už skoro bez chybičky… Občas jdu tedy na fotbal, ale řeknu vám, už mě to také pěkně sere, je to pěkný podvod, ten fotbal, příští rok si koupím rybářský lístek a budu chytat ryby pod mostem.

Byl krásný podzimní den. Upocené a upachtěné slunce zbělelo do slavnostního klidu. Vítr vylez z děr a proháněl se po městě s radostnou volností. Mouchy a hovada už dávno spaly spánkem nevinných a město bylo pojednou tiché, svátečně odevzdané. Sváteční pivo v ztichlých hostincích. Sváteční teplo u kamen. Procházel se ulicemi, dlouhý kabát, ruce v kapsách, vlněnou šálu na plicích, holou hlavu. Díval se na Markétu. Kanály pod klášterem, úzké, nevysoké, z cihel, přikrčený tam musel člověk jít, někdy dokonce po kolenou. Vlasy mu vlály, sváteční cigareta, barevné listí. Nahoře na Bateriích byl takový pokoj. Čtyři draci se třepotali vysoko nad střechami domů. Tam, na kopci, kolik tam strávil let…

Do té doby s ním dělníci v práci sice nehovořili, ale ani se mu nevyhýbali. Od doby, co si pro něj přijeli do práce, se mu začali i vyhýbat. O to víc cítil nyní jejich podezřívavé pohledy, na toho si musíme dát pozor, čert ví, jestli jim nedonáší nebo jestli není sám fízl. A nenáviděli ho ještě víc, ty štěnice, které se neustále s devótní hubou plazily po zemi, aniž by je k tomu někdo nutil, protože se nyní báli i proti němu vystoupit. Nebral jim to, a dokonce dělal ještě narážky, aby si byli jistí. Dokonce se o něm i přestali bavit, protože všichni do jednoho to byli práskači a báli se jeden druhého.

Byli to lidé hoven, a to jenom proto, že jim někdo naznačil, aby tak žili, a oni se bez hlesu do té špíny ponořili. A za to všechno, za celý svůj prasečí vzhled byli obdarováni takovou spoustou nenávisti k tomu, co nejedlo s nimi, že by si z toho mohli postavit katedrálu s hovnem místo oltáře.

Jen klid, říkal si, hlavně neztratit nervy a nenechat se vyprovokovat. Opatrně a s rozvahou. Vše je na vážkách. Vše vře, klokotá, tkání probublávají smradlavé bublinky bahenního plynu a snaží se ji rozložit. Hmatá to po tobě a natahuje ruce. Jediný chybný krok, jediná nerozvážnost, malinké prasknutí v hlavě, a mozek se zaleje vroucí krví, propálí citlivou tkáň, uvaří vědomí, cévky opuchnou a zduří. Upadneš do víru šílenosti, z kterého již není návratu. Jediná nepředloženost, a navždy se budeš zmítat úzkostí. Srdce se ti bude vzpínat jak divoký kůň. Nebudeš ovládat svalstvo a všechno ti půjde do kalhot a sliny potečou potokem. Jediná nepředloženost, a všechno bude na tebe věčně padat a tlačit tě k zemi a i ten nejmenší mravenec tě bude pronásledovat, protože mu budeš odporný svým rosolovitým třesem srdce, a prašiví psi tě budou rafat a honit po ulicích, nemohouce vystát tvůj udýchaný smrad, a nejhorší bude, že to budeš matně cítit, jenže nebudeš schopný proti tomu něco dělat, a z toho šílenství se protrhnou další a další hráze šílenosti a další a další vařící krev se ti rozleje po mozku, uvaří všechny cestičky rozumu, miliardy buněk puknou jak převařené párky a potom už bude fantastickej kolotoč, jedno rudé peklo.

Člověk se potí úzkostí, protože ví, jak má k tomu blizoučko. Nikdo není na svých nohou jistý a k okraji stačí jeden krok. Nějaký zlý závan větru, rudé kruhy před očima, těžké kladivo se vysoko zvedne a uhodí člověka do ksichtu a v šíleném letu stále hlouběji zohaví mrtvolu ještě železnou tyčí. Ďábel z něj vyrazí smích, který zpřetrhá již vše. Modlí se: Bože, dej, aby to vše pominulo, v míru a pokoji odešlo pryč, aby byl zdravý rozum zachován.

Rámus stroje a odvěké mechanické pohyby jeho vlastního těla ho unesou pryč, splují s ním po řece do nekonečného oceánu snění. Přestane vnímat vše kolem. Zpovzdálí je slyšet bzučení strojů v tovární hale a on fascinovaně hledí na své tělo a na své ruce ze stále větší výšky, jak automaticky, aniž by jim kdo poručil, berou další a další plechy a spouštějí na ně vrták, který se do nich zakusuje a kupí kolem sebe drobné pilinky. V té chvíli se otvírají brány druhého vidění a zavírají brány vidění prvního, v němž duše rozmlouvá jen se svými smysly a vše ostatní je jí skryto. Kdy hnusné, sobecké, povýšenecké, hloupé a jen o sebe se zajímající racionální vědomí jde spát jako malé dítě, které celý den řvalo, dožadujíc se úplně všeho jen a jen pro sebe, soužíc svou prastarou, unavenou matku.

Cítil nesmírnou sílu hmoty, tajemné boží organizace. I v té nejmenší částečce je skryt celý vesmír, klíč k vědění. Když někdo říká, co bylo dříve, třetí jim řekne, máte pravdu, tak i tak, protože je Bůh. Skrz hmotu a zákony života On stvořil naše všechno.

S tímto prolnutím jeho duch cestoval. Bzučení strojů se proměnilo v šumění mořských vln. Stál na pláži asi deset metrů od místa, kam dostříkávaly nejmohutnější vlny. Bylo pozdě k ránu, ještě nezačalo svítat a moře bylo černé. Neuvěřitelnou silou ho přitáhne, stále blíž k záludně klidným vlnám, které s ním strašlivou silou praští o zem a stáhnou ho s sebou do černých hlubin. Dostal se do takového stavu, kdy jeho duše vězela uprostřed jakési hmoty, obrovské pavučiny, a podobna pavouku pomocí neviditelných vláken cítila pohyby vesmíru. Nad ničím nepřemýšlel, nic neposuzoval, nic neviděl, jak kámen, jen cítil.

V těch chvílích si neuvědomoval onen jinak šíleně pomalu se vlekoucí čas práce, kterou člověk nepovažuje za svou, která ho mučí, kterou vykonává jen z nutnosti. Zdálo se mu, že pluje celé dny, ale když se vrátil zpět, připadalo mu to jen jakoby pár minut, co byl pryč. Mnohdy se stávalo, že ho museli ostatní dělníci zlostně upozornit, že už je oběd nebo svačina, aby tedy nerámusil a vypnul stroj. Tak byl do své práce zažraný.

Vrtal díry do plechu a slyšel dech ryb. Byl tím vrtákem, který se zakousává do plechu, a viděl kolem sebe neuvěřitelné krajiny, neuvěřitelné barvy.

Ve sprchách

Po ránu byl vždy šíleně ospalý. Připadalo mu, že si v noci vůbec neodpočinul. Musel si jít někam zdřímnout, jinak by se neudržel na židli. V létě chodil do zahrady, v zimě do šatny, ale tam ho většinou načapal mistr. A tak chodil také do sprch.

Otevřel okno do třeskutého mrazu, sednul si na zem, zády se opřel o kachlíky a pustil na sebe vařící vodu, protože za tu dobu, než na něho z výšky sprchy dopadla, stačil ji mrazivec akorát ochladit. Ty chvíle mu přidaly nádherné, už nikdy by nemusel nikam chodit. Seděl uprostřed fabriky, slyšel její slabé chvění a temný hukot a s radostí cítil, že ho nikdy nedostane, že se jí může posmívat do aleluja, že na něho v nejmenším nemůže.

Pleskání vody se slije v jednotvárný, vzdálený šum a M. opět bloudí starodávnými uličkami kolem hřbitova. A ten šum byl radostný dech králů. A Medorek se smál, radostně, vítězně. Dal si ruce k uším a slyšel to šišlavé šustění šiků hoven s oboustranně tupým koncem. Lítaly po obloze v plechových neckách, smíchy se mohl potrhat.

Ten šum, to byla radost, a každý, kdo se probudí a jde, je zapsán do potrhlé Knihy života.

Horká voda se rozstříkne o jeho hlavu a jemu se zdá, že se mu vlasy tím vedrem zkroutí a slezou. Vyklonil se z proudu horké vody. Do prsou, do ramen a do hlavy ho uhodil vzduch ostrý jak žiletka. Rázem se probral z horké polodřímoty. Pára se zběsile valila z okna koupelny do záhuby v náručí mrazu. Jako by horkost a chvatný pohyb byly trýzeň a studený klid věcí byl pokojný mír.

Co jen to bylo? Sníh, trojky, rolničky, rusá dívka, opilý mužik, nesmírná ruská pláň a ospalá Volha; ptačí pohled na malinký dřevěný kostelíček na břehu veliké Volhy, nedozírná pláň na obě strany a řeka líně obtáčející zakulacený povrch matičky Země (Levitan). Šílená robota a přepychové paláce, opilý a trpělivý lid, ale jedině krutost dovede být trpělivá, lid, o kterém psali, že bude mesiášem Evropy, že spasí celý svět. Nepřemýšlej, minul den a sláva bohu, ruská zima nečinnosti, v polospánku a v polovičním hladu, opilé pogromy, v každém okamžiku vždy upřímnost, taková upřímnost, že tě tvůj kat pozve na kalíšek vodky a řekne ti, víš, Ivane, přišlo nařízení, mám tě zabít, jsi sice kamarád, ale povinnost je povinnost.

Ivan kývne hlavou, že je pravda, a tamten mu setne hlavu s vědomím, že je dobře.

Vbíjení hřebů v lebky kyjevských, kišiněvských a jiných Židů. Černosotněnci trhali dívky revolucionářky, vrážejíce jim kůly do pohlavních orgánů… (Gorkij, Nečasové úvahy). Sartre se bavil se svými přáteli v Moskvě, zatímco tam na Souostroví projížděly tanky baráky lágrů a v mužských i ženských odděleních rozšmelcovávaly těla lidí zavřených za národnost, za koně, za víru, proto, že si ti lidé dovolili požadovat potrestání vrahů, kteří jen tak stříleli do vězňů – automatčíci za to dostávali měsíční dovolenou a zvláštní příděly za ostražitost a vzorné plnění úkolů (Solženicyn, Souostroví Gulag). Tam daleko na východě toužily milióny lidí po atomové válce jako po svém vykoupení.

Taková je tedy nová poezie. Tvrdá, krutá, plná krve a selských lidí, rudá poezie. A smlouvavá, vypočítavá, nechutně podlézavá a anonymní. Tělem mu zatřásl chlad, mrazivec z něj odsál všechnu horkost. Naskočila mu husí kůže. Honem se ponořil zpět do proudu horké vody. Úplně hmatatelně cítil, jak se mu opět tělem rozlévá silné teplo. Přemýšlel, jestli by se už dokázal všeho vzdát, a cítil, že snad ano. A čím jistější si byl, tím se mu líp dýchalo. Věci ho přestaly pronásledovat.

