Taipi

Pohled na polynéský život

za čtyři měsíce pobytu

v údolí na Markézách

Herman Melville

Přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Taipi tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Práce v Praze v roce 1978.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Herman Melville: Taipi), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 6. 2025.

LEMUELU SHAWOVI,

vrchnímu soudci státu Massachusetts,

toto drobné dílo

vděčně připisuje

autor

Předmluva

Uplynuly víc než tři roky, co se přihodily události zaznamenané v této knize. Přestávku, s výjimkou posledních několika měsíců, strávil autor hlavně zmítáním na širokém oceáně. Námořníci jsou jediná třída lidí, kterým dnes nic nepřipadá jako vzrušující dobrodružství; a mnohé, co domáckým lidem připadá divné a romantické, je pro ně tak všední jako obnošený kabát. Pro námořníky jsou jakákoli zvláštní dobrodružství běžná, leč příběhy zaznamenané na příštích stránkách často posloužily, když se vyprávěly, nejenom aby osvěžily při únavě mnohých dlouhých lodních hlídek na moři, ale vzbouzely nejvřelejší zájem autorových kamarádů na lodi. To ho přivedlo k tomu, že si myslí, že jeho příběh určitě zaujme ty, pro které je dobrodružný život méně všední než pro námořníka.

V jeho vylíčení jedinečných a zajímavých lidí, mezi něž se dostal, musíme si povšimnout, že hlavně se zabývá jejich nápadnými zvláštnostmi; a když popisuje jejich zvyky, zdržuje se ve většině případů, aby se nedal do vysvětlování jejich původu a smyslu. Ježto spisovatelé cestopisů mezi necivilizovanými společnostmi píší o tom obvykle velice rozvláčně, považuje za správné poukázat na to, aby se to nepokládalo za trestuhodné opominutí. Nikdo nemůže více pociťovat tyto nedostatky než autor, ale když pochopíme velice zvláštní okolnosti, do nichž se dostal, doufá, že všechna tato opomenutí budou prominuta.

Ve velmi mnoha vyprávěních, která jsou tu otištěna, není věnována žádná pozornost datům, ale když autor ztratil všechno vědomí o dnech týdne, kdy se udály výjevy, o nichž tu píše, doufá, že čtenář shovívavě přejde přes tyto nedostatky.

V polynéských slovech, která se vyskytují v tomto svazku – vyjma těch případů, kde výslovnost byla už dříve ustálena – je použito té transkripce, o níž mohu předpokládat, že nejlépe tlumočí cizinci jejich znění. V mnoha dílech popisujících tichomořské ostrovy sluchu čtenářovu se úplně ztrácejí nejkrásnější hlásková spojení tím, že musí věnovat příliš pozornosti obvyklým pravidlům hláskování.

Je několik pasáží v následujících kapitolách, o nichž by se mohlo myslet, že jsou namířeny příliš ostře na kněžstvo, jehož jednání na různých místech zeměkoule – o kterém nás kněží sami zpravují – se dostává obecně a mnohdy a po zásluze vysoké pochvaly. Ukáže se však, že tyto pasáže jsou založeny na faktech, která nemohou být popírána a která spisovatel zná z bezprostřední zkušenosti. Závěry vyvozené z těchto faktů jsou nevyhnutelné a autor při nich nebyl ovlivněn žádným pocitem nechuti, ať již vůči jednotlivcům, nebo vůči jejich výsostnému poslání, kterému jednání některých jeho obhájců ne vždy sloužilo.

Velký zájem, s kterým se potkaly v Americe a v Anglii a ovšem na celém světě důležité události, které nedávno zběhly na Sandwichových ostrovech, Markézách a Společenských ostrovech, ospravedlní, jak doufá, několik odboček.

Některé věci, líčené ve vyprávění, budou jistě čtenáři připadat podivné nebo možná úplně nepochopitelné, ale když se udály, připadaly tak i autorovi. Zaznamenal je přesně, jak se udály, a ponechává každému, aby si o nich utvořil své vlastní mínění, a věří, že jeho úzkostná snaha mluvit prostou pravdu mu získá důvěru jeho čtenářů.

I. kapitola

Moře – Loď toužící po souši – Úděl mořeplavců – Markézy – Příhoda misionářovy ženy mezi divochy – Charakteristická anekdota o královně Nukuhivy

Šest měsíců na moři! Ano, čtenáři, na mou duši, šest měsíců jsme neviděli zemi; pluli jsme křížem krážem za vorvaněm pod žhoucím sluncem rovníku, zmítáni sem a tam na ohromných vlnách široce se dmoucího Tichého oceánu – nad sebou nebe, kolem sebe moře a jinak nic! Již několik týdnů jsme neměli čerstvou potravu. Nezůstala jediná batata, ani jediný hlíznatý kořen jamu. Trsy nádherných banánů, které kdysi zdobily naši záď, bohužel zmizely. A nádherné pomeranče, které visely z našich stožárových košů a stěhů, byly také pryč. Všechno zmizelo a zůstala nám jen nasolená konina a námořnické suchary. Ach, vy námořníci v kajutách pro dva, kteří děláte tolik povyku nad čtrnáctidenní plavbou přes Atlantský oceán, kteří tak dojemně vyprávíte, co vám chybělo a jak jste strádali, když po snídani, obědě, večeři s pěti chody, po hovoru, whistu a šampaňském a punči bylo vaším těžkým osudem zavřít se do malých kabin z mahagonu a javoru a spát deset hodin, aniž vás kdo rušil, až na „ty budižkničemu plavčíky, pokřikující a potulující se nahoře“ – co byste řekli naší šestiměsíční plavbě bez dohledu země?

Ach, co bychom byli dali za osvěžující pohled na jediné stéblo trávy, za vdechnutí vůně hrsti hlíny! Není tu kolem nás nic svěžího? Není tu vidět kousek zeleně? Ale ano – vnitřní strana našeho palubního zábradlí je zeleně natřena; jaká je to však ošklivá, mdlá barva, jako by nic, co má jen zdání zeleně, nesmělo zpestřit tuto nudnou cestu tak daleko od země. I kůru ze dřeva, jehož jsme používali k pálení, ohlodal a sežral kapitánův vepř. A to už je také příliš dávno, vždyť i toho vepře jsme už dávno snědli.

V drůbežárně zůstal jen jediný osamělý obyvatel, kdysi veselý a čiperný kohoutek, který se nosíval tak pyšně mezi plachými slepicemi. Teď se však na něj podívejte; celý den tady smutně stojí na jedné noze. Odvrací se s nechutí od zplesnivělého zrní a od slané vody v korýtku. Asi truchlí po svých ztracených družkách, které mu byly doslovně jedna po druhé uneseny a už je nikdy neuviděl. Nebude však už dlouho truchlit; Mungo, náš černý kuchař, mi včera řekl, že padlo poslední slovo a osud ubohého Pedra je zpečetěn. Jeho vyhublé tělo bude předloženo na kapitánův stůl příští neděli; dávno než nastane noc, bude pohřbeno se všemi obvyklými obřady v těle tohoto vynikajícího muže. Kdo by věřil, že by někdo mohl být tak krutý, aby toužil po hlavě nešťastného Pedra! A přece se námořníci, sobečtí chlapi, neustále modlí, aby se tento bědný pták už dočkal konce. Říkají, že kapitán nezamíří ke břehu, dokud má ještě vyhlídku na porci čerstvého masa. Jen tento nešťastný pták ji může poskytnout, a jakmile bude jednou sněden, kapitán dostane rozum. Nepřeji ti nic zlého, Pedro; poněvadž jsi však odsouzen, aby tě stihl dříve či později osud celého tvého rodu, a poněvadž skončení tvé existence bude znamením našeho vykoupení, proto, abych mluvil pravdu, si přeji, aby tvé hrdlo bylo podřezáno hned. Ach, jak toužím opět spatřit živoucí zemi! Sama ta stará loď už dychtí po tom, aby se ještě jednou mohla podívat na zem kotevními otvory přídi. Správně to řekl jednou Jack Lewis, když mu kapitán vytkl chybu při kormidlování:

„Jo víte, kapitáne Vangsi,“ odpověděl mu smělý Jack, „jsem dobrý kormidelník, lepší sotva kdy položil ruce na kormidelní kolo, ale dnes už nikdo tu starou dámu nezvládne. Nedá se udržet po větru v přímém směru; ať ji hlídáte sebevíc, vybočí. A když pak přitlačím jemně na kormidlo a pokusím se jí zalichotit, zůstane nepřívětivá a zase se vykrucuje. A to všechno proto, poněvadž ví, že země je na závětrném boku a ona už nechce jít na návětří.“ A proč by chtěla, Jacku? Nevyrostlo každé její silné prkno na pevnině a necítí stejně jako my?

Ubohá stará loď! Už z toho, jak, vypadá, je vidět, po čem touží. Jak žalostně vyhlíží! Barva na jejích bocích, sežehlá žhavým sluncem, zpuchřela a popraskala. Podívejte se na řasy, které s sebou vleče, a jaký nevídaný chumáč těch hrozných vilejšů jí narostl na zádi; a pokaždé, když ji moře nadzvedne, ukáže své měděné pobití strhané nebo visící v rozbitých kusech.

Ubohá stará loď! Říkám to znova: Šest měsíců se kolébala a zmítala bez jediné chvilky odpočinku. Jen odvahu, holka, doufám, že tě brzo uvidím, jak pohodlně kotvíš v nějaké zátoce, chráněna před zuřivými větry a vzdálena od radostné země, jen co by kamenem dohodil.

* * *

„Hurá, hoši! Už je to hotová věc; příští týden zamíříme k Markézám!“ Markézy! Jaké podivuhodné vidiny zvláštních věcí vybavuje pouhé toto jméno! Nahé hurisky – hody kanibalů – háje kokosových palem – korálové útesy – tetovaní náčelníci – a bambusové svatyně; slunná údolí plná chlebovníků – vydlabaná kánoe tančící na zářících modrých vodách – divoké lesy střežené strašnými modlami – pohanské obřady a lidské oběti.

Takové podivně zmatené představy mě pronásledovaly, když jsme odjížděli z místa, kde jsme křižovali. Byla ve mně neodolatelná zvědavost uzřít tyto ostrovy, o nichž psali tak nadšeně staří cestovatelé.

Ostrovy, k nimž jsme nyní mířili (ačkoli patří mezi první evropské objevy v jižních mořích, byly poprvé navštíveny v roce 1595), jsou dosud obydleny zvláštními barbarskými tvory. Misionáři se svým nebeským poselstvím pluli podle jejich půvabných pobřeží a ponechali je jejich modlám ze dřeva a z kamene. Jak zajímavé jsou okolnosti jejich objevu! Když Mendanna křižoval moře, hledaje zlatonosný kraj, vynořily se tyto ostrovy jako kouzelný obraz. Španěl uvěřil na okamžik, že se splnil jeho zářivý sen. Na počest tehdejšího peruánského místokrále markýze de Mendozy, pod jehož záštitou se plavil, dal jim jméno, které označovalo hodnost jeho patrona, a po svém návratu podal světu nadšenou a určitou zprávu o jejich kráse. Nicméně tyto ostrovy zůstaly po léta nepovšimnuty a opět zapadly do dřívějších temnot zapomnění. Teprve nedávno se o nich objevily nějaké zprávy. Sotva jednou za půl století vyrušil je nějaký dobrodružný pirát z jejich mírumilovného klidu, a užaslý neobvyklou podívanou, byl téměř v pokušení prohlásit je za svůj nový objev.

Přehlédneme-li malé zmínky o nich v popisech cest po jižních mořích, bylo o tomto souostroví málo zpráv, a vše, co o nich víme, pochází z několika povšechných vyprávění. Mezi nimi jsou dvě, která si vyžadují zvláštního povšimnutí. Porterův Deník plavby fregaty Spojených států Essex v Tichém oceánu za poslední války obsahuje prý některé zajímavé podrobnosti o ostrovanech. To je však dílo, s kterým se mi nepodařilo nikdy se setkat. Stewart, kaplan americké válečné korvety Vincennes, věnoval témuž námětu část své knihy nazvané Návštěva v Jižním Tichomoří.

V posledních letech americké a anglické lodi, které provozovaly výnosný lov velryb v Tichém oceánu, připluly příležitostně, když měly málo zásob, do pohodlného přístavu na jednom z ostrovů. Avšak strach z domorodců, vzpomínka na strašný osud, který tam stihl již tolik bělochů, odstrašovaly mužstvo, takže se stýkalo s obyvatelstvem co nejméně a nemohlo poznat jejich zvláštní zvyky a mravy.

Protestantské misie ztratily asi naději, že by zachránily tyto ostrovy z pohanství. Zacházení, kterého se jim v každém případě dostalo od domorodců, bylo takové, že zastrašilo i ty nejsmělejší z nich. Ellis podává ve svých Polynéských výzkumech některé zajímavé zprávy o nezdařených pokusech tahitské misie vybudovat pobočnou misii na některých ostrovech tohoto souostroví. Krátce před mou návštěvou na Markézách stala se při tom dosti zábavná příhoda; nemohu ji opomenout a nevyprávět o ní.

Nebojácný misionář, který se nedal odstrašit neúspěchem všech předešlých získat divochy a který věřil hodně v působení ženského vlivu, přivedl mezi ně svou mladou krásnou ženu. Byla to první běloška, která kdy navštívila jejich pobřeží. Ostrované nejprve hleděli v němém obdivu na tak neobvyklé zjevení a zdálo se, že jsou nakloněni považovat je za nějaké nové božství. Ale zakrátko, když si zvykli na jeho okouzlující vzhled, začali podezírat, jaké to záhyby šatů obepínají tuto postavu, a snažili se proniknout skrze posvátnou roušku bavlny, v které byla zahalena; aby ukojili svou zvědavost, překročili tak daleko meze dobrého vychování, že uráželi dámin pocit slušnosti. Když pak zjistili její pohlaví, jejich zbožňování se změnilo v opovržení; a nebylo konce urážkám, kterými ji divoši zahrnovali, rozhořčeni podvodem, kterého podle nich byli obětí. K hrůze jejího milujícího manžela svlékli ji ze šatů a dali jí na srozuměnou, že je nemůže dál beztrestně podvádět. Jemná dáma nebyla natolik křesťankou, aby to vydržela, a ze strachu před dalšími nepřístojnostmi přiměla svého manžela, že zanechali svého podniku a vrátili se oba na Tahiti.

Ostrovní královna, krásná žena Mowanny, krále Nukuhivy, se tolik nestyděla ukazovat své půvaby. Mezi druhým a třetím rokem po dobrodružstvích, zaznamenaných v této knize, podařilo se mi, zatím co jsem byl na palubě jedné válečné lodi, krátce přistát na těchto ostrovech. Francouzi se tehdy na nějakou dobu zmocnili Markéz a byli už hrdí na dobrodiní svého soudnictví, jak se projevilo na deportacích domorodců. Je pravda, že při jednom pokusu o jejich nápravu asi sto padesát jich u Whitihoo popravili – ale nechme toho. V té době, o níž se zmiňuji, francouzská námořní eskadra se celá setkala v zátoce Nukuhivy a za rozhovoru mezi jedním z jejich kapitánů a naším důstojným komodorem navrhl jejich kapitán, abychom my, jako vlajková loď americké námořní eskadry, přijali v plné slávě návštěvu královské dvojice. Francouzský kapitán zároveň se zřejmým uspokojením vylíčil, že pod jejich ochranou král a královna do sebe vsáli řádnou představu o svém vynikajícím postavení a při všech slavnostních příležitostech se chovali s patřičnou důstojností. Podle toho se učinily přípravy, aby se dostalo Jejich Veličenstvům na palubě přijetí odpovídajícího jejich hodnosti.

Jednoho jasného odpoledne dlouhý, úzký člun, vesele vyzdobený vlajkami, odrazil od boku jedné francouzské fregaty a zamířil rovnou k našim žebříkům. V přístřešku na zádi pohodlně seděl Mowanna a jeho průvod. Když se přiblížili, prokázali jsme jim všechny pocty, které patří vládcům – námořníci se postavili na ráhna, vypálili jsme salvu na pozdrav a dělali jsme velký povyk.

Vystoupili po žebříku, velitel je pozdravil s kloboukem v ruce, a když šli podél zadní části horní paluby, námořní posádka zvedla k poctě zbraně, zatím co kapela spustila „Král kanibalských ostrovů“. Až sem šlo všechno dobře. Francouzští důstojníci se vlídně tvářili a usmívali v nanejvýš radostné náladě, úžasně potěšeni opatrností, s jakou se tyto význačné osobnosti chovaly.

Jejich vystoupení bylo zřejmě vypočteno na působivost. Jeho Veličenstvo se vystrojilo do skvělé vojenské uniformy, vyztužené zlatými šňůrami a vyšíváním, zatímco vyholené témě jeho hlavy bylo pokryto velikým třírohým kloboukem, na němž vlála pštrosí péra. V jeho zjevu byla nicméně jedna nepatrná vada. Přes celý obličej měl velkou plochu tetování, která se táhla přes oči, takže to vypadalo, jako by měl ohromné ochranné brýle; vyvolávalo to směšné nápady. Ale ve výzdobě krásného zevnějšku jeho manželky s tmavou pletí lodní krejčí loďstva projevili všechnu rozmarnost svého francouzského vkusu. Byla oblečena v křiklavou šarlatovou tkaninu s obrubou ze žlutého hedvábí, která sahala málo pod kolena, takže jí bylo vidět nahé nohy zkrášlené spirálovým tetováním; trochu připomínaly dvě zmenšeniny Trajánových sloupů. Na hlavě měla fantastický turban z purpurového sametu protkávaný stříbrnými nitěmi a nad ním se zvedal chochol rozmanitého peří.

Posádka lodi, tísnící se u vstupu na loď, aby spatřila tu podívanou, brzo upoutala pozornost Jejího Veličenstva. Vybrala si z jejich řady starého mořského vlka, jehož holé paže a nohy a odhalená hruď byly plné tušových nápisů jako víko egyptského sarkofágu. Přes všechno naznačování i bránění francouzských důstojníků šla rovnou k tomuto muži, rozhrnula mu blůzu, vyhrnula nohavici jeho širokých kalhot a zírala s obdivem na jasně modré a rumělkové vpichy, které se takto objevily. Pověsila se mu na krk, hladila ho a vyjadřovala svou radost rozmanitými divokými výkřiky a gesty. Dovedete si snadno představit, jak rozpačitě zdvořilí Galové hleděli na takovou nečekanou událost; ale představte si jejich ustrnutí, když najednou královská dáma, dychtivá ukázat hieroglyfy na své něžné postavě, na okamžik se sklonila, rychle se otočila, vyhrnula si šaty a odhalila pohled, před nímž zděšení Francouzi překotně začali couvat, hrnuli se do svého člunu a prchli z místa katastrofy tak zdrcující.

II. kapitola

Plavba k Markézám – Zahálčivé časy na lodi – Scenérie jižního moře – Země! – Francouzská flotila v zálivu Nukuhivě – Podivný lodivod – Doprovod kánoí – Flotila kokosových ořechů – Plavající návštěvníci – Dolly je jimi ztečena – Co potom následovalo

Nikdy nezapomenu na těch osmnáct nebo dvacet dní, kdy nás poháněl slabý pasátní vítr klidně k ostrovům. Pronásledovali jsme vorvaně a křižovali jsme na rovníku nějakých dvacet stupňů na západ od Galapág. Když jsme určili směr, neměli jsme na práci nic víc než natočit ráhna a udržovat loď v lehkém větru, a pak už se dobré plavidlo a stálý vánek postaraly o ostatní. Kormidelník nikdy neobtěžoval starou dámu nějakým zbytečným usměrňováním. Natáhl pohodlně nohy na vratidlo kormidla a zdříml si na hodinku. Dolly udržovala věrně svůj směr jako lidé, kteří pracují nejlépe, když je ponecháme sobě samým. A tak se loudala svou cestou jako zkušený starý mořský tulák.

Jaké jsme to měli rozkošné, lenivé, klidné časy, když jsme tak pluli! Nebylo nic na práci, což znamenitě vyhovovalo našemu sklonu k nicnedělání. Na stěžni už nebyl vůbec nikdo. Rozprostřeli jsme plachtu nad přídí a celý dlouhý den jsme pod ní jedli, spali a lenošili. Vypadalo to, jako by všichni byli pod vlivem nějakého narkotika. Dokonce i důstojníci na zádi, kterým jejich povinnost nedovolovala, aby si sedli za služby na palubě, marně se pokoušeli udržet se na nohou; vyřešili to prostě tak, že se opřeli o zábradlí a civěli nepřítomně do dáli. O čtení nebylo ani řeči; kdo vzal knihu do ruky, okamžitě usnul.

Ačkoli jsem taky podléhal všeobecné malátnosti, přece se mi chvílemi podařilo setřást ze sebe to začarování a mít požitek z krásy scenérie kolem sebe. Obloha byla jasný prostor nejjemnější modře, jen na okraji obzoru bylo vidět lehký závěs bledých mraků, jež vůbec neměnily tvar ani barvu. V dlouhém těžkém rytmu smuteční písně dmul se a valil oceán, hladinu rozbitou drobnými vlnkami jiskřícími v slunci. Sem tam vyskočilo do vzduchu hejno létajících ryb vyplašených z vody pod přídí a padlo v příštím okamžiku jak prška stříbra do moře. Pak jste mohli spatřit nádherného tuňáka s třpytícími se boky, který se vymrštil do výše, a opsav často celý oblouk, mizí zas ve vodní hladině. V dáli bylo vidět pyšný vodotrysk velryby a opodál slídil loupeživý žralok, padoušský mořský lupič, který nás pozoroval z obezřetné vzdálenosti zlýma očima. Občas se nějaká beztvará mořská obluda plující na povrchu ponořila před námi pomalu do modrých vod a zmizela nám z očí. Nejpůsobivější však bylo téměř neporušené ticho vládnoucí na nebi a na vodě. Sotva bylo slyšet zvuk, jen příležitostné vydechnutí plískavice a šplíchnutí vody o příď.

Když jsme se blížili k zemi, s radostí jsem uvítal nesčetné mořské ptactvo. Za hlasitého křiku a kroužíce ve spirálách provázeli naši loď a občas se snesli na ráhna a lana. Jako pirát vyhlížející pták, případně nazvaný fregatka, s krvavě červenou náprsenkou a s havraním peřím, oblétával nás ve stále se menšících kruzích, až bylo zřetelně vidět zvláštní záblesky jeho oka; a pak, jako by spokojen s tím, co viděl, vznesl se do výše a zmizel z očí. Stále zřejmější byly známky blízkosti země a zanedlouho jsme slyšeli z výše veselé hlášení, že země je v dohledu, s tím zvláštním prodlužováním hlasu, které plavci tak milují – země, hóu!

Kapitán se vyřítil z kabiny na palubu a volal honem o svůj dalekohled; kormidelník křičel ještě hlasitěji na hlavní stěžeň hromovým hlasem: „Kterým směrem?“, černý kuchař vystrčil svou kudrnatou hlavu z kuchyně a pes Boatswain vyskočil mezi kladky a zuřivě štěkal. Země, země! Ano, byla tam. Stěží postřehnutelný modrý nepravidelný obrys, který naznačoval pyšné, mocné výšiny Nukuhivy.

Tento ostrov, ačkoli je obvykle počítán mezi Markézy, považují někteří plavci za součást jiného souostroví, zahrnujícího ostrovy Ruhooka, Ropo a Nukuhivu; dostalo se jim názvu Washingtonské souostroví. Ostrovy tvoří trojúhelník a leží mezi rovnoběžkami 8° 38′ a 9° 32′ jižní šířky a poledníky 139° 20′ a 140° 10′ západní délky od Greenwiche. Jak málo je opodstatněné, aby byly považovány za samostatné souostroví, je zřejmé už z toho, že leží v bezprostředním sousedství jiných ostrovů, totiž méně nežli jeden stupeň na severozápad od nich. Jejich obyvatelé mluví markézským dialektem a mají stejné zákony, náboženství a zvyky jako ostatní Markézané. Jediný důvod, proč kdy byly takto samostatně označeny, lze přičíst té zvláštní okolnosti, že o jejich existenci až do roku 1791 svět nevěděl, až je objevil kapitán Ingrahan z Bostonu, téměř dvě století po objevení sousedních ostrovů vyslancem španělského místokrále. Proto budu následovat příkladu většiny cestovatelů a budu je považovat za samostatnou část Markéz.

Nejdůležitější z těchto ostrovů je Nukuhiva; je to také jediný ostrov, u kterého lodě někdy zastavují. Je proslulý tím, že zde dobrodružný kapitán Porter opravil své lodi za války mezi Anglií a Spojenými státy a že odtud vyrazil na velké rybářské loďstvo, které se tehdy plavilo v okolních vodách pod nepřátelskou vlajkou. Tento ostrov je asi dvacet mil dlouhý a téměř stejně široký. Na svém pobřeží má tři dobré přístavy; největšímu a nejlepšímu z nich říkají místní lidé Taioki a kapitán Porter jej nazval Massachusettským zálivem. Mezi nepřátelskými kmeny, které sídlí na pobřežích u ostatních zálivů, a také u všech cestovatelů je obecně znám pod jménem, které dostal ostrov sám – totiž Nukuhiva. Jeho obyvatelé se díky nedávným stykům s Evropany poněkud zkazili; ale udržují si své zvyky a zůstávají téměř na témže stupni původního primitivního způsobu života, na jakém je běloch uviděl poprvé. Nepřátelské kmeny usídlené v odlehlejších částech ostrova a zřídkakdy se stýkající s cizinci zůstaly po všech stránkách ve svém původním stavu.

V nukuhivském zálivu bylo kotviště, kam jsme mířili. Při západu slunce jsme spatřili slabě se rýsovat hory, takže po celonoční plavbě za slaboučkého vánku jsme se ráno octli těsně u ostrova. Poněvadž však zátoka, kterou jsme hledali, leží na vzdálenější straně ostrova, museli jsme plout dál podél pobřeží, a jak jsme je míjeli, letmo jsme spatřili kvetoucí údolí, hluboké rokle, vodopády a vlnící se háje, skryté tu a tam pod vyčnívajícími skalnatými ostrohy; každý okamžik se otvíraly pohledu nějaké nové a překvapující scenérie, plné krásy.

Ty, kteří jsou poprvé v Jižním Tichomoří, obvykle překvapí vzhled ostrovů, když se na ně dívají z moře. Z nejasných zpráv, jež se někdy dovídáme o jejich kráse, má většina lidí sklon představovat si je, jako by to byly pláně z barevných smaltů, mírně stoupající a zastíněné rozkošnými háji a zavlažované bublavými potůčky, a celý kraj jen nepatrně vyvýšený nad okolní oceán. Ve skutečnosti to však vypadá úplně jinak; základní rysy těchto ostrovů tvoří strmá skalnatá pobřeží, kde se příliv tříští o hrdé útesy sem tam prolomené v hluboké zátoky, které rozvírají pohled na hustě zalesněná údolí, oddělená navzájem výběžky hor pokrytých jemnou travou, jež se svažují z vysokého a rozeklaného vnitrozemí srázně k moři.

K polednímu jsme se dostali před vjezd do přístavu, pomalu klouzali kolem vystupujícího mysu a posléze vpluli do přístavu. Žádný popis nevystihne jeho krásu; ale já jsem neviděl tuto krásu, viděl jsem jen tříbarevné francouzské vlajky vlající na stěžních šesti plavidel, jejichž černé trupy a boky, zježené děly, svědčily o válečných záměrech. Byly zde, kolébaly se v tomto krásném zálivu a zelené výšiny na pobřeží shlížely na ně tak pokojně, jako by je káraly za přísnost jejich vzhledu. Zdálo se mi, že se nic nehodí k nukuhivské krajině méně nežli přítomnost těchto lodí; ale brzo jsme poznali, co je sem přivedlo. Celé souostroví právě obsadil ve jménu nepřemožitelného francouzského národa kontradmirál Du Petit Thouars.

Tyto informace jsme dostali od podivuhodného člověka, pravého jihomořského tuláka, který k nám přirazil ve velrybářském člunu, jakmile jsme vpluli do zátoky. Někteří ochotní kamarádi mu pomohli na palubu, neboť byl v tom zajímavém stadiu opilosti, kdy je člověk přátelský a bezmocný. Ačkoli byl naprosto neschopen stát zpříma a přepravit své tělo přes palubu, přece nabízel velkomyslně, že povede loď na dobré a bezpečné kotviště. Náš kapitán, který jeho schopnostem v tomto směru příliš nevěřil, nechtěl k tomu dát souhlas; ale náš džentlmen byl rozhodnut provést svůj úkol. Po mnohém klopýtání se mu podařilo dostat se na návětrnou stranu lodi, kde upevnil svou rovnováhu tím, že se chytil zábradlí, a pak začal vydávat rozkazy s udivující pohotovostí a zvláštními gesty. Nikdo je ovšem neposlouchal; míjeli jsme eskadru loďstva, a poněvadž bylo nemožné uklidnit tohoto podivného chlapíka, prováděl svá tatrmanství před očima francouzských důstojníků.

Později jsme se dověděli, že náš výstřední přítel býval důstojníkem v anglickém loďstvu, ale poněvadž v jednom z hlavních přístavů na pevnině zneuctil vlajku nějakým protizákonným chováním, utekl z lodi a strávil mnoho let toulkami mezi ostrovy v Tichém oceáně, až se náhodou octl na Nukuhivě, když ji Francouzi obsazovali, a nově ustavené úřady jej určily přístavním lodivodem.

Když jsme pomalu vplouvali do zálivu, odrazilo od okolních břehů mnoho kánoí. Brzy jsme byli uprostřed celé flotily; jejich divošské posádky se snažily dostat se na naši palubu a při marných pokusech vrážely do sebe. Chvílemi se vyčnívající ramena[1] jejich lehkých plavidel, když na sebe najížděla, pod vodou zaplétala a hrozilo, že se kánoe převrhnou; ale následoval jen nepopsatelný zmatek. Takové podivné výkřiky a vášnivé gestikulování jsem nikdy předtím neslyšel ani neviděl. Mysleli byste, že chtěli jeden druhého popadnout za krk, ale oni se jen přátelsky zabývali uvolňováním kánoí.

Mezi kánoemi bylo vidět plno kokosových ořechů, které pluly pohromadě v kruhových skupinách a houpaly se nahoru a dolů s každou vlnou. Nějakým nevysvětlitelným způsobem se všechny tyto kokosové ořechy přibližovaly k lodi. Když jsem se zvědavě nahnul přes zábradlí a snažil se rozřešit jejich záhadné pohyby, upoutala mou pozornost jedna skupina, jež byla daleko vpředu před ostatními. Uprostřed ní bylo něco, co jsem nemohl považovat za nic jiného než za kokosový ořech, ale zajisté za nejpodivnější druh tohoto plodu, jaký jsem kdy viděl. Otáčel se a tančil kolem ostatních velmi zvláštním způsobem. Když se přiblížil, říkal jsem si, že se pozoruhodně podobá oholené hnědé lebce divocha. Teď se ukázal pár očí a uvědomil jsem si, že to, co jsem pokládal za ořech, je jen hlava domorodce, který použil tohoto zvláštního prostředku, jak dopravit své zboží na trh. Kokosové ořechy byly navzájem spojeny proužky slupek částečně odtrženými od skořápky a neuměle upevněnými dohromady. Uprostřed věnce z ořechů prostrčil hlavu jejich majitel a poháněl jej po vodě tak, že jej postrkoval pod hladinou nohama.

Bylo překvapující, že mezi množstvím domorodců, kteří nás obklopovali, nebylo vidět jedinou ženu. Tehdy jsem ještě nevěděl, že používání kánoí je ve všech částech ostrova pro ženské pohlaví tabu, to jest přísně zakázáno pod trestem smrti, a to i kdyby žena vstoupila jen do kánoe vytažené na břeh. Proto kdykoli markézská dáma cestuje po vodě, musí jako vesel použít paží svého krásného těla.

Když jsme se přiblížili snad na půldruhé míle k nejvnitřnější části zálivu, někteří ostrované, kterým se podařilo vyškrábat se na naši palubu přes nebezpečí, že převrhnou kánoe, nás upozornili na zvláštní rozruch ve vodě přímo před námi. Nejprve jsem si myslel, že to způsobuje hejno ryb hrajících si při hladině, ale naši divošští přátelé nás ujistili, že to dělají „winhení“ (mladé dívky), které takto plavaly od pobřeží přivítat nás. Když se blížily, spatřil jsem, jak se jejich těla zvedají a klesají a jak v pravé ruce drží nad vodou pás tapy a jejich dlouhé černé vlasy vlají za nimi; málem se mi zdálo, že nemohou být nic jiného než mořské panny. A také se opravdu tak chovaly.

Ještě jsme byli vzdáleni od pobřeží, pomalu plujíce, když jsme zajeli přímo doprostřed těchto plovoucích rusalek; šplhaly na palubu ze všech stran. Většina z nich se chytila řetězových desek a vyskočila do řetězů; jiné, vydávajíce se v nebezpečí, že je loď přejede, chytily se za konce stehů, a ovíjejíce svá štíhlá těla kolem lan, houpaly se ve vzduchu. Nakonec se jim všem podařilo vyšplhat se po boku lodi. Držely se zábradlí, slaná voda z nich kapala a celé se leskly, havraní prameny vlasů jim splývaly přes ramena a zpola zahalovaly jejich jinak nahá těla. Tak tu visely, jiskříce divošskou živostí, smějíce se na sebe a štěbetajíce s nekonečným veselím. Ani chvilku nezahálely a pomáhaly si navzájem v prosté toaletě. Stáčely a ždímaly své nádherné kučery, aby je zbavily slaného živlu. Osoušely pečlivě celé tělo a potíraly je vonným olejem z malé kulaté škeble, která putovala z ruky do ruky; pak si ovinuly kolem pasu bílou tapu v několika volných záhybech a tím skromným opásáním skončily svou úpravu. Takto upraveny přehouply se bez váhání a lehce přes zábradlí a dováděly na palubě. Mnohé šly na příď, kde se posadily na zábradlí nebo vylezly na čelen, zatím co se jiné posadily na zvýšené zábradlí na zádi nebo se pohodlně položily na člun.

Jaký to pohled pro nás, mládenecké námořníky! Jak se ubránit takovému hroznému pokušení? Kdo by byl pomyslel svrhnout tato přírodní stvoření přes palubu, když přeplavala pár mil, aby nás uvítala? Jejich vzhled mě dokonale překvapil; jejich krajní mládí, jejich světle hnědá pleť, jejich jemné rysy a nevyjádřitelně půvabné postavy, jejich měkce modelované údy a volné samozřejmé pohyby, to vše bylo zvláštní a krásné.

Dolly byla úplně dobyta a musím říci, že nikdy předtím nebyla napadena společností tak ráznou a neodolatelnou. Loď byla zajata a my jsme nemohli dělat nic jiného nežli se považovat za zajatce, a po celou dobu, co zůstávala Dolly v zálivu, byla i se svou posádkou úplně v rukou těchto mořských panen.

Toho večera, co jsme zakotvili, byla paluba osvětlena svítilnami a tato malebná skupina nymf, ozdobená květinami a oděná pestrou tapou, uspořádala velkolepý ples. Zdejší dívky vášnivě rády tancují a svým divokým půvabem a živostí svého pohybu překonávají vše, co jsem kdy viděl. Rozmanité tance markézských dívek jsou nanejvýš krásné, ale neodvažuji se ani popsat nevázanou smyslnost, kterou v nich vyjadřují.

Naše loď propadla nyní všemu možnému hýření a smyslnosti. Mezi hříšnými vášněmi posádky a jejich bezmezným ukojováním nebylo nejslabších zábran. Zavládla tu nejhrubší nevázanost a nejnestoudnější rozjařenost a za celou dobu, co jsme tu pobývali, byla přerušena jen příležitostnými a krátkými přestávkami. Běda ubohým divochům, když jsou vystaveni vlivům takových zhanobujících příkladů! Bezelstní a důvěřiví, snadno se dají svést ke každé neřesti a lidskost pláče nad zkázou, kterou bez výčitek mezi nimi šíří evropští civilizátoři. Trojnásob šťastni jsou ti, kteří obývají nějaký dosud neobjevený ostrov uprostřed oceánu a nepřišli ještě nikdy do poskvrňujícího styku s bělochem.