Někdy odpočíval také rovnou za ponkem. Vzal do ruky obrobek a šupléru, nahnul se, hlavu si opřel o stůl a dělal, že měří. Zavřel však oči, vzpomínal a klímal. Ukradl tak hodinku hodinku a půl, než to mistr zpozoroval, připlížil se a uhodil palicí do stolu.

Zase se pouštěl do práce a ty automatické pohyby ho přímo vybízely, aby se opět toulal po neznámých krajích. Za tu dobu prošel celý svět. Nebo jen upřeně zíral do jednoho místa a sledoval, jak se nejrůznější myšlenky a asociace ubírají cestičkami v mozku, narážejí na sebe, potkávají se, neustále zahýbají, procházejí tmavými chodbami, vlečou se, utíkají, rozsvěcují se a zhasínají jako padající hvězdy, padají do nejtemnějších hlubin vědomí, kam za nimi nikdo nemůže. Putoval cestičkami vědomí lidí okolo něj, aniž by něco tušili. Putoval nekonečnými prostorami věcí kolem sebe. Putoval rozlehlými chodbami a vcházel do nádherných komnat. Každá byla jiná a z každé vedlo sedm dalších chodeb. Všechno se neustále větvilo a ubíralo do nekonečna. Každá další myšlenka vyvolávala tisíc jiných a těch tisíc tisíckrát tolik.

Vzal výkresy a začal si je prohlížet. Hm, tak tohleto bych neudělal, ani kdybych se upsal čertu, říkal si, ten mistr je fakt padlej na hlavu. Šel dozadu do půjčovny nástrojů za panem Hurszajem, jestli na to nemá nějaký šablony. Měl jenom čtyři, ty ostatní věci to maj spočítaný, ty bez šablony dělat nebudu, pomyslel si M.

M. odešel nazpátek. Posuvkou šablony změřil, rozměry napsal na příslušné výkresy a odnesl je k nůžkám, kde mu podle nich nastříhají rozvinutý tvar, plechové obdélníčky, které se potom budou všemožně ohýbat, kroutit a vyštipovat, vrtat, lisovat, řezat a pilovat, a to všechno s přesností připouštějící toleranci maximálně dvě desetinky milimetru. To je výroba, zakroutil hlavou, a prej se to používá do televizních kamer. To mu bylo naprosto nepochopitelné.

Seděl za ponkem a pozoroval špinavé a mozolnaté ruce dělníků, jak hbitě a jistě konají pro něj nepochopitelné operace, a on sakra nic. Věčnej kalkant.

Vstal, proplížil se halou, vyšel na dvůr a zahnul kolem jídelny a lakovny k zahradě.

Uslyšel houkat vlak. Zastavil se a zadíval se zpátky. Díval se na komín rýsující se proti modrému nebi. Díval se na betonový plot s ostnatým drátem, dál na násep s tratí a na rychlík, který po ní uháněl na sever. Viděl cestující u oken, jak se zájmem vyhlížejí ven a pozorují krajinu. Zvědavě se ptají jeden druhého, copak je to tam za tím ostnatým drátem? a ukazují si na tu podivnost v modrákách. Hovno, křičí, a nečumte, nebo vás vemu kamenem! Oni jsou klidní a podivují se a ty bys chtěl mít nenávist, ale kdepak už je markýz Géro. Jsi jenom ty a tvůj řetěz. Zarytě mlčíš, zahořklý mrak trpkosti a nechutenství…

Vlak ujíždí krajinou, která se odvíjí dál a dál, a lidé u oken rychle zapomínají, protože těch pozoruhodností je tolik a tolik…

Viděl koleje, jak proti němu letí – tum tu dum, tum tu dum, šílená rychlost, země se třese! Srdce se mu malinko pousmálo. Rachot, křik krutosti a cizí utrpení – jediné věci, nad kterými se ještě mohou v úsměvu zkřivit ústa.

Podobenství o novém věku

Dne 24. července léta Páně osmnáctistého čtyřiadevadesátého na kopci Töpfer u Ojvína v Lužických horách přepadl lupič Josef Kögler čtyři výletníky, paní Rachsovou se sedmnáctiletým synem Jiřím a s dvěma dívkami (dvanáctiletý syn skotačil někde vpředu), vytáhl revolver a zvolal: Peníze, nebo život! Syn Jiří odvětil: Zbláznil jste se snad? a začal lupiče bít holí, matka pak slunečníkem. K dovršení všeho přiběhl i malý synek a přidal se se svou hůlkou. Tehdy Kögler vystřelil a staršího syna zabil.

(Proces s loupežným vrahem Köglerem, 1896)

Ano, a všude se to valí světem, všude se to rozlézá. Hledí to s blahosklonností kolem sebe a spokojeně mrká svýma prasečíma očkama. Ptáci raději hynou a stromy pouštějí listí…

Konečně zas ohňostroj barev a divokého větru

Hleděl za stále menšícím se vlakem. Lidé pořád stojí u oken a jen tak, jakoby nic vyhlížejí do čarokrásné krajiny a nenuceně spolu hovoří, zatímco viadukt tam v dáli nad Zlatým údolím je už podminován. Tam konečně poznají tu krásu krajiny! Tam jim konečně vítr zatřepe unuděnými kostrami! Konečně zas divukrásný ohňostroj tisíce barev a divokého větru, který potěší zívající srdce! Neodtržitelně se díval na tu scenérii.

Uprostřed města se prý provalily další ulice. Výškové budovy se kymácely jako kuželky, ze země vycházel ohlušující rachot, vše se točilo, celé domy mizely pod zemí a nikdo neví, na kterém místě a kdy se opět otevře země. Vůbec, poslední dobou se něco děje. Ptáci si neradi sedají na zem a okenní tabulky jemně drnčí, cítíce třas zdiva. Uprostřed řeky vystříkne vysoký sloup vody, najednou se utvoří velký vír, párkrát se zatočí, řeka jakoby zasténá, hladina poklesne a vír zmizí. Všechno to cítí, jenom lidé chodí a baví se dál, jako by se nic nedělo. Pár z nich to však ví. Jsou zalezlí ve sklepních bytech. Jedni se chvějí strachem, druzí pod dojmem blížícího se konce radostně popíjejí.

Pán vody

Vylétl zrakem až nahoru na Babu k zřícenině. Nějací turisté odtamtud shlíželi na město, dívali se do mapy, ukazovali rukama a fotografovali. Natáhl ruku a vystřelil. Otočil se a vydal se do sadu.

Vylezl na starý zrezivělý vrak nákladního auta a přes zeď se zahleděl na blízkou řeku. Pozoroval racky, jak se honí po obloze, nahoru, dolů, do strany, neznatelným pohybem křídel mění prudce směr. Mocnými doušky nasával páchnoucí říční vzduch. Kousek výš stála stará čistička odpadních vod, která dávno už nestačila na to stále víc seroucí město. Stál tam a čichal.

I to blbé pilování

Na ponku měl už nastříhané plechy. Vrhl se do práce. Orýsovával, měřil, přeměřoval, stříhal, piloval. Celé dny nepřetržitě vrtal. Práce skončila a šel si sednout do hospody. Dal si tři piva, vykouřil pár cigaret a odjel domů. Vyspal se a ráno ve čtvrt na sedm už zase zuřivě pracoval.

Pracoval měsíc a dodělával poslední kus. Sakra, v tom blbym vrtání něco bude, říkal si. Měl takový zvláštní pocit, jaký ještě nikdy nezažil. Díval se na stovky provrtaných a očištěných plíšků. Vono je to asi jedno, v čem se člověk snaží. Jestli se dloube v nose, piluje anebo si čte romány vzrušené chvíle.

Ten den už nepracoval. Z práce odešel dřív a celé odpoledne se poflakoval po městě, dokud se nesetmělo.

Zšeřelými ulicemi se proháněl studený vítr. Staré domy se hrbily a tiskly k sobě jakoby v očekávání prudkého deště. Ani plynové světlo oprýskaných luceren nevyvolávalo v setmělých ulicích pocit bezpečí. Vzduchem odevzdaně poletovaly papíry. V zapadlé uličce ve středu města se najednou otevřely dveře do malého šenku, na prošlapaný chodník se vylilo žluté světlo a jeden z těch papírů vlétl dovnitř.

Večer teprve začínal a místnost byla poloprázdná. U výčepu sedělo pár štamgastů a za nimi v rohu dva mladíci. Byli hubení a obnošené šaty zděděné po předcích na nich visely jako pytle brambor. Vypadalo to, že přišli z nějakých necest, protože polobotky a konce kalhot měli zašpiněné od bahna a našly by se na nich také zbytky bodláků. Tvář mladíka, který seděl čelem ke dveřím, byla podobná buldoku, zakousnout se a nepustit. V jeho malinkých hnědých očích se naopak zračila prasečí dobromyslnost koketující s přiblblostí. Dobromyslnost k chutným věcem.

Jeho společník a největší přítel byl čahoun, který ho převyšoval o celou hlavu. Jeho krutá, zlomyslná a nenávistná tvář vypadala jako tvář esesáka vystřižená ze žurnálu. Nenáviděl lidi a považoval se za geniálního malíře. S buldokem se stýkal jenom proto, že si na tom blbcovi utvrzoval své názory na svět. Měl pomněnkové, pichlavé oči, mezi kterými trůnil bambulovitý nos notorického pijáka. Protikladem jeho odmítavé vizáže byly citelné tiky, které mu neustále vymršťovaly a stahovaly oční víčka, škubaly tvářemi a celou hlavou.

Pavoučí samička

Buldok si zapálil cigaretu a usrkl pivo. Jeho společník udělal totéž. Oba pak pomysleli na stejnou věc – v hlavě se jim objevil obraz patnáctileté dívky.

„Ch, zas myslíš na tu husu, co?“ posměšně řekl dlouhán.

„Pomlč, já nevim, kdo se kvůli ní mohl zvencnout,“ odsekl buldok.

Buldok tu dívku potkal asi před třemi měsíci někde v horách a okamžitě se do ní zamiloval. Zanedlouho potom odjel znovu do hor a ona tam měla přijet spolu s dlouhánem později. Hlavou se mu honily ty nejsmělejší plány. Rodina, děti, slušný úředník s dobrým platem, auto, chata.

Seděl v útulné hospodě vysoko v horách a čekal na autobus z města. Měl vyjet před čtyřmi hodinami a podle jízdního řádu by tam už pomalu měl být. Venku se tiše sypal sníh. Blížily se Vánoce. Řádové sestřičky z nedalekého ústavu pro mongoloidní děti pospíchaly do kostela a za chvíli sem slabě dozníval jejich zpěv doprovázený malými varhánkami. Domorodci seděli kolem kulatého stolu u výčepu a tiše popíjeli. Hory, samota a chladné počasí se vtiskly těm lidem do tváří jako do mazlavého jílu. V létě pracovali na svých skromných políčkách a v zimě mačkali sklo pro bižutérku v podhůří. Po práci pak chodili sem a pomalu spolu popíjeli, s klidným vědomím čekajíce na smrt. Pomalu, aby jim to čekání dlouho vydrželo, nikam nepospíchali. Nic nevyžadovali, nic nepotřebovali, mluvili málo, jedli málo.

Jezdil tam nesmírně rád. Sedával s nimi v té hospodě, někde v koutku u okna, díval se ven na strohou, nepřívětivou, nic nezastírající severskou architekturu kostelíku a dál na hřbet Dešťové hory porostlý lesem. Viděl kolem sebe všechny ty lesy, potůčky, mokřiny, horské stezky. Poslouchal zpěv řádových sester a díval se do bílého slunce. Tam tou cestou doleva do údolí… Kolikrát tam šel, klopýtal v noci o kameny, vítr fičel, sníh zalepoval oči, ruce prokřehlé, kolikrát tam slyšel řinčení zbraní, štěkot psů, táhlý stoupající zpěv bosých poutníků, vábivé volání lesních víl, kolikrát viděl na obloze křižovat černé a ohnivé jezdce, hejna velikých sov ve světle měsíce, smečky krutých šípů vystřelených ze skalních tvrzí, podivná znamení nahánějící hrůzu… A opět krev na cestě a nohy čouhající z příkopu, dým spálenišť a děsivě nevinné bublání horských potůčků, tajemný šepot lesa. Tam dole, kde se scházejí cesty, poutní kostel Panny Marie.

Kolikrát stál na kamenné vyhlídce vysoko nad Smržovkou a roztaženýma rukama chtěl nabrat ten severní vítr. V tom kraji mu bylo nejlíp.

Nyní však vzrušeně čekal na nějakého lidského tvorečka, určitě hloupého a sobeckého. Panebože, co s ní bude dělat, o čem se s ní bude bavit? Nemohl to přemoci. Přiblble se usmíval nervózním očekáváním. Z koutů jeho duše byly vysmýčeny pavučiny, všechno harampádí vyházeno, zdi bíle vymalovány a stůl slavnostně prostřen.

Před hospodou zarachotil autobus. Trhl sebou. Dveře do lokálu se otevřely a vešli ti dva s úsměvem na tváři. Srdce mu poskočilo radostí, ale uprostřed toho skoku se strašlivě zastavilo. Tady něco nehraje! zavrčel, otevřel hubu a zbrunátněl. Ti dva, ty pohledy na sebe, ty úsměvy… Sakra!!! zařval, stěny zčernaly a slavnostní stůl byl vztekle převržen a rozdupán. Ten vrah! Ta vopuchlá svině! Ten had s modrejma vočima! Ten kretén vyšahanej! Von ji obloudil, voblbnul svejma pitomejma kecičkama…!

Ne, nesmí dát na sobě nic znát. Až pudou domu přes les, veme je kamenem. Hodí je do tý jeskyňky pod Studniční kámen! Nebo je vodtáhne na Čihadelský močály, ať je vezme ďas! Sázel do sebe piva a potom kořalku. Měl proč, dlouhán to na Zoru opravdu navlékl (Zora se jmenovala, ta potvora měla i ošklivé jméno). Před cestou vyhrabal někde v Praze jedovatý kořínky, sežral jich plnou nůši a celou cestu pak vyváděl psí kusy a ona se do něj, ta nána, skutečně zamilovala, jaký to je bezvadný pimprle.

Mladík s buldočí tváří byl těma dvěma odtažen do chalupy a uložen do postele. Když se ráno probudil, děsivě ho bolela hlava. Marně se snažil rozehnat alkoholový mrak. Najednou mu na povrch vyplulo, že přijela ona. Poskočilo mu srdce, ale hned se zarazil, kde je, jak to, že není u něj. Vztyčil se a nahlédl přes velikou almaru na druhou postel. V tu ránu si všechno uvědomil. Vztekle bacil pěstí do stěny. Na posteli se k sobě tulili a spokojeně podřimovali ti dva.

Zdrcen klesl zpět. Blbečkové zasraný, do smrti budu plakat, škemrat, kňourat a plazit se po zemi tak, že se ty veliké, šlechetné duše z toho kýče, z té rozbředlosti, z té vyvařené marmelády, z toho slabošství poserou vztekem! Všechna ta knížata, doktoři a básníci, ty obrýlené napuchlé hlavy, ty půlkilové jazyky, všichni ti z Panteonu se rozpůlí nesmírnou zlobou a všechna ta veliká, zvonivá, ocelová, posraná, důstojná, bijící srdce budou poskakovat po schodech dolů, kreténské oči vylezou z důlků, ruce a nohy se utrhnou a všechno se to bude sypat, letět na jednu hromadu! Tím nesmírným zhnusením se uvaří do ruda, prasečí hlavy na zelenym salátě.

Ta bestie mě jenom zkouší, říkal si, ale nějak tomu nechtěl věřit. Zuřivě je pozoroval. Co se ta sprostá cháska čubčí v mý posteli! zařval. Určitě smilnili, smilnili v mý posteli, ďáblové! Napadlo ho, že by měl vzít bič a hnát je nahé do městečka na komisařství, aby je tam zajistili. Ne, vezme sekyru a udělá tomu krátký proces. Rozseká je na kousíčky a v pytli s kamením je se zaříkáváním hodí do bezedné Čertovy studně na vyhlídce.

Uklidnil se a najednou měl škodolibou radost, že se dlouhán, ten věčnej plivač jedu, ten podezřívavej slídič, ta nenávistná nádoba hnisu, dal takhle blbě chytit čarodějnou čubkou, že se usmívá jak hovado. Strachy se mu rozklepala kolena, když si uvědomil, že chybělo málo a místo dlouhána tam mohl ležet on.

Stáli proti sobě na palouku ve Hvězdě. Každý svíral v rukách mohutný klacek. Kolem bylo několik svědků. Kdo zůstane ležet na zemi, bude poražen. Začali. Vzájemně se zasáhli do hlavy a ozvalo se prasknutí. Za chvíli měli hubu samou krev. Odhodili klacky a začali si rvát uši, vlasy, všechno, co přečnívalo. Mezi svědkama se začal vzmáhat neklid. Dlouhán s buldokem leželi na zemi a nehýbali se. Buldok byl zakousnutý v dlouhánově krku a ten ho na oplátku škrtil. Hlavy měli nateklé a oči vylezlé z důlků. Těla byla polévána vodou. Konečně stisk povolil. Buldok se vydal s vytřeštěným zrakem a křečovitě stisknutými zuby pryč. Dlouhán to vzal na druhou stranu. Jeho prsty byly pokrouceny. K další bitce už nedošlo, protože Zora opustila i dlouhána, když předtím prohlásila, že větší kretény ještě nezažila.

Nyní tedy seděli v hospodě a popíjeli.

V hostinci

MEDOR: Ty, pamatuješ na tu husu?

NESTOR: Jakby ne.

MEDOR: To by mě zajímalo, na co jen nás tak mohla utáhnout?

NESTOR: Měkne nám mozek.

MEDOR: Čím nás jen mohla polapit? Nás, asketiky, který choděj už jenom na pivo a na fotbal a kterých se jen tak něco z tohoto světa nedotkne…? Nejhezčí nebyla, chytrá taky moc ne… to přece nemůže bejt jen tak, třeba ví desetkrát víc než my!

NESTOR: Blbost, ta akorát ví, vlastně neví, jak je blbá.

MEDOR: Hm, asi máš pravdu… ale stejně je zvláštní, jak taková blbost vždycky člověka přitáhne.

NESTOR: Člověk je idiot.

MEDOR: Máme vlastně štěstí, že jsme tomu unikli.

NESTOR: Já teda nevím jak ty, ale já si z ní dělal srandu.

MEDOR: Že mluvíš, kdo by to prosím tě myslel vážně, akorát ňákej debil.

NESTOR: Moje řeč. Kléska byla akorát v tom, že jsme na to šli moc zhurta, vona se lekla a sekla s tim. Jinak mohla bejt šutka eště dlouhý léta.

MEDOR: Se ví, zvorali jsme to… Člověče, jak o tom tak přemejšlim, člověče, nebyla to nakonec nějaká šmíralka od Veřejný bezpečnosti? Ty divný voči a vůbec, nějak podezřele se chovala.

NESTOR: Seš blbej, to bylo přece jasný! Šlo jenom o to, ňák šikovně ji dostat.

MEDOR: Hm, a docela to ušlo, docela jsme ji vypekli, ta je z toho teď asi pěkně zmatená, z toho se bude pěkně dlouho léčit!

Dopili zbytek piva. Venku zahřmělo a spustil se liják. Z ulice se ozvalo ržání splašeného spřežení a rachot povozu. Naposled zahřmělo a bouře přešla. Do hostince nakoukla stráž. Muži měli s sebou halapartny. Asi zase prohledávají kanály, hajzlové. Blížil se hlas zvonku. Za okny projela kára naložená mrtvolami. Doprovázely ji postavy v kulatých kloboucích a v kožených maskách s velikými zobany. Za Újezdskou branou byl zřízen nový morový hřbitov.

MEDOR: Konečně jsem, člověče, dolouskal tu Kareninu. Vopravdu děsivý… Vronský idiot, většího abys pohledal, Kareninová, nejpitomější nána, co kdy spatřila světlo světa…! To by teda nevadilo, ale od začátku do konce samý geniální rozbory situací, popisy, charakteristiky, otvírání si duší, až z toho rozumní lidé vzdychaj a lezou po zemi! Ani jedno svěží místo…

Ten Tolstoj musel bejt fakt úplně blbej, nebo nevim. Dítě. Jeden z rodu Stalinů. V Poljaně šoustal vod rána do večera mužikům ženy a od večera do rána ženám mužiky a potom psal, jak jsou mu blízcí. Asiat. Kolik lidí jenom zblbnul, kolik lidí kvůli němu přišlo o kejhák…!

Fakt, ten nesmírně rozumnej ruskej mužik, ten psycholog, už mě sere. Do všeho šťourá, všemu rozumí. Vůbec už mě sere celá ta velká ruská literatura. Samé rozhovory o Bohu, samí radikální ateisté, samí náboženští fanatici, mužici, úředníci, inteligence, samá hluboká psychologie, rozumy nejrozumnější, samé Rusko, dobrotivý ruský lid, samé mudrování a filosofie. K posrání. Barbarský krvaví komedianti!

A i Dostojevskij, kterého jsem měl rád, se v tom plácá. Aspoň v těch velkejch románech. Tak snad akorát Gogol.

NESTOR: Á, ten mi připadá trochu moc radikální.

MEDOR: Prdlajs, houby radikální, Gogol neni frajer, ale švihák! A to je velkej rozdíl, protože švihák je někdo, kdo je tak citlivej, že mu rozum odejde do nebe!

NESTOR: Ale jó, proč ne, ale já mám radši Čechova.

MEDOR: Jo, ten je dobrej.

NESTOR: Měl hemeroidy.

MEDOR: Je to vidět z toho, co napsal.