1. 1 Vzpěry, připevněné k vnější straně člunu a mající na pokraji veslové vidle; zvětšují pákový poměr vesel.

III. kapitola

Trochu líčení nedávné činnosti Francouzů na Markézách – Opatrné jednání admirálovo – Senzace vyvolaná příchodem cizinců – Ostrované spatřili prvního koně – Úvahy – Ubohý úskok Francouzů – Odbočka o Tahiti – Jak se admirál zmocnil tohoto ostrova – Duchaplné jednání anglické dámy

V létě 1842 jsme připluli k ostrovům; Francouzi se jich zmocnili před několika týdny. Za tu dobu navštívili některá z hlavních míst souostroví a vylodili na různých místech asi pět set vojáků. Ti se zabývali budováním obranných zařízení a jinými opatřeními proti útokům domorodců, kteří, dalo se čekat, mohli každým okamžikem vypovědět otevřené nepřátelství. Ostrované se dívali na lidi, kteří se pyšně zmocnili jejich pobřeží, se smíšenými pocity strachu a pohrdání. Hluboce je nenáviděli, ale jejich odpor byl zneškodňován jejich úděsem z plujících dělových baterií, které tu kotvily, ničivé houfnice výmluvně zamířené nikoli na opevnění a pevnůstky, ale na pár bambusových chatrčí, skrytých v houští kokosových ořechů! Kontradmirál Du Petit Thouars byl nepochybně válečník odvážný, ale také prozíravý. Čtyři těžké fregaty se zdvojenou posádkou veslařů a tři korvety, aby poděsily a podrobily hrstku nahých pohanů! Šedesátiosmilibrové houfnice, aby zničily chatrče z větví kokosovníku, a Congrevovy rakety, aby zapálily několik kůlen s kánoemi!

V Nukuhivě se vylodila asi stovka vojáků. Tábořili ve stanech, sestrojených ze starých plachet a z přebývajících plachetních zápor uvnitř pevnůstky, vybavené několika devítilibrovými houfnicemi a obklopené příkopem. Obden vypochodovalo toto vojsko ve vojenském útvaru k rovnému kusu země v sousedství a tam po hodiny provádělo všemožné vojenské cviky; zástupy domorodců kolem nich přihlížely s divokým obdivem nad touto podívanou a stejně divoce je nenáviděly. Přehlídka Staré gardy za letního dne na Elysejských polích by nebyla dokonalejší. Uniformy důstojníků zářily zlatými prýmky a vyšíváním jakoby jen proto, aby oslnily ostrovany; vypadaly, jako by je právě vybalili ze svých pařížských kufříků.

V době našeho příchodu na ostrovy rozruch, vyvolaný přítomností cizinců, nijak nepolevil. Plno domorodců se stále shlukovalo kolem tábora a s největší zvědavostí pozorovalo všechno, co se tam dělo. Kovářova kovárna ve stínu lesíku blízko břehu přivábila takový zástup, že jen s největším úsilím se podařilo hlídkám rozestaveným okolo udržet zvědavý dav dost daleko, aby řemeslníci mohli pracovat. Ale nic nevzbudilo takový obdiv jako kůň, kterého jedna z lodí námořní eskadry, Achille, přivezla z Valparaisa. Bylo to pozoruhodně krásné zvíře; dovedli je na břeh a ustájili v chatrči z kokosových větví v opevněné ohradě. Občas je vyvedli, pestře vystrojili a některý z důstojníků na něm jel tryskem po tvrdém písčitém pobřeží. Toto představení bylo vždy pozdraveno hlasitou bouří potlesku a o „puarkí nuí“ (velkém vepři) se ostrované jednoznačně vyslovili, že je nejzvláštnější zvíře, jaké kdy spatřili.

Výprava na obsazení Markéz vyplula z Brestu na jaře 1842 a tajemství jejího určení věděl jedině její velitel. Není divu, že ti, kteří uvažovali o takovém jedinečném porušení lidských práv, museli hledat, jak zastřít tu ohavnost před očima světa. A přece přes své zločinné chování v takových a podobných případech, Francouzi se vždycky chlubili, že jsou nejhumánnější a nejuhlazenější ze všech národů. Jejich vytříbená jemnost však nakonec nedokáže potlačit naše hanebné sklony; a kdyby se civilizovanost měla hodnotit podle některých svých výsledků, bylo by asi lépe, aby to, co nazýváme barbarskou částí světa, zůstalo nezměněno.

Stojí za zmínku jeden příklad nestoudné úskočnosti, s jakou Francouzi jsou hotovi hájit jakékoliv krutosti, o nichž se kdy mohou domnívat, že se jich musí dopustit, aby si podvolili markézské domorodce. Pod nějakou povrchní záminkou vetřelci dosadili Mowannu, krále Nukuhivy, kterého získali pro své zájmy lichocením a výjimečnými dary a pohybovali jím jako pouhou loutkou, za plnoprávného vládce celého ostrova – a nařídili, aby ho uznávaly všechny různé kmeny, které snad už po celé věky se navzájem pokládaly za samostatné. Aby uvedli tohoto mnoho tupeného knížete do předpokládaných hodností jeho předků, na to museli přijít dalekou cestou až z Francie – cizinci, kterým do toho nic nebylo: to oni rozhodli, že jeho titul musí být uznáván. Jestliže některý kmen odmítne uznat autoritu Francouzů a nebude se klanět oprýmkovanému klobouku Mowannovu, ať očekává důsledky své zatvrzelosti. Pod rouškou takových záminek došlo na krásném Tahiti, té královně Jižního Tichomoří, k mnoha násilnostem a masakrům.

Za této pirátské expedice kontradmirál Du Petit Thouars zanechal ostatek své námořní eskadry na Markézách – zůstaly tehdy obsazeny jeho vojáky asi po pět měsíců – a odplul na fregatě Reine Blanche k nešťastnému Tahiti. Jakmile připlul, hned žádal jako náhradu za domnělou urážku vlajky své země dvacet či třicet tisíc dolarů, hned a hotově. Nezaplatí-li je, vyhrožoval, že se vylodí a ostrov obsadí.

Fregata, hned jak zakotvila, se připoutala, a děla odjištěna a posádku v pohotovosti, zůstala ležet v kruhovitém zálivu Papeete a řadou svých děl naléhala přímo na bezbranné město; zatím co četné kutry, které ji provázely, byly připraveny provést pod ochranou jejích baterií vylodění. Zůstala v tomto bojovém postavení po několik dní, během nichž došlo k několika bezvýsledným neformálním jednáním a po celém ostrově se šířil poplach. Mnoho Tahiťanů se nejprve přiklánělo k tomu, uchýlit se ke zbraním a zahnat vetřelce od pobřeží, ale nakonec převážili mírumilovnější a slabošštější rádci. Nešťastná královna Pomarea, neschopna odvrátit hrozící pohromu a zastrašena arogancí drzých Francouzů, propadla naposled beznaději a uprchla v noci v kánoi na ostrov Emio.

Během pokračujícího zmatku se přihodil příklad ženského heroismu, který nemohu nezaznamenat.

Na pozemcích proslulého konzula Pritcharda, který tehdy právě byl v Londýně, vlála jako obvykle přes den konzulární vlajka Británie z pyšné žerdi vztyčené několik metrů od pobřeží, a tedy v plném dohledu fregaty. Jednou ráno se dostavil na verandu domu pana Pritcharda francouzský důstojník v čele oddílu námořníků a dotazoval se lámanou angličtinou po paní domu. Stará dáma se brzo objevila a zdvořilý Francouz vysekl jednu ze svých nejlepších poklon, hrál si vybraně se šňůrami, které se mu houpaly na hrudi, a začal co nejzdvořileji vyřizovat své poslání. „Admirál si přát vlajku stáhnout – doufat, že to bude zcela příjemné – a jeho muži připraveni splnit povinnost.“ „Řekněte tomu pirátovi, vašemu pánovi,“ odpověděla duchapřítomná Angličanka, ukazujíc na žerď, „že jestliže si přeje, aby se ta vlajka stáhla, musí přijít a dokázat to sám; nikomu jinému to nesvěřím.“ Dáma se potom vznešeně uklonila a vrátila se do domu. Když zmatený důstojník pomalu odcházel, vzhlédl k vlajce a spatřil, že provaz, kterým byla vytažena, vede od vrcholku stěžně přes trávník k otevřenému hornímu oknu domu, kde seděla dáma, s kterou se právě rozešel; byla klidně zabrána do pletení. Byla ta vlajka stažena? Paní Pritchardová je toho názoru, že nikoli, a jak se tvrdí, kontradmirál Du Petit Thouars je téhož názoru.

IV. kapitola

Poměry na lodi – Zásoby potravin – Dlouhé výpravy po Jižním Tichomoří – Zvěst o bludném velrybáři – Rozhodnutí opustit loď – Záliv Nukuhiva – Taipiové – Porterův vpád do jejich údolí – Úvahy – Úžlabina Tior – Rozhovor mezi starým králem a francouzským admirálem

Neuplynulo ani mnoho dní od chvíle, co naše loď zakotvila v nukuhivském přístavu, když ve mně uzrálo odhodlání, že ji opustím. Jak mnohé a závažné byly mé důvody k takovému kroku, můžete posoudit už z toho, že jsem se raději vystavil nebezpečí, že se dostanu mezi divochy na ostrově, než abych vydržel ještě další cestu na palubě Dolly. Abych se vyjádřil stručně a po námořnicku řízně, řekl jsem si, že prostě pláchnu. Ten výraz nemá nijak lichotivý význam pro toho, na koho se vztahuje, a proto bych rád v zájmu své pověsti poněkud vysvětlil své chování.

Když jsem vstoupil na palubu Dolly, podepsal jsem, rozumí se, lodní řád, jímž jsem se dobrovolně a podle práva zavazoval, že po dobu plavby budu vykonávat příslušnou službu; a s výhradou mimořádných okolností jsem byl vázán touto dohodou. Ale copak neplatí v každé smlouvě, že neplní-li jedna strana své povinnosti, není jimi vázána ani strana druhá? Kdo by chtěl tohle popírat?

Po tomto zásadním vyjasnění bych si dovolil přistoupit k jednotlivostem. Na lodi, na níž jsem sloužil, porušoval kapitán stále a stále smlouvu, jak v jejím obecném smyslu, tak i v jejích výslovných ustanoveních. Celý režim byl založen na tyranství, nemocní byli nelidsky zanedbáváni, strava se odměřovala v hladových dávkách a plavby se bezdůvodně protahovaly. Původcem těchto nepřístojností byl sám kapitán a bylo marné čekat, že by je odstranil nebo změnil své chování, krajně svévolné a násilnické. Na všechny stížnosti a protesty měl po ruce jedinou odpověď: rukověť sochoru, kterou vládl tak přesvědčivě, že musel umlčet každou nespokojenost.

Ke komu jsme se mohli odvolat? Zákon i rovnoprávnost zůstaly někde před Hornovým mysem a až na několik málo výjimek se naše posádka skládala bohužel z hrstky zbabělých a hrubých ničemů, kteří byli sami mezi sebou rozhádáni a které pojilo jen to, že bez jakéhokoli odporu snášeli kapitánovo neustálé tyranství. Bývalo by jen šílenstvím, kdyby se snad dva nebo tři bez pomoci ostatních pokusili vzepřít se jeho násilnictví. Byli by jen obrátili proti sobě mimořádnou mstu tohoto „vládce paluby“ a připravili svým druhům ještě další útrapy.

Tyto svízele bychom však byli koneckonců nějaký čas snesli, dokud bychom se byli mohli těšit nadějí na chvíli, kdy naše služba skončí a kdy se dočkáme vysvobození. Jak trudné vyhlídky se nám však otvíraly v těchto končinách! Velrybářské výpravy za mys Horn jsou příslovečně dlouhé a často se protáhnou i na čtyři nebo pět let i déle.

Stávalo se, že se vlasatí mládenci v roztrhaných košilích, pod vlivem četby kapitána Marryatta i přinuceni těžkými poměry, nalodili v Nantucketu jako na zábavný výlet do Tichého oceánu; mateřská péče je ještě zásobila mléčnými konzervami; ale často se vrátili domů jako úctyhodní muži zralého věku.

Samy přípravy na takovou výpravu stačí člověka vyděsit. Loď neveze žádný obchodní náklad a její útroby se plní zbožím pro vlastní spotřebu. Majitelé, kteří jsou zároveň zásobiteli, vybaví spižírny spoustou lahůdek. Velejemné kusy hověziny a vepřového, vykrájené vědeckým způsobem ve všech možných tvarech a velikostech a z nejrůznějších dílů zvířat, se pečlivě nasolí a vkládají do sudů. Dosáhnou nekonečné rozmanitosti, pokud jde o stupeň slanosti a houževnatosti. Skvěle odleželá pitná voda se naleje do baňatých šestibarelových nádrží, aby byla pak po dvou pintách denně pro každou bytost na palubě. K tomu přijde ohromný náklad lodních sucharů, uvedených předtím do zkamenělého stavu, snad aby odolaly zkáze, nebo byly uchráněny od požívání přirozeným způsobem; ty tedy jsou také určeny k výživě a gastronomickým rozkoším posádky.

Nechám-li však stranou jakost těchto zdrojů námořníkova živobytí, je to neuvěřitelné množství, v jakém se to všechno nakládá na palubu velrybářské lodi. Svíralo se mi srdce, když se mi někdy podařilo dostat se do podpalubí a dívat se na ty barikády nádrží a sudů, jejichž obsah byl určen k spotřebě posádky.

Když se lov na velryby nedaří, loď obvykle po nich pátrá tak dlouho, až už má sotva dost zásob na zpáteční cestu, a pak se klidně obrátí a dělá, co se dá, aby se co nejrychleji vrátila domů. Jsou však případy, kdy i takovou překážku v plavbě dokáže tvrdohlavý kapitán zmoci; ovoce mozolné práce vymění prostě za nové zásoby někde v chilském nebo peruánském přístavu a znovu se pustí na výpravu, s nezdolnou chutí a vytrvalostí. Nic nepomáhá, že za ním majitelé posílají výzvu za výzvou, aby se vrátil alespoň s lodí, když zřejmě nemá, co by naložil. Kdepak! Kapitán jako by složil slavnostní přísahu, že buď přiveze pořádný náklad velrybího tuku, nebo se už nikdy neobjeví u amerických břehů.

Slyšel jsem o takové velrybářské lodi, která byla mnoho let nezvěstná a pokládali ji už za ztracenou. Poslední známkou její existence byla jakási mlhavá zpráva, že se octla u břehů oněch stěhovavých ostrovů v dalekém Tichomoří, jejichž podivné putování se pečlivě zaznamenává v každém novém vydání map jižních moří. Avšak potom se po dlouhé době proslechlo, že se Perseverance – tak se totiž loď jmenovala – objevila kdesi na konci světa, že si tam pomalu křižuje s plachtami záplatovanými a sešněrovanými zbytky provazů, že má ráhnoví vyspravené starými obručemi a lanoví celé zauzlované a navazované. Její posádka se skládala z nějakých dvaceti úctyhodných chlapíků, jakoby vypůjčených z greenwichského námořnického starobince, kteří tak tak že se ještě belhali po palubě. Konce všech tažných lan, vyjma signálového a vlajkového, vedly přes kladky k vratidlům nebo rumpálům, takže se bez pomoci stroje jediným ráhnem nedalo hnout a jediná plachta nedala napnout.

Trup byl pokryt takovými vrstvami vilejšů, že tvořil jakoby krunýř lodi. Sledovali ji stále tři ochočení žraloci a denně se objevovali k hostině z odpadků kuchařova džberu, který jim vyprazdňoval přes palubu. Stálým průvodem lodi byla ohromná hejna makrel a tuňáků.

Takové byly zprávy o této lodi a myšlenka na ni mě stále děsila. Co se s ní nakonec stalo, nikdy jsem se nedověděl. Domů se však nevrátila a hádám, že dodnes tak dvakrát za den přehazuje plachty někde za Sodomskými ostrovy nebo pod štítem Ďáblova chvostu.

Tolik jsem chtěl říci o obvyklé délce takových výprav a připomenout čtenáři, že naše cesta vlastně teprve začala; byli jsme teprve patnáct měsíců na moři a toho času dokonce se zpožděním, takže každý jistě uzná, že vyhlídky do budoucna zde sotva co slibovaly, zvláště když mě stále mořila předtucha, že nás čeká nešťastná cesta. A naše dosavadní zkušenosti to jen potvrzovaly.

Měl bych ještě dodat, a to na mé čestné slovo, že nějaký čas po svém návratu z naší dobrodružné výpravy jsem se dověděl, že loď je dosud v Tichém oceáně a že plavba byla celkem bezúspěšná. Z posádky jich mnoho uteklo a loď zůstala na moři asi pět let.

Vraťme se však k vyprávění. Za daných podmínek a bez vyhlídky na to, že by se poměry upravily, kdybych zůstal na palubě Dolly, jsem se prostě rozhodl, že odejdu. Pravda, zdálo se mi poněkud neslavné jednoduše zmizet těm, kteří mě jen uráželi a byli na mne hrubí a proti nimž jsem se nemohl postavit. Avšak jak jsem se tomu měl vyhnout, když mi nic jiného nezbývalo? Jakmile jsem se rozhodl, začal jsem shánět informace o ostrově a jeho obyvatelích, kde se dalo, abych pak podle toho osnoval plán útěku. Sdělím vám teď výsledky tohoto pátrání, aby další vyprávění bylo srozumitelnější.

Záliv Nukuhiva, kde jsme kotvili, má obrys ne nepodobný podkově. Jeho obvod měří asi devět mil. Od moře vede k němu úzký průliv, oba jeho břehy chrání dva ostrůvky, které se kuželovitě zvedají až do výše nějakých pěti set stop. Za nimi se po obou stranách pobřeží rozevírá do hlubokého půlkruhu.

Od hladiny půda stoupá pravidelně na všechny strany zelenými a strmými svahy, jež se jemně zvlněnými boky a mírnými vyvýšeninami vypínají pozvolna až k mohutným a velkolepým vrcholům, jejichž modré obrysy kolem dokola uzavírají prostor. Překrásný vzhled celého pobřeží dokreslují hluboká a romantická údolí, jež do něho ústí ve vzdálenostech téměř pravidelných, jako by se tu scházela do společného ohniska, zatímco se jejich počátky ztrácejí oku ve stínu hor. A každým tím malým údolím se vine čirá bystřina, která tvoří tu a tam drobné splávky a potom se zase neviditelně plíží, až se opět náhle objeví v mohutnějších a bouřlivých vodopádech a konečně slavnostně plyne k moři.

Chýše domorodců, stavěné ze žlutého bambusu, vkusně splétaného do jakéhosi mřížoví, jsou kryty dlouhými špičatými listy palmových vějířů; jsou nepravidelně roztroušeny po úbočích pod stinnými korunami kokosových palem.

Podívaná na tento záliv je jedinečná. Při pohledu z lodi kotvící uprostřed přístavu se před vámi rozprostírá ohromný a rozpadávající se amfiteátr, zarostlý popínavou zelení, jehož strany brázdí hluboká údolí jako mohutné průrvy vyorané rozmarem času. Když jsem tak žasl nad touto krásou, bylo mi líto, že tak okouzlující kraj je na tomto dalekém moři ztracen ostatnímu světu a zřídka se objeví očím, jež dovedou milovat přírodu.

Kromě tohoto zálivu má ostrov ještě několik jiných rozlehlých zátok, do nichž se svažují široká zelená údolí. Jsou obydlena různými kmeny divochů, kteří mluví sice příbuzným nářečím a mají stejné náboženství a zákony, přesto však mezi sebou válčí od nepamětných dob. Pohoří, která je dělí, většinou dva až tři tisíce stop vysoká, vyznačují také přirozené hranice jednotlivých kmenů, které nikdy nevkročí na cizí území, leda na válečné nebo loupežné tažení. Těsně k Nukuhivě přiléhá překrásné údolí happarské; je od ní odděleno horským hřebenem viditelným od zálivu. Obyvatelé happarského údolí žijí s nukuhivskými v nejpřátelštější shodě. Na druhé straně Happaru, rovněž v těsném sousedství, je nádherné údolí pověstných Taipiů, nesmiřitelných nepřátel obou předchozích kmenů.

Tito proslulí válečníci zřejmě naplňují ostatní ostrovany nevýslovnou hrůzou. Už samo jejich jméno je děsivé, neboť slovo Taipi znamená v řeči markézských ostrovanů „jedlík lidského masa“. Je to dost zvláštní, že takový titul dostali právě jen oni, ač přece všichni tito ostrované jsou nenapravitelní lidojedi. Snad jim to jméno dali pro jejich obzvláštní divokost a zároveň jako potupné znamení.

Tito Taipiové jsou pověstní po všech ostrovech. Domorodci z Nukuhivy se nám často pokoušeli posunky vylíčit jejich divoké hostiny a ukazovali rány, které od nich utržili v krutých zápasech. Když jsme někdy vystoupili z lodi, snažili se nás postrašit někým ze svého vlastního kmene, označujíce ho za Taipie, a byli nemálo překvapeni, že jsme se po tak hrozné zprávě nedali na útěk. Bylo také zábavné pozorovat, jak upřímně se snažili popřít všechny své vlastní lidojedské sklony, kdežto své taipiské nepřátele pomlouvali, že si zarputile pochutnávají na lidském mase; ale k tomu se ještě vrátím.

Ačkoliv jsem byl přesvědčen, že obyvatelé zálivu jsou stejní lidojedi jako všecky ostatní kmeny na ostrově, přece jen jsem pociťoval zvláštní a zcela nepřekonatelný odpor k těmhle Taipiům. Již před svým příchodem do těchto končin jsem slýchal od lidí, kteří se sem na svých cestách dostali, lecjaké odporné příhody o těchto divoších; v živé paměti jsem měl dobrodružství majitele lodi Katherina, který se teprve před několika měsíci pošetile odvážil z obchodních důvodů v ozbrojeném člunu do tohoto zálivu; domorodci jej zajali, zavlekli trochu dál do svého údolí a před krutou smrtí jej zachránila mladá dívka, která mu v noci pomohla k útěku podél pobřeží do Nukuhivy.

Podobně jsem slyšel o jisté anglické lodi, která se před mnoha lety po namáhavé plavbě snažila dostat do nukuhivského zálivu; když už byla asi dvě nebo tři míle od ostrova, setkala se s velikou kánoí plnou domorodců. Nabídli se, že loď dovedou do přístavu. Kapitán se v těchto končinách nevyznal a s radostí nabídku přijal. Kánoe se rozjela a loď za ní. Brzo se dostali do krásné zátoky a spustili kotvy ve stínu strmých břehů. Téže noci se zákeřní Taipiové, kteří loď vlákali do své osudné zátoky, po stech sesypali na palubu nešťastné lodi a na dané znamení všechny povraždili.

Nikdy nezapomenu, co řekl jeden z naší posádky, když naše loď projížděla pomalu vjezdem do tohoto zálivu na cestě do Nukuhivy. Hleděli jsme z boku lodi na zelené předhoří, když Ned ukázal rukou ve směru proradného údolí a vykřikl: „Tam – tam jsou Taipiové. Ach, ti krvaví lidojedi, jaké jídlo by z nás udělali, kdybychom si umanuli přistát! Ale oni říkají, že nemají rádi maso námořníků, je příliš slané. Říkám, kamarádi, chtěli byste být tady vysazeni na břeh?“ Hrůza by mne byla jímala při té otázce, kdybych si byl pomyslil, že za pár týdnů budu skutečně zajatcem právě v tomto údolí.

Francouzi, ačkoli obřadně vztyčili na několik hodin své vlajky na všech hlavních místech souostroví, nenavštívili dosud zátoku Taipiů; předvídali tam prudký odpor divochů a chtěli se mu alespoň pro tu chvíli vyhnout. Na tento nezvyklý postup působila snad vzpomínka, jak bojovně uvítali kolem roku 1814 Taipiové vojáky kapitána Portera, když ten odvážný a vycvičený důstojník se snažil podrobit si kmen pouze proto, aby uspokojil smrtelnou nenávist svých spojenců Nukuhivů a Happarů.

Při té příležitosti jsem se dověděl, že tehdy značný oddíl námořníků a vojáků z fregaty Essex, provázený alespoň dvěma tisíci válečníků z Happaru a Nukuhivy, přistál ve člunech a kánoích v čele zátoky; pronikli malý kousek do údolí, když se setkali s houževnatým odporem jeho obyvatel. Statečně, ačkoli s velkými ztrátami, Taipiové se bili o každou píď půdy a po tvrdém zápase přinutili útočníky, aby ustoupili a svého úmyslu dobýt údolí se vzdali.

Vetřelci na zpáteční cestě k moři nalézali ve své porážce útěchu v tom, že zapalovali každý dům i chrám na cestě. Dlouhá řada kouřících ruin znetvořila kdysi se usmívající nitro údolí a ukázala svým pohanským obyvatelům, jaký duch vládne v hrudi křesťanských vojáků. Kdo se může divit smrtelné nenávisti Taipiů ke všem cizincům po takových nevyprovokovaných krutostech?

Takto sami jsme vinni tím, že ti, které nazýváme „divochy“, si zaslouží to jméno. Když obyvatelé nějakého odloučeného ostrova první rozpoznají „velkou kánoi“ Evropanů, která spěje modrými vodami k jejich břehům, zástupy jich utíkají dolů na pobřeží a s otevřeným náručím čekají, až obejmou cizince. Osudné objetí! Tisknou na svá prsa zmije, jejichž uštknutí otráví všechny jejich radosti; a instinktivní pocit lásky v jejich srdcích se brzo obrátí v nejtrpčí nenávist.

Hrůznosti páchané v Jižním Tichomoří na některých neškodných ostrovanech jsou k neuvěření. Takové věci se zřídka dějí doma; stávají se na samém konci země, v ztracených koutech, a není nikoho, kdo by je mohl odhalit. Mnohý obchodníček se plavil po Tichém oceánu a jeho cesta od ostrova k ostrovu je poznamenána řadou chladnokrevných lupičství, únosů dětí a vražd, pod jejichž bezbožností by měla jeho zločinná loď klesnout až dno moře.

Nejasné často zprávy o takových případech se dostanou do našich domovů a my je chladně odsuzujeme jako činy špatné, neprozřetelné, zbytečně přísné a nebezpečné pro posádky jiných lodí. Jak jinak reagujeme, když čteme vysoce působivý popis masakru, jehož obětí byla posádka Hobomaku a který provedli Fidžiové; jak soucítíme s nešťastnými oběťmi a s jakou hrůzou pohlížíme na ďábelské pohany, kteří koneckonců jenom pomstili nezaviněné křivdy. Dusíme se pomstychtivostí a vypravujeme ozbrojené lodě, aby projely tisíce mil oceánem a provedly krátký trest. Přijedou na určené místo, pálí, vraždí a ničí podle znění psaných instrukcí, a když odplují z místa pustošení, vyzývají všechno křesťanstvo, aby jásalo nad jejich odvahou a spravedlností.

Jak často se výrazu „divoši“ používá nesprávně! Mořeplavci a cestovatelé dosud nikdy neobjevili národ, který by si ho zasloužil. Objevili pohany a barbary a strašnými krutostmi je rozhořčili a učinili z nich divochy. Bez obav, že mi kdo bude odporovat, mohu potvrdit, že ve všech případech násilí, které spáchali Polynésané, útočníky byli tehdy či kdy předtím Evropané. Krutost a krvežíznivost některých ostrovanů se musí připsat hlavně vlivu jejich příkladu.

Ale vraťme se k našemu vyprávění. Vzhledem k nepřátelství různých kmenů, o nichž jsem se zmínil, horské hřebeny, které oddělují jejich území, jsou zcela neobydlené; všichni domorodci zůstávají hluboko v údolích, aby byli bezpečni před loupeživými vpády svých nepřátel, kteří často číhají na jejich hranicích, připraveni podříznout kteréhokoli nemoudrého zatoulance nebo vpadnout na nějaké odloučené obydlí. Několikrát jsem se setkal s velice starými lidmi, kteří proto nikdy nebyli za okrajem svého rodného údolí. Někteří z nich za celý život nevystoupili ani na svah hor, a tudíž neměli ponětí o tom, jak vypadá některá jiná část jejich ostrova, jehož obvod neměří dohromady snad víc než šedesát mil. Zdá se téměř neuvěřitelné, jak malý je prostor, ve kterém některé z těchto kmenů tráví celý svůj život.

Úzké údolí Tiorů podává nám o tom zajímavou představu. Obydlená část není delší než čtyři míle, a jeho šíře se mění od poloviny míle k méně než čtvrtině. Skalnaté, popínavými rostlinami pokryté útesy na jedné straně se tyčí téměř kolmo od země do výše alespoň patnácti set stop, zatímco na druhé straně se v prudkém protikladu zvedají svěží trávou porostlé terasy. Údolí, obklíčené těmito úžasnými bariérami, bylo by zcela odříznuto od ostatního světa, nebýt na jednom konci přístupu od moře a na druhém těsná soutěska.

Dojem, kterým na mne zapůsobilo toto krásné údolí, když jsem je poprvé navštívil, mi nikdy nevymizí z mysli.

Přibyl jsem z Nukuhivy po moři v lodním člunu. Vstoupili jsme do zátoky Tiorů v pravé poledne. Když jsme pluli na širém, klidně vzedmutém oceánu, bylo úplné vedro a jen nepatrný vítr. Sluneční paprsky se na nás vrhaly s celou svou zběsilostí; a ke všemu ještě jsme se zapomněli před odjezdem zásobit vodou. Sužován horkem a žízní, byl jsem tak netrpělivý, abych se dostal na břeh, že když jsme konečně k němu dorazili, stál jsem už na přídi člunu připraven vyskočit. Po třech nebo čtyřech silných úderech vesel člun vlétl dvěma třetinami své délky na břeh a já se octl mezi hrstkou mladých divochů, kteří tu už stáli, aby nás vlídně přivítali; a s nimi, povykujícími mi v patách jako malé děti, přeběhl jsem přes volné prostranství u moře a ponořil jsem se jako nějaký potápěč do úkrytu nejbližšího háje.

Jaký to byl rozkošný požitek! Bylo mi, jako bych se vznášel v nějakém novém živlu, zatímco všemožné bublání, crkoty, tekuté zvučení zaplavovaly mi sluch. Ať si lidé říkají, co chtějí, o osvěžujícím působení koupele ve studené vodě, ale co lepšího, když jsem celý zpocený, než vykoupat se ve stínu Tioru pod kokosovníky v lahodném studeném vzduchu.

Kterak popsat scenérii, která se vynořila před mým zrakem, když jsem vyhlédl z tohoto svěžího zeleného úkrytu! Úzké údolí; sevřené strmými stráněmi s drapériemi popínavých rostlin a nad hlavou překlenuté mřížovím proplétajících se větví, bylo téměř skryto zraku množstvím zeleného listoví. Z místa, kde jsem stál, vypadalo jako nesmírné loubí, které otevíralo přede mnou svůj průhled, a jak jsem šel dál, neznatelně se rozšiřovalo do nejpůvabnějšího údolí, které kdy lidské oko spatřilo.

Náhodou tentýž den co jsem byl v údolí Tiorů, francouzský admirál připlul z Nukuhivy v plné slávě, doprovázen všemi čluny své eskadry, aby se zde formálně ujal vlády. Zůstal v údolí asi dvě hodiny a během té doby měl obřadný rozhovor s králem.

Patriarchální vládce Tiorů byl už velmi pokročilého věku; ale ačkoliv věk ho ohnul a učinil ho téměř vetchým starcem, jeho mohutná postava si uchovala všechnu svou původní velikost a vznešenost zjevu. Kráčel vpřed pomalu a se zřejmou bolestí, podpíraje své klopýtající kroky těžkým válečným kopím, které držel v ruce; provázela jej skupina šedovousých náčelníků a o jednoho z nich se občas opřel, aby mu pomohl. Admirál přistoupil s kloboukem v ruce a podával mu ruku, zatímco starý král jej pozdravil důstojným mávnutím své zbraně. A už stáli proti sobě, tyto dvě krajnosti společenského žebříčku – vystrojený, skvělý Francouz a chudý tetovaný divoch. Oba byli vysocí a vznešeného vzhledu, ale jinak jaký to byl protiklad! Du Petit Thouars předváděl všechno, co reprezentovalo jeho hodnost. Měl bohatě zdobený admirálský kabát, prýmkovaný třírohý klobouk a na hrudi měl rozmanité stužky a řády. Prostý ostrovan, až na tenký pás kolem svých beder, se objevil ve vší přírodní nahosti.

Jak nesmírná vzdálenost dělila tyhle dvě bytosti! Na jedné bylo zřít výsledek dlouhých století vývoje civilizace a zjemňování, které postupně proměnily pouhé lidské stvoření k podobě všeho, co je vznešené a velké; druhá za stejný čas nepokročila ani krok na dráze zdokonalení. „A přece, koneckonců,“ řekl jsem si, „není divoch z těch dvou šťastnější, když nepociťuje tisícero potřeb a neustále znepokojující starost?“ Takové myšlenky se mi vynořovaly v mysli, když jsem hleděl na tu nezvyklou podívanou. Opravdu byla působivá a sotvakdy ji zapomenu. I teď si mohu vyvolat s živou jasností každý rys toho výjevu. Stinné místo, kde se konal rozhovor – nádherné tropické rostlinstvo kolem – malebné seskupení vojáků a domorodců – ba i zlatový trs banánů, který jsem tehdy držel v ruce a z něhož jsem občas kousek ujedl, zatím co jsem vedl zmíněné filozofické úvahy.

V. kapitola

Úvahy před pokusem o útěk – Kamarád Toby se připojí k dobrodružství – Poslední noc na palubě

Rozhodl jsem se tedy pevně, že opustím potají loď. Když jsem získal o zálivu všecky vědomosti, které jsem v dané situaci mohl sehnat, rozvážlivě jsem zkoumal všechny možnosti útěku, které mě napadly. Byl jsem odhodlán jednat při svém pokusu se vší možnou obezřetností, neboť nezdar by byl vyvolal mnoho neblahých následků. Byla mi nevýslovně odporná představa, že by mě mohli chytit a s hanbou přivést zpět na palubu. Umínil jsem si, že něco takového nesmím zavinit žádným chvatem a nerozvážností.

Věděl jsem, že by náš výtečný kapitán ve své otcovské pečlivosti o blaho posádky dobrovolně nesvolil, aby se jeden z jeho nejlepších námořníků vydal v nebezpečí výletem mezi domorodce divošského ostrova; a byl jsem si jist, že kdybych zmizel, nabídl by v otcovské úzkosti kolik loktů pestře tištěného plátna jako odměnu za mé polapení. Možná, že by mé služby odhadl i na cenu jedné muškety, a v tom případě jsem věděl, že by se všecko obyvatelstvo ihned vydalo po mých stopách, zlákáno nadějí na tak báječnou odměnu.

Když jsem si ověřil, že ostrované vskutku sídlí pro svou bezpečnost dole v údolích a vyhýbají se cestám na vyšší místa pobřeží, ovšem nejde-li o válečné nebo loupežné výpravy, řekl jsem si, že kdyby se mi podařilo dostat se nepozorovaně do hor, mohl bych tam snadno zůstat a živit se ovocem, jaké najdu, až do odjezdu lodi. Nemohlo by mi to ujít, protože ze svého vysokého stanoviště bych přehlédl celý přístav.

Tento nápad se mi velmi líbil. Zdálo se mi, že se dá snadno provést a může přinést značné příjemnosti. Neboť jaká rozkoš by byla shlížet z výše několika tisíc stop dolů na tu nenáviděnou loď a porovnávat tu svěží zeleň kolem sebe s její úzkou palubou a ponurou přídí! Ba už jen myslet na to bylo přímo osvěžením, a tak jsem si maloval, jak sedím někde na stráni nahoře pod kokosovou palmou, na dosah ruky hrozen banánů, a sleduji loď manévrující ven ze zálivu.

Je pravda, že věc měla jednu dost nepříjemnou stránku, že bych totiž mohl narazit na nějakou výpravu za kořistí právě těch krvežíznivých Taipiů, kterým svěží horský vzduch asi ještě víc vydráždí chuť, aby člověka pozřeli. Přiznávám, že to byla svrchovaně nepříjemná stránka věci.

Jen si představte, že si smečka těchto zvrhlých labužníků vezme do hlavy, že si udělá hody z chudáka, který se nemůže ani bránit, ani utéci. Nedalo se však nic dělat. Musel jsem něco riskovat, chtěl-li jsem dosáhnout svého, a spoléhal jsem na to, že se budu umět v tolika horských úkrytech ztratit před číhajícími lidojedy. Bylo to ostatně deset ku jedné v můj prospěch, že si žádný z nich na mně nepochutná.

Rozhodl jsem se, že svůj plán útěku nikomu z kamarádů nesvěřím; a dokonce už nikoho z nich nebudu přemlouvat, aby prchl se mnou. Avšak jedné noci, když jsem stál na palubě a přemítal o tom, jak utéci, spatřil jsem jednoho z posádky, jak se opírá o zábradlí, zřejmě pohroužen v hluboké myšlenky. Byl to mladý muž asi mého věku a vždycky jsem mu býval velmi nakloněn; Toby – tak si říkal, neboť své pravé jméno nikdy neprozradil – si to po všech stránkách zasluhoval. Čilý, pohotový a ochotný, odvážný a neohrožený, a své smýšlení vyjadřoval neobyčejně otevřeně a statečně; pro tohle se nejednou dostával do nesnází a já mu z nich občas pomáhal. Nevím, bylo-li to proto, nebo byla-li mezi námi nějaká povahová shoda, ale vždycky dával přednost mé společnosti. Odsloužili jsme spolu mnohou hlídku a krátili jsme si nekonečné hodiny hovorem a zpěvem, vyprávěním nebo i sem tam klením na tvrdý osud, který nás patrně oba stejně čeká.

Toby, podobně jako já, žil dříve docela jinak a jeho hovory to také občas prozradily, ač se to snažil tajit. Byl z oněch světoběžníků, s kterými se někdy na moři setkáte a kteří nikdy neprozradí svůj původ, nezmíní se o svém domově a toulají se světem, jako by je štval tajemný osud.

I na jeho zevnějšku mě mnohé k němu vábilo, neboť zatímco většina posádky byli muži stejně pozoruhodného vzezření jako smýšlení, Tobyho zjev byl pozoruhodně půvabný. Ve své modré blůze a plátěných kalhotách byl nejelegantnějším námořníkem, jaký kdy vstoupil na palubu; byl mimořádně malé postavy a velmi pružných údů. Jeho přirozeně tmavší pleť ještě potemněla pod tropickým sluncem a husté kučery na skráních dodávaly ještě temnější stín jeho velkým očím. Zvláštní a svérázný tvor, náladový, vznětlivý a zádumčivý, chvílemi téměř mrzutý. Jeho prudká a prchlivá povaha se dovedla roznítit tak, že to hraničilo s nepříčetností.

Je zajímavé, jak hluboce někdy může působit vášnivost duše na slabší povahy. Viděl jsem hranatého chlapíka, docela kurážného, jak se strachem téměř klepal před tímto útlým chlapcem, když ho popadla jeho zuřivost. Tyto záchvaty však byly řídké a můj kamarád si v nich vyléval žluč, kdežto jiné, klidnější povahy vystačily při běžných nesnázích s pouhou popudlivostí.

Nikdo neviděl, že by se Toby kdy smál – totiž srdečně, otevřeným a veselým smíchem. Pravda, občas se usmál, a bylo v tom hodně suchého a břitkého humoru, ale to jenom zvyšovalo dojem jeho stálé vážnosti v hlase i ve způsobech.

Poslední dobou jsem pozoroval, že Tobyho zádumčivost značně vzrostla, a od té doby, co jsme přistáli, jsem ho častěji zastihl, jak se toužebně dívá ke břehům, zatímco ostatní posádka dole lomozila. Tušil jsem, že lodí hluboce opovrhuje, a věřil jsem, že kdyby se naskytla nějaká příležitost k útěku, rád bych jí využil. Avšak tady, kde jsme kotvili, pokusit se o to bylo tak nebezpečné, že jsem se měl za jediného člověka na palubě, který byl dost lehkomyslný, aby se takovou myšlenkou zaměstnával. V tom jsem se však zmýlil.

Když jsem spatřil Tobyho, jak se zahloubán do sebe opírá o zábradlí, začal jsem tušit, že by důvod jeho zamyšlenosti mohl být podobný mému. A kdyby tomu tak bylo, řekl jsem si, nebyl by to zrovna on, koho bych chtěl přizvat ke svému dobrodružství? A proč bych nemohl mít kamaráda, který by se mnou sdílel nebezpečí a spolu se mnou nesl všechny těžkosti? Možná se budu muset celé týdny skrývat v horách. Jakou útěchou by byl v takovém případě dobrý společník!

Takové myšlenky se mi honily hlavou a já se divil, že jsem na tohle nepřipadl dříve. Však nebylo ještě pozdě. Dotkl jsem se Tobyho ramene a probudil ho ze zadumání; byl zralý pro takový podnik, a stačilo pár slov a již jsme si rozuměli. V hodince jsme byli domluveni, co je třeba připravit, a dohodli jsme se o celém plánu. Své spojenectví jsme potvrdili vřelým stiskem rukou; a abychom nevzbudili podezření, rozešli jsme se každý ke své pryčně strávit svou poslední noc na palubě Dolly.

Druhého dne měla dostat hlídka na pravém boku volno k vycházce na břeh a my oba k ní patřili; domluvili jsme se, že jak se dostaneme na břeh, co možná nejdříve se od ostatních oddělíme tak, abychom nevyvolali jejich podezření, a pak se pustíme rovnou do hor. Vrcholky hor vypadaly z lodi nepřístupně, ale tu a tam vybíhající svahy sahaly téměř až k moři jako pilíře strmých výšin, s nimiž byly spojeny, a tvořily ona vějířovitá údolí, o nichž jsem se už zmínil. Jeden z těchto svahů se zdál nejschůdnější a my se rozhodli jej zlézt v přesvědčení, že se tudy dostaneme dál k výšinám za ním. Proto jsme už z lodi pozorně zkoumali jeho polohu, abychom jej pak od břehu nemohli minout.

Při tom všem šlo hlavně o to, abychom se dostali z dohledu až do odjezdu lodi; potom půjde o to, jak nás přijmou nukuhivští domorodci; a na ostrově pak zůstaneme tak dlouho, jak se nám bude líbit, a opustíme jej, jakmile se naskytne první vhodná příležitost.

VI. kapitola

Vzorek námořnického řečnického výkonu – Kritické poznámky lodníků – Palubní hlídka má volno – Útěk do hor

Časně zrána se palubní hlídka seřadila u hlavního stěžně a náš výtečný kapitán se postavil do dveří kabiny a spustil na nás:

„Tak teda chlapci, jsme už zrovna šest měsíců na moři a v tomhle přístavě jsme už s prací jakžtakž hotovi a já hádám, že se vám chce tak trochu na souš. No, já vám teda dnes dávám volno, a tak se můžete sebrat, kdy chcete, a jít; ale abyste rozuměli, dávám vám volno, poněvadž kdybych nedal, vrčeli byste jako starý kanonýři; ale zároveň kdybyste dali na mou radu, zůstali byste hezky na palubě, abyste se raději vůbec nesetkali s těmi zatracenými kanibaly. Sázím deset k jedné, že vylezete-li na zem, dostanete se do nějaké pekelné rvačky a bude s vámi amen; protože jestli vás ti tetovaní ničemové dostanou kousek do těch svých údolí, jste jejich, to je jisté. Plno bílých už tady vystoupilo na břeh a už je nikdo neviděl. To tady byla stará Dido, asi před dvěma roky se tu zastavila, a pustila jednu hlídku ven, pak o ní neslyšela celý týden – ti divoši přísahali, že o ničem nevědí – a jen tři se vrátili na loď a jeden z nich měl obličej znetvořený na celý život, protože ti prokletí pohané mu vytetovali širokou pásku pěkně přes celý ksicht. Ale nemá smysl tady do vás mluvit, protože chcete jít, to je mi jasné; jen vám teda řeknu, abyste mi nedávali vinu, až si z vás ti divoši udělají večeři. Dost možná, že se před nimi můžete zachránit, když se budete držet nablízku francouzského tábořiště a když budete zpátky na palubě před západem slunce. Aspoň tohle si vražte do hlavy, když už zapomenete ostatní, co jsem vám povídal. Tak si teda jděte; seberte se a vypravte se pořádně a dejte pozor na znamení. Na druhé zvonění vyrazí pro vás člun. A Bůh ať vás opatruje.“

Na tvářích hlídky se projevily rozmanité pocity, když poslouchala ten projev; leč po posledních slovech nastal všeobecný chvat k přídi a brzy jsme se všichni připravovali na sváteční dovolenou, kterou náš šéf tak slibně vylíčil. Za těchto příprav padlo mnoho ne právě šetrných poznámek o jeho řečnění; jeden z našeho hloučku ho nejprve prohlásil za starého prolhaného syna nějakého námořnického kuchty, který nadělá řečí kvůli pár hodinám svobody, a pak zahromoval: „Mně ta stará rachota takovým žvástem mou svobodu neodkecá, já si jdu na břeh, i kdyby tam byl každý oblázek rozžhavený uhel a každá větev rožeň a kdyby ti kanibalové stáli už na břehu, aby si mě upekli.“

Všichni sdíleli tento procítěný výrok. Ať si kapitán krákorá, jak chce, my si dnes uděláme báječný den.

Avšak Toby a já jsme měli svůj vlastní program a využili jsme rozruchu, který obvykle na lodi zavládne, když se má vyjít na břeh, abychom se dorozuměli a doplnili přípravy. Měli jsme v plánu utéci do hor co nejrychleji, a proto jsme se dohodli, že s sebou nebudeme brát zbytečné svršky, a zatímco ostatní se vypravovali jako na nějakou promenádu, my jsme se spokojili s novými pořádnými kalhotami, pořádnými botami a silnou lehavreskou blůzou; payatským kloboukem jsme doplnili celou svou výstroj.

Když se tomu kamarádi divili, Toby se vší svou zvláštní vážností prohlásil, ať prý si ostatní dělají, jak se jim líbí, on pro svou osobu že si nechá své vycházkové hadry pro nějaký pořádný španělský přístav, kde už záleží na parádním uzlu na šátku; ale pár nahatých pohanů přece nestojí za to, aby přehrabával svůj kufr, k nim že by šel třeba oblečen do své vlastní kůže. Hoši si dali do smíchu, jaké prý má divné nápady, a tak jsme unikli podezření.

Může se to zdát divné, že jsme si museli dávat pozor na své vlastní kamarády; ale byl mezi nimi leckdo, kdo by to v naději na odměnu okamžitě hlásil kapitánovi, kdyby měl nějaké zdání o našem plánu.

Jakmile se ozvalo druhé zvonění, bylo vyhlášeno, že dovolenci mají nasedat do člunu. Zevloval jsem chvilku v podpalubí, jen co bych se pohledem rozloučil se známými předměty, a právě když jsem chtěl vystoupit na palubu, padl můj zrak na košíček se suchary a mísu s hovězím, zbytky našeho chvatného posledního jídla. Ačkoli mne dřív nenapadlo chystat nějaké potraviny pro naši výpravu, spoléhaje zcela na to, že vystačíme s ovocem kdekoli na ostrově, nemohl jsem teď odolat, abych si z těch zbytků nevzal. A tak jsem popadl asi dvě hrsti těch zlomků sucharů, kterým obyčejně říkají „kadetské ořechy“, a nasypal si je za blůzu; do té prostorné schránky jsem už předtím uskladnil několik liber tabáku a nějaký loket bavlněné látky, abych tím získal přízeň domorodců, jakmile se mezi nimi po odjezdu lodi objevíme.

Tento poslední dodatek vytvořil na mé blůze značnou vypouklinu; snažil jsem se ji zmírnit tím, že jsem suchary rozložil kolem pasu a tabák do různých záhybů blůzy.

Sotva jsem s tím byl hotov, už tucet hlasů vyvolával mé jméno, a tak jsem vyskočil na palubu a viděl, že všichni jsou v člunu a netrpělivě čekají. Seskočil jsem do člunu a usadil se vzadu vedle ostatních, zatím co chudáci veslaři zabrali a vezli nás ke břehu.

Na těchto ostrovech bylo náhodou právě období dešťů a už skoro celé ráno řádil jeden z takových mohutných lijáků, jakých tam bývá tou dobou hodně. Velké kapky začaly pleskat do vody, jen jsme odrazili; a když jsme vystoupili na břeh, lilo jako z konve. Schovali jsme se v jakési velké kolně na kánoe na samém břehu a čekali jsme, až se první příval vyzuří.

Lijavec však neustával; a jednotvárný zvuk deště nad hlavami začal ostatní uspávat. Natáhli se tu a tam na čluny, chvíli ještě povídali a pak všichni usnuli.

To byl okamžik, jaký jsme potřebovali, a také jsme ho s Tobym hned využili. Vykradli jsme se z kolny a za ní zapadli do hlubin rozlehlého háje. Po deseti minutách rychlé chůze jsme se dostali na volné prostranství, odkud bylo vidět právě hřeben, k němuž jsme měli namířeno. Matně se rýsoval v mlze tropického deště, podle našeho odhadu ve vzdálenosti dobré míle. Přímá cesta k němu vedla poněkud příliš obydlenými částmi údolí; ale poněvadž jsme se chtěli vyhnout domorodcům a bezpečně se dostat do hor, rozhodli jsme se jít oklikou rozsáhlými houštinami a tak se vyhnout lidským obydlím.

Liják dosud neustával, což bylo pro nás výhodné, neboť déšť zahnal domorodce do chýší a chránil nás tak před náhodnými setkáními. Naše těžké kazajky byly úplně nasáklé vodou a jejich váha i zboží, jež jsme v nich ukryli, značně ztěžovaly náš postup. Na zastávku však nebylo kdy, protože nás mohla každou chvíli překvapit tlupa divochů, a pak bychom museli zanechat podniku, který jsme sotva začali.

Co jsme opustili kolnu s kánoemi, vyměnili jsme s Tobym sotva slůvko; ale když jsme se octli opět na jakési úzké mýtině mezi houštím a zahlédli před sebou ten horský hřeben, popadl jsem Tobyho za ruku, a ukazuje na stoupající svahy až k vrcholům, řekl jsem tiše: „Tak Toby, ani slovo, ani ohlédnutí, dokud se nedostaneme až na temeno hory; vyrazme už bez váhání vpřed, jak jen můžeme, a za nějakou hodinku se budeme moci smát nahlas. Ty jsi lehčí a svižnější, tak veď a já půjdu za tebou.“

„Dobrá, bratře,“ odpověděl Toby, „musíme sebou mrsknout; ale držme se jen pěkně pohromadě,“ a jako mladý jelen přeskočil potok, který nám přetínal stezku, a bystře vykročil.

Když jsme byli už blízko hřebenu, narazili jsme na houští vysokého žlutého rákosí, jež mělo tuhá a nepoddajná stébla jako z ocele; k svému zármutku jsme zjistili, že se táhne asi do poloviny výše, do níž jsme se měli dostat.

Chvíli jsme obhlíželi okolí, nenajde-li se tu nějaká schůdnější cesta; hned nám však bylo naprosto jasné, že není vyhnutí a že nám nezbývá než prolomit tuto rákosovou houšť za každou cenu. Vyměnili jsme si pořadí. Vedení jsem se ujal já, protože jsem těžší. Razil jsem cestu a Toby šel za mnou.

Dvakrát či třikrát jsem se pokoušel proniknout rákosím, odstrkával jsem je a ohýbal na stranu, abych se dostal dopředu; ale se stejným úspěchem by se mohla chtít obrovská žába prodrat mezi zuby hřebene, Vzdal jsem se.

Zoufalý nad tím, že jsme se setkali s takovou nečekanou překážkou, vrhl jsem se do rákosí celým tělem a drtil je svou vahou, znovu vstával a znovu lehal. Dvacet minut tohoto zuřivého tělocviku mě takřka vyčerpalo, ale přece jen jsme se dostali kousek do houští. Potom Toby, který měl ovšem výhodu, že mohl jít za mnou, navrhl, abychom se v roli pionýra střídali; hned také nastoupil, abych si mohl oddechnout. Protože však byl Toby drobný a lehký, nepořídil toho mnoho, a tak jsem se brzo musel vrátit na své původní místo.

Prodírali jsme se, úplně zalití potem, celí odření a poškrábaní třískami a úlomky rákosí, až jsme přece jen pokročili asi tak do poloviny porostu. Náhle přestal déšť a vzduch kolem nás se měnil v nevýslovně dusný opar. Pružný rákos uválený našimi těly se rychle vzpamatovával a vstával za námi, takže se kolem nás uzavíral prostor a bránil vánku, který tu jinak mohl proudit. Mimo to nám vysoký rákos úplně uzavíral výhled a my si vůbec nebyli jisti, nejdeme-li celou tu dobu nesprávným směrem.

Zmořený takovou dlouhou dřinou, lapal jsem po vzduchu a byl jsem už naprosto neschopen další práce. Vysoukal jsem si rukávy a vyždímal z nich pár kapek na vyprahlé rty. Ta trocha vláhy mě však nemohla valně osvěžit a já se na chvíli zhroutil v jakési zaryté apatii. Vytrhl mě z ní Toby; vymyslel si způsob, jak se dostat ze sítě, do níž jsme se zamotali.

Oháněl se svým dlouhým nožem zručně jako sekáč nalevo i napravo a brzo vysekal úplnou mýtinku. Při pohledu na to jsem se vzchopil, vytáhl svůj nůž a bez milosti sekal a řezal. Avšak běda, čím dále jsme pokračovali, tím hustší a vyšší bylo rákosí a zdálo se, že mu není konce.

Napadlo mi, že jsme tu v pěkné pasti, a už jsem byl přesvědčen, že se z té džungle dostaneme leda s páry křídel. Najednou jsem však postřehl záblesk světla, které pronikalo rákosím po mé pravici; když jsem tu radostnou zprávu sdělil Tobymu, vjela do nás nová odvaha, rychle jsme si prorazili cestu a najednou jsme byli venku ze všech trampot a v samé blízkosti hřebene.

Trochu jsme si oddechli a pak jsme se pustili nahoru: po chvíli perného stoupání jsme byli blízko vrcholu. Po hřebeni jsme však už nemohli jít vztyčeni, aby nás nespatřili domorodci z údolí na místě, kde by nás snadno dostihli, kdyby chtěli; proto jsme raději ostražitě postupovali po jednom boku po čtyřech a skryti travou málem jako dva hadi. Po hodině tohoto ne pravé příjemného postupu jsme se zase postavili na nohy a pokračovali už statečně po horském hřbetu.

Tento nápadný výčnělek strmého pohoří, které objímalo záliv, se zvedal hned z údolí v ostrém úhlu a až na několik srázných svahů měl podobu ohromné nakloněné roviny spadající z daleké výše až dolů k moři. Vystoupili jsme na ni téměř tam, kde končila, a na jejím nejnižším místě, a teď jsme viděli zcela zřetelně svou další cestu po úzkém hřebeni, krytém měkkým zeleným kobercem a širokém místy jen několik málo stop.

Šťastni nad úspěchem, který dosud provázel náš podnik, a rozjařeni svěžím vzduchem, který jsme teď dýchali, pustili jsme se vesele po hřebeni, když tu jsme zaslechli z údolí, jež se táhlo po obou stranách, vzdálené výkřiky domorodců, kteří nás právě objevili. Naše postavy se jim zřetelně rýsovaly proti jasné obloze.

Podívali jsme se do údolí a spatřili jeho divošské obyvatele, jak pobíhají sem tam jako při nějakém poplachu; vypadali sotva větší než trpaslíci a jejich doškové chýše, dálkou zkreslené, byly jako pro panenky. Jak jsme se tak dívali z naší výše dolů na ostrovany, měli jsme pocit bezpečí; věřili jsme, že i kdyby se dali do pronásledování, bylo by to při našem náskoku zcela bez úspěchu, leda že by se chtěli vydat až do hor, kam se však, jak jsme věděli, neodváží.

Přesto jsme si řekli, že musíme využít času; pokud to terén dovoloval, běželi jsme zčerstva po hřebeni, až jsme narazili na srázný útes, přes který, zdálo se nám, nemůžeme dál. Nicméně po namáhavém šplhání a s rizikem, že si někdo z nás zlomí vaz, jsme jej přece zlezli a pokračovali pak v útěku nezměněnou rychlostí.

Břeh jsme opustili časně zrána a po nepřetržitém, chvílemi nesnadném a nebezpečném výstupu, při němž jsme se ani jednou neobrátili tváří k moři, octli jsme se asi tři hodiny před západem slunce na vrcholu, který připadal nejvyšším bodem ostrova, na nesmírném převislém ostrohu z čedičových skal, na němž všude visely cizopasné rostliny. Byli jsme patrně výše než tři tisíce stop nad hladinou moře a výhled z této výše byl velkolepý.

Osamělý záliv nukuhivský s černými tečkami člunů francouzské eskadry ležel na úpatí kruhovité řady výšin, jejichž zelené stráně, zbrázděné hlubokými průrvami nebo členěné smavými údolíčky, poskytovaly nejpůvabnější pohled, jaký jsem kdy spatřil. Kdybych byl živ sto let, nikdy nezapomenu na ten úžas, který se mne tehdy zmocnil.

VII. kapitola

Druhá strana pohoří – Zklamání – Prohlídka věcí přinesených z lodi – Dělení zásob chleba – Vzezření nitra ostrova – Objev – Rokle a vodopády – Bezesná noc – Další objevy – Mé onemocnění – Markézská krajina

Byl jsem nemálo zvědav na krajinu, kterou asi uvidíme na druhé straně pohoří; očekávali jsme, že jakmile dosáhneme temene, spatříme před sebou velikou zátoku happarskou a taipiskou a za ní Nukuhivu. Byli jsme však zklamáni. Místo aby hora, na niž jsme vystoupili, se svážela na druhé straně v široká a půvabná údolí, prostírala se před námi náhorní planina, členěná jen hřebeny a proláklinami, jež se táhly, až kam oko dohlédlo. Jejich příkré svahy pokrývala zářivá zeleň, v níž se místy objevovaly hloučky stromoví, ale bohužel vůbec ne takového, abychom mohli očekávat nějaké ovoce, s nímž jsme původně s takovou jistotou počítali.

To byl objev docela nevítaný a ohrožoval všecky naše plány, neboť jsme nemohli pomýšlet na to, že sestoupíme na straně Nukuhivy pro potravu. A kdybychom se proto museli vrátit směrem, kterým jsme přišli, bylo by docela možné, že se setkáme s domorodci, kteří, kdyby s námi neprovedli nic horšího, jistě by nás vrátili na loď už proto, aby dostali kus bavlněné látky a jiné drobnosti jako odměnu, kterou by jim náš kapitán bezpochyby dal, kdyby nás chytili.

Co dělat? Dolly tu možná zůstane nějakých deset dní – a jak se do této doby uživíme? Hořce jsem litoval, že jsme se lépe nezásobili suchary, což jsme mohli snadno udělat. Zkroušeně jsem si vzpomněl na tu trošku, kterou jsem si nasypal za blůzu, a byl jsem zvědav, kolik se toho zničilo poněkud drsným zacházením za našeho pochodu k horám. Proto jsem Tobymu navrhl, abychom společně prohlédli, co jsme si přinesli. A tak jsme se usadili do trávy a já jsem byl trochu zvědav, čím můj společník vycpal svou kazajku, která byla vyboulena asi tak jako moje. Vybídl jsem ho tedy, ať začne a ukáže její obsah.

Toby vnořil ruku do hlubin své kazajky a nejprve vytáhl na světlo asi libru tabáku, jehož kusy ještě držely pohromadě, ale na povrchu byly celé pokryty změklými zbytky sucharů. Tabák byl mokrý a kapalo z něho, jako by ho byl právě vylovil z mořského dna. Věnoval jsem však malou pozornost této hmotě, v naší okamžité situaci tak málo cenné, zvláště když jsem se přesvědčil o tom, s jakou prozíravostí si Toby uložil zásobu potravin pro výpravu.

Horlivě jsem zjišťoval, kolik toho donesl, když znovu hrabal pod svým šatem a vytáhl hrst čehosi měkkého, mazlavého a bezbarvého, že jsme oba byli na okamžik zaraženi nad tím, z čeho mu ta prožluklá hmota mohla za blůzou vzniknout. Mohl bych to popsat jen jako nějakou kaši z rozmáčeného sucharu a tabákového smetí, uhnětenou spojeným působením deště a potu. Avšak ať to jinak bylo sebeodpornější, teď to znamenalo neocenitelný poklad, a snažil jsem se s velikou péčí přenést tu těstovitou hmotu na veliký list, který jsem utrhl vedle z keře. Toby vysvětloval, že si ráno zastrčil za kazajku celé dva suchary, aby je spolykal, bude-li mít chuť, během našeho útěku. Takhle se tedy proměnily v onu podezřelou hmotu, kterou jsem právě rozprostřel na list.

Při dalším průzkumu kazajky se objevilo čtyři nebo pět yardů potištěného kalika, jehož vkusný vzorek byl poněkud změněn žlutými tabákovými skvrnami. Jak tak Toby pomalu tahal látku z blůzy, vypadal jako kouzelník s nekonečnou stuhou. Dalším objevem byla drobnost: námořnický šicí sáček s jehlami, přízí a s jinými potřebami; pak přišla krabička s holicím náčiním, a konečně na dně teď už vyprázdněné skrýše ještě dva nebo tři svitky tabáku, jimž se říká negerská hlava. Když to bylo všecko venku, přidal jsem k tomu to málo, co jsem přinesl sám.

Jak se dalo uhodnout už podle stavu zásob mého společníka, byl i můj přínos ubohý a jeho množství se scvrklo tak na půl tuctu soust pro hladového člověka, který by se neštítil tabáku tak, aby jej nespolykal. Několik kousků sucharů, yard nebo dva kalika a několik liber svitku vybraného tabáku – to byl celý můj majetek.

Své společné zásoby jsme nyní sbalili do ranečku, který poneseme, jak jsme se dohodli, střídavě. Ubohé zbytky sucharů jsme však nemínili jen tak uložit; naše situace byla tak povážlivá, že jsme na ně hleděli jako na něco, co může rozhodnout o výsledku našeho dobrodružství. Po krátké domluvě, v níž jsme se shodli na tom, že nesejdeme do údolí, dokud loď neodpluje, jsem navrhl, abychom to málo, co máme, rozdělili na šest stejných dílů a každý díl aby představoval denní příděl pro nás oba. Návrh byl přijat a já sundal z krku svůj hedvábný šátek, nožem jsem z něho nařezal půl tuctu dílků a začal dělit přesné porce.

Toby chtěl nejprve v návalu jakési štítivosti, kterou jsem pokládal za nemístnou, abychom z té houbovité hmoty vybírali smítka tabáku; ale já rozhodně zavrhoval takovou operaci, která by naši zásobu povážlivě ztenčila.

Když jsme všechno rozdělili, zjistili jsme, že denní dávka nebyla o mnoho větší, než co by se vešlo na lžíci. Zabalili jsme každou porci zvlášť do připraveného kusu hedvábného šátku, srovnali je do balíčku a ten jsem potom svěřil se slavnostním projevem důvěry Tobyho péči. Pro zbytek dne jsme se rozhodli, že se postíme, protože jsme se ráno posílili snídaní. Vstali jsme a začali jsme se ohlížet po nějakém úkrytu na noc, která, jak se dalo soudit podle oblohy, bude temná a bouřlivá.

Nablízku nebylo nic, co by se nám hodilo; obrátili jsme se tedy zády k Nukuhivě a dali se do průzkumu neznámých končin na druhé straně hory.

Tam, pokud jsme mohli dohlédnout, nebylo ani stopy po nějakém životě, nic, co by naznačovalo, že by tu někdo jen přechodně pobyl. Celý kraj byl úplně opuštěný a nitro ostrova bylo zřejmě neobydleno od stvoření světa; a když jsme šli dál touto pustinou, zněly nám naše hlasy podivně v uších, jako by lidský zvuk nebyl nikdy předtím porušil strašné ticho těchto míst, kam doléhalo jen tiché zurčení dalekých vodopádů.

Byli jsme zklamáni, že jsme nenašli žádné ovoce, na něž jsme si v těchto divočinách dělali naději, a utěšovali jsme se, že snad právě proto se zde nesetkáme s divokými kmeny, které se vždycky, jak jsme věděli, usazují ve stínu stromů, jež jim zároveň poskytují obživu.

Pokračovali jsme ve své pouti a bděle pohlíželi na každé křoví při cestě. Právě když se nám podařilo zlézt jeden z těch příčných hřebenů, spatřil jsem v trávě jakousi nezřetelnou pěšinku, která jako by vedla po temeni a pak sestupovala k hluboké roklině asi půl míle před námi.

Robinson nemohl zůstat stát s větším úžasem nad stopou v písku než my nad tímto nemilým objevem. Můj první popud byl, abychom se okamžitě obrátili a dali se jiným směrem; ale zvědavost, kam ta pěšinka asi vede, nás nutkala jít po ní. Šli jsme tedy a stopa byla stále zřetelnější, až nás dovedla na okraj rokle, kde náhle končila.

„A teď tedy,“ prohodil Toby, když se díval dolů do propasti, „kdo jde touhle cestou, musí asi seskočit, co?“

„To ne,“ odpověděl jsem, „mohl by také slézat a – co říkáš – neměli bychom to také zkusit?“

„A co tam dole, u všech čertů, očekáváš, než že si někde zlomíš vaz? Vždyť je to černější než naše podpalubí a hukot toho vodopádu tam někde – z toho by se člověku hlava rozskočila.“

„Ale mlč, Toby,“ smál jsem se, „ručím ti za to, že tady něco bude, to je jasné, jinak by tu nebyla ta pěšina. Musím vypátrat, kam vede.“

„Já ti něco řeknu, můj milý,“ vybuchl Toby, „jestli míníš vlézt do všeho, co tu potkáš a co probudí tvou zvědavost, rozbiješ si jednou nádherně hlavu. A dám na to krk, že uprostřed svých výzkumů padneš do náručí tlupě divochů, a moc pochybuji, že tím budeš nějak zvlášť nadšen. Dej si říct, obraťme loď a zaměřme nějakým jiným směrem. Je ostatně pozdě a měli bychom si už najít něco na přenocování.“

„To je právě to, kam já mířím,“ odpověděl jsem, „a myslím, že tahle roklina by nám mohla dokonale vyhovovat, protože je prostorná, uzavřená, má dost vody a uchrání nás před nečasem.“

„A před spánkem taky,“ pospíšil si Toby, jemuž to bylo zřejmě velmi proti mysli, „a ke všemu si ještě uženeme kašel a revma.“

„Tak tedy dobře, chlapče,“ řekl jsem, „nechceš-li se mnou, půjdu sám. A na shledanou ráno.“ Přistoupil jsem k okraji útesu, u něhož jsme stáli, a spouštěl jsem se po uzlovatých kořenech, které ve svazcích obepínaly kdejaké skalisko. Jak jsem čekal, Toby šel přes své reptání za mnou, seskakoval jako veverka z výstupku na výstupek, brzo mě předstihl a přistál dole, když já měl teprve asi dvě třetiny cesty za sebou.

Obraz, který se před námi rýsoval, zůstane navždy vryt v mé paměti. Pět zpěněných bystřin se dralo stržemi; nedávnými dešti nasyceny a zkaleny slévaly se v dravý proud široký nějakých osmdesát stop a s divým řevem padaly do hluboké temné tůně v prstenci ponurých skal, jež se nad nimi kupily, až se pak v jednom soutoku valily dolů úzkým, hlubokým korytem, snad někam do útrob země. Nahoře ohromné kořeny stromů převislé přes okraje srázu vlhly kapkami vody a chvěly se duněním vodopádu, slunce už zapadalo, matné světlo, pronikající do těchto hlubin shora větvemi stromů, kouzlilo zvláštní přísvit a připomínalo nám, že se co nevidět octneme v úplné tmě.

Když jsem se dost vynadíval na tuto scénu, začal jsem přemítat o tom, jak to, co jsme pokládali za pěšinku, nás mohlo dovést na toto neobyčejné místo, a docházel jsem k názoru, že jsem se asi mýlil, když jsem soudil, že cestičku vyšlapali domorodci. Bylo to však uspokojivější pomyšlení, než kdyby tomu bylo jinak, protože takhle bylo nebezpečí, že se setkáme s domorodci, menší. Nakonec jsem dospěl k tomu, že jsme snad ani nemohli volit bezpečnější úkryt nežli ten, na který jsme náhodou narazili. Toby s tím souhlasil. Začali jsme hned sbírat větve, které ležely kolem, abychom si zrobili na noc přístřeší. Museli jsme je stavět těsně pod vodopádem, poněvadž se bystřina rozlévala až ke stěnám rokle. Při posledním zbytku světla jsme ještě stačili pokrýt stříšku jakýmisi širokými travinami, jež rostly všude ze skalních štěrbin. Naši chýšku, zasluhovala-li vůbec toho jména, tvořilo šest nebo osm nejrovnějších větví, jaké jsme jen mohli najít a které jsme postavili šikmo ke strmé skalní stěně; dolní konce větví jsme zarazili do země na samém okraji vody. Do tohoto úkrytu jsme tedy zalezli a složili své znavené údy, jak nejpohodlněji jsme mohli.

Jak bych mohl kdy zapomenout na tu děsivou noc! Z Tobyho jsem dostal sotva slůvko. Bylo by bývalo útěchou slyšet jeho hlas, ale ležel celou tu nekonečnou noc a chvěl se jako v nervovém záchvatu, kolena u brady a zády k mokré stěně skály. Té bědné noci jsme nebyli ušetřeni ničeho, co mohlo dovršit naši bídu. Déšť se lil v takových proudech, že náš kryt byl holým výsměchem. Nadarmo jsem se snažil uniknout neutuchajícím proudům vody, jež se na mne lila; chránil-li jsem se z jedné strany, odkryl jsem druhou a voda si nacházela vždy nové a nové cesty, aby nás promáčela.

Mnohokrát v životě mě osud do něčeho namočil a celkem jsem na to mnoho nedbal; ale ta nahromaděná hrůza oné noci, smrtelná zima, hrůzná tma a zoufalý pocit zmaru – mne téměř zlomily.

Samozřejmě ráno jsme byli na nohou časně, a sotva jsem postřehl nejslabší zákmit úsvitu, zatřásl jsem kamarádem, že už vychází slunce. Chudák Toby nadzvedl hlavu a po chvilce řekl chraptivě: „To teda, kamaráde, mi zhasly signální lampy, protože otevřenýma očima vidím větší tmu, než jsem viděl zavřenýma.“

„Nesmysl,“ zvolal jsem, „vždyť ses ještě ani neprobudil!“

„Neprobudil,“ začal Toby zuřit, „neprobudil! Ty mě chceš urážet a tvrdit, že jsem spal, co? To je urážka, myslet, že člověk může na takovémhle pekelném místě spát.“

Mezitím co jsem se příteli omlouval za to, že jsem si špatně vykládal jeho mlčení, poněkud se rozednilo a my jsme vylezli ze svého doupěte. Déšť ustal, ale ze všeho kolem nás kapala voda. Svlékli jsme promočené šaty, a pokud šlo, je vyždímali. Ztuhlé údy jsme pořádně třeli, abychom trochu rozproudili krev; a když jsme se v bystřině umyli a oblékli si ještě vlhké šatstvo, uvažovali jsme o tom, že by bylo dobře skončit náš půst, protože od posledního sousta uplynulo již čtyřiadvacet hodin.