NESTOR: I z jeho podoby je to vidět. Úzká, sražená lebka, zlomené oči padající dolů…

MEDOR: No jo, to jsou výjimky, ale jinak… Je to fuk. Třeba takovej tajný rada von Goethe… Werther…

NESTOR: Jsou jiní…

MEDOR: To jo, ale stejně, na co ulovil tu Ulriku?

NESTOR: Páně radova milenka, blbe, a pak, nadosmrti měla z toho velkýho citu duševně vystaráno, už nemusela ani hejbnout prstem!

MEDOR: A chudák Hölderlin utřel hubu.

NESTOR: To spíš chudák Goethe, že si nestrkal trávu do kapes a nemlátil kapesníkem do plotu.

MEDOR: Máš recht… Třeba takovej kubouš Hemingway, velkej lovec africký zvěře, tvrdej chlap od whisky…

NESTOR: No jó…

MEDOR: Sartre.

NESTOR: Konečně si káp na jméno! Tomu bych s chutí ukop koule. Malej rusáček, prevít vychcanej…

MEDOR: A Čapek… Karel.

NESTOR: Taky dobře.

MEDOR: Mírotvorce.

NESTOR: Humanista.

MEDOR: Osobní přítel prezidenta.

NESTOR: Pornograf.

MEDOR: Pokrokový vzdělanec mající styky po celé Evropě.

NESTOR: Národní umělec.

MEDOR: Všechno bych mu odpustil, kdyby nebylo tý Matky. Myslel jsem, že se pobleju, když jsem to přečet. Banda tupejch vojenskejch vrahounů a nejhorší ta Matka něžně dojatá. No to byla famílie, pověsit málo. Fotr si hrál na vojáky a střílel někde negry, synové to samý a matka, místo aby je přetáhla vařečkou po kebuli, byla starostlivá o jejich velký osud. Hrdinná matka. Vůbec fakt nevim, co tim chtěl říct, jestli to mělo mít ňákej klad nebo co, to je u boha. Kdyby si dělal srandu ze zhovadilý Evropy, tak by to bylo fantastický. Jenže von to ten idiot myslel vážně.

NESTOR: Všechny nás oplodnila matka Švorcová…

MEDOR: Ta Bílá nemoc, to je taky nářez…

Pauza, pijou.

Je to fakt neuvěřitelný… Ti frajeři jsou všude a neustále jich přibejvá, úměrně s rostoucí blbostí. Čím víc škol, tím víc analfabetů, a co nejlepší, i ten černej všivák už odešel, a ten v bídě odchází vždycky poslední, cejtě tučnou kořist.

NESTOR: Ale je zajímavý to pozorovat, takový podivný potvory ještě na světě nebyly.

MEDOR: Viděl jsi toho našeho novýho? To je tvář, co?

NESTOR: Sehnal jsem si barevnou fotografii.

MEDOR: To by mě hlavně zajímalo, co se těm nahoře válí v hlavě. To musí bejt krutý…

Hovor tiše doznívá. Ve tmě je slyšet jen občasné upšouknutí. Děti spí tvrdým spánkem, zdraví zdravě spí, masařky ve štěrbině u stropu, blbý vtíravý život jako vrah obchází kolem setmělých domů, je to žebrák, ale není to vůdce s kapsama plnejma zlaťáků, je opravdu ubohej, ze všech nejubožejší, tak ho ještě natáhnout koštětem, pomyje na hlavu, kopnout do prdele, padej, šmejde, ať už tě tady nevidím!

Konečně na cestě

M. a N. seděli tedy v hospodě a popíjeli. Tenkrát byl podzim, listopad. Sychravé dny šly jeden za druhým. Z podmračeného nebe se třikrát denně snášel k zemi déšť, který ustával jen na chvíli. Vzápětí se mraky opět nalily. Půda byla nasáklá jako houba. Podzemní jezera byla tak přeplněna, že na mnohých místech vyvěraly nové prameny. Vlhkost se plazila po zdech domů a pronikala do místností. Ve starých rozvrzaných tramvajích byl vzduch jak v prádelně, po oknech stékaly drobné čůrky sražené páry z mokrých šatů lidí. Vše na zemi bylo zčernalé, slizké, hnijící. V tu dobu se obvykle v ulicích města převalovaly chuchvalce husté mlhy, která tak propojovala všechny události, minulé i budoucí. Bylo to magické místo. Ten v autobuse dojede domů, vyspí se a ráno vyrazí do práce. Příběh je dokončen. Sedí se svým přítelem v hostinci, pracuje ve veliké tovární hale. Ďábel rozbil své lidské okovy a odešel. Rackové krouží vysoko nad městem a hledí za zapadajícím sluncem. Jede v autobuse a objímá lásku. Je to polo dívka, polo jedle s rusými vlasy a zelenýma očima. Objeví se pidimužík a řekne:

„BRÁNY VAŠEHO ROZUMU
SE KONEČNĚ PROTRHLY!
NASEDAT, PÁNOVÉ, KAŽDÝ PODLE
LIBOSTI!“

Konečně se vydáš osvobodit pololaň polodívku s vlajícími rudě hnědými vlasy a blankytně modrýma očima.

Naposled tedy nahlížel do minulosti. Jen klid a žádné nervování. Pomalu, neustále klovat jako ty slepice, které tě připravily o rozum. Nedat pokoj, provokovat, však se uvidí, kdo zvítězí.

Tfuj tajbl, no jo, ale ještě mám v tý prokletý fabrice hnít tři roky! Do pytle, z toho aby se i buldok pomát. Neřikám, není to nezajímavý, prohlídnout si, jak to funguje, podívat se na to velkolepý neřádstvo, ale potom setsakra rychle pryč, než tě to vtáhne do kola a seš v čudu. Tři roky, a to kdoví jestli. Maj plný regály nejrůznějších kliček, chytěj tě, ani nevíš jak, třeba na celej život, celej život tam budeš hnít, a to si nemysli, že bys to přežil ve zdraví. Za pět let je z tebe mašina, ani si nehvízdneš. Tak jen pomalu a s rozmyslem, jakoby nic. Tvářit se jak had, číhat jakoby ve spánku, stáhnout tvář, zatlačit jazyk, začít kulhat a nahrbit záda, přivřít oči a štěrbinou se dívat a pak svinsky udeřit! Náhle, čistě, jasně, aby nebylo pochyb.

Měli to docela dobře vymyšlený. Kdyby chtěl odejít, musel by zaplatit částku rovnající se jeho platu za tři roky. Kdyby jednoduše zdrhnul, poštvali by na něho policajty, a kdyby přestal dělat, napsali by mu takový posudek, že by ho nikde nevzali a zavřeli by ho stejně.

Po měsících piplavé práce se konečně měla sejít komise, která měla rozhodnout o tom, jestli je Medor schopen vykonávat svou práci.

Rozvzteklený kádrovák Bagug si ho pozval k sobě a zuřivě mu mával před očima předvoláním na komisi.

„Jen si nemysli,“ řval kádrovák, „že se z toho ňák vykroutíš! Jak si to vůbec představuješ, že bysme tě pustili jen tak! Budeš platit jako mourovatej!“

„Budete asi muset, vaše vysokoblahorodí,“ poškleboval se Medor, „a platit taky nic nebudu!“

„Ven!“ zařval kádrovák. „Ven, ty grázle, a nemysli si, že jsi vyhrál! Však už se na to podíváme! Jestli je někdo nemocnej, tak ty to určitě nebudeš, ty máš moc zdravej kořínek! Tohle ti jen tak neprojde!“

Polib si prdel, ty starej chřestýši, vrčel Medor, scházeje po schodech k hale. Já se z toho tvýho přiblblýho chřestění tak akorát podělám. Ale vytočenej byl pěkně, třásl se jako motor v slabejch otáčkách. Měla ho klepnout pepka, blba, třeba bych za to dostal od nějakýho dobročinnýho spolku metál.

Komise

Za podnik tam šla ta tlustá svině Kareninová. Potkal ji na chodbě. Vyčítavě na něho pohlédla, ta svině měla snad i slzy na krajíčku. Srdce se mu rozjásalo z té krásné komedie, jen se nedělej, ty tlustá, opuchlá zmije, však víme, jak ti smrdí z huby, když ji roztáhneš, stačí už jen tvůj pohled!

„Karle,“ řekla pohnutým hlasem, „proč nám to děláš, prosím tě, proč nám zbytečně přiděláváš takové starosti, co jsme ti udělali, že jsi takový? Nerozumím tomu.“

„Nejsem žádnej Karel,“ zavrčel, „a pro vás už vůbec ne!“

„Ale prosím tě,“ dělala ta coura uraženou, „dyť se přece známe!“

„No právě proto, že se známe,“ odsekl, „a byl bych rád, kdybyste mi přestala tykat!“

Kareninové zlostně blýsklo v očích, ale dělala jakoby nic, jako kdyby se jí to netýkalo.

„Prosím vás,“ znovu spustila starostlivým hlasem, „dyť jste se u nás vyučil, dali jsme vám všechno, úplně všechno, co si mohou dnešní mladí lidé přát, připravili jsme vás pro život, zajistili jsme vám bezstarostnou budoucnost, jistotu, a vy se nám takhle odvděčujete? Zbaběle byste chtěl odejít, zrovna když vás začneme potřebovat? Tolik peněz jsme do vás dali, a vy byste chtěl odejít. Dyť to přece nejde. Uvědomte si, že společnosti něco dlužíte, že byste jí měl taky něco vrátit!“

„Milá pani, a za co? Za to, že je člověk idiot! Už jenom když se člověk podívá na vás, tak je idiot! Vona mně má co dlužit a nestačil by jí na to ani celej posranej důchod! Ale já, na rozdíl od vás, nic nevyžaduju. Vlezte mi s celou tou vaší společností na záda!“

„No tak se nemusíte hned tak čílit,“ odfukovala Kareninová, „dyť vám nikdo nic nedělá, víte, že to s vámi myslím dobře.“

„Sakra, tak vy jste nerozuměla! Copak, hergot, už nechápete ani to, že se s váma nechce někdo prostě bavit! Že se někomu hnusíte! To to, do pytle, musíte slyšet polopatě! To vám nedojde ani to nejmenší!“ rozkřičel se. „Táhněte laskavě k čertu nebo někam jinam, to je mi úplně jedno, a přestaňte otravovat! Rozumíte!“ řval. „Pryč, pryč, nebo se neznám!“

Kareninová ustrašeně odpálila. Vztekle se stáhla do protějšího rohu, celá zrudla a tučná brada jí trhaně poskakovala, myslela, že se jí zlobou roztrhne srdce.

Nevydržel její přítomnost a vytratil se chodbou směřující dovnitř budovy. Zastavil se až na druhém konci u okna vedoucího na jakýsi dvorek. Pozoroval kosa, který se přehraboval ve spadaném listí. Po chvíli uslyšel hlas úřednice volající jeho jméno. Obrátil se a pomalu se vydal zpět. „Kde jste?“ řekla mu žena v bílém plášti a pobídla ho do jakéhosi sálu. Naproti dveřím stál dlouhý stůl, za kterým trůnily dvě obrýlené doktorky a tlustý kolega druhého pohlaví. Na pravém konci stolu seděla Kareninová ještě s jedním chlapem, kterého znal od vidění z fabriky. Ta svině si s sebou vzala svědka, bála se. Oči doktorů se pomalu zvedly a s profesionální sebejistotou se na něho upřely. Tak Švejku, ty český hovado, vystrč prdel, jestli budeš uznán pro blbost.

Doktorka, která měla asi hlavní slovo, zabubnovala prsty na lékařských zprávách, vysunula svou kozí hlavu malinko vpřed, malinká očka se jí zatřepala a zaskřehotala:

„Tak co nám povíte? Co vás trápí? Proč nechcete zůstat ve fabrice?“

Zůstal na číhané, neodpověděl.

„Nic nám neřeknete?“

Ticho.

„Mohl byste nám něco říct o svém životě? Máte sourozence?“

„Co je vám, sakra, do toho!“ zařval, otočil se a vztekle práskl dveřmi.

Chvíli bylo ticho.

„No nevadí,“ řekla doktorka, „projednáme to bez něj. Stejně je to jenom formalita. Neměli byste pro něho nějaké místo, kde by neměl kolem sebe moc lidí? Třeba v nějaké kanceláři nebo něco podobného?“

„To víte, že mu něco najdem,“ rozzářily se oči Kareninové, „taky jsme již na to mysleli a…“

Vyběhl ven, zastavil se, chvíli přemýšlel a potom se vydal dolů. Šel po jedné z tepen Dolního Města, které se svažují a paprskovitě sbíhají k přístavu. Mafiáni domluvený, říkal si, předem připravený a dopředu rozhodnutý, a člověk tam ještě leze jako blbec. Kdybych šel rovnou k vodě, udělal bych líp. Vůbec, měl jsem to tam vymlátit, natřískat jim hubu a bylo by po ftákách! Já jim dám sourozence, sviním. Ale tu Kareninovou nakopu do prdele, že nebude vědět, kde jí ta prdel vězí! A stejně se jim na to vyprdnu i bez nějaký brejlatý krávy!

Došel k olejnaté vodě. Pozoroval desítky ramen mohutných přístavních jeřábů. Na molu se s velkými balíky lopotila skupina vietnamských dělníků. Poslouchal jejich brebentění a uvažoval, o čem asi tak živě debatují. O ženskejch? O českejch selkách s nádhernejma velikánskejma prdelama? Nebo vzpomínají na svoje holky hubené jako rákos? Nebo snad o mizerným výdělku? Asi šťavnatě nadávají a nemyslí vůbec na nic. Jenom tak makaj a brebentí…

Chvíli bloumal přístavem a prohlížel si veliké zaoceánské parníky. Šel po břehu dál až tam, kde začínaly volné skály. Roztříštěný příboj vysoko vystřikoval a na něho dopadaly malinkaté vodní kapky. Po skalách bylo plno šupin a zbytků ryb a jiných živočichů. Silně to tam páchlo. To však měl Medor rád. Nasával do sebe vzduch. Shýbnul se pro dvě mušle, očistil je a strčil do kapsy. Vytáhni kapesník, blázne, a tluč s ním do skal. Olejnatá Vltava opravdu silně páchla.

O týden později

Seděl za stolem v malinké kanceláři, kam se vešly akorát ty tři stoly, co tam byly, a dvě plechové skříně kartotéky. Druhé dva stoly patřily jeho novým spolupracovníkům, paní Alblové a panu Gozop. Jeho stůl byl naproti dveřím do haly, kde připravoval bedny pro odvoz, a přes halu se také chodilo ven. Po jeho pravé straně bylo jediné okno složené z mnoha malých tabulek a do poloviny zatřené zelenou barvou. U něho stály stoly paní Alblové a pana Gozop. Ze svého místa viděl oknem šedivý roh hlavní budovy a kus oblohy. Když se postavil, ukázal se mu dvorek, do kterého ústily tři tovární uličky.

Paní Alblová

Seděl za stolem, hlavu opřenou o ruku, a s posměšným sebetrýznivým požitkem vychutnával svou nejčernější černotu a beznaděj. Bylo šest hodin ráno, tma jak v pytli, do svítání daleko, venku mrzlo, jen praštělo, představa, že bude muset jít na záchod, na kterém fičí na prdel, zoufalá představa jeho vyhřáté postele, naděje něčeho milého minimální a celý den ve fabrice před sebou. Celý život před sebou. Jen tak tak se držel, aby nevybuchl smíchy.

Dveře se otevřely a vešla paní Alblová. Paní Alblová byla šlechtična, velice vzdělaná, elegantní šedesátiletá paní, nesmírně hodná a vůči okolnímu světu diktatury zámečníků naprosto bezbranná. S Medorem, humpoláckým dělnickým synkem, si velice dobře rozuměla, byli přátelé.

Celé hodiny seděli spolu v kanceláři a povídali si. Představovali si královské hostiny, dlouhatánské stoly plné nejvybranějších jídel a znamenitých vín. Říkali si, jaké obrazy by visely na stěnách, jaká výzdoba by byla v sále. Medorek jí vyprávěl o svém tažení v čele křižáckých vojsk do země levantské. Mluvil o metacích strojích, které obrovskými kameny bořily pohanské hradby, jako kdyby byly z papíru, a ona zase vyprávěla, co nového se přihodilo v zemi za dobu, co byl pryč. Zlý vévoda uvrhl ve své ješitnosti krásnou Janu do strašlivé hladomorny, líčila mu sugestivně, protože se nechtěla podvolit jeho hanebným záměrům, a Medorovo srdce hořelo vidinou strašlivé pomsty. Vypravovala mu, že barbarské lesní národy sešly opět z hor na severu země, vypálily několik měst a desítky klášterů. Všude samé ohně, nářek, utrpení, a Medor, když slyšel ty chmurné noviny, vstával, sedal si, poposedával, netrpělivostí již sedlal koně.

„Ahoj Karlíku, tak jak jsi se vyspal, stálo to za prd, co?“ řekla paní Alblová, povzdychla si a sesula se za stůl.

„Ále, co vám mám povídat,“ zafuněl, „den ještě nezačal, a člověk už šaškuje!“

„To je opravdu hrozný, to vstávání, do tmy, do zimy, brr,“ otřásla se.

„Že se vám chce sem chodit,“ řekl Medor, „že se jim na to nevykašlete, já bych se jim na to vyprd hned!“

„No jó, ty seš dobrej,“ řekla, „ale copak mám dělat s těma pár stovkama důchodu? Já jsem od mala zvyklá na trochu komfortnější život, a teď bych si nemohla koupit ani cigára s filtrem. Ale to mi věř, příští rok se jim už na to vyfláknu, a pak ať třeba natáhnu bačkory!“

Pan Gozop

Dveře se otevřely podruhé a do kanceláře vstoupil pan Gozop, dávno už v pracovním plášti. Zmlkli.

Pan Gozop byl v podstatě hodný člověk, poctivec ze staré školy. Jeho životním neštěstím byla co nejlépe a co nejpoctivěji odvedená práce. Nic jiného ho nezajímalo. Mohly by třeba padat trakaře z nebe a on by pracoval až do uškrcení. Já se o politiku nezajímám, říkal, a politikou myslel všechno, co nesouviselo s jeho praxí expedienta. Kdyby nebylo jeho lejster, běhání a zařizování od rána do večera, zešílel by. Čím víc chtěl nic nevidět, tím horečnatěji pracoval.

Něco ho celý život stíhalo a Medor ho měl ze začátku rád. Gozop dělal každý den přesčas a do práce chodil v zimě o půl hodiny a v létě o hodinu dřív. Nikdy v životě se mu nestalo, že by zaspal. Celé oddělení expedice, což bylo asi dvacet lidí, si spokojeně mnulo ruce, protože Gozop všechno oběhal, všechno zařídil, o všechno se staral, takže si všichni mohli spokojeně válet šunky.

Gozop to s Medorem nevyhrál. Byl vždycky nervózní, když si Medor v práci četl. Připadalo mu, že na jejich kancelář padá jakýsi stín povalečství, a bylo naprosto jedno, byla-li práce hotova. Prostě, i když už bylo všechno hotovo, muselo se dělat, že se něco dělá. Medor pana Gozop bral, ale na tohleto nebyl ochoten přistoupit. Často tak mezi nimi vznikalo napětí. Tedy ze strany Gozop, protože Medorovi to bylo zhusta fuk. Díval se na Gozop, před sebou měl rozevřenou knihu a kýval hlavou. Začalo mu dělat potěšení, jak s Gozop šijou všichni čerti, začal totiž Gozop pomalu, ale jistě nenávidět.

„Vy těm bolševikům ňák přejete,“ dělal si Medor srandu, když byl Gozop v největší ráži.

„Proč?“

„No že na ně tak makáte.“

To byl ovšem rozkol. Gozop s ním dlouho nemluvil.

M. vstal a šel dělat svoji každodenní práci. Musel roztřídit několik beden přivezených součástek, zapsat je do kartotéky a potom rozvozit po celé fabrice – na galvanovnu, na lakovnu, na technickou kontrolu, do meziskladu a na montáže. Odtamtud pak zase musí svážet věci, které jdou zpět, odepisovat je a ukládat do beden.

Namátkou otevřel jednu z beden, naložil něco na vozík a vyjel z vrat. Zahnul kolem hlavní budovy k zadnímu vchodu a zastavil u výtahu. Vyjel do prvního patra. Hned naproti byly dveře do pomocného skladu. Zaklepal a vjel dovnitř.

„Jé, vás už jsem neviděla, mladý muži,“ zavřeštělo mu vstříc z úst asi pětačtyřicetileté, docela zachovalé blondýnky. „Máte toho tady požehnaně, to se nám udělalo ale krásně, byl jste někde v sobotu?“

„Jo, je hezky,“ odtušil a začal vykládat a zase nakládat vozík, zatímco ženská na něho shora sypala slova.

Konečně měl naloženo, zajel s vozíkem ke dveřím a čekal na vhodnou příležitost k rozlučovací formulce. Baba však žvanila jako nezavřená. Začal být nervózní. Vzít ji tak něčím do hlavy. Naštěstí se rozlétly dveře a dovnitř vplula další megera.

„Mařko, Mařko, víš, co je nového?!“

Mařka pokynula nenápadně hlavou k Medorovi. Návštěvnice se zarazila. „Dobrý den,“ řekla a dramaticky si přitáhla plášť k tělu.

„Dobrý den,“ odpověděl, dodal, „na shledanou,“ otevřel dveře, a jak chtěl vyjet ven, narazil do zavřené půlky dveří. Několik pytlíků se protrhlo a drobné součástky se vysypaly na zem. Začal je házet páté přes deváté do vozíku. Obě ženy ho pozorovaly, jako by nevěřily svým očím. Když za ním zapadly dveře, zeptala se nově příchozí své přítelkyně, „co je to, prosím tě, zač?“

„Ále,“ odpověděla blondýna a zakroužila si kolem čela.