Vytáhli jsme tedy svou denní dávku, usadili se na výčnělku skaliska a začali jsme se o tom domlouvat. Nejprve jsme dávku rozdělili na dva stejné díly a jeden díl jsme pečlivě zase zabalili na večer. Zbytek jsme opět rozdělili na dva díly a losovali, kdo si vezme první. Můj díl se mi vešel na špičku prstu, ale přesto jsem dokázal, že uplynulo plných deset minut, než jsem spolkl poslední drobet. Jak pravdivé je přísloví, že hlad je nejlepší kuchař! Tolik vůně a lahodné chuti, kolik bylo v tomto nepatrném ždibci potravy, by za jiných okolností neměla nejvybranější lahůdka. Bohatým douškem čiré vody z bystřiny jsme ukončili svou snídani, s novými silami pak vstali, přichystáni na všecko.

Nejprve jsme pozorně prozkoumali propast, v níž jsme přečkali noc. Přešli jsme bystřinu a dostali jsme se na druhou stranu tůně, o níž jsem se už zmínil; tam jsme zjistili, že tu opravdu krátce před naším příchodem někdo musel být. Dalším pátráním jsme docházeli k tomu, že takové návštěvy byly pravidelné, a to, jak jsme později z některých podrobností usoudili, patrně proto, že tu domorodci sbírali nějaké kořínky, z nichž získávali jakousi mast.

Tyto objevy nás přiměly k tomu, abychom ihned opustili místo, které nás nijak nelákalo k pobytu. Když jsme se rozhlíželi po nějakém vhodném výstupu, přišli jsme konečně na docela schůdný útvar skály a po půlhodince namáhavého zlézání jsme se vydrápali na tentýž útes, kde jsme byli včera.

Navrhl jsem teď Tobymu, že místo abychom se jen tak potloukali po ostrově a vystavovali se na každém kroku nebezpečí, že budeme prozrazeni, měli bychom si najít nějaké místo k trvalému pobytu, aspoň pokud nám stačí zásoba potravin, postavit si pohodlnou chýši a vůbec se chovat co nejrozumněji a nejopatrněji. Můj společník byl téhož názoru, a tak jsme se rozhodli, že se do toho dáme hned.

Prošli jsme proto nablízku menším údolím, přešli a bez výsledku probádali několik nižších hřebenů, o nichž jsem již mluvil. Poledne nás zastihlo, když jsme stoupali po povlovném dlouhém svahu, a pořád ještě jsme nepřišli na žádné vhodné místo. Nízké těžké mraky věštily blízkou bouři a my jsme spěchali ukrýt se v hustém křoví, kde jsme doufali, že skončíme náš dlouhý výstup. Vrhli jsme se do závětří pod křovím, natrhali dlouhých travin kolem, hustě jsme se jimi přikryli a čekali na lijavec.

Nepřišel však tak rychle, jak jsme čekali, a můj společník po chvilce tvrdě usnul; sám jsem se také rychle propadal do stavu blaženého zapomnění. V tom okamžiku se však spustil déšť s takovou prudkostí, že na spánek nebylo pomyšlení. Třebaže jsme byli trochu krytí, měli jsme šaty ve chvilce úplně promočené. Co jsme si dali práce se ždímáním a sušením – bylo to k vzteku. Nedalo se však nic dělat. A všem mladým dobrodruhům, kteří u romantických ostrovů opustí loď v době dešťů, radím, aby si s sebou vzali deštník.

Asi po hodině liják přestal. Můj kamarád celou tu dobu spal, nebo se to aspoň zdálo; a teď když bylo po všem, neměl jsem to srdce, abych ho budil. Jak jsem tak ležel na zádech s nohama zahrabanýma do trávy a nade mnou se skláněly větve, bezděky jsem srovnával naši situaci s osudem oněch dětiček z pohádky, které zabloudily v lese. Chudáčkové! Není divu, že útlá tělíčka podlehla útrapám, jimž byla vystavena.

Za tu hodinu či dvě, které jsme strávili v úkrytu pod křovím, jsem začal pociťovat příznaky, které jsem hned připisoval následkům našeho přenocování. Zimnice se střídala s prudkou horečkou, jednu nohu jsem měl tak oteklou a tak silně mne bolela, že jsem měl podezření, neuštkl-li mne jedovatý had, jaký se hodil do rokle, již jsme ráno opustili. Mimochodem podotýkám, že – jak jsem se později dověděl – se na žádných polynéských ostrovech, podobně jako v Irsku, nevyskytují jedovatí hadi. Jestli i je kdy svatý Patrik navštívil, to se neodvažuji rozhodnout.

Moje zimnice se pořád zvětšovala a já sebou házel, ale nechtěl jsem probudit svého druha; odplazil jsem se tedy od něho raději asi na tři yardy. Tu jsem náhodou odstrčil jednu větev a přede mnou se otevřel pohled, který si ještě dnes umím vyvolat se vší původní živostí. Mít kdy vidění rajské zahrady, sotva by mě bylo více vzrušilo než tento pohled.

Z místa, kde jsem ležel, ohromen překvapením a radostí, shlížel jsem dolů do údolí, které v dlouhých zákrutech ubíhalo až k modrým dálavám moře. Přibližně uprostřed směrem k moři byly mezi stromovím roztroušeny chaty, kryté palmovými listy, lesknoucími se na slunci, jež je oslnivě vybílilo. Údolí bylo přes tři míle dlouhé a v nejširším místě asi míli široké.

Na obou stranách je svíraly strmé zelené svahy, jež se sbíhaly nedaleko místa, kde jsem ležel, a tvořily tu srázný polokruh zelených útesů a srázů několik set stop vysokých, z nichž stékaly nesčetné malé vodopády. Vrcholem této krásy byla však její nekonečná zeleň a věřím, že právě v ní tkví obzvláštní půvab polynéské krajiny. Všude pod mou vyhlídkou od úpatí srázu, kde jsem se bezděky octl, rozlévala se zeleň listoví v tak hýřivém bohatství, že nebylo možno rozeznat jednotlivé druhy stromů.

A přece snad nic mne na tom pohledu nezaujalo tolik jako ty tiché vodopády, jejichž útlé pramínky spadaly po strmých stěnách a ztrácely se uprostřed bohatého rostlinstva údolí.

Nad celým krajem vládla nejtišší pohoda, kterou jsem se téměř bál porušit, aby jako v pohádce jediné slůvko nezmařilo kouzlo začarované zahrady. Zapomněl jsem na svou bídu i na přítele, jenž dřímal dál vedle mne, dlouhou chvíli jsem zíral kolem a nemohl ani pochopit, jakým zázrakem jsem se mohl stát svědkem takové podívané.

VIII. kapitola

Důležitá otázka: Taipiové či Happarové? – Vzdušné zámky – Mé trápení – Skličující situace – Noc v rokli – Šťastný nápad Tobyho – Cesta do údolí

Když jsem se vzpamatoval z úžasu nad tím překrásným divadlem, vzbudil jsem honem Tobyho a zvěstoval mu svůj objev. Přiblížili jsme se spolu k samému srázu a můj přítel byl dojat jako já. Po chvíli přemýšlení jsme však vystřízlivěli z překvapení nad tím, jak nenadále jsme se dostali k tomuto údolí, neboť ona velká údolí Happar a Taipi, ležící na této straně Nukuhivy a táhnoucí se do značné dálky od moře do vnitrozemí, musela končit právě někde tady.

Teď ovšem byla otázka, do kterého z těchto dvou údolí tu hledíme. Toby tvrdil, že to je sídliště Happarů, a já je zase přičítal jejich sveřepým taipiským nepřátelům. Nebyl jsem si ovšem vlastními důvody zcela jist, ale také Tobyho návrh, abychom se ihned pustili dolů a spolehli na pohostinnost obyvatelů, opíral se podle mého soudu o pouhou domněnku. Rozhodně jsem mu proto odporoval a doporučoval jsem, abychom si to trochu spolehlivěji ověřili.

Byla to věc životně důležitá, neboť happarští domorodci nejenže žili s obyvateli Nukuhivy v míru, nýbrž pěstovali s nimi zvláště přátelské styky a těšili se pověsti ušlechtilých lidí, takže bychom byli mohli očekávat ne-li srdečné přijetí, tedy alespoň pro kratší dobu útočiště na jejich území.

Na druhé straně samo jméno Taipi mě uvádělo v hrůzu, kterou jsem se ani nesnažil tajit. Pomyšlení, že bychom se dobrovolně vrhli do rukou těchto krutých divochů, bylo podle mě hotové šílenství, a tedy i nápad odvážit se dolů, když netušíme, který kmen tam sídlí. Zdálo se nám nepochybné, že to je jeden z těchto dvou kmenů, protože jsme věděli, že v těchto končinách někde jsou; ale to nás nepřivádělo o mnoho dále.

Můj přítel však nebyl s to, aby odolal svůdné vyhlídce na dostatek potravy a jiné příjemnosti, a stále lpěl na svém neuváženém náhledu, který odolával mým námitkám. Když jsem ho upozorňoval na to, že jeden ani druhý nevíme bezpečně nic, a když jsem mu líčil hrůzný osud, kterému bychom se vydali, kdybychom ukvapeně sestoupili do údolí a poznali svůj omyl příliš pozdě, uváděl proti tomu, jak svízelná je naše situace a jaké trápení nás čeká, zůstaneme-li tam, kde jsme.

Snažil jsem se ho odvrátit pokud možná vůbec od toho námětu, neboť jsem viděl, jak marně vyvracím jeho názor, a upozornil jsem ho na dlouhý pruh země, světlý a nezalesněný, který se svažoval dolů a končil kdesi před námi. Řekl jsem, že se domnívám, že za tímto pruhem by mohlo být prostranné a neobydlené údolí s nejrůznějším ovocným stromovím; slyšel jsem, že jich bylo na ostrově několik, a radil jsem, abychom se tam vydali; kdybychom zjistili, že naše očekávání je správné, měli bychom hned útočiště a mohli bychom tam zůstat, jak dlouho budeme chtít.

Toby můj návrh přijal, a tak jsme šli hned prozkoumat oblast před námi, abychom volili nejlepší cestu. Neměli jsme však mnoho na vybranou, neboť celé území bylo zbrázděno strmými hřebeny, prorváno temnými roklinami v souběžných vlnách, jež přetínaly náš směr. Ty všechny bychom museli přejít, abychom se přiblížili k cíli.

Únavná pouť! Avšak odhodlali jsme se k ní, ač já sám jsem měl pramálo chuti k takovému trmácení, protože mnou lomcovala zimnice, jež se střídala s horečkou; nevím, jak jinak popsat střídavé pocity a stavy spolu s bolestivým ochromením, které mne trápilo. A ke všemu ještě ta malátnost z naší ubohé stravy, čímž ovšem trpěl Toby stejně jako já.

To vše jen podněcovalo mou touhu dojít někam, kde by byla naděje na jídlo a odpočinek, než bych se dostal do stavu, v jakém bych už vůbec nebyl schopen další cesty. A tak jsme se pustili dolů po srázné stěně úzké rokliny, ježící se hustým rákosem. Tu jsme mohli volit jediný způsob – klouzat dolů vsedě a chytat se cestou rákosí, abychom udrželi směr. Sjížděli jsme tedy rychle po svahu a brzo jsme byli na místě, kde jsme se zas mohli postavit na nohy. Po krátké chvíli jsme stanuli na břehu říčky, která se dravě hnala dnem rokle.

Osvěžili jsme se douškem vody z potoka a odvážili se další a ještě obtížnější cesty. Každou stopu svého sestupu jsme museli vykoupit výstupem na protější straně, což bylo mnohem mrzutější, uváží-li se, že jsme přitom nepokročili ani sto yardů. Avšak jakkoli to bylo předsevzetí nevděčné, postupovali jsme se vzornou trpělivostí a po nějaké hodině šnečího postupu jsme zlezli asi polovinu vzdálenosti. Ale tu se mi horečka, od níž jsem měl chvíli pokoj, vrátila s takovou prudkostí a provázela ji tak strašná žízeň, že mi musel Toby úpěnlivě domlouvat, abych z touhy po vodě, jež dole marnivě zurčela, se nezřekl plodů dosavadní námahy a nevrhnul se bez rozumu zpátky po útesech. Všechny mé naděje a obavy se slévaly v toto jediné přání, bez ohledu na to, co by mohlo následovat, kdybych mu podlehl. Neznám žádný pocit, ať rozkoše či bolesti, který by tak docela zbavil člověka schopnosti vzdorovat impulsivnímu jednání, jako právě taková šílená žízeň.

Toby mne vážně zapřísahal, abych jen lezl dál, ještě prý trochu námahy a budeme nahoře a potom se ani ne za pět minut dostaneme k říčce, která musí být na druhé straně hřebenu.

„Nevracej se,“ volal, „teď, když už jsme se dostali tak daleko; říkám ti, žádný z nás by neměl odvahu opakovat tu cestu, kdybychom se museli znova dívat zdola vzhůru k místu, kde teď už jsme.“

Nebyl jsem ještě tak docela nepříčetný, abych nedbal takové domluvy; lezl jsem ztěžka dále a marně jsem se snažil utišit žízeň, jež mne zužovala, myšlenkou na to, že co nevidět bohatě svlažím vyprahlá ústa.

Konečně jsme dosáhli vrcholu druhého hřebenu, nejvyššího z těch, o kterých jsem řekl, že se táhly souběžně mezi námi a údolím, k němuž jsme mířili. Byla odtud vidět celá zbývající vzdálenost, a byl-li jsem zkrušen už jinými věcmi, ten výhled mne teď uvrhl v nejhlubší zoufalství. Kam až oko mohlo dohlédnout, nic než temné a strašné propasti, oddělené ostrými a kolmými hřebeny. Kdybychom byli mohli překračovat z vrcholku na vrchol těchto strmých a úzkých hřebenů, byli bychom zdolali tu vzdálenost snadno, ale museli jsme projít úžlabím každé té zející průrvy a postupně zlézat hřbet po hřbetu, jak se před námi zvedaly. Sám Toby, který netrpěl jako já, neubránil se zdrcujícímu účinku tohoto pohledu.

Nezůstali jsme však dlouho stát nad touto vyhlídkou; vždyť jsem již netrpělivě dychtil po doušku z říčky dole pod námi. Lhostejní k nebezpečím, na něž nemohu vzpomenout bez zamrazení, vrhli jsme se dolů po svazích rokle, rušíce její divokou samotu ozvěnou padajících úlomků skal, které se nám při každém kroku uvolňovaly pod nohama, a nedbali jsme nepevnosti půdy, ani zda ty tenké kořeny nebo větve, jichž jsme se chytali, nás udrží či strhnou zrádně dolů. Já sám jsem si ostatně stěží uvědomoval, řítím-li se bezmocně dolů, nebo je-li ta hrůzná rychlost ještě řízena mou vůlí.

V několika minutách jsme dosáhli dna propasti a já, kleče na úzkém okraji mokrého skaliska, nakláněl se k hladině potoka. Jaký to byl slastný okamžik! Chvilku jsem tiše klečel, soustřeďuje všechnu schopnost požitku, a pak jsem ponořil rty do průzračného živlu před sebou. Avšak kdyby se mi sodomská jablka byla v ústech obrátila v popel, nebyl bych mohl pocítit obrat děsivější. Bylo to, jako by jediná kapka té studené vody mi zmrazila do poslední krůpěje všechnu krev; horečka, která mi spalovala vnitřnosti, ustoupila okamžitě smrtelné zimě, která mnou otřásala jako elektrické rány, a pot z poslední urputné námahy mi na čele tuhl v ledové vločky. Bylo po žízni a voda mi byla přímo odporná. Vyskočil jsem a při pohledu na ty mokvající skály, kde z každé štěrbiny prýštila voda, a na černý proud, ženoucí se temným korytem, nová zimnice zachvátila mou ubohou tělesnou schránku. Jako jsem prve chvátal dolů, cítil jsem nyní nepřekonatelnou touhu šplhat nahoru k zářícímu slunci.

Po dvou hodinách námahy a nebezpečí jsme stanuli na vrcholu dalšího hřebene a já se téměř ani nemohl vzpamatovat z údivu, že jsme opravdu vyvázli z té temné zející jámy pod námi. Znovu jsme zírali na vyhlídku před námi a byli jsme jí stejně sklíčení jako na předchozím hřbetu. Cítil jsem, že je marné v této situaci doufat, že bychom vůbec kdy zmohli všechny ty překážky, a vzdával jsem se pomyšlení na to, že dosáhneme údolí za nimi. Nebyl jsem však s to vymyslet nějaké jiné východisko z nesnází, v nichž jsme trčeli.

Už ani jednou mne nenapadlo, že bychom se měli vrátit do Nukuhivy, dokud bychom si nebyli jisti, že naše loď už odplula; bylo také věru pochybné, že při vzdálenosti, která nás od Nukuhivy dělila a kterou jsme ani nedovedli odhadnout, bychom tam dokázali dojít, a k tomu jsme si už spolehlivě nepamatovali, kudy jsme šli. Nesnesitelné bylo také pomyšlení, že bychom se měli vracet, čili že všechny naše dosavadní útrapy byly úplně nadarmo.

Dostane-li se člověk do úzkých, není nic, co by ho mohlo naplnit takovou hrůzou a odporem jako myšlenka, že by se měl obrátit zpět, tedy touž cestou, kterou už ušel; a má-li trochu smyslu pro dobrodružství, rozhodně zavrhne takový popud, dokud mu zbývá sebemenší naděje, že by mohl nepoznané překážky zvládnout.

Takové pocity nás nutkaly, abychom se dali druhou stranou dolů z hřebenu, na nějž jsme se právě vyšplhali, ačkoli jaký vlastně cíl jsme tím sledovali, nebyl by mohl nikdo z nás říci.

Nevyměnili jsme o tom mezi sebou ani slůvka, ale Toby i já zároveň jsme zavrhli pokušení, jež nás chtělo svádět; na tvářích jsme si však vzájemně četli žalostný výraz, výmluvnější než slova.

Na sklonku toho krušného dne jsme stanuli kdesi na dně třetí rokliny, do níž jsme sestoupili, už úplně neschopni trmácet se dál, dokud se neposílíme jídlem a odpočinkem.

Usadili jsme se na nejméně nepohodlném místečku, jaké jsme mohli najít, a Toby vyndal z hlubin kazajky posvátný balíček. Mlčky jsme se rozdělili o to malé osvěžující sousto, které nám zůstalo od rána, a aniž komu napadlo jen slůvkem porušit posvátnou úmluvu, pokud šlo o zbytek potravin, vstali jsme, abychom si upravili nějaký úkryt, pod nímž bychom se mohli uložit ke spánku, už tolik žádoucímu.

Naštěstí se to místečko hodilo pro náš účel mnohem lépe než naše lože minulé strašné noci. Z malé, ale rovné plochy jsme otrhali vysoký rákos a vytvořili z něho jakýsi mělký košovitý přístřešek, který jsme pokryli spoustou dlouhých a tuhých listů z blízkého stromu. Všude jsme je rozprostřeli v silné vrstvě a nechali jen malý otvor, kterým jsme právě mohli jen vlézt do tohoto úkrytu.

Tyto hluboké prolákliny jsou sice chráněny před větry, které přepadají jejich svahy nahoře, ale zato jsou vlhké a chladné, že by to člověk v tomto podnebí ani nečekal. Kromě vlněné haleny a tenkých kalhot jsme neměli nic, co by nás chránilo před chladem, a tak jsme tím spíše chtěli upravit svůj útulek na noc co nejlépe. Mimo to, co už jsme udělali, otrhali jsme tedy všechno listí na dosah a naházeli je na naši chýšku a ještě jsme k sobě nahrabali zbytek listí na lůžko.

Tu noc mne zbavovala osvěžujícího spánku jenom bolest, která mne trápila. Dvakrát či třikrát jsem zdříml, zatímco Toby spal vedle mne jako ve dvou holandských přikrývkách. Naštěstí nepršelo, a tak jsme byli ušetřeni trápení, jaké by byl pro nás znamenal prudký déšť.

Ráno mne probudilo zvučné volání mého společníka, který mi halekal do uší, že je čas vstávat. Vylezl jsem z hromady listí a podivil se, jakou změnu vykouzlil noční odpočinek na jeho vzezření. Byl svěží, veselý a čilý jako rybička a ukájel svou ranní zuřivou chuť k jídlu tím, že ohlodával měkkou kůru jakési haluzky, kterou držel v ruce, a radil mi to jako skvělý prostředek proti hladu.

Sám jsem se také cítil tělesně lépe než zvečera, ale na nohu jsem se nemohl ani podívat; za posledních čtyřiadvacet hodin mne tak strašně rozbolela, že se mne zmocňoval jakýsi děs, který jsem marně potlačoval. Nechtěl jsem kamarádovi kazit jeho výtečnou náladu, a snažil jsem se utlumit sténání, které bych byl jinak nepotlačoval. A tak jsem jen s humorem odpověděl, aby rychle připravil naši hostinu; sám jsem se před ní šel umýt do potoka. Potom jsme spolkli či spíše pomaloučku do sebe vsáli své odměřené dávky a rozhovořili se o tom, co bude dále.

„Tak co uděláme?“ zeptal jsem se dost malomyslně.

„Pustíme se do údolí, které jsme včera objevili,“ zvolal Toby tak rázně a hlučně, že jsem ho málem podezíral, jestli nepozřel potají někde v houští půl volské plece. „Co jiného,“ halasil, „nám zbývá, ne? Zůstaneme-li tu, určitě zajdeme hlady. A ty tvé strachy z Taipiů, věř mi, to je všechno hotový nesmysl.“

„Je nemožné,“ pokračoval, „aby obyvatelé tak rozkošné země, jakou jsme spatřili, nebyli dobří kluci; chceš-li ty raději zahynout hlady někde v těchhle mokrých děrách, já se raději odvážím jít do údolí, ať to dopadne, jak chce.“

„A kdo nás tam dovede,“ zeptal jsem se, „i když se rozhodneme podle tebe? To máme zase šlapat nahoru a dolů ty srázy jako včera, až se dostaneme tam, kde jsme začali, a pak ze skal skočíme rovnou do toho údolí?“

„Na mou věru,“ přisvědčil Toby, „na to jsem nepomyslel; vypadá to tak, že ty srázy svírají údolí z obou stran, že?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem, „jsou kolmé jako boky válečné lodi a snad stokrát tak vysoké.“

Můj kamarád svěsil na chvíli hlavu a zamyslel se. Náhle vyskočil a oči se mu rozzářily, dobré znamení, že ho napadla nějaká spásná myšlenka.

„Ano, ano,“ vykřikl, „všechny potoky tu tečou přece jedním a tímž směrem a musí tedy stékat do údolí dříve, než dosáhnou moře; nic jiného tedy není třeba, než jít po toku této bystřiny, dřív nebo později nás musí dovést do údolí.“

„Máš pravdu, Toby,“ vykřikl jsem já; „máš pravdu; musí nás tam dovést, a to také rychle; podívej se jen, jak prudkým sklonem se ta voda valí.“

„Opravdu,“ vybuchl můj druh a zmocnila se jej radost, že potvrzuji jeho radost, „věru, je to tak a je to jasné jako den. Nečekejme už na nic. Pojď, nech všech hloupých nápadů o Taipiích a dejme se na pochod k báječnému údolí happarskému!“

„Podle tebe je to Happar, to se teprv ukáže, kamaráde, a dej Bůh, abys nebyl zklamán,“ odpověděl jsem a potřásl hlavou.

„Amen, tak jest a tak bude,“ volal Toby a chvátal vpřed, „je to ale Happar a nic jiného to nemůže být. Tak nádherné údolí, takové háje chlebovníků, takové sady kokosových palem, taková houšť guavových keřů! Ach, kamaráde, neváhej! Ve jménu všech nejskvostnějších plodů – umírám touhou, abych tam už byl. Pojď, pospěš. Hoď sebou. Jsi přece správný hoch. Čert vzal skaliska, odkopni je z cesty jako já. A zítra chlapče, se budeme mít, moje čestné slovo, jako pámbu ve Frankrajchu. Pojď!“ S těmito slovy se rozběhl podél srázu jako smyslů zbavený, zapomínaje, že mu nemohu stačit. Za několik minut však jeho překypující nadšení trochu opadlo a na chvilku se zastavil, takže jsem ho mohl dohonit.

IX. kapitola

Nebezpečný přechod rokle – Sestup do údolí

Statečná důvěřivost Tobyho mě nakazila a já se začal klonit k jeho názoru, že před námi je Happar. Nemohl jsem ovšem překonat jakousi úzkost, když jsme procházeli těmito ponurými samotami. Nejprve se nám šlo poměrně dobře, ale brzy byla cesta stále namáhavější. Koryto potoka bylo pokryto úlomky skal, které napadaly shora a zdržovaly prudký spád vody; proud se těžce prodíral a kypěl mezi nimi, vytvářeje místy malé vodopády nebo hluboké tůně nebo divoce stříkal na navalené balvany.

V té úzké proláklině se strmými stěnami jsme se mohli kupředu jen brouzdat vodou; co chvíli jsme klopýtali přes balvany skryté pod vodou nebo zase zakopávali o ohromné kořeny stromů. Nejhorší svízel však působilo množství křivolakých větví, které vybíhaly skoro vodorovně z obou stran rokliny, téměř u samé hladiny vody se fantasticky proplétaly a my museli podlézat pod jejich nízkými oblouky. Museli jsme lézt po čtyřech, sklouzávali jsme po slizkých kamenech, padali do hlubokých tůní a v šeru jsme stěží viděli před sebe. Co chvíli jsme hlavou naráželi na větve, a když jsme neprozřetelně začali třít ránu, padali jsme mezi ostré skalní úlomky a přes nás, pořezané a poškrábané, se pak valil nelítostně proud. Když Belzoni prolézal podzemními jeskyněmi egyptských katakomb, nemohl narážet na hroznější překážky, než s jakými jsme se setkávali my. Zápasili jsme však statečně, protože jsme si uvědomovali, že naše spása je v tom, abychom se dostali dál.

K večeru jsme se zastavili na místě, kde jsme se připravili na noc. Upravili jsme si podobné přístřeší jako minulé noci a zalezli jsme, abychom zapomněli na své svízele. Myslím, že můj kamarád spal tvrdě; ale když jsme se ráno vykutáleli z našeho příbytku, cítil jsem se téměř neschopný další námahy. Toby mi předepsal jako lék obsah jednoho našeho šátečku s tím, abych vzal celou dávku najednou. S touto zvláštní léčbou jsem však za žádnou cenu nechtěl souhlasit, ačkoliv Toby na tom trval; a tak jsme si vzali své obvyklé ždibce a mlčky opět vyrazili. Byl to čtvrtý den, co jsme odešli z Nukuhivy a hlad nás už začínal hrýzt velmi bolestivě. Byli jsme rádi, když jsme jej mohli uklidnit tím, že jsme žvýkali jemnou kůru z větví a kořínky; přestože nás nemohly nasytit, aspoň lahodně a sladce chutnaly.

Postupovali jsme ovšem příkrým korytem pomalu a k polednímu jsme urazili sotva míli. Tehdy se nám ozval hlučněji zvuk vodopádu, který jsme slyšeli už od rána; zanedlouho nás zastavil skalnatý sráz hluboký aspoň sto stop; přetínal po celé šíři rokli a potok přes něj padal v jediném proudu. Na obou stranách, nad vodopádem i pod ním, se tyčily do výše převislé skalní stěny, které nedovolovaly vodopád obejít.

„Co si teď počneme, Toby?“ zvolal jsem.

„Zpátky nemůžeme, nezbývá než dostat se dál,“ odpověděl.

„To tedy určitě, můj milý, ale jak to chceš dokázat?“

„Skokem z vodopádu, nejde-li to už jinak,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Bude to asi nejrychlejší. Když však nejsi tak docela při síle, zkusíme to jinak,“ řekl a začal lézt opatrně podél skály a rozhlížel se; já zatím stál a divil se, jak bychom mohli zmoci tuto zdánlivě nepřekonatelnou překážku. Když kamarád skončil pátrání, ptal jsem se zvědavě na výsledek.

„Chceš vědět, co jsem vypátral, že?“ začal Toby rozvážně a díval se na mne jedním z těch svých zvláštních pohledů. „Tak tedy, chlapče, výsledek mého pozorování se dá říct docela krátce. Zatím není jisto, kdo z nás dvou bude mít tu čest si zlomit údy první; ale vsadil bych jednu ke stu, že to bude ten, kdo si skočí první.“

„Tak to tedy vůbec nejde, že?“ zeptal jsem se zdrceně.

„To ne, kamaráde. Naopak, je to ta nejjednodušší věc na světě; háček je jen v tom, jak se povede našim ubohým nohám, až přistanou na dně, a nakolik potom budem schopni další cesty. Ale pojď se mnou, já ti ukážu, co nám zbývá.“

Odvedl mne k okraji vodopádu a ukázal mi na stěně srázu četné podivné kořeny, až tři čtyři palce silné a několik stop dlouhé, jež se prodraly štěrbinami a pak svisle padaly dolů; ke konci se tenčily a visely nad propastí jako dlouhé černé rampouchy. Pokrývaly skoro celou stěnu propasti a nejnižší z nich dosahovaly až na hladinu. Mnohé obrůstaly mechem, uhnívaly a měly ulámané konce, a pokud sousedily přímo s vodopádem, byly vlhké a slizké.

Tobyho plán byl zoufalý. Svůj osud svěříme těmto zrádně vypadajícím kořenům, a klouzajíce z jednoho na druhý, dosáhneme dna.

„Máš dost odvahy pustit se do toho?“ ptal se Toby s vážnou tváří, ale ani slovem se nedotkl toho, zda se vůbec dá plán provést.

„Mám,“ odvětil jsem; viděl jsem, že je to naše jediné východisko, když jsme myšlenku na návrat dávno zapudili.

Jakmile jsem projevil souhlas, Toby se beze slova odplazil k vlhkému okraji, až se dostal na místo, odkud mohl nahmátnout jeden z největších kořenů; trhl jím, až se mu rozechvěl v ruce, a když ho pustil, kořen zasvištěl ve vzduchu, jako když uhodí na silný drát. Můj svižný kamarád byl spokojen s tímto pokusem, vymrštil se hbitě ke kořeni, a zachycen po námořnicku nohama, klouzal po něm dolů asi osm nebo deset stop a pak jej rozhoupal svou vahou jako kyvadlo. Nemohl se odvážit po něm hlouběji, držel se tedy jednou rukou a tahal druhou za ostatní tenčí kořeny, až vyzkoušel jeden spolehlivý; přehoupl se k němu a pokračoval v sestupu.

Až potud to šlo; avšak já nemohl srovnávat svou těžší postavu a špatný stav s jeho lehkým tělem a pozoruhodnou mrštností. Nebylo však pomoci, a ani ne v minutě jsem se už zmítal nad jeho hlavou. Jen vzhlédl a spatřil mě, už volal svých suchým způsobem, jako by si ani neuvědomoval nebezpečí: „Pěkně prosím, chlapče, jen buď tak laskav a nesleť na mne, dokud ti neuhnu z cesty.“ Odsunul se trochu stranou a šplhal dál dolů. Já zatím opatrně přelezl z visutého kořene na několik jiných; myslel jsem, že dva šípy v toulci jsou lepší než jeden; a pečlivě jsem zkoumal, jak jsou pevné, abych jim mohl svěřit svou váhu.

Když jsem dospěl ke druhému stadiu v této cestě dolů a zkoušel znovu kořeny kolem sebe, zděsil jsem se, protože se jeden po druhém drtily jako z troubele a kus po kuse padaly po stěně s pleskotem do vody.

Když mi tak ty zrádné kořeny postupně padaly z rukou a mizely dole v proudu, srdce se mi sevřelo. Větve, na nichž jsem se vznášel nad zející propastí, kývaly se sem a tam a já čekal každou chvíli, že prasknou. Zdrcen hrozivým osudem, hmatal jsem zuřivě po jediném silném kořeni, který byl ještě nablízku, ale marně; nemohl jsem jej popadnout, ač jsem měl od něho prsty jen na několik coulů. Znovu a znovu jsem se o to pokoušel, až konečně, šílený z vědomí své situace, jsem se vší silou odrazil od skály nohou a v okamžiku, kdy jsem se přiblížil k pevnému kořeni, zoufale jsem ho popadl a přehoupl se na něj. Rozkymácel se prudce pod mou vahou, ale naštěstí nepovolil.

V hlavě se mi zatmělo nad tím nebezpečným kouskem a bezděky jsem zavřel oči, abych neviděl tu hlubinu pod sebou. Na okamžik jsem však byl v bezpečí, a vyrazil jsem zbožný povzdech vděčnosti nad svou záchranou.

„Výborně,“ volal Toby pode mnou, „jsi hbitější, než jsem myslel, poskakuješ tam z větve na větev jako veverka. Až se tím dost pobavíš, radím ti pokračovat.“

„No, no, Toby, všechno má svůj čas; ještě dva nebo tři takové skvělé kořeny a jsem u tebe.“

Zbytek mého slézání byl již poměrně snadný; kořenů tu bylo plno a na několika místech mi skvěle pomohl skalní výstupek. Za malou chvíli jsem stál vedle přítele.

Našel jsem si náhradu za hůl, kterou jsem nahoře odhodil, a vydali jsme se dál vpřed korytem potoka. Brzy potom před námi zaznělo zvučné dunění a postupně sílilo, zatím co za námi utichal vodopád, od něhož jsme se vzdalovali.

„Máme tu další propast, Toby.“

„Výborně; dovedem ji už zdolat – jen dál.“

Bylo vidět, že tohoto srdnatého chlapce nic nezkruší a nevyleká. Ať jsou před ním Taipiové nebo niagary, s obojím si poradí, a já si mohl jen blahopřát, že v tomhle dobrodružství mám takového společníka.

Po půlhodinovém krušném klopýtání jsme došli na okraj druhého vodopádu, ještě hlubšího než první, a po obou stranách nahoře i dole zase ty příkré stěny, ač tu a tam byly nepravidelné úzké výstupky, pokryté sporou hlínou, a na nich rostly různé keře a stromy, jejichž jasná zeleň vytvářela krásný kontrast k zpěněným vodám dole mezi nimi.

Toby, který stále razil cestu, stal se teď rozvědčíkem. Když se vrátil, hlásil, že skalní výstupky na pravé straně by nám pomohly dosáhnout dna bez velkého nebezpečí. A tak jsme opustili koryto řeky tam, kde voda dunivě padala dolů, a začali jsme se plazit po těch srázných terasách, až jsme se dostali k jedné, jež se skláněla v úhlu ještě ostřejším. Za vzájemné pomoci jsme se na ni bezpečně dostali a pracně jsme po ní slézali, zachycujíce se obnažených kořenů, které vyrůstaly z každé trhliny. Úzká cesta se pomalu ztrácela, takže jsme se nohama stěží zachycovali, až pak jsme se najednou dostali k rohu skalní stěny, kde jsme očekávali, že se rozšíří; ke svému zděšení jsme však spatřili, že yard nebo dva před námi náhle končí, a to na místě, odkud byl sestup dál zcela nemožný.

Toby dosud vedl a já mlčky čekal na jeho radu, jak se dostat z nové nesnáze.

„Tak, hochu, co teď?“ zavolal jsem po chvilce oddechu, když můj kamarád nic neříkal. Klidně odpověděl, že teď bude asi nejlépe co nejrychleji se odtud dostat.