Baby zasraný, vrčel Medor. Zapomněl, kam vlastně jede, a dal se od výtahu na druhou stranu. Jel dlouhou chodbou obsypanou po obou stranách spoustou dveří. Zdálo se mu, že jede na vozejku jako baba na koštěti. Stěny se proti němu řítily a on řídil vychylováním svého těla. Stál na místě, vozík zapíchnutý ve stěně. Viděl, jak se k němu žene Bagug. „Stalo se vám něco, soudruhu?“ posměšný hlas. Obraz ho minul a za ním se vynořil další, stejný. „Stalo se vám něco?“ stál před ním kádrovák a jízlivě se usmíval. Překvapeně se na něho podíval, sakra, kde se tady ten chlap vzal? Zbrunátněl vzteky. Musí ho dostat, teď, anebo nikdy! Rozjel se s vozejkem proti němu. Kádrovák jen tak tak stačil uskočit. Setrvačností dojel na konec chodby. Uvědomil si, že musí vlastně na druhý konec, k výtahu. Udělal ve vzduchu divoký obrat, šlápl na pedál a rozletěl se zpět. Stěny se jen míhaly. Očima pátral po kádrovákovi. Ten čertovský chlapík se snad propadl do země. Ze skladu zrovna vyšla ženská, co tam předtím tak halasně vtrhla. Aspoň tuhle! stočil to na ni. Zmizela, jako když střelí. Zajel k výtahu, otevřel dveře a vjel dovnitř. Hrůzyplná železná klec s ním rachotila dolů, jako by se chtěla každou chvíli utrhnout. Ještě ke všemu tam nesvítí lampy a tma je jen malinko ředěná slabým světlem dopadajícím shora špatně dovřenými šachetními dveřmi. Jede v temné díře obklopené nekonečnou změtí rour, potrubí a syčící páry a vedro je čím dál větší. Cesta do limbu a pak rovnou do pekla. A vrazi už jdou, už číhají, už je slyšet jejich kradmé kroky, šílenou rychlostí už letí na vozejkách. Kdosi potajmu otevírá dveře a shazuje dolů veliký kámen, který letí šílenou rychlostí, hrozivě se přibližuje, již je těsně nad hlavou a uhnout není kam. Neuvěřitelným úderem roztříští kabinu, tělo se v mžiku zbortí. Vše padá za zkrvaveným kamenným jezdcem. Seshora ho sledují oči a dole se už chechtají, kopyta a rohy, rudý pařát připravený otevřít dveře.

Najednou ho polila hrůza. Je nahý a tělo má průhledné a odborníci prohledávají jeho srdce, rozum i duši a váží míru zbabělosti.

Svinské kostry

V hale naházel součástky, tak jak byly pomíchané, do bedny určené pro odvoz. Ještě mu zbývalo rozvozit tři bedny a hromady ocelových koster pro monitory. Naložil jich několik na vozík a vyjel opět ven. Bylo minus deset stupňů a ocelové držadlo ho pálilo do rukou. Kostry na vozíku po nerovné cestě děsivě rachotily. Co chvíli nějaká spadla a musel ji zvedat. Začala v něm kypět šílená zuřivost. Všechno v hajzlu. Ty zasraný, podělaný, hovadský kostry neustále padaly, jako kdyby se mu vysmívaly tím nejhorším způsobem. Ten kurví mráz byl neuvěřitelnej. Ruce ho pálily, blbě se dýchalo. To množství těch svinskejch koster, ta zasraně rozbitá cesta, ten strašlivej žebřiňák, nebo co to bylo, kterej musel tlačit veškerou silou, a celej svinskej den před sebou. Zlostí skoro brečel.

Dojel k drátěné ohradě, otevřel ji a zajel dovnitř. Z malého bazénku napuštěného nějakou žlutou chemikálií se kouřilo jako ze sirných lázní a šířil se dusivý smrad. Vždy se rozkašlal, než si na to trochu zvykl. Sundaval kostry z vozíku a rovnal je do vysokých sloupců. Ruce měl od mrazu nateklé a červené, zdálo se mu, že už v nich nemůže nic udržet. Najednou mu jedna kostra vyjela z ruky a ostrou neodjehlenou hranou mu na dlani čistě prořízla kůži a zaryla se do masa. Zasykl bolestí. Z rány se okamžitě vyvalila krev. Popadl kostru, která mu vypadla, a vší silou ji mrštil do nastavěné hromady. Ta se s rachotem zřítila. Vztekle začal kostry rozkopávat. Ráá! řval. Kreténský kostry! Zabiju vás! Rozmlátím na sračky! Roztrhám! Svině! Bestie! Ryby chlupatý! Ráá!

Odkopl poslední kostru a udýchaně zůstal stát. Strnul s otevřenou pusou. V hlavě mu to rachotilo jako v hracím automatu. Civěl, div mu oči nevypadly. Vydechl. Podíval se na ruku. Z prstů mu kapala krev. Šel si ránu vymýt. Zavázal ji kapesníkem. Navozil do ohrady zbylé kostry, nastavěl je do úhledných sloupců a vrátil se do kanceláře.

Nikdo tam nebyl. Šli na oběd, pomyslel si. Posadil se za stůl a bezmyšlenkovitě zíral z okna. V napuchlých a necitlivých rukách se stupňovala bolest. Začaly rozmrzat. Snažil se je jemně třít o sebe. Bolest se vystupňovala a pomalu začala opadat. Sundal z ruky kapesník nasáklý krví. Krev, jako by na to čekala, jako by ji už nebavilo se pomalu a nezáživně vsakovat do kapesníku, vyrazila z ostré puklinky ven a v malém potůčku sjížděla po zápěstí k lokti. Díval se, jak mu neviditelný štětec maluje na ruce rudou linku. Vytáhl ze stolu list průklepového papíru a ruku do něj utřel. Použil ještě jeden a pak ještě jeden. Odešel na záchod. Hodil krvavé papíry a kapesník do mísy a spláchnul je. Šel se znovu umýt.

Vytáhl ze stolu knížku a začal si číst. Přečetl první dva řádky a na třetím se zastavil. Hlavu měl úplně prázdnou. Byl to docela příjemný pocit. Hleděl z okna.

Boj o literaturu

Za chvíli přišla paní Alblová. Sedla si a zapálila cigaretu. Hned nato se otevřely dveře a vešel šéf oddělení expedice, inženýr Schwarz.

„Jak to, že si zase čteš! Už jsem ti to jednou zakázal!“ vyjel na Medora.

Medor zrudnul vzteky: „Co bych si nečet, když mám všechno hotovo!“

„Opravdu, pane inženýre, dneska pracoval jako lev,“ řekla paní Alblová.

„No, to je mi jedno,“ nervózně odsekl inženýr, „ale číst mi tady nebude!“

„A to se tady mám jako dloubat v nose!“ se vzrůstající zlobou zavrčel Medor.

„To je mi jedno, co budeš dělat, ale číst si tady nebudeš!“

„To si teda budu!“ ještě víc zbrunátněl Medor.

„Tak ty už zase začínáš,“ vřeštěl inženýr, „na začátku jsi slíbil, že budeš pracovat, ale ty se chceš dostat asi zpátky na dílnu, co!“

„Váženej pane!“ vylítl Medor, „zaprvé jsem vám nic nesliboval a zadruhé jsem do týhle pitomý expedice jít nechtěl! Já za to nemůžu, že si nenašli nic jinýho, a zatřetí mně můžete vlízt s celou tou vaší svinskou fabrikou na záda! Říkal jsem, že se budu snažit, a to jsem taky dodržel. Všechno mám, milej pane, uděláno, a tak si teď budu číst!“

„To si teda nebudeš!“ zařval inženýr.

„To si teda budu!“ zařval Medor.

„To si teda nebudeš, nebo to poženu nahoru!“ řval Schwarz.

Buldok prásknul knihou o stůl a vyskočil: „Tady na mě nikdo křičet nebude!“ řval. „A číst si tady budu a žádnej svazáckej šplhavec s celym tim svym hořejškem mi v tom nezabrání, ani kdyby se zbláznil!“

Schwarz zalapal po dechu, Medor se klepal rozčilením. Inženýr pozvedl ruce, Medor se rozkročil. Už to vypadalo, že se na sebe vrhnou, když tu se inženýr otočil a práskl dveřmi, až se okenní tabulky prudce roztřásly a chvíli nevěděly, jestli se mají vysypat, nebo ne. Hned nato bouchly ještě dveře z haly na dvůr, venku zadupalo několik zuřivých kroků a rozhostilo se ticho. Po chvíli paní Alblová vydechla: „Ty jsi mu to ale dal, to bude asi pěknej malér.“

„Chm, jakej malér,“ odfrkl Medor, „co mi ten syčák může udělat. Nanejvýš něco srazit z platu, a to si může strčit někam! A i o tom pochybuju. Ten je moc vyčůranej. Uvidíte, že bude dělat jakoby nic.“

„Myslíš?“ řekla paní Alblová. „Nevím, mně se to nezdá.“

„Uvidíte, vsadil bych se nevím o co, moc dobře ho mám prokouknutýho.“

„No hele,“ řekla paní Alblová „má vysokoškolské vzdělání, a neumí pořádně ani jazyk. Podívej se, těch hrubek, co tady má, a to není jen tady, to dělá všude.“

„No jó, ten má jiný starosti, svazáček,“ jízlivě prohodil Medor.

Za tři dny přišel shora dopis, v němž stálo, že se Medorovi povoluje v pracovní době studovat, pokud má svou práci hotovou. Medor se zlostně zašklebil a paní Alblová nad tím kroutila hlavou. Byla to vlastně taková historická úřední listina předznamenávající příchod nových a šťastných dob.

Inženýr se potom týden neukázal. Po týdnu přišel a byl nezvykle tichý. Zeptal se, jak to jde, a zase odešel. Medorovi bylo to jeho chování nepříjemné. Ne ne, kamaráde, žádné bratříčkování. Měl chladnou, odtažitou tvář. Inženýr vypadal jako naprostý ztroskotanec.

Medorovo pokušení

Z rozhlasu se ozvalo hlášení, že se zítra z podnětu soudruha Schwarze vyhlašuje úklidová brigáda na pracovištích, která začne po pracovní době.

Expedice dostala k úklidu dvůr před kanceláří pana Gozop, pí Alblové a Medora, o rozměrech asi tak čtyři krát pět metrů. Všichni se tomu smáli – no jo, inženýrek, chce prémie – a nikdo tam nepřišel.

Schwarz stál uprostřed dvorku se šesti košťaty a koukal jak tvrdé y. Ještě neměl, jakožto čerstvý vysokoškolský výlupek, tu drzost, aby něco navrhl jenom pro návrh a samozřejmě pro prémie a kladně hodnocenou aktivitu. A potom se na to sám vykašlal.

Inženýr opřel pět košťat o zeď a zbylým začal zametat. Věděl, že Medor je tam za oknem a že ho snad i pozoruje, ale bál se za ním jít. Od toho výstupu na něm přestal cokoliv vyžadovat a práci mu zadával prostřednictvím Gozop.

Medor skutečně seděl za oknem a pozoroval ho. Rozhodoval se, jestli mu má jít pomoci. Štvalo ho to. Sakra, říkal si, proč mně to furt bliká v hlavě? Co je to za pokušení? Uměj to, svině, dobře na člověka zahrát. Co je mi do nějakýho svazáka, kterej zametá dvůr? Sakra, co je mi do něj, do fízla. Chce si vydělat, chce na sebe upozornit a jeden mu má přitom pomáhat? Tak to teda ne!

Vyskočil, šel ven, popadl jedno koště a nevraživě zavrčel: „Chcete pomoct!“

Schwarz se na něho dlouze zadíval. Medor zaúpěl, sakra, proč se na mě ten všivák dívá! Že ho něčím majznu do toho kravího ksichtu! Ať nečumí ten kretén! To má člověk za to, že chce někomu pomoct. Svině, už nikdy nikomu nic!

„Děkuji,“ řekl inženýr dojatě, „ale už to budu mít.“

„Prosím!“ s nepříčetnou zlobou vyštěkl Medor, třísknul koštětem o zeď a odrázoval pryč, za roh, k vrátnici a ven z tý prokletý fabriky, z toho hnízda neřesti.

Fabrika a lidé v ní

Nenáviděl ji, tu hřmotnou obludu, která zničila tvořivou práci, skrz niž se člověk stává lepší, a udělala z lidí mrtvoly bez jakéhokoliv vztahu k něčemu jinému, než jsou peníze a žrádlo. Stvořila dělnickou třídu – semeniště vší nepravosti, všech totalit, barbarských civilizací, tupého konzumu.

Kolomazí natřené duše

Měli peněz jako šlupek. Po práci si voněli smrduté hroší kůže a vyráželi s hrstěma bankovek do ulic lovit mladý masíčko, většinou studentky vysokých škol. Všechny mladý, hezký, voháknutý holky, co jste potkali, byly takový dělnický kurvičky, kterým pod sukněmi smrdělo kolomazí.

Měli peněz jako šlupek, ale pro šesták by si nechali vrtat koleno. Od rána do večera, a dokonce i ve spánku, jim drkotala hlava a oči v důlcích poskakovaly strachem, aby něco výhodného nepropásli. Pro peníz byli ochotni udělat všechno.

Proroci a svatí

Den výplaty byl hlavní dělnický svátek. Potom ještě Vánoce, to se zase nažerou k prasknutí. A nakonec První máj, pivo a párky na Rudý pláni.

Zbožňovali Hitlera, že jim dal hesla a najíst, a měli i jiné potravinové světce. Čím přízemnější ideologie, tím větší měla úspěch.

Bylo to opravdové náboženství. Diem byl zářivý bůr a šunkou krásná Afrodíté.

Je zima a vlci opět klapou zubama

Potom přišlo předvolání na Úřad pro ochranu státu mámě a tátovi. Otec mu řekl, aby jim dal přečíst, co napsal, aby tam nebyli překvapeni. A tak jim dal číst tu báseň o noci, kde všechno obcuje dohromady, o noci se zadostiučiněním podrobně popsaných zvrhlostí, sodomií, změti těl, pachu zvířecího potu a vzdychání.

Nejdřív to četl otec. Čím déle to četl, tím víc brunátněl. Potom se ozval jeho hrobový hlas. „Tak to je teda pěkný!“ Chvíli bylo tíživé ticho a pak zavolal mámu, ať se jde také pokochat, co stvořil její syn, a to slůvko „její“ pěkně zdůraznil. Máma to, chudák, četla celá rudá. Když jí to potom předčítali v Bé budově pro vnitřní věci a ptali se jí, co tomu říká, odpověděla, že takový není a že to tak určitě nemyslel.

Za týden si přijeli do práce pro Nestorova otce. Vůbec nevěděl, co se děje. Dvě hodiny s ním hovořili. Dali mu číst tu báseň a ukazovali mu fotky nějakých nahatých lidí, že to jsou oni a že takhle vyvádějí v lomu na Americe, že jsou homosexuálové a narkomani, že tam slavili Hitlerovy narozeniny a vpád hitlerovských vojsk do Sovětského svazu a že obchodují s pornografií…

Medorův otec si chtěl kvůli tomu vzít život, s účastí mu naznačili a snažili se zanechat seriózní dojem.

Život je poezie, krásná, divoká a srandovní

V hlavě se mu objevil obraz dívky, s kterou už asi přes měsíc chodil. Dostal záchvat smíchu. Viděl její tělo hustě porostlé chlupy. Kůže skoro neprosvítá, až na obličej jako meloun. Stříhala obrovskýma ušima a něžně říkala – guuuůů gu gůů! Seděla na zadku, který vypadal jako záď nějakého rybářského člunu, a zahnutým paznehtem se rýpala v obrovském rypáku. Tak šíleně se rozchechtal, že se svalil na bok. Hahá, chodím s mořskou pannou, řehtal se, ha ha, to je trefa, to je párek, jang a jing, buldok s ochechulí! Slzy se mu smíchem koulely z očí. Zakuckal se. Do pytle, ulevil si. Zadíval se na večerní město. Vzpomněl si na své přátele a smích opět vystřelil z hloubi jeho duše. Jeden intelektuálskej pudl, kterej se neustále myje a prohlíží v zrcadle, jeden bernardýn, kterej se zase schválně nemyje a potom píše básně, jak ho žerou blechy, a na podivné světlo boží vyorané kolie jsou z toho vedle, jeden srandovní jezevčík, kterej dělá neustále svý oblíbený psí kusy a je mu dobře, když se ostatní smějou, jeden trpitelskej kokršpaněl, kterej neustále vykřikuje, jak mu ubližujou, ale přitom je na to hrdej, s nikym jinym by neměnil, a nakonec dva zamindrákovaní foxteriéři, kteří o všem říkaj, že je to trapný. Jsou důležití a nikdo je v jejich neopakovatelné jedinečnosti nechápe.

Vzpomněl si na rodiče, na město, kde se narodil, na lid, který tu žije. Samá veliká, radostná poezie.

Chvíli byl zticha a najednou se usmál. Sakra, dyť to jsem vlastně všechno jenom já. Huba se mu zkřivila, ech, uplivl si.

Hvězdy na nebi

Vystoupí uprostřed obrovského sídliště na severu města. Vydá se po paměti betonovými cestičkami mezi paneláky. Dole v kotlině centrálního města svítí tisíce světel. Sváteční pocit. Vyšplháš po zdech panelových domů až tam nahoru, černomodré nebe, světel nekonečně mnoho… Je větší radost?

A tak si nezapomeň svačinu

Přicházel k domu, kde bydlel. Byl celý ponořen do tmy. Usmál se, fízl i domovnice spí spánkem spravedlivých, dnes unikne jejich pozornosti. Pokradmu vsunul klíč do domovních dveří. Nerozsvěcel. Po hmatu došel ke dveřím bytu, po hmatu našel klíčovou dírku a otevřel. Z ložnice se ozývalo pravidelné oddychování. Zul si boty a proklouzl do svého pokoje. Svlékl se, ustlal si, šel se umýt a vklouzl pod peřinu. Usnul okamžitě a hned se mu hlavou začaly honit nejrůznější sny.

Medorův sen

Zoufale se rozběhl po jezu, dokud ho proud nestrhl dolů. Bylo to však již v místě, kde zmizela hlava neznámé dívky. Strašlivý proud jím mrštil ke dnu a smýkal jím dál, vynesl ho na hladinu a vracel zpátky k jezu. Nadechl se a snažil se plavat. Těsně u jezu se sám vrhl do burácejícího proudu, který ho v okamžiku stáhl ke dnu, a vše se opakovalo. Pojednou narazil na lidské tělo a pevně je uchopil. Když vypluli na hladinu, vystrčil hlavu dívky nad vodu a křičel – „Dýchej! Dýchej a nebraň se! Musíme se potopit a u dna vyplavat z bubnu!“ Křik zanikal v hukotu vody. Zatnul zuby a u jezu se opět s polobezvládným tělem potopil. Proud je nesl od jezu, dno se zvedalo a najednou cítil, že stoupají k hladině. Zuřivě začal kopat nohama a volnou rukou rozrážet vodu. Cítil, že stojí na místě. Síla zpětného proudu a síla jeho svalů byly v rovnováze. Pomalu začali couvat zpět. Vzdal to, aby se úplně nevyčerpal. Proud je okamžitě uchopil. Za chvíli byli u jezu. Věděl, že nyní přijde poslední možnost, že mu šmahem ubývá sil, že se za chvíli začne topit. Když je proud stáhl ke dnu, snažil se plavat okamžitě, aby měli větší rychlost. Sunuli se vpřed, ale bylo to příliš pomalu, než aby mu vystačily síly. Strkal bezvládné tělo před sebou. Začal se dusit. Vědomí jako kdyby se ztrácelo. Cítil, jak ho dívčino tělo opouští, jak ho nějaká nová síla táhne pryč, dopředu, pryč od strašlivého vření. Radostně se usmál. Naposled kopnul nohama. Z úst mu vyrazily bublinky vzduchu a s dovádivou volností se rozletěly k hladině. Přestal se bránit. Boj se změnil v mír, zoufalost v klid a pokoj. Proud unášel jeho tělo a on s naprostou odevzdaností a i s jakýmsi potěšením narážel hlavou na kameny, krev se mísila s průzračnou studenou vodou, nesmírně osvěžující, radostně se převaloval v hravé vodě, naposled si vzpomněl na vše minulé, nikdy mu nic nevyšlo, všechno vždy zvoral, konečně mír… Připadal si jako náruč trávy hozená do divoké vody. Byl zachycován klacky, roztahán po celém proudu.

Uslyšel nějaké hlasy. Pomalu se přibližovaly. Někdo si hrál s jeho rukama, ty ale přesto nebyly jeho. Bylo to legrační. Najednou měl pocit, že se vrátil do svého studeného, nehybného těla, a zatřásl se zimou. Leží na něm těžký příkrov, který mu nedovoluje, aby se pohnul. Těžce vydechl. Hlasy se opět přiblížily. S bolestivou námahou nadzvedl zkamenělá oční víčka. Ostré světlo ho ranilo do očí. Nad ním se nakláněla hlava a kolem stálo několik lidí. Obraz se vlnil a byl rozmazaný jako pod vodou. Vidění se zostřilo. Rozpitá hlava nad ním se proměnila v tvář krásné dívky s očima opuchlýma od pláče. Její ústa se pootevřela a usmála se na něho. Usnul.