„Ovšem, milý Toby, ale řekl bys mi jak?“

„Nějak asi na tento způsob,“ odpověděl a k mému úžasu sklouzl po skalisku, a jak jsem si tehdy myslel, čirým štěstím dopadl do rozvětvené koruny jakési palmy, která se zachytila tuhými kořeny pod spodní římsou, ohýbala se v kmeni a rozkládala své husté listoví asi dvacet stop pod místem, kde jsme právě bezradně uvízli. Bezděky jsem zatajil dech v očekávání, že tělo mého kamaráda, kterého větve na okamžik zadržely, najednou prolomí tu křehkou oporu a zřítí se střemhlav dolů. K mému úžasu a radosti se však vzchopil, a vymotávaje se z polámaných větví, vyhlédl z listí a vesele křikl: „Pojď, člověče, jinak to nejde.“ Ponořil se do listí, sklouzl dolů po kmeni a v okamžiku stál aspoň padesát stop pode mnou na široké skalní římse, zpod níž palma vyrůstala.

Co bych byl dal v té chvíli za to, abych už stál vedle něho! Kousek, který dokázal, vypadal skoro jako zázrak a já sotva věřil svým očím, vida vzdálenost, která se tímto jediným odvážným činem mezi námi otevřela.

Tobyho výzva „pojď“ mi opět zazněla do uší a z obavy, že ztratím všechnu sebedůvěru, zůstanu-li tu stát a přemýšlet, pohlédl jsem ještě jednou dolů, jen abych správně odhadl vzdálenost mezi stromem a sebou; zavřel jsem oči, s tlumeným výkřikem modlitby jsem se naklonil nad propast a bez dechu jsem dopadl do koruny palmy; větve se pode mnou prohýbaly a lámaly, jak jsem jimi propadával, až jsem se chytil statného kmene.

Za nějaký okamžik jsem už stál u paty stromu a celý jsem se ohmatával a shledával zranění, jež jsem snad při seskoku utržil. K mému údivu to byly jen maličkosti, pár odřenin, které nestály za řeč. Zbývající sestup byl už snadný, a když jsme v půlhodince došli na dno rokle, dali jsme se do své malé večeře, udělali si jako obvykle přístřešek a skryli se pod něj.

Ráno jsme se bez ohledu na zchátralost i krutý hlad, který nás mořil, ač jsme si to navzájem nepřiznali, probíjeli krušnou cestou, stále ještě ne bez nebezpečí; utěšovali jsme se nadějí, že se co nevidět před námi otevře pohled do údolí. K večeru se hukot nového vodopádu, který zněl do té chvíle jako spodní bas k šumné melodii menších peřejí, rozehřměl a ohlašoval tím, že už se k němu blížíme.

Večer jsme stáli na kraji propasti, do níž padal temný proud jediným a posledním obloukem do hlubiny dobrých tří set stop; a tam už začínalo údolí, které jsme tak dlouho hledali. Dva vysoké a kolmé ostrohy po obou stranách vodopádu podpíraly stěny nesmírného skalního útesu a vystupovaly ze záplavy zeleně, jež se v údolí vlnila. Řetěz podobných skalních výstupků ohraničoval v půlkruhu horní konec údolí. Přímo nad krajem vodopádu visel baldachýn hustého stromoví, který vytvářel nad vodou klenutý průchod a dodával celé scenérii jedinečnou malebnost.

Údolí bylo tedy před námi; ale místo abychom mohli vstoupit do jeho smavého středu podél povlovně klesajícího toku, který nás dovedl až sem, zdálo se, že všecka naše námaha je zmařena nečekaným závěrem. Avšak sebevíc zklamáni, přece jsme si docela nezoufali.

Poněvadž se sklánělo k večeru, shodli jsme se na tom, že přenocujeme na místě a ráno, až se osvěžíme spánkem a jídlem, které už spotřebujeme všechno, buď se dostaneme do údolí, anebo při tom zahyneme.

Na tu noc jsme si však ustlali na místě, na které si nemohu vzpomenout bez zachvění. Na jedné straně potoka vyčnívala nad srázem menší skalní deska zkrápěná tříští vodopádu a na ní byl ohromný kmen stromu, jenž tam zůstal po nějakém prudkém přívalu. Ležel šikmo, jedním koncem spočíval na skále a druhým byl podepřen o stěnu srázu. O něj jsme opřeli trochu poloshnilých větví, jež tu byly roztroušeny, a nakladli na ně haluze a listí; pod tímto krytem jsme čekali na svítání.

Celou noc bez přestávky řval vodopád, vichr žalostivě skučel v korunách stromů, déšť pleskal a byla hluboká tma – to vše mě skličovalo tak, jako nic předtím. Promoklý, vyhladovělý, na kost zkřehlý v tom vlhkém koutě a skoro šílený bolestí jsem po tolikerém utrpení prostě padl na zem a dal se unášet nejčernějšími představami. Můj kamarád, jenž ostatně byl již také tím vším podlomen, stěží za celou noc promluvil.

Konečně se nad námi rozednívalo a my se zdvihli ze svého bědného hnízda, protáhli ztuhlé údy, a když jsme dojedli poslední zbytky, chystali jsme se na poslední kus cesty.

Nechci líčit každý okamžik, kdy jsme jen o vlásek unikli nebezpečí, ani všecky svízele, jež se nám stavěly v cestu, než jsme dosáhli lůna údolí. Podobné okamžiky jsem už líčil a stačí, řeknu-li, že jsme po nesmírné námaze a nebezpečích stáli se zdravými údy na prahu onoho velkolepého údolí, které před pěti dny tak náhle omráčilo můj zrak, a pod stínem oněch skalních stěn, z jejichž vrcholů jsme tehdy v úžasu shlíželi dolů.

X. kapitola

Na prahu údolí – Ostražitý postup – Stezka – Ovoce – Objeví se dva domorodci – Jejich podivné chování – Blížíme se k osídleným končinám údolí – Vzrušení nad naším příchodem – Přijetí v chýši jednoho z domorodců

První, nač jsme pomyslili, bylo, jak nalézt ovoce, které muselo někde blízko růst.

Jsou to Taipiové, či Happarové? Sejdeme strašnou smrtí mezi nejdivočejšími z kanibalů, či se nám dostane pohostinného přijetí u lidštějších domorodců? Kdo je to? Ale teď bylo pozdě se dohadovat, a tak jako tak se to brzy ukáže.

Část údolí, kde jsme právě byli, se zdála docela neobydlená. Po obou stranách se rozkládaly téměř neproniknutelné houštiny a nebyl tu jediný strom, který by nám poskytl nějaké plody, s nimiž jsme počítali; šli jsme tedy dál podél toku a dívali se pozorně na obě strany do houští.

Můj kamarád, který mě svým naléháním přiměl k sestupu do tohoto údolí, byl najednou, když už jsme tu byli, tak ostražitý, že jsem to u něho ani nečekal. Navrhl, abychom, přijdeme-li na dostatek ovoce, zůstali v té opuštěné části údolí, kde je celkem nepravděpodobné, že nás mohou překvapit jeho obyvatelé, ať už jacíkoliv, dokud se natolik nezotavíme, abychom mohli jít dál; jestli se budeme moci dostatečně zásobit jídlem, můžeme se snadno vrátit do Nukuhivy, jakmile uplyne dost času a budeme si jisti, že naše loď už odplula.

Ačkoli to nebyl tak špatný nápad, byl jsem přece rozhodně proti němu, protože při naší neznalosti krajiny by byly svízele takové cesty možná nepřekonatelné. Připomínal jsem Tobymu kruté zkušenosti, které jsme už na své pouti udělali; řekl jsem zkrátka, že když jsme pokládali za správné sejít do tohoto údolí, máme také mužně na sebe vzít následky, ať už jsou jakékoliv; a to tím spíše, že jsem byl pevně přesvědčen, že nám nic jiného nezbývá, než se setkat ihned s domorodci a statečně riskovat, jakého přijetí se nám dostane. A pokud šlo o mne, pociťoval jsem nezbytnost odpočinku a přístřeší, a dokud jsem to neměl, nebyl jsem schopen podstoupit znova všecko strádání, jaké jsme už měli za sebou. Toby váhal, ale posléze přece uznal oprávněnost mých názorů.

Udivovalo nás, že ač jsme byli už tak daleko v údolí, máme pořád co dělat se stejnými neproniknutelnými houštinami; předpokládali jsme sice, že budou lemovat na nějakou vzdálenost břehy řeky, ale potom že se otevře volnější končina. Říkal jsem Tobymu, aby pozorně vyhlížel po jedné straně, já zas že se budu dívat po druhé, zda by se někde neukázal průchod a hlavně náznak cesty nebo vůbec něco, co by nasvědčovalo blízkosti domorodců.

Jaké jsme to vrhali slídivé a úzkostlivé pohledy do těch šerých stínů! S jakou ostražitostí jsme šli dál, nevědouce, v kterém okamžiku by nás mohl uvítat oštěp nějakého skrytého divocha! Konečně se můj společník zastavil a upozornil mne na úzký otvor v houští. Obrátili jsme se tam a brzo jsme se dostali na sotva znatelnou pěšinu, která vedla k otevřenějšímu prostranství; na jeho vzdálenějším okraji jsme spatřili několik stromů, které domorodci nazývají „annuí“ a které nesou velmi lahodné plody.

Byly to závody! Já klopýtal jako ubohý mrzák, můj kamarád se hnal vpřed jako ohař. Rychle setřásl z jednoho stromu dva tři plody, které tam zbyly; k našemu žalu byly už hodně zkažené, kůru částečně rozklovali ptáci a dužinu napůl vyzobali. Přesto jsme je rychle zhltli, a ani ambrózie by nám nebyla tak zachutnala.

Rozhlíželi jsme se nejistě, kam se obrátit, neboť stezka, kterou jsme přišli, zdála se ztrácet na prostranství, kde jsme stáli. Posléze jsme se rozhodli pro jakýsi hájek zcela nablízku, a když jsme tam docházeli, sebral jsem na samém jeho kraji tenkou haluzku chlebovníku, pěkně zelenou, z níž byla čerstvě sloupnuta kůra. Byla vlhká a kluzká a vypadalo to, že ji někdo před chvilkou odhodil. Neřekl jsem nic, jen jsem ji ukázal Tobymu, kterého tento nezvratný důkaz blízkosti divochů zarazil.

Věci se tedy stávaly složitými. Kousek dál ležel svazeček podobných haluzí, převázaný kůrou. Pohodil jej nějaký osamělý domorodec, zděšený pohledem na nás, a pospíšil si, aby zvěst o našem příchodu přinesl krajanům? Byl to Taipi, nebo Happar? Ale na ústup bylo pozdě, a tak jsme pomalu kráčeli, můj kamarád první, vrhaje pátravé pohledy mezi stromy po obou stranách. Náhle jsem spatřil, jak uskočil, jakoby uštknut zmijí. Poklekl, zamával mi rukou, abych zůstal stát, druhou rukou odhrnul několik listů a pozorně se kamsi díval.

Nedbal jsem na jeho znamení, přiskočil jsem k němu a zahlédl dvě postavy, zčásti zakryté hustými větvemi. Stály těsně vedle sebe, úplně bez hnutí. Oba nás jistě předtím spatřili a ustoupili do houští, aby se skryli.

Rozhodl jsem se rázem. Odložil jsem sukovici, roztrhl balíček s věcmi, které jsme přinesli z lodi, vybalil jsem kus látky a drže ji v jedné ruce, druhou jsem utrhl z keře ratolest a poradil jsem Tobymu, aby učinil podobně. Vystoupil jsem z úkrytu a šel, mávaje větévkou na znamení míru, směrem k schovávajícím se lidem.

Byli to chlapec a dívka, štíhlí, půvabní a zcela nazí, až na tenký pás z kůry, z něhož vpředu a vzadu visely dva rudé listy chlebovníku. Chlapec měl jednu ruku kolem dívčiny šíje, zčásti zakrytou bujnými kučerami, druhou ji držel za ruku. Stáli tam spolu, sledujíce nejslabší šramot našeho pohybu a nakročeni, jakoby připraveni utéci.

Jak jsme se blížili, jejich neklid se zřejmě stupňoval. V obavě, aby se nedali docela na útěk, zastavil jsem se a dával znamení, aby šli k nám a přijali dárek, který jsem jim nabízel. Ale nešli. Promluvil jsem jejich řečí několik slov, která jsem znal. Nečekal jsem, že mi porozumí, ale chtěl jsem, aby aspoň pochopili, že jsme nespadli z nebe. Zdálo se, že jim to dodalo trochu důvěry, a tak jsem šel blíž, látku v jedné ruce a haluzku v druhé. Váhavě ustupovali, ale konečně nás nechali přijít tak blízko, že jsem jim mohl látku přehodit přes ramena na srozuměnou, že jim patří, a různými posuňky jsem se jim snažil naznačit, že k nim chováme nejlepší city.

Ulekaný párek zůstal stát a my se pokoušeli jim ukázat, co bychom potřebovali. Toby rozvinul řadu pantomimických náznaků – otvíral ústa od ucha k uchu, ukazoval prstem od hrdla k žaludku, cenil zuby a koulel očima, až jsem měl strach, že nás ti chudáci budou pokládat za bílé kanibaly, kteří je přišli sníst. Jestliže nás pochopili, přece nejevili ochotu pomoci. Vtom se dalo do prudkého deště a my je posuňky žádali, aby nás dovedli do nějakého úkrytu. Zdálo se, že tomuto přání chtějí vyhovět, ale nic tak neprozrazovalo jejich nedůvěru jako jejich oči; šli před námi, ale stále se po nás obraceli a sledovali každý náš pohyb, ba i naše pohledy.

„Jsou to Taipiové, nebo Happarové, Toby?“ tázal jsem se, jak jsme šli.

„Ovšem že Happarové,“ odpověděl s důrazem, jímž chtěl krýt své pochybnosti.

„Hned uvidíme,“ řekl jsem a přistoupil k našim průvodcům, abych měl jasno; vyslovil jsem tázavě obě jména a ukazoval směrem do údolí. Opakovali má slova znovu a znovu, aniž zdůraznili to nebo ono jméno, takže jsem se nevyznal, co tím míní. Později jsme se však přesvědčili, že potkat se s párkem lstivějších mláďat, než byli ti dva, sotva se jinému cestovateli mohlo přihodit.

Poněvadž jsem neustále usiloval poznat náš příští osud, dal jsem dohromady dvě slova – „Happar“ a „mortarki“ – ve formě otázky; mortarki znamená dobrý. Oba domorodci si vyměnili významné pohledy a dali najevo nemalé překvapení; když jsem otázku opakoval, dohadovali se spolu a k velké radosti Tobyho odpověděli kladně. Toby upadl do vytržení, zvláště když oba mladí divoši s velkým důrazem stále opakovali svou, jako by nás chtěli utvrdit v domněnce, že když jsme mezi Happary, můžeme se cítit dokonale bezpečni.

Ač jsem měl jisté pochybnosti, přece jsem sdílel Tobyho radost z tohoto výkladu; můj společník se pustil do pantomimických projevů hrůzy před Taipii i nesmírného zalíbení v údolí, jímž jsme procházeli, zatím co si naši průvodci po celou dobu vyměňovali neklidné pohledy, jako by si neuměli vysvětlit naše chování.

Pospíchali vpřed a my za nimi; náhle vyrazili podivné zavolání, na něž odpověděly hlasy za hájem, jímž jsme šli; vzápětí jsme došli na otevřené prostranství, v jehož pozadí jsme spatřili dlouhou nízkou chýši a před ní několik dívek. Jakmile nás spatřily, prchly s divokým jekotem do blízkého houští jako vyplašené srny. A za chvíli potom znělo zvučným pokřikem celé údolí a odevšad se k nám sbíhali domorodci.

Kdyby byla nějaká armáda vnikla na jejich území, nebyla by snad vyvolala větší rozruch. Hned nás obklíčily husté zástupy a tarasily nám cestu, v touze honem si nás prohlédnout. Stejný zástup obklopil i oba naše mladé průvodce, kteří se překonávali ve výmluvnosti, vykládajíce zřejmě o tom, jak se s námi potkali. Každá nová podrobnost jejich líčení vyvolávala nový a mocnější úžas domorodců, kteří na nás viseli zvídavými pohledy.

Konečně jsme přece došli k velikému a pěknému stavení z bambusu a domorodci utvořili uličku, ukazujíce, že máme jít dovnitř. Když jsme vešli, složili jsme beze všech okolků své zmořené údy na rohožkách na zemi. Hned se malá chýše naplnila lidmi, a kdo se už dovnitř nedostal, díval se zvenčí otvory rákosového pletiva.

Byl už večer a my mohli v tomto šerosvitu rozeznat jen divošské tváře kolem, planoucí údivem a zvědavostí; nahá těla a tetované údy statných válečníků, sem tam i útlé postavičky dívek – všichni byli zabráni v bouřlivý rozhovor, jehož jediným předmětem jsme ovšem byli my, kdežto zase naši průvodci byli plně zaměstnáni zodpovídáním nesčetných dotazů, jež se na ně hrnuly. Živá gestikulace těchto lidí je nepřekonatelná, dostanou-li se do vášnivého rozhovoru, a v této chvíli zcela povolili své vrozené pohyblivosti a tančili kolem nás tak, že nás málem vyděsili.

Blízko místa, kde jsme leželi, dřeplo si asi osm nebo deset vznešeně vyhlížejících náčelníků, jak se nám později potvrdilo; tvářili se zdrženlivěji než ostatní a pozorovali nás upřeně a ostražitě, až nás to přivádělo z klidu. Obzvláště jeden z nich, který se zdál mít mezi nimi nejvyšší hodnost, usadil se přímo proti mně a upíral na mne tak strnulý pohled, že jsem se pod ním téměř svíjel. Ani jednou neotevřel rty, jen zachovával přísný výraz v tváři a neodvrátil ode mne oči ani na okamžik. Nikdy předtím jsem nebyl vystaven tak podivnému a nehybnému pohledu; neprozrazoval nic z divochova myšlení, ale jako by četl mé vlastní.

Když jsem už pomalu ztrácel nervy, chtěl jsem tu prohlídku přerušit a vzbudit pokud možno u válečníka dobrý dojem. Proto jsem vyňal z kazajky kus tabáku a podával mu jej. Klidně jej odmítl a beze slova naznačoval, abych jej zase uložil.

Ze svých dřívějších styků s domorodci v Nukuhivě a Tioru jsem měl zkušenost, že kusem darovaného tabáku mohu každého získat pro své služby. Dává mi tedy tento náčelník najevo své nepřátelství? Je to Taipi, nebo Happar? Tak jsem se ptal sám sebe. Avšak v tom okamžiku jsem se zarazil, neboť ten podivný tvor přede mnou mi položil tutéž otázku. Obrátil jsem se k Tobymu. V mihotavém světle jejich svíček jsem spatřil bledou tvář, vylekanou tímto osudným dotazem. Nějakou vteřinu jsem se odmlčel, a sám nevím, z jakého vnuknutí jsem náhle odpověděl: „Taipiové!“ A ta černá socha proti mně pokývla na souhlas a pak zahučela: „Mortarki?“ „Mortarki,“ odpověděl jsem bez váhání, „Taipi mortarki!“

To vám byla změna! Temné postavy kolem nás vyskočily, vzrušeně tleskaly rukama a volaly znovu a znovu tato slova jako zaklínadlo, jež patrně znamenalo úplný obrat.

Když se pohnutí trochu uklidnilo, sedl si nejvyšší náčelník znova přede mne a v zuřivém výbuchu vychrlil ze sebe proud útočné řeči, kterému jsem snadno rozuměl, poněvadž se v něm ozývalo jméno Happarů. Všem těm obviněním jsme Toby a já přizvukovali a velebili přednosti udatných Taipiů. Naše oslavné projevy byly ovšem poněkud lakonické a omezovaly se pouze na opakování jejich názvu s všemocným adjektivem mortarki. Stačilo to však, abychom si zajistili přízeň domorodců, u nichž shodné cítění v této věci jistě znamenalo pro vzájemné přátelství víc než cokoli jiného.

Posléze se náčelníkův záchvat hněvu utišil a ve chvíli se mu vrátil klid. Položil si ruku na prsa a dal mi na srozuměnou, že se jmenuje Mehevi a že si přeje, abych i já řekl své jméno. Zarazil jsem se v pochybách, že snad mé jméno bude pro něho příliš nesnadné, a tak jsem mu v nejlepším úmyslu odpověděl, že jsem Tom. Horší jméno jsem si ani nemohl vybrat, neboť náčelník je neuměl vyslovit. Tomo, Toma, Tomí – cokoli, jen ne prostě Tom. Když trval na úpravě mého jména přidáním hlásky, dohodli jsme se na Tomo, a co jsem žil v údolí, po celou dobu mi to jméno zůstalo. Podobnou procedurou prošel Toby, ale jeho měkčeji znějící jméno se ujalo snáze.

Říci si navzájem jména znamená u těchto prostých lidí potvrzení dobré vůle a přátelství; to jsme věděli, a proto jsme byli velmi rádi, že k tomu teď došlo.

Položeni na rohožích, uspořádali jsme nyní jakousi audienci po způsobu francouzských králů; domorodci přicházeli v zástupech, říkali nám svá jména a vraceli se ve výborné náladě, když jsme jim za to řekli svá. Za tohoto obřadu vládlo veliké veselí a každé představení domorodce bylo provázeno výbuchem smíchu. Vzbudilo to ve mně domněnku, že někteří nevinným způsobem baví na naše útraty celou společnost tím, že si dávají nějaké absurdní tituly, jejichž komičnost nám ovšem zcela unikala.

To vše trvalo asi hodinu, a když se shluk lidí trochu rozptýlil, obrátil jsem se k Mehevimu a naznačil mu, že máme hlad a potřebujeme spát. Pozorný náčelník ihned řekl pár slov jednomu z přítomných, ten odešel a za chvilku se vrátil s nádobou z kalabasové tykve, v níž bylo „poí-poí“, a s několika kokosovými ořechy, už oloupanými a zčásti otevřenými. Oba jsme uchopili ty přirozené poháry, přiložili je ke rtům a rázem vypili osvěžující nápoj, který v nich byl. Potom před nás postavili poí-poí. Jakkoli jsem byl vyhladovělý, přece jsem se zarazil a rozmýšlel se, jak to donést k ústům.

Tento hlavní pokrm markézských ostrovanů se připravuje z plodů chlebovníků. Trochu připomíná svou vazkostí knihařský škrob, je žlutý a má poněkud ostrou příchuť.

To tedy bylo v nádobě a byl jsem zvědav, jaké to bude. – Chvilku jsem na to hleděl nedůvěřivě a pak, nedbaje už na žádnou obřadnost, strčil jsem ruku do té lepkavé hmoty a k bouřlivému veselí domorodců jsem ji vytáhl obalenou poí-poí, jež k ní přilnulo a táhlo se mi po prstech v dlouhých nudlích. Drželo to tak dobře dohromady, že když jsem těžce obalenou ruku chtěl zvednout k ústům, táhnoucí se hmota skorem zvedla kalabasu z rohožky, na níž stála. Podívaná na mou neohrabanost – a Toby si nevedl lépe – vyvolala u diváků výbuchy smíchu.

Když se zase utišili, Mehevi nám pokynul, abychom dali pozor, ponořil ukazováček do mísy, s rychlým a odborným zakroužením jej vytáhl hladce obalený, novým elegantním zakroužením prstu zabránil ukápnutí, zvedl jej ke rtům, vnořil do úst a vytáhl dokonale zbavený té lepkavé hmoty. Měla to být zjevně ukázka pro naše poučení; pokusil jsem se o to podle návodu, ale s výsledkem chatrným.

Hladový člověk se však málo ohlíží na pravidla chování, zvláště na jihomořském ostrově, a tak Toby i já jsme si hleděli mísy podle svého, třebaže jsme si lepkavé těsto rozmazávali po tvářích a ruku jsme měli zalepenou až k zápěstí. Tento pokrm jistě není pro evropský jazyk nelahodný, jak by se mohlo zdát podle toho, jak se musí jíst. Já si zvykl i na jeho zvláštní příchuť a za několik dní jsem si jej oblíbil.

To byl první chod; následovalo několik dalších chodů a některé byly velice chutné. Hostinu jsme zakončili ještě dvěma čerstvými kokosovými ořechy, jejichž obsah jsme vypili, načež jsme se oddali blahému požitku z tabáku z podivně řezané dýmky, která kolovala.

Při jídle nás domorodci pozorovali s napjatou zvědavostí, sledovali každý náš sebemenší pohyb a patrně objevovali v docela bezvýznamných věcech dostatek důvodů k hojným poznámkám. Jejich překvapení vyvrcholilo, když jsme začali svlékat nepohodlný oblek promočený deštěm. Zvědavě se dívali na naše bílé tělo a zřejmě nemohli pochopit, že máme naproti tomu tak osmahlý obličej, jenž byl vydán půl roku na pospas žhavému slunci. Ohmatávali naši kůži asi tak, jako obchodník s hedvábím bere do ruky zvláště jemný kus saténu; někteří dokonce šli tak daleko, že k průzkumu užili i svého čichového ústrojí.

Jejich chování budilo ve mně pocit, že snad nikdy předtím nespatřili bělocha, ale když jsem se trochu zamyslel, usoudil jsem, že to vězí v něčem jiném; lepší důvod jejich chování později vysvitl sám.

Lodi se tomuto zálivu vyhýbají, zastrašeny hroznými pověstmi o těchto kmenech; Taipiové zase do těch končin ostrova, kde lodi občas přistanou, pro své nepřátelské vztahy k sousedním údolím nepřijdou. Stává se však, že nějaký neohrožený kapitán připluje se dvěma či třemi čluny s ozbrojenými námořníky a s tlumočníkem až k zálivu. Domorodci, kteří žijí poblíž břehů, objeví cizince dříve, než se dostanou do jejich vod; poněvadž vědí, proč přicházejí, rozhlásí zprávu, že se blíží. Zvláštním telegrafem hlasů pronikne zpráva do nejzazších koutů údolí v neuvěřitelně krátké době a přivolá takřka všecko obyvatelstvo s nákladem všeho druhu ovoce k pobřeží. Tlumočník je vždycky „tabu kanaka“.[2] Kanaka vystoupí na břeh se zbožím, jež chce směnit, zatím co čluny s vesly nasazenými a s posádkou v pohotovosti zůstanou před mělčinou zádí k pobřeží, aby v případě nejmenšího nebezpečí mohly uniknout na širé moře. Jakmile se obchod uzavře, jeden z člunů přirazí ke břehům pod ochranou mušket ostatních člunů, ovoce se rychle naloží a přechodní návštěvníci chvatně opouštějí místa, která mají za tak nebezpečná.

Při tomto omezeném styku s Evropany není divu, že obyvatelé údolí byli tak zvědaví, zvláště když jsme se mezi nimi objevili za tak podivných okolností. Nepochybuji o tom, že jsme byli první běloši, kteří pronikli tak daleko na jejich území, nebo aspoň první, kdo k nim přišel z konce odvráceného od moře. Co nás sem přivedlo, bylo pro ně jistě hlubokou záhadou a při naší neznalosti řeči jsme jim to nemohli vysvětlit. V odpověď na jejich dotazy, pokud jsme je pochopili z výmluvnosti gestikulace, jsme jim mohli jen naznačit, že jsme přišli z Nukuhivy, tedy z končin, s nimiž, nezapomeňme, byli na válečné noze. To se jich dotklo velmi živě. „Nukuhiva mortarki?“ tázali se. My ovšem horlivě dávali odpověď zápornou.

Pak nás zahrnuli sty otázek, z nichž jsme nemohli pochopit nic, ledaže se vztahovaly k posledním pohybům Francouzů, vůči nimž chovali zřejmě zuřivou nenávist. Snažili se dovědět o nich něco důležitého, neboť ještě dlouho na nás dotírali, i když bylo zřejmé, že jim naprosto nemůžeme odpovědět. Místy jsme něco z jejich řeči neurčitě pochytili, a když jsme se snažili dát jim nejrůznějšími způsoby zprávy, které na nás chtěli, neznaly projevy jejich vděčnosti mezí a hleděli zdvojnásobit své úsilí o lepší srozumitelnost. Bylo to však marné. Nakonec na nás beznadějně hleděli, jako bychom byli zdrojem neocenitelných vědomostí, k nimž však nemají klíče.

Po chvíli se hlouček kolem nás rozcházel a podle našeho odhadu bylo kolem půlnoci, když jsme zůstali jen s vlastními obyvateli domu. Dali nám čerstvé rohože na spaní, přikryli nás několika pokrývkami z tapy, zhasli svíce, rozložili se po zemi blízko nás a po chvilce sporých rozhovorů brzo hluboce spali.

1. 2 Slova „kanaka“ užívají dnes obecně Evropané v Jižním Tichomoří na označení ostrovanů. V různých nářečích hlavních skupin znamená prostě muže; ale domorodci je nyní užívají ve styku s cizinci ve stejném smyslu jako tito cizinci. „Tabuovaný kanaka“ je ostrovan, který se stal do určité míry posvátnou osobou zvláštním obřadem, který vysvětlím později.

XI. kapitola

Noční úvahy – Ranní návštěvníci – Válečník v plné výzbroji – Domorodý aeskulap – Umění ranhojičské – Osobní sluha – Popis příbytku v údolí – Portréty jeho obyvatel

V tichých nočních hodinách dolehly na mne po všech událostech, které jsem vyprávěl v předešlé kapitole, rozmanité a protichůdné myšlenky. Toby, zmořený únavou, hluboce vedle mne usnul; ale mně bránila ve spaní bolest v noze, a tak jsem bděl a trápil se nad nebezpečnými okolnostmi naší situace. Je to možné, že jsme po všech těch příhodách skončili přece jen v tom strašném údolí Taipiů, vydáni teď na milost a nemilost sveřepým divochům?

Je to Taipi, nebo Happar? Zachvěl jsem se, když jsem uvážil, že už není důvodů k pochybnostem a že jsme bez jakékoliv naděje na záchranu uvízli zrovna v takových podmínkách, na něž jsem ještě před několika dny nemohl bez hrůzy ani pomyslet. Jak strašný osud nás čeká? Je pravda, že zatím vůči nám neuplatňují žádné násilí, laskavě nás přijali a pohostili. Je možné se však spolehnout na vrtkavé vášně, které hárají v takové divošské hrudi? Jejich nestálost a proradnost jsou příslovečné. Nemohlo by se stát, že pod těmito přívětivými projevy skrývají nějaký záludný plán a že jejich laskavé přijetí je jen úvodem k nějakému hrůznému obratu? Takové předtuchy na mne těžce doléhaly, když jsem se neklidně převaloval na rohožce, obklopen matnými obrysy těch, jichž jsem se tak děsil.

Rozrušen trudnými úvahami, upadl jsem k ránu v těžký spánek; když jsem se náhle probudil z jakéhosi příšerného snu, hleděl jsem vylekán do tváří několika domorodců, kteří se nade mnou zvědavě skláněli.

Byl jasný den; v domě bylo plno mladých žen, ověšených pestrými květy; jak jsem vstával, dívaly se na mne s dětinskou radostí ve tvářích. Když probudily Tobyho, sesedly se kolem nás a popustily uzdu oné všetečné zvědavosti, která se odjakživa přičítá slabému pohlaví.

Žádná žárlivá dueňa nedoprovázela tato mladá prostá stvoření, a proto bylo jejich chování naprosto nenucené a beze všech umělých omezení. Poctily nás dlouhým a pozorným pozorováním, a jejich veselost byla tak bouřlivá, že jsem byl celý zaražený; Toby však byl jejich důvěrností nesmírně pobouřen.

Tyto mladé čilé dámy byly však zároveň obdivuhodně zdvořilé a lidské; odháněly hmyz, který nám sedal na tvář, podávaly nám jídlo a nad mou bolestí projevovaly něžný soucit. Přes všechny jejich lichotky byl však můj smysl pro to, co se sluší, značně urážen a nemohl jsem se ubránit názoru, že přestupují meze ženské zdrženlivosti.

Když se s námi naše mladé návštěvnice dosyta pobavily, vzdálily se a vystřídal je nový zástup pohlaví druhého. Přicházeli téměř až do samého poledne; to už jsem nepochyboval o tom, že se valná část obyvatelstva údolí dala ozářit našimi milostivými tvářemi.

Když konečně i jich ubývalo, najednou skláněl hlavu pod nízkým vchodem vznešeně vyhlížející válečník s vysokou korunou z ptačích per a vstupoval dovnitř. Hned jsem viděl, že je to nějaká význačná osobnost, neboť domorodci mu vzdávali svrchovanou úctu a dělali mu místo, když se blížil. Vskutku působil neobyčejně již svým vzhledem. Skvělá dlouhá vlající péra z tropických ptáků, hustě promíšená pestrým kohoutím peřím, tvořila na hlavě mohutný vysoký půlkruh, zasazený do čelenky z korálků. Kolem šíje měl několik těžkých náhrdelníků z kančích klů, lesklých jako ze slonoviny a uspořádaných tak, že nejdelší a největší mu visely na mocné hrudi. Ve velikých dírkách v ušních lalůčcích měl vetknuty dva malé, jemně zpracované vorvaní zuby, dutinkami dopředu, v nichž pevně vězely čerstvě utržené listy; na druhém konci byly vyřezány jakési zvláštní drobné figury či emblémy. Tyto divošské cetky s listy v otevřených koncích a zahnuté za ušima do špičky velmi připomínaly rohy hojnosti.

Bedra válečníkova byla opásána těžkými záhyby tmavé tapy, z níž visely vpředu a vzadu svazky třásní; náramky z kadeřavých lidských vlasů na kotnících a na zápěstích doplňovaly tento jedinečný úbor. V pravici svíral krásně řezaný oštěp, skoro patnáct stop dlouhý, z jasného polynéského akátu, jeden konec zaostřený, dolní pak plochý jako u pádla. U pasu mu na poutku šikmo visela bohatě zdobená dýmka; tenký rákos tvořící troubel byl zbarven rudým barvivem a kolem dokola i u hlavičky dýmky se třepotaly třásničky nejjemnější tapy.

Nejpozoruhodnější na zjevu tohoto vznešeného ostrovana bylo však bohaté tetování po celém jeho ušlechtilém těle. Všemožné přímky a křivky a ornamenty ho pokrývaly v groteskní rozmanitosti a nekonečné spletitosti, jakou můžeme vidět leda na drahocenných krajkách. Nejjednodušší a nejvýraznější ornament měl náčelník na obličeji. Dva široké pruhy tetování rozbíhaly se z jeho oholené lbi šikmo přes obě oči i víčka a trochu pod ušní lalůčky; tam se setkávaly s jiným pásem, který běžel v rovině rtů, takže dohromady vznikal trojúhelník. Tento bojovník, vynikající už celou svou postavou, byl jistě pokládán za jakéhosi šlechtice a kresby na jeho obličeji vyznačovaly asi jeho vznešené postavení.

Když tento marciální představitel vstoupil, usadil se nedaleko nás, zatím co se ostatní divoši dívali střídavě na něj a na nás, jako by očekávali něco, co se k jejich zklamání nedostavuje. Když jsem se na něj pozorně zahleděl, zdálo se mi, že ty rysy znám; a jakmile jsme si stáli tváří v tvář a já si pozorněji všiml jeho neobyčejné výzdoby i toho zvláštního pohledu, jaký se včera večer na mne upíral, poznal jsem okamžitě a přesto, že byl oděn docela jinak, urozeného Meheviho. Když jsem ho oslovil, hned ke mně velmi přátelsky přistoupil a srdečně mě pozdravil, patrně nemálo spokojen s dojmem, který na mne udělala jeho barbarská výstroj.

V tom okamžiku jsem si umínil, že si zajistím blahovůli tohoto muže, který měl nepochybně velkou vážnost u svého kmene a který by mohl mít velký vliv na naše příští osudy. Když se přímo překonával v přívětivosti ke mně i k mému kamarádovi; posílilo to můj záměr. Vztáhl k nám své mohutné paže, aby se pokusil vyjádřit, jak laskavé jsou city, s nimiž k nám přišel. Velice ho mrzela takřka nepřekonatelná nesnáz, že si totiž nemůžeme sdělit své myšlenky. Zřejmě stál nesmírně o to, aby se dověděl něco o zvyklostech a zvláštnostech naší daleké vlasti, o níž se několikrát zmínil pod jménem Manika.

Nade všecko jiné jej však zajímalo, co dělají „Franiové“, totiž Francouzi, v sousedním zálivu nukuhivském. Podle všeho to bylo hlavní téma, k němuž se stále v otázkách vracel. Nepodařilo se nám sdělit mu o tom víc než to, že jsme v době, kdy jsme opouštěli nepřátelskou zátoku, spatřili v ní šest válečných lodí. Když tuto zprávu Mehevi pochopil, vypočítal si zdlouha a zeširoka na prstech cosi jako počet mužů francouzské flotily.

Právě když se zabýval tímto výpočtem, zpozoroval mou oteklou nohu. Hned ji se svrchovanou pozorností zkoumal a pak poslal chlapce, jenž tu stál opodál, s nějakým vzkazem.

Za chvíli se výrostek vrátil se starcem, který vypadal jako sám starý Hippokrates. Měl hlavu holou jako vyleštěný kokos, který připomínala i zbarvením, dlouhý stříbrný vous mu sahal skoro až na lýkový opasek. Kolem spánků měl vínek z listí stromu omu, stažený až k obočí na ochranu zraku před prudkým sluncem. Belhal a opíral se o tenkou hůlku, s jakou se objevují kouzelníci na jevišti, a v druhé ruce měl čerstvě upletený vějíř ze zelených kokosových lístků. Široký plášť z tapy, sepjatý na rameni, visel mu volně ze sehnuté postavy a zvyšoval jeho ctihodné vzezření.

Mehevi starého pána pozdravil a pokynul mu, aby se posadil mezi nás. Pak odhalil mou nohu a požádal ho, aby ji vyšetřil. Felčar se nejprve pozorně na mne i na Tobyho podíval a pak se do toho dal. Pečlivě prohlížel bolavý úd a začal s ním pohybovat. A potom, snad v domněnce, že se otokem stala necitelnou, začal mi do nohy píchat a proklepávat ji tak, že jsem řval bolestí. Mínil jsem, že bych tohle dovedl také, a vzepřel jsem se tomuto léčení. Nebylo však tak lehké dostat se ze spárů toho starého kouzelníka; popadl nehybnou nohu, jako by to bylo něco, co už dlouho hledal, a pobručuje si nějaké zaříkávání, pokračoval ve svém díle. Bušil do ní tak, že jsem málem ztratil rozum. Mehevi mě pak zcela po vzoru milující matky, která přidržuje svíjející se dítě v křesle u zubaře, držel a svíral, a tak vlastně pomáhal tomu darebovi v mučení.

Málem šílený hněvem a bolestí řval jsem jako pominutý; Toby se zatím úplně vžil do role učitele dobrého chování a marně se snažil pohyby a posunky domorodcům domluvit. Při pohledu na mého kamaráda, jak se mnou cítí v utrpení a snaží se je ukončit, každý by si pomyslel, že je vtělená abeceda pro hluchoněmé. Nemohu ani říci, povolil-li můj mučitel na jeho naléhání, či ustal pro úplnou vyčerpanost, ale najednou skončil svůj výkon; zároveň mě také náčelník pustil z objetí a já se zvrátil naznak bez dechu a téměř v mdlobách po všem tom trápení.

Má nebohá noha zůstala asi v takovém stavu jako naklepaný řízek zadního hovězího. I můj lékař, když se zotavil z namáhavé roboty, jako by chtěl napravit, co mi způsobil bolestného, vyňal z torbičky u pasu jakési bylinky, namočil je ve vodě a přiložil na zanícené místo; skláněl se nad ním, a buď šeptal nějaké zaříkání, nebo si důvěrně povídal s imaginárním démonem, který se mi vtělil do lýtka. Teď jsem měl nohu v zelených obvazech, bylo mi dopřáno odpočívat a já děkoval prozřetelnosti za toto příměří.

O chvíli později se měl Mehevi k odchodu, ale než odešel, promluvil velitelsky s jedním z domorodců, oslovuje ho Kory-Kory. Z toho mála, co jsem stačil pochopit, jsem uhádl, že mi na něho ukazuje jako na osobu, která teď bude mít za úkol mě obsluhovat. Nebyl jsem si zcela jist, pochopil-li jsem dobře, ale chování mého věrného osobního sluhy mi od té chvíle potvrdilo, že jsem hádal správně.

Musím přiznat, že mě bavilo, jak mě náčelník při té příležitosti oslovil, neboť ke mně promlouval asi patnáct nebo dvacet minut tak klidně, jako bych mohl rozumět každému slovu. S něčím podobným jsem se setkal později u mnoha domorodců.

Když teď Mehevi odešel a také rodinný lékař se vzdálil, zapadalo už slunce a my jsme zůstali s desíti nebo dvanácti domorodci, z nichž se skládala domácnost, ke které jsme nyní patřili i Toby a já. Poněvadž se obydlí, do něhož jsme byli uvedeni, stalo mým trvalým útulkem po celou dobu mého pobytu v údolí, samozřejmě jsem se dostal do důvěrného vztahu s jeho obyvateli; proto se sluší, abych se o tom trochu rozepsal. Popis se bude hodit skoro na všechny ostatní příbytky a může dát jakousi představu o životě domorodců.

Čelem k jednomu svahu údolí a asi v polovině dosti prudkého stoupání, kde příroda nejvíce hýřila svou bohatou zelení, stála kamenná podezdívka vysoká asi osm stop a vytvářela půdorys chaty, která na ní byla postavena. Jen úzký prostor vpředu na podezdívce, jíž říkali „pai-pai“, nebyl zastavěn. Byl ohraničen nízkým plůtkem z rákosí, takže vypadal trochu jako veranda. Kostra chýše byla ze silných bambusových sloupků, příčně spojených v určitých vzdálenostech trámky z lehkého ibiškového dřeva a vázaných lýkovými houžvemi. Zadní stěna, sestrojená z vrstev kokosových větví pevně svázaných a důmyslně propletených listím a mírně nakloněná, zdvihala se od kraje pai-pai do výše dvaceti stop a o ni se opírala střecha krytá došky z dlouhých zašpičatělých listů arekové palmy, svážející se dopředu až do výše pěti stop od podlahy; z okraje střechy visely třapcovité přívěsky přes průčelí obydlí. Toto průčelí bylo z lehkého a pěkného rákosu, na způsob prolamované zástěny, vkusně zdobené pestrými pletenci z travin, kterými byly svázány jeho části. Podobně byly stavěny boční stěny, takže ze tří stran mohl proudit vzduch, přičemž celé obydlí bylo chráněno proti dešti.

Tato malebná chýše měla asi dvanáct yardů délky a šířka činila asi stejný počet stop. Tolik o zevním uspořádání chýše, která svými stěnami spletenými z rákosí poněkud připomínala velikou ptačí klec.

Při vstupu úzkým vchodem v průčelí bylo třeba se trochu shýbnout. Proti vchodu ležely přes celou délku prostoru dva dlouhé, rovné a krásně vyleštěné kmeny kokosové palmy, jeden těsně při zadní stěně, druhý s ním souběžně asi dva yardy blíže. Mezera mezi nimi byla pokryta množstvím pohodlných rohožek; skoro každá měla jiný vzor. Toto místo je společnou ložnicí a zároveň odpočívadlem domorodců, cosi jako v Orientě divan. Zde spí v noci a hoví si větší část dne. Ostatní část podlahy tvoří už jen hladké chladivé plochy velkých kamenů, z nichž je celé pai-pai.

Z břevna na stropě visela řada objemných balíků z hrubé tapy. V některých bylo slavnostní šatstvo a jiné součásti oblečení, uschované s velkou péčí. Byly snadno přístupné, protože provázek, na němž visely, vedl přes břevno k zadní stěně, kde byl upevněn tak, aby se balík mohl podle potřeby spouštět a vytahovat.

U zadní stěny byly vkusně seskupeny rozmanité oštěpy a kopí a jiné součásti válečné výzbroje. Venku u chýše na jakémsi náměstíčku před ní stál malý přístavek, jakási spíž nebo komora pro různé domácí potřeby. Několik yardů od pai-pai byl velký srub z kokosových kmenů, kde se připravovalo poí-poí a jiné jídlo.

To by stačilo o obydlí a jeho příslušenství. Ochotně připouštím, že by pohodlnější a účelnější obydlí pro takové podnebí a pro takové lidi sotva kdo vymyslel. Bylo vzdušné, chladné, bezvadně čisté a chráněné podezdívkou před vlhkem a blátem.

A nyní něco o obyvatelích, při čemž musím dát přednost svému osvědčenému sluhovi a věrnému pobočníku Kory-Korymu a popsat ho jako prvního. Jeho povaha se projeví během mého vyprávění zřetelněji, a tak se zatím spokojme popisem jeho zevnějšku. Kory-Kory byl nejoddanějším a nejdobromyslnějším sluhou na světě, ale byla na něj, bohužel, hrozná podívaná. Bylo mu snad pětadvacet let, byl asi šest stop vysoký, robustní, statný, ale nanejvýš nezvyklého vzhledu. Hlavu měl pečlivě oholenu až na dva kotoučky zvící dolaru nahoře na temeni, kde tudíž vyrůstaly dva podivuhodně dlouhé prameny, spletené v trčící copy, takže vypadal, jako by byl ozdoben dvěma rohy. Vous měl po celé tváři do kořenů vyškubaný, ale zbýval dlouhý knír pod nosem a dva vlasaté proudy, bující ze špice brady.

Kory-Kory, patrně ve snaze opravit dílo přírody a snad i v touze, aby zvýšil svůj půvab, pokládal za nutné zkrášlit si tvář třemi širokými podlouhlými pásy, jejichž tetování šlo stejně jako zdejší cesty rovně přes všechny překážky, přes nos, přes oční důlky i těsně podle úst. Všecky úplně přetínaly jeho obličej, jeden se táhl přímo přes oči, druhý šel po tvářích vedle nosu a třetí se hnal kolem rtů k uším. Jeho tvář tedy, třikrát přeťata tetováním jako obručemi, připomínala mi vždycky ony ubožáky, které jsem někdy vídal, když smutně vyhlíželi mřížemi věznice. Celé ostatní tělo mého divošského sluhy bylo pokryto kresbami ptáků a ryb a všelijakých nepochopitelných tvorů, že vypadal jako obrázkové přírodovědecké muzeum nebo jako ilustrační příloha Goldsmithovy „Živé přírody“.

Přesto se mi zdá, že je skoro bezcitné psát takhle o ubohém domorodci, jehož bezmezné pečlivosti asi přece jen vděčím za to, že jsem vůbec zůstal na živu. Nechci se tě, milý Kory-Kory, dotknout líčením tvých zevních ozdob. Byly jen poněkud neobvyklé pro mé oči, a proto se o nich tak dlouze zmiňuji. Avšak abych podceňoval nebo zapomenul tvé věrné služby, ne, něčím takovým bych se neprohřešil ani ve své nejslabší chvíli.

Otec mého oddaného přidělence měl gigantickou postavu a vynikal kdysi nesmírnou tělesnou silou; ale jeho vysoká postava se již prohýbala pod břemenem let, třebaže se zdálo, že nemoc nikdy nenavštívila tohoto věkovitého bojovníka. Jmenoval se Marhejo a už se vzdal vší účasti na veřejných podnicích domorodců. Skoro nikdy, či vůbec nikdy je nedoprovázel na jejich různých výpravách; volný čas trávil většinou hned vedle chýše, kde si stavěl kolničku, pokud vím, už čtyři měsíce, aniž v tom nějak znatelně pokročil. Mám za to, že se ten starý pán dostal do dětinského věku, nebo se u něho aspoň jevily různé příznaky vysokého stáří.

Zvlášť si vzpomínám, že měl pár pěkných ozdůbek uší ze zubů nějaké mořské obludy. Nasazoval si je a zase sundával s nepředstavitelným klidem třeba padesátkrát za den, když vstupoval do chýše nebo z ní odcházel, i při každé jiné příležitosti. Někdy si je navlékl na své lalůčky, popadl oštěp, dlouhý a tenký jako rybářský prut, a pyšně si vykračoval ve stínu sousedního háje, jako by chtěl udělat trestnou návštěvu nějakému kanibalskému rytíři. Avšak vzápětí byl zase doma, ukládal svou zbroj k podstřeší chýše, balil své hrubé ozdoby do kusu tapy a vracel se ke své pokojné práci, jako by ji vůbec nebyl přerušil.

Přes všecko své podivínství byl Marhejo laskavý a srdečný starý dobrák a v tom se mu právě podobal jeho syn Kory-Kory. Jeho matka vládla domu i rodině, byla znamenitá hospodyně a neobyčejně pilná stará dáma. Nevyznala se sice v přípravě huspenin, džemů, krémů, sušenek a jiných takových nicotností, ale zato měla hluboké vědomosti o tom, jak se dělá „amar“ a „poí-poí“ a „koku“ a jiná pořádná jídla. Byla všude najednou, otáčela se po domě jako venkovská hospodyně, když přijde neočekávaná návštěva; stále měla nějaké rozkazy a úkoly pro děvčata, která na ně hned zas zapomínala; šramotila po všech koutech, hrabala se ve starých tapách a hrozně rámusila kalabasovým nádobím. Často ji bylo vidět, jak sedá v dřepu před ohromnou dřevěnou mísou, se strašnou vervou hněte poí-poí a tluče přitom kamennou paličkou, jako by chtěla mísu roztřískat. Jindy zase pobíhala po údolí za nějakým zvláštním listím, které potřebovala k svému tajemnému dílu, a vracela se upachtěná a zpocená s otýpkou, pod níž by si každá jiná hřbet polámala.

Po pravdě řečeno, byla matka Kory-Koryho jedinou pracovitou osobou v celém taipiském údolí. Nebyla by se mohla dřít víc, kdyby jako nějaká statná osiřelá vdova žila s hromadou dětí někde v nejpustším koutě civilizovaného světa. Nebylo však nejmenšího důvodu, aby se ta stará paní tak štvala; patrně se hnala do práce z jakéhosi nepřekonatelného nutkání. Neustále houpala rukama, jako by měla v těle neúnavný stroj, který ji stále poháněl.

Nemyslete si však, že to byla nějaká saň nebo dračice. Měla nejněžnější srdce na světě a obzvláště ke mně se chovala úplně mateřsky, tu a tam mi do ruky strkala nějaké lepší sousto, nějaký nezvyklý druh domorodých cukrovinek, jako když zamilovaná matka hýčká své nemocné klouče pamlsky a bonbóny. Věru, vřelé jsou ty mé vzpomínky na milou, dobrou, přelaskavou stařenku Teinor.

Kromě těchto lidí, o nichž jsem se rozepsal, patřili k domácím ještě tři mládenci, prostopášní budižkničemové, divošští chvastouni, kteří se buď honili za děvčaty, nebo holdovali „arvě“ a tabáku ve společnosti sobě rovných povalečů.

K stálým příslušníkům domácnosti patřilo také několik příjemných slečen, které sice netřískaly do piana a nehltaly romány jako mnohé osvícenější mladé dámy, zato však uměly vyrábět velmi jemný druh tapy; ale většinu času strávily tím, že se potloukaly od chaty k chatě a štěbetaly a klepaly se svými známými.

Jednu však musím vyjmout a představit: krásnou rusalku Feiewej, kterou jsem si obzvláště oblíbil. Její pěkná pružná postava byla sama dokonalost ženského půvabu a krásy. Měla sametovou, olivově hnědou pleť, a když jsem se díval na její zardělou tvář, byl bych přísahal, že pod tím průsvitným povrchem se skrývá nádech jemného nachového ruměnce. Obličej měla pěkně oválný a každý rys tak dokonalý, jak si jen mužské srdce nebo obrazivost může přát. Když v úsměvu rozevřela své plné rty, odkryla oslnivě bílé zuby, a otevřela-li ústa v návalu smíchu, vypadaly její zoubky jako bělostná semínka „arty“; když se totiž tento plod rozlouskne, objeví se v rudém a šťavnatém lusku dvě řady běloučkých semen. Feiewej měla temně hnědé vlasy, uprostřed nepravidelně rozdělené, přirozené kadeře jí visely až na ramena, a když se náhodou sklonila, spadaly a zakrývaly její krásná ňadra. Zadíval-li jsem se do jejích hlubokých a podivné modrých očí, když byla zadumána, byly docela pokojné, leč nevyzpytatelné; ale když se rozzářily nějakým pohnutím, třpytily se jako hvězdičky. Ruce měla měkké a jemné jako nějaká hraběnka; neboť dívky, ba ani mladé ženy u Taipiů nekonají žádné hrubé práce. Třeba chodila bosa, její nožky byly útlé a tak jemně utvářené jako ty, které vídáme vyčnívat pod sukněmi úborů peruánských dam. Pokožka tohoto mladého stvoření byla následkem častých koupelí a užívání jemného oleje neuvěřitelně hladká a hebká.

Mohl bych se pokusit vylíčit jednotlivé rysy této krásky, ale celkovou líbeznost jejího vzhledu, na níž se podílely všecky ty půvaby, bych ani neuměl popsat. Ta přirozená a nehledaná spanilost tohoto dítěte přírody, od dětství dýchajícího svěžest neustálého léta, živeného prostými plody země, prostého všech starostí a strachů a chráněného vlastně od každého škodlivého vlivu, to vše dávalo obraz, který nelze vylíčit. A toto není nějaký fantastický výmysl, nýbrž pravdivý ohlas nejživějších vzpomínek na ni.

Kdybyste se ptali, zdali Feiewejino krásné tělo bylo bez ohavných stop tetování, musel bych přiznat, že nebylo. Avšak ti, kteří prováděli toto barbarské umění tak bezohledně na tělech kmenových válečníků, si patrně uvědomovali, že není třeba jejich odborných prostředků ke zvýšení půvabů dívek.

Jen zřídka bývají ženy postiženy tímto druhem okrasy, a Feiewej i všechny ostatní dívky jejího věku dokonce ještě skrovněji než jejich starší sestry. O příčině této výjimky se zmíním později. Snadno lze popsat tetování, které měla na svém těle naše rusalka. Tři nepatrné tečky, ne větší než špendlíková hlavička, zdobily jí oba rty, ale už z malé vzdálenosti nebyly vůbec znát. Na sklonu ramen měla dvě souběžné čáry vzdálené od sebe asi na půl palce a dlouhé asi tři palce a mezi nimi výplň velmi jemné kresby. Tyto dva úzké proužky na tomto místě mi trochu připomínaly zlaté prýmky, které nosí důstojníci na všední uniformě místo epolet jako označení hodnosti.

Tolik byla tedy Feiewej tetována. Odvážná ruka, která zašla tak daleko, se asi zarazila a neměla odvahu pokračovat v bezbožném díle.

Ale zapomněl jsem popsat oblékání této víly údolí. Feiewej se většinou spokojovala s primitivním letním oblečením ráje – to musím přiznat. Jak jí však slušelo! Poskytlo její krásné postavě nejvýhodnější podmínky a nic by se nehodilo lépe pro tento zvláštní druh krásy. Obvykle se oblékala přesně tak jako oni dva divoši, které jsme potkali na konci údolí. Jindy, když se proháněla hájem nebo chodila po návštěvách, mívala na sobě tuniku z bílé tapy, sahající od pasu kousek pod kolena; a když musela zůstat déle na slunci, chránila se vždycky před jeho žárem volně přehozeným pláštíkem z téže látky. Její sváteční úbor popíšu později.

Jako se krásky našich končin rády ověšují všelijakými skvosty, ať na uších, nebo kolem šíje a na zápěstí, tak se i Feiewej a její přítelkyně obyčejně zdobily nějakými takovými přívěsky.

Jejich klenotnictvím byla květena. Někdy nosily náhrdelníky z drobných rudých kvítků, navlečených na jemném vláknu tapy, nebo si vsunuly do ušních boltců po bílém poupátku, takže vpředu zářily bělostné okvětní plátky svinuté do krásné kuličky jako nejjemnější perly.

I čelenky tu zdobívají skráně mladých dívek a připomínají trochu jahodové korunky anglických šlechtičen; bývají uvity z lístků a květů. Často nosí podobné vkusné náramky na zápěstí a na kotnících. Mladé domorodky jsou vůbec vášnivé milovnice květin a nikdy se neopominou jimi nějak okrášlit; to je opravdu krásný rys jejich povahy, k němuž se ještě vrátím.

Ač Feiewej byla – aspoň v mých očích – nejkrásnější ženou v celém údolí taipiském, přece popis, který jsem tu podal, platí do jisté míry o všech mladých příslušnicích jejího pohlaví v tomto údolí. A tak sám posuď, milý čtenáři, jaké to tam byly krásné bytosti.

XII. kapitola

Horlivost Kory-Koryho – Jeho oddanost – Lázeň v potoce – Taipiské slečny by měly být jemněji vychovány – Vycházka s Mehevim – Taipiská silnice – Posvátný háj – Prostranství Hula-Hula – Tai – Stařičtí divoši – Pohostinnost Meheviho – Půlnoční dohady – Dobrodružství za tmy – Pocty hostům – Podivný průvod a návrat do Marhejova domu

Když Mehevi opustil chýši, jak jsem o tom psal v předchozí kapitole, Kory-Kory začal se svým přikázaným úkolem. Přinesl nám různé druhy potravin, a jako kdybych byl dítě, trval na tom, že mě bude krmit vlastní rukou. Vzpíral jsem se, co jsem mohl, ale bylo to marné. Položil přede mne kalabasu plnou koku, umyl si prsty v míse s vodou, vnořil ruku do misky, dělal z těsta kuličky a strkal mi je do úst. Čím víc jsem se bránil, tím víc na mne křičel, takže jsem se musel podvolit; pak šlo krmení už rychle a brzo jsme dojedli. Toby mohl jíst samostatně.

Když bylo po jídle, můj sluha urovnal rohože k odpočinku, kázal mi ulehnout, přikryl mě velkou pokrývkou z tapy, spokojeně se na mne podíval a zvolal: „Ki-ki, muí muí, á, moí moí mortarki“ – jez hodně, ach, dobře spi. Nemínil jsem se nikterak vzpírat této moudrosti; několik nocí předtím jsem nemohl spát, bolet v noze teď hodně polevila, a tak jsem rád vyhověl tomuto rozkazu.

Když jsem se ráno probudil, ležel mi po jedné straně Kory-Kory a po druhé můj kamarád. Byl jsem po tomto řádném vyspání velmi osvěžený a s radostí jsem se přiklonil k podnětu svého pobočníka, abych se zašel umýt k vodě. Bál jsem se té námahy s cestou, ale má obava byla brzy rozptýlena. Kory-Kory seskočil z pai-pai, obrátil se zády k němu jako nosič, když si chce naložit zavazadlo, a s hlučným pokřikem a množstvím posuňků mi dal najevo, že mě chce vzít na záda a donést k potoku – asi dvě stě yardů do chýše.

Jak jsem se objevil před domem na verandě, sběhl se slušný hlouček diváků, kteří mezi sebou velmi živě hovořili. Připomínali mi skupinu vesnických zvědavců u dveří hospody, když tam přijíždí kočár pro nějakého význačného hosta. Chytil jsem se svého ochotného pomocníka kolem krku, on se mnou hned vyrazil a až k břehu potoka nás doprovázel ten hlouček – většinou chlapců a děvčat – za velkého povyku, poskakování a smíchu.

Když jsme došli, Kory-Kory mě donesl až doprostřed proudu, brodě se po kolena vodou, a posadil mě na hladký černý kámen, který vyčníval na několik palců z vody; všelijaká ta obojživelná cháska, kterou jsme měli v patách, ponořila se po nás do proudu, vyšplhala se na balvany a skaliska, jež byly porůznu v řečišti, a zvědavě čekala na naši ranní lázeň.

Bylo mi to poněkud trapné před ženskou částí diváků, až mi bázlivým studem tváře rudly, i vytvořil jsem si tedy z rukou primitivní umyvadlo a vodou z něho jsem si zchladil své ruměnce; pak jsem svlékl kazajku, sehnul jsem se a umyl se v potoku až po pás. Jakmile Kory-Kory pochopil z mého chování, že to pokládám za konec představení, byl úžasem celý vyjevený; přiběhl a vychrlil na mne spoustu výtek pro takové skoupé vykoupání; zřetelnou gestikulací mě pobízel, abych jen šel celý do vody. Musel jsem uposlechnout. A tu mě ten poctivec, pokládaje mě za nezpůsobné a nezkušené děcko, jemuž musí sloužit bez jakýchkoli okolků, zvedl ze skaliska a jemně mi vykoupal nohy. Když to bylo za mnou a seděl jsem zase na kameni, nemohl jsem se ubránit úžasu nad obrazem kolem mne.

Ze zelených ploch velikých balvanů okolo klouzali teď domorodci do vody, potápěli se a skotačili pod vodou, dívky vyskakovaly do vzduchu a ukazovaly svá nahá těla až po pás, tančily s kadeřemi až po ramena, oči jim jiskřily jako kapky rosy na slunci a bujarý smích propukal pro každou rozpustilost.

Toho dne, kdy jsem se v údolí poprvé vykoupal, přišel odpoledne na novou návštěvu Mehevi. Vznešený divoch byl opět v příjemné náladě a choval se stejně srdečně jako předtím. Zůstal asi hodinu a pak vstal z rohožky a na odchodu pokynul mně a Tobymu, abychom šli za ním. Ukázal jsem na svou nohu; ale Mehevi jen ukázal na Kory-Koryho, čímž vyřídil mou námitku; vylezl jsem tedy na záda svého věrného sluhy – asi jako si kdysi mořský stařec rozkročmo sedl na Sindibáda – a šli jsme s náčelníkem.

Cesta, kterou jsme se dali, mě udivila víc, než co jsem dosud viděl, jako ukázka toho, jak jsou domorodci neteční. Byla to nepochybně nejpoužívanější tepna údolí, na kterou se sbíhaly stezky z obou stran, a patrně byla v tomto kraji po generace hlavní spojovací cestou. Než jsem si trochu zvykl na její nedostatky, zdála se mi tak neschůdnou jako divoká pustina. Chvílemi běžela po strmém úbočí přerušovaném místy rozsedlinami nebo roztroušenými skalními výstupky, leckdy neviditelnými pod vrstvou spadalého listí bujného rostlinstva. Jednou šla přímo přes podobné překážky, jindy je obcházela dalekým obloukem; někdy stoupala po hladce ušlapané stráni a opět klesala na druhé straně k sráznému úvalu a vedla křemenitým korytem potoka. Odtud pak šla hlubokou mokřinou a občas bylo nutno se shýbat pod nízkými větvemi a zase překračovat ohromné kmeny a větve, práchnivějící po zemi.

To byla hlavní silnice Taipiů. Když jsme malý kousek ušli a Kory-Kory se celý udýchal a upachtil pod svým břemenem, slezl jsem a přijal Meheviho dlouhý oštěp, o který jsem se při chůzi přes ty četné překážky opíral; šlo to tak lépe, protože dosavadní pochod byl stejně bolestivý pro mne jako únavný pro mého sluhu.

Naše pouť však brzy byla u konce. Vystoupili jsme na vyvýšeninu a byli jsme u cíle. A chtěl bych dovést vylíčit slovy toto místo tak živě, jako je mám v paměti:

Byly tu háje, které byly tabu, místa mnohých dlouhých slavností i mnohých hrozných obřadů. V temném stínu posvátných chlebovníků vládlo tajemné příšeří jako v katedrále. Hrozný duch pohanských obřadů tu ustrnul v mlčení a na všechno kolem vydechoval svou tajemnou moc. V hlubinách ponurých stínů stály tu a tam pod hrubými otevřenými chrámy modlářské oltáře, napůl skryté pod převislými větvemi, postavené z ohromných kvádrů černého leštěného kamene bez malty do výše nějakých dvaceti či patnácti stop: byly v malých otevřených primitivních chrámcích, kolem nich byly nízké ohrady z rákosí a uvnitř bylo vidět v různém stupni hniloby obětiny chlebovníků a kokosových ořechů i hnijící zbytky nějakého nedávno obětovaného zvířete.

Uprostřed háje bylo posvátné Hula-Hula, místo, vyhrazené pro fantastické náboženské obřady domorodců. Bylo to rozsáhlé podlouhlé pai-pai, na dvou stranách uzavřené vysokými terasovitými oltáři, jež střežily ohavné modly ze dřeva, a obě druhé strany vroubila řada bambusových přístřeší otevřených dovnitř tohoto čtyřúhelníku. Ohromné stromy uprostřed vrhaly husté stíny na vše kolem a měly na svých mohutných kmenech několik stop nad zemí malé plošiny. Z těchto hrubých kazatelen se zábradlím z rákosí řečnili kněží ke svým ovečkám.

Toto nejposvátnější místo bylo chráněno před znesvěcením přísným tabu, podle kterého propadla okamžitě smrti každá žena, která by svatokrádežně vstoupila do těchto míst nebo se dotkla posvátného okrsku či jen stoupla na pozemek, na nějž padl posvátný stín.

Do ohrady se vcházelo pod klenutým obloukem, před nímž stála řada vysokých kokosových palem, které v pravidelných vzdálenostech vroubily zvýšené místo asi sto yardů dlouhé. Vzadu bylo vidět rozlehlé stavení, obydlí kněží a ochránců posvátných hájů.

Vedle byla jiná význačná stavba, stojící jako obvykle na pai-pai, dlouhá aspoň dvě stě stop a široká sotva více než dvacet. Průčelí bylo docela otevřené a po celé jeho délce se táhla úzká veranda, na okraji pai-pai obehnaná rákosovým zábradlím. Vnitřek vypadal jako ohromná odpočívárna; po celé podlaze byly rozestřeny vrstvy rohožek mezi kokosovými kmeny, které byly vybrané pro tohle místo z nejrovnějších a nejpravidelnějších, jaké se mohly v údolí najít.

Toto stavení se nazývalo v jejich řeči „Tei“ a k němu nás Mehevi přiváděl. Až sem nás doprovázela skupina domorodců obého pohlaví; ale když jsme se k němu přiblížili, ženy se postupně oddělovaly a zůstávaly stranou, aby nám umožnily jít dál. Přísný zákaz tabu se vztahoval i na toto stavení se stejnou strašnou pokutou pro ženy jako znesvěcení nádvoří Hula-Hula.

Vstoupili jsme a já byl překvapen, když jsem spatřil šest mušket opřených o bambusovou stěnu, na níž visely malé plátěné sáčky naplněné prachem. Kolem mušket byly v řadě vystaveny rozmanité hrubé oštěpy, pádla, šavle a válečné kyje – asi jako palaše, které zdobívají přepažení na válečných lodích. Tohle tedy, prohodil jsem k Tobymu, je zřejmě jejich kmenová zbrojnice.

Když jsme procházeli, zarazil nás pohled na čtyři nebo pět starých ohavných lidských trosek, z nichž čas a tetování smazaly poslední zbytky lidské podoby. Následkem neustálého tetování, s nímž domorodí bojovníci přestávají, až když všechny kresby, které byly na jejich údech prováděny od mládí, už docela splývají, to jest až ve vysokém stáří, dostala jejich těla jednotné kalně zelenavé zbarvení, totiž barvu, kterou tetování postupně nabývá, jak člověk stárne. Pokožka byla jakoby šupinatá, až z toho šel strach; a při tom zvláštním barevném odstínu jejich údy vypadaly jako patinované. Kůže jim místy visela ve velkých záhybech jako nosorožcům na bocích. Hlavy úplně holé, tváře scvrklé v tisíce vrásek, po vousech ani stopy. Nejpodivnější na nich byly snad nohy; prsty jako čárky na námořnickém kompasu ukazovaly všemi směry. Lze to vysvětlit tím, že za celých těch sto let nic je uměle nesvíralo, a tak se ve stáří rozestupovaly.

Tito odpudivě vyhlížející tvorové odvykli patrně užívání dolních končetin vůbec; seděli strnule na podlaze se zkříženýma nohama. Na nás se ani nepodívali, a když nás Mehevi usazoval na rohožku a Kory-Kory cosi hučel svou nesrozumitelnou hantýrkou, sotva vzali naši přítomnost na vědomí.

Za malou chvíli vstoupil chlapec s dřevěnou mísou poí-poí. Pochutnávaje si na tom pokrmu, musel jsem se opět podrobit služební horlivosti svého neúnavného pobočníka. Pak přišly další rozmanité chody a náčelník dělal hostitele, nutil nás do jídla, a aby zaplašil naši upejpavost, sám dával dobrý příklad úctyhodnými porcemi.

Když hostina skončila, zapálili dýmku, která kolovala od úst k ústům; její uspávavý účinek a okolní ticho i ty houstnoucí stíny blízké noci snášely na nás dřímotu a sám náčelník i Kory-Kory už začali dřímat.

Bylo asi kolem půlnoci, když jsem se probral z těžkého spánku, a když jsem se nadzvedl z rohožky, uvědomil jsem si, že je úplná tma. Toby ještě spal, ale naši průvodci zmizeli. Jediným zvukem v tomto tichu bylo sípavé oddychování starců, kteří leželi nedaleko. Pokud jsem mohl soudit, nebylo kromě nich v domě nikoho.

V předtuše, že se něco zlého děje, vzbudil jsem kamaráda, a dohadovali jsme se tiše o tom náhlém odchodu domorodců. A najednou z pozadí háje vyšlehly plameny a v okamžiku ozářily okolní stromoví, čímž ostatní temno dostalo ještě hlubší stín.

Když jsme se chvíli dívali, poznali jsme černé postavy, pohybovaly se sem a tam před ohněm, jiné zase jako démoni tančily a poskakovaly.

Rozechvělý jsem se díval na tento nový zjev a zeptal se: „Co to má znamenat, Toby?“

„Eh – nic, asi rozdělávají oheň,“ odpověděl.

„Oheň,“ zvolal jsem a srdce se mi divě rozbušilo, „na co oheň?“

„No – co nás na něm budou smažit, co jiného? K čemu by ti kanibalové dělali u toho takový povyk, kdyby to nebylo na to?“

„Nech těch žertů, Toby, není na to čas. Něco se chystá; to vím.“

„Já že dělám žerty?“ začal se Toby rozčilovat. „Už jsi mě slyšel žertovat? Proč myslíš, že nás ti ďáblové tyhle tři dny pořád tak krmili, ne-li kvůli tomu, o čem se prostě bojíš mluvit? Vzpomeň si jen na toho Kory-Koryho, jak tě cpal těmi zatracenými kašemi docela tak, jako se krmí prasátka před zabijačkou! Na to se můžeš spolehnout, že dnes, tuhle zatracenou noc, nás snědí a že tohle je ten oheň, na kterém si nás upečou.“

To byl výklad, který ovšem nemohl rozptýlit mé obavy a já se zachvěl při myšlence na to, že jsme tu skutečně vydáni na milost a nemilost kanibalskému kmeni a že ta strašná souvislost, kterou naznačuje Toby, není tak docela vyloučena.

„Hej, podívej se, už jdou pro nás,“ vykřikl můj společník, když se na ozářeném pozadí najednou objevili na kraji pai-pai čtyři domorodci a blížili se k nám.

Nehlučně, ba kradmo se plížili tmou, jako by chtěli skočit po něčem, co by neradi vyplašili dřív, než si budou jisti výsledkem. Můj bože, byl to hrozný pocit, který se mne v tu chvíli zmocnil. Studený pot mi vyrazil na čele, krev mi ztuhla v žilách a zdrcen hrůzou očekával jsem svůj osud.

Náhle přerušil ticho známý hlas Meheviho. Jeho přívětivý zvuk okamžitě rozptýlil mé obavy. „Tomo, Toby, kai, kai!“ (jíst), oslovil nás, když viděl, že jsme oba vzhůru, a zdálo se, že tím byl poněkud překvapen.