Probudil ho něžný polibek. Ležel u ohně a teplo se mu příjemně rozlévalo po pohmožděném těle. „Na, napij se,“ řekla a přiložila mu k ústům plechový hrníček. Usrkl a svařené víno ho konečně vytrhlo ze zajetí studených vod, vlajících řas a slizkých černých kamenů. Můj bože, tak on to není sen! vzkřikl a srdce se mu rozbušilo. Vzala ho za ruku a přitiskla si ji ke tváři. Zachvěl se tou šíleností. Hvězdy nad nimi utvořily věčný baldachýn. Slzy mu stouply do očí. Víš, řekl, co znamenají všechny ty hvězdy nad námi, ta hluboká noc? Ta strašlivost, že jsi hrozně vzdálená, a přitom mučivě blízká? A člověk je takový slaboch, pořád se potřebuje něčeho dotýkat, něco držet v ruce, je to hrozná šílenost, člověk vztáhne ruce, chce se chytit, zoufale šíleně hmátne do prázdna, obraz zmizí a on se překotí a padá, šíleně padá. Lucie, můj odvěký sen, ach, řekni mi prosím, co je to za šílenost? Copak se skutečně nikdy nedovím pravdu? To mám opravdu jen věřit a nikdy nebýt úplně šťasten, na věky? Vím, že je to správné, ale já to, Lucie, nedokážu, ach, jak jsem nízký člověk, děsivý slaboch, Lucie, bojím se pohnout, abys nezmizela, bojím se vztáhnout k tobě ruku, aby neprojela vzduchem. Sedím s ústy dokořán, oči vystrašené, a i chvět se bojím. Sedím a pozoruji tvé dlouhé kaštanové vlasy padající někam strašlivě hluboko. Sedím a u vytržení pozoruji tvé nohy, tvůj zadek, tvůj klín, tvé ruce, tvé břicho a říkám si, panenko Maria, co to je, ach, Lucie, co je to za šílenost! Tmavé hroty tvých ňader ztuhlé studenou vodou mnou procházejí a zanechávají po sobě šílenou spoušť. Ach, tolik jsem ti toho chtěl říci, a nedokážu říci nic. Vůbec nic!

Ach, nelekej se, neumím hovořit. Lucie, jak šíleně nenávidím lidi! Tu denní vulgárnost sebelibých očí. Hnusné, odporné a nevím, jak může být něco tak zlého! Jediné štěstí… sedím, pozoruji tě a mlčím, ach, a nejstrašnější je, že stoprocentně vím, že toto všechno je sen, a přitom má jediná skutečnost, a chvilku nevím, co je vlastně děsivější, jestli tohle, anebo až vstanu a budu se plahočit dlouhým dnem… Ach ne, Lucie, nestěžuji si, jsem nesmírně šťastný, neopouštěj mě, nesmíš mě opustit, ach, slibuji, přísahám, nikdy se nedotknu tvých tváří, tvých tmavých hrotů, nikdy nepolíbím tvé bílé břicho, tvůj zadek v sametových úzkých kalhotkách s vyšitým srdíčkem nepohladím… ta strašlivá bolest, nikdy mě nesmíš opustit, vždyť jenom pro tebe nesedím už na jednom místě, na jedné židli a nehledím do jednoho bodu! Ach, jak je to směšné, zlé, kruté a nenávistné, směšné, že jsme se museli nejdřív utopit, abychom se mohli setkat.

LUCIE, JITŘENKO NA VEČERNÍM NEBI!

Tvá bílá ňadra s tmavými hroty,
která se jemně chvějí v mrazivém vesmíru, tvůj
černý klín na bílém těle, tvé břicho, tvé prsty
u nohou, tvé tělo, na kterém naskočila husí
kůže zčásti věčným studem, zčásti studeným
vesmírným světlem a zčásti mnou…

Roztáhneš ruce, otočíš se hlavou dolů,
kolem své osy, tvůj rýhatý zadek, tvé důstojné
ruce, ACH,

LUCIE!

NIKDY!

                            NIKDY SE TĚ

                                                                     NEDOTKNU!

To si piš, že ne, ozve se z hlubiny vesmíru.

Sen o nebi

Měl pocit nějakého letu a najednou stojí uprostřed nesčetných zástupů, před ním na trůně sám Hospodin a ptá se, tak copak jsi dělal za svého života?

Sakra, co je tomu dědkovi do toho, pomyslí si Medorek, a sotva si to pomyslí, dostane takovou ránu, že mu hlava uletí na dvacet mil daleko.

Visí za ruce přikován k černé skále padající do nekončících hlubin. Jeho záda jsou přilepena na staleté mechy rostoucí na skále, které jsou odporně slizké a nacucané ledovou vodou. Všude kolem stékají a skapávají pramínky vody, kterou přepité mechy již nedokáží pojmout. Ledová voda stéká po jeho těle a každá kapka znamená nesnesitelnou bolest. Plíce mu hoří nemocným žárem a mrazivé stružky vody se mu propalují hrudí a obnažují rozbolavělou tkáň, která sebou v poryvech studeného větru škube pekelnou bolestí. Medorek skučí jako kojot.

A tu se připlazí Ďábel a říká: „Stačí říct a zbavím tě pout toho Ukrutného!“ Medorek mu plivne rovnou do jeho překvapeného oka, vyvaleného jak uvařené vajíčko, křičí: „Táhni, ty bestie tupá, tys tady ještě chyběl!“

A znovu visí dlouhé dny, křičí, prosí, spílá a vyhrožuje, posílá Ho do horoucích pekel. Ďábel se opět přižene, brebentí, heká, vrtí ocasem, točí se opilou radostí a šveholí, já to věděl, já to věděl, hned to bude, okamžíček. Odemyká okovy, povídá si a chechtá se do vousů.

Čeká, a když má jednu ruku volnou, majzne ho řetězem do hlavy. Ďábel si překousne jazyk, jedno uvařené vajíčko vypadne z očního důlku, a s hrozným nářkem uteče. Medorek za ním křičí: „Ty dobytku tisíckrát tupá, ty mě už neštvi!“

Visí dlouhé dny, až ho opustí síly a omdlí. Tu přiletí andělé, sejmou mu pouta a odnesou ho na svých rukou.

Letí nad mořem, letí nad pouští, najednou je cítit vůně citrónovníků, o kus dál šumí olivové háje a Medorkovi je dobře, moc dobře. Spokojeně se usmívá a houpe nožičkama v teplém větříčku a najednou letí sám a přímo k zemi, strašlivá rána, ztratí vědomí, probere se, kolem něj samej smrad. Vyhrabe se z hnoje, přištrachá se hospodář, dá mu záhlavec – „Co se flákáš,“ vrazí mu vidle do ruky, „hybaj dělat!“

„A co bude se svačinkou!“ volá za ním Medorek.

Spal tvrdě až do chvíle, kdy se přesně v půl páté rozdrnčel budík. Probudil se se strašlivým leknutím. Když si uvědomil, kde je a kam musí jít, udělalo se mu mdlo. To bylo vždy tak prvních deset minut, než se duše v novém prostředí jakžtakž otrká a zlhostejní.

Umyl se a posnídal. Na stole ležela připravená svačina. Strčil ji do tašky. Z ložnice se ozývalo pravidelné oddychování. Na dveřích byla připevněna velká cedulka – Nezapomeň si svačinu jako včera a předevčírem! Zmuchlal ji a strčil do kapsy. Potichu otevřel a vyšel do nového dne.

Na stanici čekaly všechny známé tváře, které jezdily autobusem za pět minut pět. Nikdo nechyběl, až na toho vousatého staršího pána, kterého však neviděl už dobře čtrnáct dní. Asi už z toho pošel. Kromě obvyklé sestavy tam byla ještě nějaká dívka. Asi studentka, jede si vydělat k metařům.

Eu angelion!

Ráno mu byla vždycky zima. Moc se neoblíkal, protože odpoledne byly pařáky. Přešlapoval z nohy na nohu, choulil se do sebe a snažil se zuby drkotat do taktu jedné vlezlé písničky z rádia, která mu v hlavě strašila už tři dny a za živého boha se jí nemohl zbavit.

Konečně přijel autobus. Jediná výhoda byla, že takhle brzo ráno byl poloprázdný, takže si mohl vždy sednout a půl hodinky si ještě zdřímnout nebo jen tak klímat o příjemných věcech.

Vlezl si dopředu hned za řidiče. Sjížděli po široké magistrále dolů do probouzejícího se města. Na východě už svítalo. Oranžová zář přicházejícího slunce vrhala slabé stíny, protože tma již nebyla natolik silná, aby jí mohla nějak vážněji odporovat. Slunce se za chvíli vyhoupne vysoko na oblohu a vše tmavé nenávratně zmizí. Hlava mu padala. Tam dole, ta světla, co to je, co to svítí? Co to je za město? Co to je za šumění? Kam to jedu…?

Naposled se mu před očima mihly jeho ruce složené v klíně, nějaká fronta, pět deset tváří mu zavířilo pod víčky. Co je to za šumění, šumění vody, šumění olivových hájů. Lucie… Vznáší se ve vonném dýmu. Kde to je, co je to za zvláštní stromy, co je to za podivné lidi…

Všechny zvony po celém světě radostně hlaholily: Eu angelion! Boží láska sestoupila na zemi! A Medorek se smál a tleskal ručičkama. Vypínal se na vznešeném běloušovi. Továrna se hrbila u jeho nohou. S obnaženým mečem projel tovární branou. Vedl koně do svahu hory. Vysoko nad říčním údolím se zastavil a otočil. Naposled se na fabriku zadíval. Stála tam, obrovská, šedivá, s pobledlou hvězdou na čele. Omítka se na ní odchlipovala a padala dolů. Zdivo se jemně drolilo a do vzniklých spár zatékala voda. Obrovská, šedivá, a ta nesmírná lhostejnost racků kroužících po obloze!

Medorek pobídl koně. Jeho meč se ve světle vycházejícího slunce zlatě třpytil. Orlové kroužili ve výšinách nebeského království a lvi ho vítali pozdravným řvaním. Medorova písnička se nesla mezi skalami, stoupala k nebesům.

Když autobus zastavil na konečné, dávno už tvrdě spal, a tak krásně se usmíval ze svého snu, že i řidičovi bylo trochu líto mu položit velikou žilnatou ruku na rameno a zatřást jím – „Héj, vstávej, konečná!“

Jsi rytíř na křížové výpravě…
Na věky budeš nejponíženěji
sloužit Jemu
bez nároků na nějakou odměnu.
Protože to tak je, věčně to tak bude,
protože nelze jinak.

A Medorek, to je také rytíř,
jak je šťastný, jak vesele si hopsá.
Polechtej Medorka,
zasměje se.

Ediční poznámka

Text našeho elektronického vydání byl převzat z třetího knižního vydání díla, které původně vyšlo opakovaně jako samizdat a pro knižní publikování bylo autorem upraveno. Úprava naší předlohy byla dle ediční poznámky záměrně připodobněna samizdatové podobě, a to včetně doplnění ilustrací od Pavla Reisenauera (1961–2024), které jsme z licenčních důvodů převzít nemohli. Z licenčních důvodů neuvádíme ani doslov Martina Hyblera (* 1951). Následovali jsme redakční přípravu uvedeného knižního vydání v pravopisných úpravách interpunkce a velkých písmen, v grafické úpravě pasáží stylizovaných jako divadelní hra a v opravách zjevných chyb.

Redakce MKP

Petr Placák
Medorek

(anonymní román)

Ilustrace na obálce Jorm Sangsorn / Shutterstock.com

Korektura Lukáš Tomášek

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4654-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4655-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4656-8 (prc)