„Tak kai kai?“ zabručel Toby nevrle. „Tak si nás ale napřed upečte! – Ale co to?“ dodal, když se objevil jiný divoch s velikou dřevěnou mísou a na ní, soudě podle vůně, nesl nějaké maso, z něhož se kouřilo, a položil ji Mehevimu k nohám. „Je to asi upečené děcko. Ale já si nevezmu ani kousek, ať je to, co je to. Byl bych blázen, abych se nechal probudit o půlnoci, chlastal a cpal se, jen abych se proměnil v tučnou pečeni, kterou ti krvelační kanibalové jednoho rána sežerou. Ne, já jim do toho vidím, a raději budu hladovět, až ze mne bude hromádka kostí a kůže. Budou-li potom ještě mít chuť – prosím, račte! Ale říkám ti, Tomo, ať mi nejíš ten neřád v té tmě, rozumíš? Vždyť nevíš, co to je.“

„Na chuť je to báječné,“ drolil jsem mezi zuby, žvýkaje sousto, které mi Kory-Kory zatím už strčil do úst, „docela jako telecí.“

„Při duši kapitána Cooka – je to pečené děcko,“ vybuchl Toby neobyčejně prudce. „Telecí, vždyť tady jakživo v celém údolí žádné tele nebylo, pokud jsi sem nepřišel ty. Povídám ti, že polykáš kousky nějaké happarské mrtvoly, abys věděl, to je jisté.“

Honem dávidlo a vlažnou vodu! Cítil jsem to až dole v útrobách. Vždyť je to pravda, kde by ti vtělení ďábli byli vzali telecí. Rozhodl jsem se však, že to zjistím, ať se stane cokoli. Obrátil jsem se k Mehevimu a naznačil mu, že bych chtěl světlo. Když přinesli svíci, podíval jsem se do mísy a poznal, že to jsou porce selete! „Puerki,“ zvolal Kory-Kory a ukazoval na maso. Od té chvíle si navždy pamatuji, jak se řekne po taipisku sele.

Zrána, když nás Mehevi opět bohatě pohostil, chystali jsme se k odchodu, ale náčelník nás zdržoval. „Abou, abou,“ počkejte, počkejte, říkal. A tak jsme se opět posadili, zatím co dával za pomoci Kory-Koryho rozkazy několika domorodcům venku. Ti se horlivě dali do jakýchsi příprav, jejichž účel jsme nemohli uhodnout. Nenechali nás však dlouho v nejistotě, neboť už nám zas náčelník kynul rukou, abychom šli. I poznali jsme, že seřazoval jakousi čestnou stráž, aby nás provázela na zpáteční cestě do Marhejova domu.

V čele průvodu šli dva úctyhodní divoši s oštěpy, z jejichž vrcholů vlály proužky mléčně bílé tapy. Za nimi šlo několik mladších mužů, na hlavách kalabasy s poí-poí, a čtyři další statní chlapíci s dlouhými bambusovými tyčemi, na nichž měli ve výši asi dvaceti stop pověšeny veliké koše se zelenými plody chlebovníku. Pak následovali chlapci s trsy zralých banánů a s košíky z kokosových haluzí, plnými mladých plodů kokosu, zbavených již kůry; na zeleném pletivu se krásně vyjímaly. Poslední šel jakýsi hřmotný ostrovan a na hlavě nesl dřevěný podnos se zbytky naší noční hostiny, skrytými pod listy chlebovníku.

Jak jsem byl udiven tou podívanou, nemohl jsem se ubránit úsměvu nad groteskním výjevem a představami, které ve mně vyvolal. Mehevi měl totiž patrně nápad, že musí doplnit Marhejovu spíž, snad z obavy, že by se jinak hostům nedařilo tak dobře, jak jsou zvyklí.

Když jsem slezl z pai-pai, průvod nás vzal do svého středu; nesl mě Kory-Kory, ale chvílemi jsem ho zbavil břemene a belhal se, opíraje se o oštěp. Když jsme se v tomto útvaru dali na cestu, domorodci spustili jakýsi zpěvný recitativ, který přednášeli v různých obměnách, až jsme došli k cíli.

Cestou se vyrojily z blízkých hájů dívky ve skupinách, přidružovaly se k nám a provázely nás výkřiky radosti, přehlušujíce téměř i hluboké tóny recitativu. Když jsme se blížili k Marhejovu obydlí, vyběhli ven spolubydlící, aby nás přivítali. Zatím co skládali Meheviho dary, starý bojovník plnil čestný úkol svého pohostinného domu se srdečností, v jaké by ho nepředstihl ani anglický statkář, když vítá přátele před svým starým dědičným zámečkem.

XIII. kapitola

Pokus o získání léku z Nukuhivy – Tobyho nebezpečné dobrodružství v happarských horách – Výmluvnost Kory-Koryho

V tomto neobyčejném prostředí uplynul týden téměř nepozorovaně. Z jakéhosi záhadného popudu byli k nám domorodci den ze dne pozornější. Jejich vztah k nám byl nepochopitelný. Říkal jsem si, že by jistě s námi tak nejednali, kdyby nám chtěli ublížit. Odkud však ta přemíra uctivé laskavosti, nebo co si představují, že jim za to dáme na oplátku?

Byla to pro nás záhada. Ačkoliv jsem nemohl překonat všecku nedůvěru, přece jen se mi zdálo, že hrůzné popisy těchto Taipiů jsou zcela neopodstatněné.

„Ach co – jsou to lidojedi,“ odpovídal Toby, když jsem je vychvaloval. „Budiž,“ namítal jsem, „ale lidštější, slušnější a laskavější společnost epikurejců nenajdeš asi po celém Tichém oceáně.“

Přese všecko přívětivé, co bylo v chování divochů, znal jsem příliš dobře jejich vrtkavost, abych přestal myslet na to, jak se dostat z údolí a z dosahu hrozné smrti, která nám pod vší tou rouškou laskavosti mohla hrozit. Byla tu však veliká překážka a bylo zbytečné myslet na útěk, dokud jsem se nezotavil z vážného zchromnutí, které mě postihlo. Má choroba mě skutečně začínala děsit; přes všecko domorodé léčení bylinkami se jen zhoršovala. Obklady sice tišily bolest, ale neléčily chorobu. Byl jsem přesvědčen, že bez řádné pomoci mě čeká dlouhé a vážné utrpení.

Kde však sehnat řádnou pomoc? Našla by se snadno u lékařů francouzské flotily, která pravděpodobně stále ještě kotvila v nukuhivském přístavu, kdybych jim svůj případ mohl ukázat. Ale jak?

Když jsem už byl v krajní nouzi, navrhl jsem Tobymu, že by se snad mohl pokusit dostat se do Nukuhivy, a kdyby se nemohl vrátit s jedním z francouzských člunů a vzít mě s sebou, mohl by se vrátit po souši a donést aspoň nějaký pořádný lék.

Můj kamarád mě mlčky vyslechl a zprvu se mu ten nápad valně nezamlouval. Sám už netrpělivě toužil pryč z údolí a představoval si, že by bylo možno využít okamžité přízně divochů, abychom se mohli navrátit po dobrém, a to dříve, než se jejich chování nějak náhle změní. Nechtěl však ani pomyslet na to, že by mě zde v tom ubohém stavu nechal. Zapřísahal mě, abych jen neklesal na mysli, a ujišťoval, že se to brzo zlepší a pak že se za pár dní vrátíme do Nukuhivy spolu.

Nadto se mu naprosto příčilo pomyšlení, že by se snad ještě měl vracet do těchto nebezpečných končin, a pokládal za beznadějné doufat, že by snad bylo možno přimět Francouze, aby vypravili člun s posádkou a vysvobodili mě z Taipi. Uváděl důvody, proti nimž jsem nemohl nic namítat. Tvrdil, že by Francouzi sotva chtěli takovou výpravou vyvolat mezi domorodci nepřátelství, zvláště když se snaží udržovat je spíše v klidu, a už proto se dosud neukázali v jejich zátoce. „Kdyby to i udělali,“ namítal Toby, „způsobili by jen rozruch v údolí, a pak bychom to při divokosti těchto domorodců mohli odstonat i my.“ Na to se nedalo nic říci, ale přece jsem si myslel, že by se dal uskutečnit aspoň ten můj druhý plán. Konečně jsem překonal jeho pochybnosti, a že prý se o to pokusí.

Když se nám podařilo vysvětlit domorodcům náš plán, vybuchli v nejprudší odpor a já se skoro už vzdal naděje, že dosáhneme jejich souhlasu. Pouhá myšlenka na to, že by jeden z nás od nich odešel, je velice znepokojovala. Zvláště smutek a zděšení Kory-Koryho neznaly mezí. Začal divoce gestikulovat, aby nám vylíčil hrůznost nukuhivských necivilizovaných obyvatelů a svůj úžas nad tím, jak že si jen můžeme přát odejít, byť i jen na čas, z jejich příjemné společnosti, když jsme se přece už seznámili s osvícenými Taipii.

Přesto jsem zviklal jeho odpor poukazem na svou chromou nohu; ujišťoval jsem ho, že se z toho rychleji dostanu, bude-li Toby moci přinést, co potřebuji.

Svolili konečně, že se Toby zrána vypraví v průvodu dvou nebo tří domácích, kteří by mu ukázali cestu k zálivu, aby tam do večera dorazil.

Příštího dne už za úsvitu byla naše domácnost na nohou. Jeden z mládenců vylezl na kokosovou palmu a shodil pár mladých ořechů, které starý Marhejo hned oloupal a přivázal dohromady ke krátké tyčce. Byly pro Tobyho, aby se jimi osvěžil na cestě.

Po všech přípravách jsem se s kamarádem velice dojat rozloučil. Slíbil, že se vrátí nejdéle do tří dnů. Nabádal mě, abych byl zatím dobré mysli, pak zahnul za roh pai-pai a v doprovodu ctihodného Marheja se mi brzo ztratil z dohledu. Jeho odchod vyvolal ve mně tíseň. Vrátil jsem se dovnitř, hodil sebou na rohožku a bylo mi skoro zoufale.

Za dvě hodiny se starý bojovník vrátil a vyložil mi, že šel s mým kamarádem kus cesty, ukázal mu směr a nechal ho dál samotného.

Bylo asi k poledni. Tu dobu tady lidé obyčejně prospí; ležel jsem mezi dřímajícími domácími v tichu, které na mne působilo nepříjemně. Najednou se mi zdálo, že slyším vzdálené volání několika lidí, jakoby z hloubi háje před námi.

Volání se blížilo a sílilo a za chvíli se celé údolí rozeznělo divným pokřikem. Vyděšení spáči kolem mne vyskočili a vyběhli z chýše, aby zvěděli, co se děje. Kory-Kory byl mezi prvními a hned se vrátil, sotva popadaje dech a téměř šílený rozčilením, které jím úplně zmítalo. Mohl jsem jen pochopit, že se něco stalo Tobymu. V předtuše nějakého neštěstí spěchal jsem ven a spatřil rozrušený dav, vycházející s křikem a nářkem z háje. Nesli cosi, co zřejmě bylo důvodem toho truchlivého průvodu. Když se blížili, jejich křik se vzmáhal a dívky, mávajíce rukama, volaly plačtivě: „Aua, aua, Toby muki moí!“ Běda, běda, Toby byl zabit!

Dav se rozestoupil a uviděl jsem, že muži nesou na rukou zdánlivě neživé tělo mého kamaráda. Hlava mu bezvládně spočívala na hrudi prvního nosiče. Celou tvář, krk i hruď měl zbroceny krví, jež dosud kapala z rány za spánkem. Za neskonalého křiku a zmatku vnesli tělo do chýše a položili na rohožku. Pokynem ruky jsem odehnal domorodce stranou, aby bylo dost místa a vzduchu, sklonil jsem se nad tělem Tobyho a položil mu ruku na hruď – srdce dosud bilo. Rozradostněn popadl jsem kalabasu vody a pokropil jsem mu tvář, stíral krev a pozorně zkoumal ránu. Byla dlouhá asi tři palce; odhrnul jsem slepené vlasy a obnažil zraněnou část lebky, odřízl nožem těžký pramen vlasů a několikrát omyl obnaženou ránu. Po chvíli se Toby probral, otevřel na okamžik oči, ale opět je beze slova zavřel. Kory-Kory klečel vedle mne a jemně mu třel údy, nějaká dívka ho zase u hlavy ovívala vějířem a já mu znovu zkrápěl rty a spánky vodou. Můj ubohý přítel se znovu probral z mdlob a podařilo se mu polknout několik doušků z kokosové misky.

Také stará Teinor se tu objevila s nějakými bylinkami, které nasbírala, a ukazovala mi, že z nich mám vymačkat šťávu do rány. Udělal jsem to a měl jsem za to, že bude nejlépe, necháme-li Tobyho na pokoji, až bude moci trochu sebrat své síly. Několikrát otevřel rty, ale z opatrnosti jsem na něj nepromluvil. Až po dvou nebo třech hodinách se posadil a vzpamatoval natolik, že mohl vyprávět, co se stalo.

„Když jsem odešel s Marhejem, pustili jsme se napříč údolím a vystoupili na protější výšinu. Hned tamtím směrem, řekl mi, leží happarské údolí a podél těch vrchů vede cesta do Nukuhivy. Stoupali jsme ještě kousek cesty; pak se můj průvodce zastavil a naznačil, že dále se mnou už jít nemůže. Různými posunky mi dal na srozuměnou, že se bojí přiblížit se k hranicím nepřátel svého kmene. Ukázal mi však cestu, teď už pěkně zřetelnou, rozloučil se se mnou a rychle se vrátil do údolí.

Byl jsem rád, že jsem tak blízko Happarů, a šel jsem po svahu, až jsem dosáhl vrcholu. Členil se v ostré hřebeny a odtamtud jsem mohl vidět obě nepřátelská údolí. Usedl jsem na chvilku, abych si odpočinul, a snědl jsem kokosový ořech. Ale hned jsem se zase dal na cestu po hřebenu, když jsem náhle spatřil tři domorodce, kteří zřejmě vystoupili z happarského údolí a zůstali stát na cestě. Byli ozbrojeni těžkými oštěpy a jeden byl podle vzhledu jejich náčelník. Něco zpěvavě volali, nevím co, a mávali, abych šel k nim.

Bez váhání jsem jim šel vstříc, a když už jsem byl asi na yard od prvního, divoch ukázal vztekle k taipiskému údolí, vyrazil nějaký divošský výkřik, bleskurychle se rozmáchl zbraní a srazil mě k zemi. Tu ránu mám od toho úderu. Omdlel jsem. Když jsem se vzpamatoval, spatřil jsem ty tři opodál v prudké hádce kvůli mně.

Nejprve mi napadlo, abych se dal na útek, ale když jsem se pokusil vstát, upadl jsem a kutálel jsem se travnatou strání dolů. To mi vrátilo vědomí, vstal jsem a prchal jsem cestou, po které jsem před chvílí stoupal. Nemusel jsem se otáčet, protože podle jekotu za sebou jsem věděl, že ti tři jsou mi v patách. Jejich hrozné výkřiky mě popoháněly; nedbal jsem rány, kterou jsem dostal, a ač mi krev stále crčela do očí a takřka jsem neviděl, běžel jsem s větrem o závod. Za chvilku jsem seběhl asi třetinu vzdálenosti a divoši přestali křičet, když tu náhle mi zalehl do uší děsivý jekot a v témže okamžiku zasvištěl kolem mne těžký oštěp a uvízl s chvěním ve stromě vedle mne. Druhý výkřik a druhý a třetí oštěp proletěly vzduchem pár málo stop mimo mne; oba se šikmo zabodly přede mnou do země. Chlapi zařvali vztekem a zklamáním, ale patrně se báli zajít hloub do taipiského údolí, a zanechali pronásledování. Viděl jsem ještě, jak posbírali své zbraně a obrátili se. I já šel dál, jak nejrychleji jsem stačil.

Neumím si domyslet, co mohlo vyvolat ten divoký útok Happarů, leda že mě spatřili s Marhejem a že je vydráždilo už to, že jsem přicházel z taipiského údolí.

Dokud jsem byl v nebezpečí, ani jsem téměř necítil tu ránu, ale když mě přestali honit, začala bolet. Ztratil jsem na útěku klobouk, takže mi slunce pražilo na odkrytou hlavu. Bylo mi slabo a mdlo, ale ze strachu, že bych zůstal ležet daleko od vší pomoci, jsem klopýtal, jak to šlo, až do údolí, a tam jsem padl. Dál už nic nevím, protože jsem se probral až tady na té rohožce a uviděl tě, jak se nade mnou skláníš s kalabasou vody.“

Tak Toby vyprávěl o té smutné příhodě. Potom jsem se dověděl, že naštěstí zůstal ležet blízko místa, kam si domorodci chodívají pro topivo. Někteří ho zpozorovali, udělali poplach a zdvihli ho. Když se jim nepodařilo vzkřísit ho u potoka, spěchali s ním do chýše.

Tato příhoda nám ukázala, jak špatné máme vyhlídky. Uvědomili jsme si, že jsme obklíčeni nepřátelskými kmeny, jejichž území si nemůžeme troufat překročit cestou do Nukuhivy, aniž se střetneme s jejich divokým hněvem. Zdálo se, že se nemůžeme nijak zachránit, leda po moři, které omývá dolní konec údolí.

Naši taipiští přátelé ovsem použili tohoto neštěstí k tomu, aby nám dobře vštípili, jak si máme vážit jejich dobroty, kterou jsme u nich poznali, a jaký je rozdíl mezi přijetím, jehož se nám dostalo u nich, a tou nenávistí sousedů. Také se zmiňovali o lidojedských sklonech Happarů, dobře vědouce, že právě to nás musí pobouřit, kdežto popírali, že by se takové hrozné návyky mohly objevit u nich. Nezapomněli ani na to, aby v nás podnítili obdiv pro přírodní krásy jejich údolí, a zdůrazňovali, že oplývá na rozdíl od všech ostatních údolí množstvím skvělého ovoce.

Kory-Korymu tak leželo na srdci, aby nás přivedl v těchto věcech na správné stanovisko, že s trochou znalosti jejich jazyka jsme pochopili většinu toho, o čem se tak rozřečnil. Aby nám usnadnil, jak porozumět svému líčení, snažil se vyjadřovat co možná krátkými větami.

„Happar kikinu nuí,“ volal, „nuí, nuí, kai kai kanaka! – ah, oule mortarki!“ – Happarové jsou strašní, jedí hrozné množství lidí, ach, nedobré! Doprovázel svou řeč posunky, chvílemi vybíhal z chýše, aby s opovržením ukázal k happarskému údolí, hned zas, abychom snad neztratili souvislost, chvátal dovnitř a pokračoval v předvádění tím, že popadl do zubů mou paži, naznačuje, že by lidé tam za horami nechtěli nic jiného, než udělat se mnou právě toto.

Když se ujistil, že jsme o tom sdostatek poučeni, přistoupil k dalšímu. „Á, Taipi, mortarki! – nuí, nuí, meiorí – nuí, nuí wai – nuí, nuí, poí-poí – nuí, nuí koku – á, nuí, nuí kai-kai – ah, nuí, nuí, nuí!“ Což volně přetlumočeno znamená: Ach, Taipi, není-li to překrásné místo, není tu nebezpečí hladu, říkám vám, plno chlebovníků, plno vody, plno kaše, plno všeho, ach, spousty, spousty, spousty! To vše provázel posunky a znameními, které nebylo lze nepochopit.

Když se tak Kory-Kory rozřečnil, zabíhal docela po příkladu našich mnohem uhlazenějších řečníků rozvláčně k jiným bodům svého tématu, patrně k morálním závěrům, a pokračoval v tak prudkém a nesrozumitelném přívalu, že mě z toho pak celý den bolela hlava.

XIV. kapitola

Veliká událost v údolí – Ostrovní telegraf – Něco se stalo Tobymu – Feiewejino něžné srdce – Melancholické úvahy – Podivné chování domorodců – Oddanost Kory-Koryho – Přírodní pohovka – Přepych – Kory-Kory rozdělává oheň po taipisku

Za několik dní se Toby zotavil z následků svého dobrodružství s happarskými bojovníky; rána na hlavě se mu díky léčivé moci bylinek dobré Teinor rychle hojila. Já však jsem se vlekl s menším štěstím se svou bolestí, jejíž původ a povaha mi zůstávaly záhadou. Byl jsem odříznut od civilizovaného světa a cítil jsem, že je marné vše, čím mi chtěli domorodci ulevit; a také jsem věděl, že pokud tento stav potrvá, nebudu schopen údolí opustit, i kdyby se naskytla nějaká příležitost. Pln starosti, abychom dříve nebo později nebyli vydáni na pospas nějakému vrtochu ostrovanů, vzdal jsem se vůbec naděje na uzdravení a stával se obětí trudných myšlenek. Přepadávala mě hluboká skleslost, kterou nemohly zaplašit ani laskavé domluvy kamarádovy, ani oddaná pozornost Kory-Koryho, ba ani tišivý vliv Feiewej.

Jednoho rána, když jsem ležel na rohožce pohřížen v trudné dumání a všecko mi bylo lhostejné, vrátil se domů ve spěchu Toby, který mě asi na dvě hodiny opustil, a radostně mi vyprávěl, že se mohu těšit, protože podle všeho, co zaslechl mezi domorodci, se blíží k zátoce nějaké lodi.

Ta zpráva na mne zapůsobila jako zázrak. Hodina našeho vysvobození byla tedy na dosah. Vyskočil jsem a přesvědčil jsem se brzo, že se děje opravdu něco neobyčejného. Odevšad zaznívala slova „bouty, bouty“; zdáli bylo slyšet volání, zprvu nejasně a slabě, znenáhla zřetelněji, každým opakováním se blížilo, až je konečně zachytil nějaký chlapík nahoře v koruně kokosové palmy několik yardů od chýše. Hlásil ta slova dále, aby je opakovali v sousedním háji, a tak postupně slábla, jak se zpráva nesla dál a dál, až se dostala do nejzazších končin údolí. To byl hlasový telegraf domorodců, jímž mohli donést zprávy ve zkratkách za několik minut od moře až do nejodlehlejších chýší, na vzdálenost nejméně takových osmi až devíti mil. Teď byl tedy telegraf v činnosti a přinášel s úžasnou rychlostí novinu za novinou.

Nyní zavládl největší rozruch. O každou novou zprávu domorodci projevovali živý zájem a stupňovali svou energii, s níž sbírali ovoce, aby je prodali očekávaným návštěvníkům. Jedni loupali kokosové ořechy; druzí seděli na větvích jako na bidélku a shazovali plody chlebovníků svým druhům, kteří je hned skládali na hromady; jiní zase pilně pletli košíky z listí, aby měli v čem dopravovat ovoce.

Dělo se tu i mnoho jiného. Stál tu svalnatý bojovník a kouskem staré tapy si leštil oštěp nebo si upravoval záhyby u roušky okolo pasu; tam se zase mladá slečna zdobila květy, jako by se chystala na soutěž krásy; a jako všude na světě ve chvíli spěchu a zmatku bylo tu plno lidí, kteří pobíhali sem a tam neobyčejně horlivě a vytrvale, nic nedělali a jen všude překáželi.

Nikdy předtím jsme neviděli domorodce v tak lomozném rozruchu; a tato podívaná dokazovala dostatečně, že tu k takové události dochází zřídkakdy.

Když jsem si uvědomil, že se podobná příležitost k úniku může zas vrátit až za dlouhou dobu, hořce jsem litoval, že teď nemohu využít této náhody.

Ze všeho, co jsme mohli zjistit, bylo zřejmé, že domorodci se bojí, že by mohli přijít pozdě k pobřeží, a proto se tak mimořádně snaží. Jak jsem byl nemocen a sláb, byl bych se spolu s Tobym pustil hned na cestu, kdyby Kory-Kory nebyl jen odepřel mě nést, ale nadto nebyl dával najevo nejrozhodnější odpor a rozhořčení nad tím, že se chceme vzdálit od chýše. Podobně ostatní divoši zamítali naše přání a zdáli se velmi smutní a užaslí nad mými naléhavými prosbami. Jasně jsem poznal, že se můj sluha chtěl vyvarovat zdání, že by omezoval mou svobodu pohybu, ale přesto mé úmysly rozhodně mařil. V tu chvíli – a později i při jiných příležitostech – se mi zdálo, že vykonává rozkazy jiné osoby, třebaže se mnou živě cítil.

Toby byl rozhodnut, že domorodce doprovodí hned, jak to bude možné a jak se dají na pochod, a proto nebyl tak nedočkavý jako já; mínil, že si patrně dělám naději, že se dostanu včas k pobřeží, abych využil možné příležitosti.

„Copak nevidíš,“ řekl, „že se divoši sami bojí, aby se neopozdili? Já bych se sám hned pustil dolů, kdybych neviděl, že jakmile ukážu přílišnou horlivost, zmařím všechny naše naděje na to, že bych mohl využít této šťastné náhody. Měl bys hledět, abys neprojevoval zájem a neklid, a tak zapudil jejich podezření, a mě by pak jistě nechali jít k pobřeží, protože by si mysleli, že to dělám jen ze zvědavosti. Kdyby se mi podařilo dostat se ke člunům, postarám se o to, aby se dověděli o stavu, v kterém teď jsi, a pak by se dalo něco dělat pro naše vysvobození.“

Musel jsem připustit, že má pravdu, a když domorodci byli už hotovi s přípravami, byl jsem nesmírně zvědav, s jakou se u nich setká Tobyho žádost. Jakmile se od něho dověděli, že já tu chci zůstat, už neměli námitek, ba uvítali radostně ten nápad. To zvláštní chování mě v tu chvíli velmi překvapilo a přidalo k příštím událostem další záhadu.

Nyní tedy ostrované spěchali cestou vedoucí k moři. Tobymu jsem vřele stiskl ruku a dal mu svůj klobouk, aby si chránil zraněnou hlavu před úpalem, protože svůj ztratil. Srdečně opětoval můj stisk a slavnostně slíbil, že se vrátí, jakmile čluny odplují; pak se obrátil a vzápětí zmizel za ohybem háje.

Přes všechny tísnivé úvahy, které mi vířily hlavou, nemohla mne nezaujmout nová a živá scéna, která se teď rozvíjela přede mnou. Úzká pěšinka se plnila domorodci, kteří jeden za druhým šli obtíženi různým ovocem. Jeden se marně namáhá přemluvit vrtošivé prasátko, aby se dalo vést na šňůrce, a nakonec musí popadnout vzpurníka do náručí a nést ho, ač se mu svíjí na hrudi a bez ustání kvičí. Tam zas jdou dva, kteří zblízka vypadají jako hebrejští vyzvědači při návratu k Mojžíšovi, s ohromnými hrozny vína. Klušou asi dva yardy jeden před druhým a na ramenou nesou tyč s mohutnými trsy banánů, jež se při chůzi vesele komíhají. A zas jiný, celý upachtěný, nese v náručí množství kokosových ořechů a ze strachu, aby se neopozdil, ani nedbá, že mu padají z koše; myslí jen na to, aby doběhl k cíli, a je mu jedno, kolik ořechů tam dojde s ním.

Konečně bylo vidět posledního, jak utíká za ostatními, a to už se slabý pokřik těch vpředu stále vzdaloval a zanikal. Naše končina zůstala opuštěna a zůstal tu se mnou jen Kory-Kory, jeho starý otec a několik sešlých starců.

Před západem se domorodci začali vracet v malých hloučcích, a jak se blížili, snažil jsem se rozeznat postavu mého kamaráda. Leč jeden za druhým míjeli, ale jeho jsem nezahlédl. V očekávání, že se co nevidět vrátí s někým z domácích, přemáhal jsem nedočkavost a trpělivě jsem vyhlížel, až se objeví v doprovodu krásné Feiewej. Konečně se vracela Teinor s děvčaty a chlapci, kteří obvykle bývali v Marhejově domě, ale kamarád s nimi nebyl. Vyděšen, snažil jsem se zjistit, proč tu není.

Mé naléhavé otázky uváděly domorodce do rozpaků. Jejich řeči si odporovaly. Jeden naznačoval, že Toby brzo přijde, druhý nevěděl, kde je; jiný zas se s ním začal zuřivě hádat, že Toby tajně utekl a že se nevrátí. V tu chvíli se mi zdálo, že všecky ty různé zprávy mají jen zastřít nějaké hrozné neštěstí, které by mě mohlo zdrtit.

V obavě, že ho snad potkala nějaká nehoda, vyhledal jsem Feiewej a snažil jsem se dovědět se od ní pravdu.

To něžné stvoření získalo si brzo můj zájem nejen pro svou neobyčejnou krásu, ale i pro půvabný výraz tváře, která vyjadřovala velkou inteligenci a ušlechtilost. Mezi všemi domorodci zdála se sama jediná chápat, jaký vliv mají na nás všechny ty okolnosti, do nichž nás osud uvrhl. Když na mne mluvila, zvláště když jsem ležel v bolestech, projevovala tolik něhy, že nebylo možno nerozumět nebo odolat. Kdykoliv vstoupila, výraz její tváře mluvil ke mně živým porozuměním; přistupovala-li ke mně, vztahovala ruku na znamení soucitu a její veliké zářivé oči bývaly na mne pozorně upřeny, když šeptala: „Aua, aua, Tomo!“ a zarmoucena usedla ke mně.

Její chování mě přesvědčovalo, že hluboce chápe, jak mi je, když jsem daleko od domova a přátel a daleko od každé pomoci. Někdy jsem skutečně viděl, že se jí v hrudi chvějí city, jaké by nikdo nečekal u člověka jejího původu; že si uvědomuje, jak hrubě byly přervány svazky, které nás kdysi poutaly k domovu; že tam máme bratry a sestry, kteří úzkostlivě čekají na náš návrat a kteří snad už nás nikdy nespatří.

Tak přátelsky se mi jevila Feiewej a já skládal všechnu důvěru v její upřímnost a rozumnost. Tak jsem se i nyní utekl k ní se svou starostí o kamaráda.

Má otázka ji zřejmě sklíčila. Bloudila očima po všech okolo a dívala se z jednoho na druhého, jako by nevěděla, co mi říci. Posléze ji mé naléhání překonalo, zanechala svého váhání a vysvětlila mi, že Toby odjel s čluny, které přijely do zálivu, ale že slíbil, že se do tří dnů vrátí. Nejprve jsem mu v duchu vyčítal, že mě zrádně opustil, ale když jsem se uklidnil, hanbil jsem se, že ho podezřívám z tak zbabělého kousku, a utěšoval jsem se domněnkou, že použil příležitosti, aby se dostal do Nukuhivy a něco zařídil pro mé vysvobození. Přinejmenším se vrátí, říkal jsem si, s nějakými léky, které potřebuji, a až se zotavím, nebude nic bránit, abychom se odtud dostali.

Utěšoval jsem se takovými dohady, když jsem večer uléhal, a bylo mi v duši lépe než dni předtím. Další den minul, aniž se kdo z domorodců o Tobym zmínil, a zdálo se, že se hovoru o té věci vyhýbají. Tím mi však zase nasadili do hlavy podezření, ale když nadešla noc, byl jsem rád, že je za mnou druhý den a že zítra bude Toby opět se mnou. Zítřek však minul a můj společník se neukázal. Aha, myslel jsem si, on počítal třetí den od rána svého odchodu – a tak tedy přijde zítra. A další trudný den minul, aniž přišel. Ani pak jsem ještě nezoufal. Počítal jsem, že ho mohlo něco zdržet, že snad čeká na člun v Nukuhivě a že se za den nebo nejdéle za dva zase setkáme. Tak se opakovalo zklamání den za dnem, a pak už mě naděje opouštěla a já propadal beznaději.

Ano, myslel jsem si chmurně, postaral se o sebe a nedbá o to, co se stane s jeho ubohým kamarádem. Jaký jsem byl hlupák, když jsem čekal, že se někdo dobrovolně vrátí do tohoto nebezpečného údolí, když už jednou z něho unikl! Je pryč a nechal mě, ať si sám poradím s nebezpečími, která mě ohrožují. Často jsem takhle hledal zoufalou útěchu v tom, že jsem se obíral jeho zradou; jindy jsem se zas utápěl v hořkých výčitkách, že jsem svou vlastní hloupostí přivolal zlý osud, který mě jistě nemine.

Někdy jsem však podezíral ty proklaté divochy, že se ho možná zbavili a že proto byli tak zmatení, když jsem se jich doptával, a odtud ty jejich protichůdné odpovědi; nebo že ho snad drží v zajetí v některé jiné části údolí; nebo že ho potkalo ještě něco horšího, něco, před čím jsem se sám chvěl. Všecky dohady byly marné. Nedošla o něm už nikdy žádná zpráva – odešel a nevrátil se.

Chování domorodců mi připadalo nevysvětlitelné. Vyhýbali se pečlivě každé zmínce o mém kamarádovi. Když už museli dát nějakou odpověď na mé časté otázky, jednoznačně ho prohlašovali za nevděčného utečence, který opustil svého přítele, aby zmizel v té ohavné a mizerné Nukuhivě.

Ať ho však potkalo cokoliv, domorodci zdvojnásobili od té chvíle laskavou pozornost ke mně. Nebyli by se mohli chovat ke mně uctivěji, ani kdybych byl k nim z nebes sestoupil. Kory-Kory mě ani na okamžik nenechal samotného, leda když chtěl splnit nějaké mé přání. Tento oddaný člověk mě nosil dvakrát denně za chladného rána i večer k potoku a vykoupal mne v jeho osvěžujícím proudu.

Často i odpoledne mě dopravoval k jednomu místu u vody, kde krásná příroda měla na mne opravdu uklidňující účinek. Tekla tam říčka mezi travnatými břehy, stály tam ohromné chlebovníky, jejichž dlouhé husté větve splétaly nad vodou listnatý baldachýn, a na břehu tam leželo také několik hladkých černých balvanů. Jeden z nich vyčníval několik stop a na povrchu byl mírně vyhloubený – když se vystlal čerstvě natrhaným listím, bylo to rozkošné lehátko.

Tam jsem někdy odpočíval celé hodiny, přikryt tapou jemnou jako tyl. Feiewej sedávala u mě a vějířem z mladých kokosových listů mi odháněla z tváře hmyz, zatím co Kory-Kory prováděl ve vodě tisíce veselých kousků, aby zahnal můj smutek.

Když tak mé oči bloudily po tom romantickém potoku, spočinuly rády na krásné postavě dívky, napůl ponořené v průzračném proudu a lovící do malé síťky drobné korýše, neobyčejně oblíbený druh. Jindy zas skupina švitořících dívek usedla na kraj ploché skalky uprostřed potoka a horlivě opracovávala kokosové skořápky; oškrabovaly je a leštily rychlým třením vhodným kamínkem a vyráběly z nich lehké a půvabné pohárky, které vypadaly trochu jako ze želvoviny.

Zdrojem útěchy nebyl pro mne jen uklidňující účinek této přírodní krásy a tak neobvyklý a okouzlující pohled na lidský život.

Vždy navečer, když jsem ležel na rohožce, seběhly se ke mně domácí dívky, a když odehnaly Kory-Koryho, který ovšem zůstal sedět nedaleko a sledoval jejich konání s žárlivou pozorností, natíraly mi celé tělo vonným olejem, který získávaly z jednoho žlutého kořene tím, že jej třely mezi dvěma kmeny, a kterému říkaly „eika“. Bylo to nanejvýš osvěžující a příjemné, když tyto půvabné víly nanášely svými měkkými dlaněmi na mé údy šťávu eiky a zářily na mne s láskou svými jasnými zraky; a já se těšíval na ten přepych celý den a zapomínal při tom na všecky trampoty.

Jindy zas ve večerním chládku zavedl mě můj starostlivý pobočník na pai-pai před chýší, usadil mě na okraj a zahalil mne do dlouhého svitku tapy, aby mě chránil před dotěrným hmyzem, který se tam chvílemi rojil. Pak s něčím kolem lomozil a zabýval se třeba dvacet minut tím, aby přichystal všecko pro mé osobní pohodlí.

Když byl hotov, přinesl mi dýmku, zapálil a podal mi ji. Často musel proto roznítit oheň; dělal to úplně jinak, než jak jsem kdy dosud viděl nebo slyšel, a rád bych to popsal.

Kus rovného, suchého a již zčásti zteřelého dřeva ibišku, asi šest stop zdéli a asi tři palce v průměru, k tomu menší kus asi stopu dlouhý a sotva palec silný – to jsou předměty denní potřeby u Taipiů, tak jako u nás stále leží zápalky na plotně.

Větší dřevo si domorodec někde pevně opře šikmo asi v úhlu čtyřiceti pěti stupňů, rozkročmo na ně usedne jako na dřevěného koníka, pak vezme pevně do rukou menší dřevo, jeho ostrým koncem jezdí po spodním dřevu nahoru a dolů, až vyryje několik palců dlouhou úzkou drážku, která nahoře ostře končí, a tam se mu hromadí prach, vydřený třením.

Kory-Kory postupuje nejprve docela volně, ale stále přidává rychlosti, až celý uřícený s neuvěřitelnou rychlostí zběsile smýká dřívkem sem a tam po čoudící drážce. Ruce mu létají s udivující rychlostí, pot se mu leje z každého póru. Když se blíží k vyvrcholení, heká a popadá dech, oči mu lezou zuřivou námahou z důlků. To je kritická chvíle; dosavadní dřina by byla zmařena, kdyby nedodržel rychlost pohybu do okamžiku, kdy se konečně vznítí jiskra. Náhle se zastaví, zůstane zcela nehybný. V ruce stále drží menší dřevo a křečovitě je tiskne ke konci drážky do nahromaděného prachu, jako kdyby to byla probodená zmije, která se mu svíjí a zápasí v rukou a chce vyklouznout. V příští chvíli tenký proužek dýmu se vine vzduchem, kupka prachu žhne a vznítí se a Kory-Kory skoro bez dechu seskočí ze svého oře.

Tento výkon se mi zdál největší dřinou ze všech prací, které jsem viděl u Taipiů. Kdybych dostatečně ovládal jejich jazyk, abych jim mohl vyložit svůj názor, byl bych nejvlivnějšímu z kmene poradil, aby někde uprostřed údolí zřídili nějaký domov vestálek, kde by se udržoval nezbytný oheň, aby se ušetřilo to hýření silami a dobrou pohodou, kterými tak zbytečně plýtvají. Možná však, že by se ukázaly při provedení takového plánu určité obtíže.

Jaký však je to přiléhavý doklad hlubokého rozdílu mezi divošským a civilizovaným životem! Taipiský džentlmen dokáže přivést na svět hromadu dětí a dát jim všecko vysoké a úctyhodné kanibalské vzdělání s nekonečně menší námahou a starostí, než co ho to stojí, když má rozdělat oheň. To ubohý evropský dělník, který se svou zápalkou dokáže totéž v jedné vteřině, je někdy u konce se svým rozumem, má-li svým strádajícím dětem opatřit tolik potravy, kolik si děti polynéského otce, aniž obtěžují svého rodiče, natrhají z větví každého stromu všude kolem.

XV. kapitola

Vlídnost Marhejova i ostatních domorodců – Úplný popis chlebovníku – Různé způsoby přípravy jeho plodů

Všichni obyvatelé údolí byli ke mně velice vlídní, ale pokud jde o domácnost Marheja, u něhož jsem už trvale bydlel, byli nepřekonatelní v tom, jak se mě snažili zahrnout pohodlím. Byli neúnavně pozorní, aby mi u nich chutnalo. Stále mě pobízeli k jídlu, a když jsem se dosyta najedl a odmítal další pochoutky, které mi podávali, mysleli si, že potřebuji nějaké pikantní sousto na povzbuzení chuti.

Proto se sám starý Marhejo vydal jednou časně zrána až k pobřeží, aby nasbíral různé vzácné druhy mořských chaluh, z nichž některé tu platí za velkou vzácnost. Po celodenní námaze se vracel za soumraku s několika kokosovými miskami plnými nejrůznějších zelin. Když je připravoval, počínal si se vší okázalostí jako odborný kuchař, ale zdálo se mi, že celé tajemství jeho umění spočívalo v tom, aby náležitým množstvím vody prolil slizký obsah svých kokosových misek.

Když mi poprvé předložil k posouzení jeden z těch svých slaných salátů, čekal jsem ovšem, že to bude mít nějakou neobyčejnou chuť, když to nasbíral s takovou námahou; ale rozčaroval jsem starého Marheja rychlostí, s jakou jsem jeho lukulskou lahůdku vyplivl.

Pravdivé je rčení, že vzácnost věci zvyšuje nesmírně její cenu. Kdesi v údolí, ani nevím kde, ale myslím, že to bude poblíž moře, získávají dívky malá množství soli; obyčejně by se výsledek společné námahy takových pěti nebo šesti děvčat za celý den vešel do náprstku. Svůj poklad přinesly domů zabalený do množství listů a na obzvláštní důkaz úcty ke mně prostřely velký list na rohožku a kladly na něj zrnko soli za zrnkem, abych prý okusil.

Soudě podle nesmírné vzácnosti této věci, čítám, že by za takový pytel obyčejné liverpoolské soli mohl člověk koupit celé území Taipiů. S malou špetkou soli v jedné ruce a s čtvrtkou plodu chlebovníku ve druhé by se největší pohlavár v údolí vysmál všem lahůdkám pařížské tabule.

Chlebovník je tak proslulý a má takový význam v taipiském jídelníčku, že si zaslouží, abych jej popsal poněkud obšírněji a abych se zmínil o různých způsobech přípravy jeho plodů.

Dospělý chlebovník je mohutný a vysoký strom a představuje v markýzské krajině asi to, co jilm v Nové Anglii. Připomíná jej jak výškou, tak i rozsáhlými větvemi i celkovým vznešeným a úchvatným tvarem.

List chlebovníku je veliký a má okraje fantasticky vykrajované a zoubkované jako dámský krajkový límec. Když listy po roce vadnou, předčí skvělými tóny svých postupně se měnících barev i prchavé odstíny umírajícího delfína. Podzimní barvy našich amerických lesů, jak jsou skvělé, nejsou ničím ve srovnání s tímto stromem.

Když se v jedné chvíli spojí téměř všechny barvy duhy na povrchu listu, domorodci ho často používají jako skvělé a působivé okrasy hlavy. Hlavní podélná žilka se rozřízne, tím vznikne vhodný otvor, jehož pružné kraje se roztáhnou přes hlavu poněkud na stranu, přední část se nad obočím lehce zdvihne a zadní se skloní přes uši.

Plody připomínají trochu svým celkovým vzhledem i rozměry náš ananasový meloun běžné velikosti; nemají však na povrchu rýhy. Jejich povrch je celý posázen malými hrotitými pupenci podobného tvaru jako ozdobné hroty na starých kostelních portálech. Kůra je asi osminu palce tlustá; když se sloupne v době nejlepší zralosti, objeví se pěkná koule bílé dužiny, která se může jíst, až na jaderník, jejž snadno vyjmete.

Avšak takhle se plod chlebovníku nejídá; je nevhodný k požívání za syrova. Musí se připravit na ohni.

Nejjednodušším a řekl bych nejlepším způsobem přípravy je naklást čerstvě natrhané a ještě poněkud zelené plody do žhavého popela, jako když pečeme brambory. Po deseti až patnácti minutách zelená kůra zhnědne a popraská a trhlinami se ukazuje mléčně bílá dužina. Po ochlazení kůra odpadne a máte měkkou kulatou dužinu v nejčistším a nejchutnějším stavu. Má jemnou a příjemnou chuť.

Domorodci je někdy po upečení rychle vytáhnou z popela a nechají je vypadnout ze skořápky rovnou do studené vody, rozmíchají a říkají tomu „bo-e-šo“ Tu kaši jsem rád nemíval a není vlastně v oblibě ani u lepších Taipiů.

V jedné úpravě by však mohl jít tento plod i na královskou tabuli. Když se vytáhne z popela, oloupá se a vyberou jádra, vloží se do mělkého kamenného hmoždíře a kamennou paličkou rozmělní. Zatím co to jedna žena dělá, druhá vezme zralý kokos a rozlomí v půli, což také umějí velmi zručně, a nadrobno nastrouhá šťavnatou dužinu. To se dělá kouskem škeble, která je pevně zaražena do těžké hole a má po jedné straně zuby jako pilka. Ta hůl bývá často větev groteskního tvaru, z níž vyrůstají tři či čtyři větvičky jako nožky, takže je o ně opřena dvě nebo tři stopy nad zemí.

Domorodec postaví kalabasu pod špici tohoto podivného kozlíku, aby do ní mohla padat kokosová strouhanka, sedne si na něj rozkročmo, kroutí půlkou kokosového ořechu po ostrých zoubcích škeble a čisté bílé vločky padají jako sníh do postavené misky. Když má dost té strouhanky, nasype ji do jakéhosi pytlíku udělaného z vláknitého síťoví kokosových ořechů a mačkáním vytlačuje hustou smetanovou šťávu na roztlučené chlebovníkové těsto v dřevěné misce. Lahodná šťáva se perlí kolem chlebovníkového těsta, až je skoro ponořeno.

Říkají tomu „koku“ a je to nesmírně lahodné. Kozlík, hmoždíř a palička byly často v provozu v Marhejově domě, dokud jsem tam žil, a Kory-Kory měl příležitost osvědčovat na nich svou zručnost.

Avšak hlavní a běžná jídla z plodu chlebovníku jsou tam „amar“ a „poí-poí“.

V oné roční době, kdy ve stovce hájů dozrávají chlebovníkové plody a visí z každé větve jako zlaté koule, domorodci se shromáždí a sklízejí bohatou žeň. Zbavují stromy těžkého břemene, plody snadno loupají a vyjímají z nich jaderníky, skládají je do velkých dřevěných nádob a v nich velmi důkladně zpracovávají dužinaté ovoce kamennou paličkou, až dostanou těsto, kterému říkají „tuteo“. To potom rozdělují na menší části, každou pevně uválejí, zabalí do několika vrstev listí a ováží lýkem; tak je ukládají do jam v zemi, odkud je zas podle potřeby berou.

V tomto stavu se uchovává tuteo po léta a říká se, že čím je starší, tím je lepší. Před užitím však musí projít ještě další přípravou. K tomu si udělají v zemi primitivní pec, dno pokryjí volně kameny a zapálí uvnitř velký oheň. Když se pec řádně rozpálí, vybere se popel, kameny se pokryjí silnější vrstvou listí, na to se položí veliký kus tutea a přikryje svrchu zase listím. Pak se nahrne hlína, až vznikne malý pahrbek.

Takto upečené tuteo se jmenuje emar. V peci dostane toto pečivo nádech ambry a má trochu trpkou, ale nikoli nepříjemnou příchuť.

Dalším zpracováním se může emar proměnit v poí-poí. To jde rychle. Amar se položí do mísy, míchá se s vodou, až dostane hutnost pudinku, a hned se jí. Tak se podává tuteo nejčastěji. Zvláštní způsob, jak se jí, jsem už popsal jinde.

Kdyby se nedaly plody chlebovníku takhle na dlouho uchovat, mohli by se domorodci někdy dostat na okraj bídy a hladu; neboť někdy, z neznámých důvodů, přestanou stromy na čas nést ovoce a tehdy jsou ostrované odkázáni na zásoby, které si uskladnili.

Tento statný strom se zřídka vyskytuje na Sandwichových ostrovech, a když, je to jen podřadný druh. Také na Tahiti ho není tolik, aby mohly jeho plody dávat denní potravu domorodcům. V báječném podnebí Markéz se však vyskytuje v nejznamenitější odrůdě, dosahuje obrovských rozměrů a je ho všude plno.

XVI. kapitola

Těžký duševní stav – Příhoda v Tei – Příběh s Marhejem – Holení bojovníkovy hlavy

Zamýšlím-li se nad tímto údobím a vzpomínám-li na ty nesčetné důkazy laskavosti a úcty domorodců, nemohu ani pochopit, že jsem se mohl uprostřed tolika a takových útěšných okolností trápit ponurými myšlenkami a stávat se obětí nejhlubší melancholie. Je pravda, že samy podezřelé okolnosti zmizení Tobyho stačily, aby rozněcovaly nedůvěru k divochům, jimž jsem byl úplně vydán, zvláště když jsem si k tomu ještě uvědomil, že tito lidé, jakkoli byli ke mně laskaví a zdvořilí, jsou přece jen lidojedi.

Avšak hlavním zdrojem mých úzkostí, který mi otravoval každou radost, byla nepochopitelná choroba nohy, jež se pořád nelepšila. Všechny bylinkové obklady paní Teinor ani tvrdší zákroky starého felčara, ani oddané ošetřování Kory-Koryho mi nepřinášely žádnou úlevu. Byl jsem téměř mrzák a mučila mě stále se vracející bolest. Nevysvětlitelná nemoc se prostě nelepšila, naopak horšila se den ode dne a hrozila nejosudnějšími důsledky, nebude-li radikálně léčena. Zdálo se, že mě tato sužující choroba odsoudila k záhubě, nebo že mi alespoň zmaří každou příležitost k úniku.

Příhoda, která se stala, pokud si vzpomínám, asi tři neděle po zmizení Tobyho, mě přesvědčila, že domorodci z toho či onoho důvodu použijí všechno, aby mi zabránili v odchodu.

Jednoho rána nastal blízko naší chýše rozruch, a jak jsem poznal, vznikl z neurčitých zpráv, že někdo spatřil daleko na moři nějaké čluny, které se prý blíží k zálivu. Hned bylo všecko vzhůru. Toho dne mi náhodou bolest trochu polevila, takže jsem byl v daleko lepší náladě než obvykle a přijal jsem vyzvání Kory-Koryho, abychom navštívili náčelníka Meheviho v jeho sídle Tei, jež bylo, jak jsem již líčil, uprostřed posvátných hájů. Toto místo bylo tabu a od Marhejovy chýše tam nebylo tak daleko – leželo mezi ní a mořem; stezka, která běžela k pobřeží, šla přímo kolem Tei a dále po kraji hájů.

Spočíval jsem na rohožkách v posvátném stavení ve společnosti Meheviho a několika jiných náčelníků, když došla první zpráva. Byl jsem radostí celý bez sebe – snad se vrací Toby. Hned jsem se zdvihl a mou první myšlenkou bylo pustit se k pobřeží bez ohledu na to, jak daleko to je a že jsem chromý. Jakmile si Mehevi všiml, jak na mne zapůsobila ta zpráva a jakou jsem projevil netrpělivost, nabyla jeho tvář onoho strnulého výrazu, který mě vyděsil už tehdá odpoledne, když jsme přišli do Marhejova domu. Protože jsem se už připravoval k odchodu z Tei, Mehevi mi položil ruku na rameno a vážně pronesl „ebo, ebo!“ – počkat, počkat! Upjal jsem se však k myšlence, jež mě poháněla tak, že jsem přesto mimo něj proběhl. Tu se však ozvala v jeho hlase autorita. „Moí,“ zavolal, – sednout! Změna v jeho chování mě sice zarazila, ale byl jsem příliš rozčilený, než abych uposlechl nečekaného rozkazu, a belhal jsem se dál k okraji pai-pai. Kory-Kory mne držel za ruku, snaže se mne zadržet, když tu náhle se kolem mne zvedli domorodci a postavili se k východu. Mehevi hleděl zamračeně a opakoval rozkaz ještě ostřeji.

V tomto okamžiku, když na mne zíralo padesát divých tváří, jsem si poprvé plně uvědomil, jakým jsem vlastně zajatcem v tomto údolí. Tato zkušenost na mne dopadla drtivě a zdolalo mě, že se mé nejhorší obavy potvrdily. Pochopil jsem, že nemá smysl stavět se na odpor; vrátil jsem se sklíčeně na své místo na rohožce a propadl zoufalé skleslosti.

Viděl jsem jen, jak domorodci jeden po druhém odbíhají a spěchají z Tei cestou k moři. Napadlo mi, že ti divoši budou třeba za chvíli mluvit s nějakými krajany, kteří by mě mohli snadno vysvobodit, kdyby věděli, v jaké jsem situaci. Nelze slovy vypovědět, jak jsem byl zdrcen. Z hořkého srdce jsem posílal tisíc kleteb za zrádným Tobym, který mě tu zanechal záhubě. Marně mě Kory-Kory lákal k jídlu, zapálil dýmku, snažil se mě upoutat svými šprýmy, jimiž mě někdy bavíval. Byl jsem zničen svým neštěstím, kterého jsem se sice již dříve obával, ale které jsem si tak plně neuvědomoval.

O nic nedbaje, překonán svou bolestí, strávil jsem několik hodin v Tei, až se zase ozvaly z háje hlasy, které dosvědčovaly, že se domorodci vracejí od moře.

Zda se tam nějaké čluny to ráno objevily či ne, vůbec jsem nezjistil. Divoši mě ujišťovali, že tam žádné nebyly, ale byl jsem ochoten věřit, že mi neříkají pravdu, jen aby mě odvrátili od mého hoře. Ať tomu bylo jakkoli, tato příhoda neklamně dokazovala, že Taipiové mě mají za vězně. Poněvadž se však ke mně chovali s horlivou pozorností jako dosud, naprosto jsem nevěděl, jak si vysvětlit jejich podivné jednání. Kdybych byl s to posloužit jim nějakým výkladem o základech řemeslných dovedností nebo být jim vůbec nějak užitečný, bylo by možné chápat to jako motiv jejich chování, ale takto se mi zdálo úplně nevysvětlitelné.

Za celého mého pobytu došlo jen dvakrát nebo třikrát k tomu, že se domorodci na mne obrátili pro mé vědomosti. A dnes se mi to zdá tak komické, že si to nemohu nechat pro sebe.

Těch několik málo věcí, co jsme měli s sebou z Nukuhivy, bylo v ranečku, který jsme donesli až do údolí. První noc jsem ranečku použil jako podhlavníku, ale druhý den ráno jsem jej otevřel, abych ty věci ukázal domorodcům. Hleděli na ty různé drobnosti, jako bych byl před nimi otevřel schránku s diamanty, a naléhali na to, že takový vzácný poklad se musí náležitě uložit. Přivázali k balíčku provázek, druhý konec přehodili přes stropní trám a vytáhli jej pod krov, takže visel přímo nad mou rohožkou. Kdykoli jsem z ranečku něco potřeboval, sáhl jsem k bambusovému sloupku, vzal za provázek a spustil balíček dolů. Bylo to docela praktické a neskrblil jsem pochvalou za tento vynález. V uzlíčku bylo pouzdro s břitvou, zásoba jehel a nití, libra nebo dvě tabáku a několik yardů pestrého kalika.

Zapomněl jsem se zmínit, že brzo nato, co Toby zmizel, přemýšlel jsem o tom, že se vůbec nedá odhadnout, jak dlouho asi zůstanu v údolí, dostanu-li se ovšem vůbec kdy na svobodu; a protože se celá má výbava skládala z košile a kalhot, rozhodl jsem se, že je ihned svléknu, abych je uchoval pro případ, že bych se zas octl někdy mezi civilizovanými lidmi. Musel jsem se tedy přizpůsobit taipiským obyčejům, byť i s jistými obměnami podle svého vkusu a potřeby. V novém úboru jsem vypadal asi tak skvěle jako římský senátor v řasnaté tóze. Několik záhybů žluté tapy bylo uvázáno kolem pasu a spadalo dolů až na paty jako dámská spodnička, jenomže jsem vynechal ty objemné vycpávky, kterými naše dámy rády zvyšují vzadu své oblé tvary. To byl obvykle můj domácí oblek; když jsem vycházel, přidal jsem k tomu širokou řízu z téhož materiálu; mohl jsem se do ní celý zahalit, abych se chránil před slunečními paprsky.

Jednoho rána se mi tento plášť natrhl; abych domorodcům ukázal, jak snadno se to dá spravit, spustil jsem svůj uzlík, vyňal nitě a jehlu a zašíval díru. Dívali se na toto užití vědy s nelíčeným údivem. Jak jsem zašíval, starý Marhejo se najednou klepl do čela, rozběhl se do jednoho kouta, vytáhl umazaný rozedraný kousek vyrudlé bavlněné látky, kterou patrně kdysi získal obchodem na pobřeží, a žadonil, abych na ní ukázal trochu svého umění. Ochotně jsem mu vyhověl, ale neobratná jehla jistě ještě nikdy nedělala tak ohromné stehy na bavlněném kaliku. Když jsem správku skončil, Marhejo mě otcovsky objal; pak sundal své mero – opasek – a ovinul si látku kolem beder. Do uší si nastrkal své oblíbené cetky, popadl oštěp a vykročil z domu pyšně jako novopečený templář, který si právě oblékl své nové drahocenné brnění.

Za svého pobytu na ostrově jsem nikdy nepoužil břitvy, ale tato všední věc vznítila nesmírný obdiv Taipiů. Mezi nimi byl velký hrdina Narmoni, který si dával neobyčejně záležet na svém úpravném zevnějšku a byl proto tetován důkladně a hrůzostrašně jako nikdo v údolí. Ten si usmyslel, že by mu velmi prospělo, kdybych mu na jeho už oholenou hlavu přiložil ještě svou břitvu.

Používají tu obvykle žraločího zubu, ale hodí se k svému účelu jako jednozubé vidle k nabírání sena. Není divu, že bystrý Narmoni pochopil výhodu mé břitvy před jejich nástrojem. Jednoho dne si vyžádal jako osobní laskavost, abych mu tou břitvou trochu pojezdil po hlavě. Dal jsem mu na srozuměnou, že je příliš tupá a že není k ničemu, leda by se nabrousila. Abych mu to názorně vysvětlil, ukázal jsem mu na dlani, jak se brousí. Narmoni ihned pochopil, vyběhl z domu a ve chvíli se vrátil s hrubým balvanem, ohromným jako mlýnský kámen, a ukazoval, že to je to, co potřebuji. Nezbylo, než abych se do toho dal, a tak jsem začal škrábat jako divý. Kroutil a svíjel se pod tou operací, ale přesvědčen o mé zručnosti, snášel všecko jako mučedník.

Ačkoliv jsem Narmoniho nikdy za bitvy neviděl, podle toho, co jsem zde spatřil, dal bych krk za jeho odvahu a statečnost. Před holením mu pokrývaly hlavu krátké tuhé vlasy, a když jsem skončil své fušerské dílo, vypadala jako strniště, které povláčely brány. Protože však byl úplně spokojený, pomyslel jsem si moudře, že mu jeho mínění nemusím vyvracet.

XVII. kapitola

Můj zdravotní a duševní stav se lepší – Šťastní Taipiové – Jejich radosti ve srovnání s radostmi vzdělanějších společností – Srovnání špatnosti lidí civilizovaných a lidí nevzdělaných – Potyčka s happarskými bojovníky v horách

Tak míjel den za dnem a chování domorodců ke mně se nijak znatelně nezměnilo. Postupem času jsem ztrácel všecko vědomí o tom, který den v týdnu je, a bezděky jsem upadal do jakési netečnosti, jak tomu bývá po prudkých záchvatech zoufalství. Noha se mi začala náhle hojit, otok mizel, bolest přestávala, a tak jsem začínal mít naději, že se přece zotavím z nehody, která mě tak dlouho trýznila.

Jakmile jsem se mohl procházet po údolí ve společnosti domorodců, kteří mě družně doprovázeli, kdykoli jsem opustil chýši, vracela se mi také duševní rovnováha a přenášela mě přes ponuré představy, jež mě dříve přepadávaly. Kdekoli jsem se objevil, přijímali mě s nejuctivější blahovůlí; hostili mě nejvybranějšími plody; černooké víly mě obskakovaly; a mimo to mě stále obsluhoval můj věrný Kory-Kory, a tak jsem si říkal, že by nikdo nemohl mít pobyt mezi lidojedy příjemnější a lépe uspořádaný.

Mé potulky ovšem divoši omezovali a na jejich výslovný zákaz jsem se nesměl objevit blízko pobřeží. Když jsem se o to několikrát marně pokusil, spíš ze zvědavosti než pro co jiného, vzdal jsem se toho. Bylo nemožné chtít se tam dostat tajně, protože mě domorodci v početné družině následovali při každém hnutí a o samotě mě nenechali, pokud se pamatuji, ani na okamžik.

Také zelené a srázné svahy, které se tyčily v horní části údolí nedaleko Marhejovy chýše, vylučovaly útěk z této končiny, i kdybych se byl mohl odplížit z dohledu tisícerých zraků divochů.

Takové nápady se mi však zřídka vtíraly. Vydával jsem se míjejícímu času, a jestli kdy na mne sedaly chmury, prostě jsem je zapudil. Když jsem se rozhlížel po zeleni, v níž jsem byl jako pohřben, a vyhlížel jsem k vrcholům hor, tu jsem si přiznával, že žiji v „Šťastném údolí“ a že tam za horami je jen svět starostí a trápení.

Když jsem rozšiřoval své toulky po údolí a seznámil jsem se důvěrněji se zvyky jeho obyvatel, s potěšením jsem přiznával, že přes nevýhody svého postavení se polynéský divoch, obklopen všemi hýřivými zásobami přírody, těší z nekonečně šťastnějšího, ačkoli jistě méně intelektuálního života než samolibý Evropan.

Civilizace může opravdu udělat šťastnějším nahého ubožáka, který se chvěje pod zachmuřenou oblohou a strádá v nehostinné divočině Ohňové země, neboť mu hmotně ulehčí. Ale rozkošnický indián, jehož každá touha je uspokojena, kterého Prozřetelnost hojně obdařila všemi zdroji čisté a přírodní radosti a který je prost tak mnoha nemocí a bolestí života – co si má přát z rukou civilizace? Ta může „zušlechťovat jeho ducha“ – může „pozvednout jeho myšlenky“ – to jsou myslím věty, jež se říkají – ale bude šťastnější? Ať zodpoví tu otázku Havajské ostrovy, které se kdysi usmívaly a kde žilo plno lidí, se svými teď nemocnými, strádajícími a umírajícími domorodci. Misionáři se mohou snažit zastřít to, jak chtějí, ale fakta jsou nevyvratitelná; a nejzbožnější křesťan, který navštíví bez předsudku toto souostroví, vrátí se smuten a s otázkou: „Jsou tohle, běda, plody dvaceti pěti let vzdělávání?“

V primitivním stavu společnosti radosti ze života, ačkoliv je jich málo a jsou prosté, patří mnohým a jsou čisté; ale civilizace, ačkoliv přináší tolik předností, má v záloze sta zel. Nenávist, žárlivost, společenské sočení, rodinné neshody a tisíce trápení, které si zjemnělý život sám způsobuje a které dohromady vytvářejí stále se zvětšující spoustu lidské bídy, – to vše tito nezkažení lidé neznají.

Řekne se, že tito pohoršliví nemravní ubožáci jsou lidojedi. Je to pravda; přiznejme, že to je velmi špatný rys jejich povahy. Ale jsou takoví jen tehdy, když chtějí uspokojit svou pomstychtivost na nepřátelích; a ptám se, zda pouhé jedení lidského masa je o tolik barbarštější než zvyklost, která jen před několika lety byla doma v osvícené Anglii: usvědčenému zrádci, snad člověku, jehož vina spočívala v čestnosti, vlastenectví a podobných ohavných zločinech, usekli hlavu ohromnou sekyrou, vyrvali mu vnitřnosti a hodili je do ohně; jeho rozčtvrcené tělo a jeho hlava byly nabodnuty na kůly a ponechány, aby hnily a rozkládaly se na veřejných místech, hojně navštěvovaných lidmi.

Ďábelská zručnost, kterou ukazujeme ve vynálezu všech způsobů smrtících strojů, mstivost, s kterou vedeme války, a bída a zpustošení, které po nich následují, to vše už stačí, abychom označili civilizovaného bělocha za nejzuřivější zvíře, které země nosí.

Jeho bezohlednou krutost vidíme na mnoha zřízeních naší vlastní favorizované země. Jedno bylo nedávno přijato v jednom ze států Unie; muselo být diktováno největším soucitem. Zničit naše zločince po kouskách, vysušit v jejich žilách kapku po kapce krev, kterou jsme příliš zbabělí prolít jedinou ranou, jež by najednou ukončila jejich utrpení, to se asi považuje za nekonečně lepší než staromódní pověšení na šibenici – daleko méně to prý trápí oběť a je to víc ve shodě se zjemnělým duchem doby; a přece, jak slabý je všechen jazyk, aby popsal hrůzy, které uvalujeme na ty ubožáky, které zazdíváme do cel našich vězení a odsuzujeme, aby uprostřed nás všech byli navždy sami!

Ale není potřebí rozmnožovat příklady civilizovaného barbarství; způsobují daleko více utrpení, než způsobují zločiny, na které hledíme u našich méně osvícených bližních s takovým odporem.

Termín „divoch“ se, myslím, často špatně používá. Vskutku, když uvážím všechny ty hanebnosti, ukrutnosti a hrůzy, které bují v nakaženém ovzduší horečné civilizace, přikláním se k názoru, že vzhledem ke zkaženosti těch i oněch mohlo by být stejně k užitku poslat čtyři nebo pět markézských ostrovanů do Spojených států jako misionáře, jako když se vyšle stejně tolik Američanů na tyto ostrovy.

Jednou jsem slyšel jako příklad hrozné zkaženosti určitého kmene v Tichém oceáně, že neměli žádné slovo ve svém jazyku, které by vyjadřovalo pojem ctnosti. Bylo to nepodložené tvrzení; ale i kdyby tomu tak bylo, mohlo by se proti tomu postavit, že jejich jazyk téměř vůbec nemá výrazy pro náš nekonečný seznam civilizovaných zločinů.

V mém novém stavu mysli, jak jsem se o něm zmínil, všecko se mi jevilo v novém světle a já jsem vítal, že mám příležitost seznámit se s životem domorodců. A mé dobré dojmy se mi jen potvrdily. Zvlášť jsem obdivoval neustávající veselost, která tu v údolí vládla. Zdálo se, že Taipiové vůbec neznají starosti, trudy, těžkosti nebo mrzutosti. Hodiny zde plynuly v takové radosti jako usmívající se párek při venkovském tanci.

Nebylo tu nic z těch nespočetných popudů k rozčilování, jaké si vytváří vynalézavý člověk civilizovaného světa, aby si mařil štěstí. Propadlé hypotéky, protestované směnky, splatné účty, četné dluhy – takové věci Taipiové neznali. Nebyli tu nerozumní krejčí a ševci, kteří hloupě trvají na zaplacení; nebyli tu věřitelé, nebyly tu ani urážky, ani advokáti, kteří by podněcovali nesváry, štvali potom své klienty jednoho proti druhému a nechali je, aby si rozbíjeli hlavy; nebyli tu chudí příbuzní, kteří věčně potřebují váš hostinský pokoj a tísní vás u rodinného stolu; nebyly tu opuštěné vdovy s dětmi, které hladovějí z ledové dobročinnosti světa; nebyli tu žebráci ani vězení pro dlužníky; nebyli tu tvrdí a nadutí nabobové; jedním slovem nebyly tu peníze. Tento „kořen všeho zlého“ v celém údolí nenajdete.

V tomto uzavřeném příbytku štěstí nebyly mrzuté stařeny, zlé tchyně, zvadlé staré panny, nešťastné milenky, nevrlí staří mládenci, nepozorní manželé, melancholičtí mladíci, uplakané dívky ani ubrečení spratci. Všecko je tu jásavé a veselé, skvělá dobrá nálada. Mrzutost, hypochondrie a nevrlost odešly a ztratily se někde v koutech a skrýších skal.

Můžete tu vidět hlouček děcek, jak dovádí celý den bez hašteření a bez pračky. To u nás si takové hejno dětí nedokáže hrát ani hodinu, aby se nepokousaly a nepoškrábaly. Tam zase můžete pozorovat skupinu dívek, které si navzájem nezávidějí své půvaby, nestaví směšně na obdiv své způsobné vychování a ovšemže nechodí ve šněrovačkách z velrybích kostic a nepohybují se jako automaty, ale volně a nenuceně, šťastné a nespoutané.

V údolí bylo několik míst, kde se dívky často scházely a zdobily se věnci z kvítí. Vidět je, jak usedají ve stínu některého z těch krásných hájů, kolem nich plno čerstvě natrhaného kvítí a poupat, a jak splétají čelenky a náhrdelníky – člověk by myslel, že se tu sešel celý dvůr paní Květeny na nějakou slavnost k poctě své vládkyně.

Mladíci, jak se mi zdálo, měli se stále čím bavit a na čem pracovat a stále se měli čím radovat. Ať při rybolovu, ať při vyřezávání člunů, ať při leštění jejich ozdob, nikdy nebylo mezi nimi ani zdání neshody nebo hádky.

Bojovníci dbali na klidné a důstojné chování, příležitostně chodili od domu k domu s jistotou, že všude budou přijati s největší pozorností jako význační hosté. Starci, a bylo jich tu hodně, se málokdy hnuli ze svých rohoží, na nichž dovedli odpočívat celé hodiny, kouříce a hovoříce, jak už staří bývají někdy upovídaní.

Avšak to trvalé štěstí, které převládalo, pokud jsem mohl pozorovat, v celém údolí, pramenilo hlavně z onoho převládajícího pocitu, jaký prý na sobě zažil Rousseau, totiž prostě z pocitu zdravého fyzického bytí. A k tomu si právě Taipiové mohli věru blahopřát, neboť nemoci tam takřka neznali. Za celý svůj pobyt jsem spatřil jen jednoho mrzáka. Ani na jejich hladké pleti a pokožce nebylo vidět poskvrny nebo stopy choroby.

Tento všeobecný poklid, který jsem právě opěvoval, přerušila však událost, která svědčila o tom, že ani oni nebyli dokonale zajištěni proti těm věcem, jimiž se civilizovanější společnost připravuje o klid.

Byl jsem už dost dlouho v údolí a začal jsem se podivovat, že divoké nepřátelství mezi tímto kmenem a happarskými sousedy nepropuklo v nějakou bitku. Statní Taipiové dávali gestikulací často najevo svou zavilou nenávist k nepřátelům a opovržení jejich lidojedskými sklony, a ačkoli ukazovali různé jizvy, které od nich utržili, přece se zdálo, že sedí se svými stížnostmi doma v úctyhodné ukázněnosti, bez úmyslu nějakého odvetného tažení. A Happarové, kryti svými horami, se ani neukazovali, aby nepodněcovali nevoli, kterou vůči nim cítili hrdinní obyvatelé našeho údolí. Skoro jsem tedy věřil, že všecky krvavé zkazky jsou velmi nadsazené.

Žádný válečný ryk nerozrušil do té chvíle poklidný kmen, takže jsem vůbec začal pochybovat o věrohodnosti pověstí, které připisovaly Taipiům divokou a bojovnou povahu. Říkal jsem si, že jsou to jen bajky, co se slýchá a co se povídá strašného o zarytosti, s jakou si počínají ve sporech, o smrtelné nenávisti a ďábelské zlomyslnosti, s jakou ukájejí svou pomstychtivost i na zabitých. Musím se však přiznat, že jsem měl jakýsi pocit lítosti nad tím, že jsou mé předpoklady mylné. Bylo mi asi jako výrostku, který se jde podívat na hru v očekávání pořádného krváku, a pak je mu zlostí do breku, že to je jen obyčejný salonní kus.

Měl jsem tedy dojem, že jsem se dostal mezi lidi, kterým se pomluvami velice ukřivdilo, a mnoho jsem mudroval nad tím, jakou nevýhodou je špatná pověst, když například takový kmen divochů, mírných a pokojných jako stádo jehňat, je vyhlášen jako spiklenecký klan obrobijců.

Příští události však ukázaly, že mé závěry byly poněkud předčasné. Jednoho dne kolem poledne byl jsem náhodou v Tei, odpočíval jsem na rohožích ve společnosti několika náčelníků a pomalu jsem se oddával přepychové siestě, když mě náhle probudil hrozný výkřik; vstal jsem a spatřil domorodce, jak berou oštěpy a vybíhají. Za nimi nejstatnější z náčelníků popadli těch šest mušket, které zde byly opřeny o bambusovou stěnu, a zmizeli v hájích. Rozruch provázely výkřiky, v nichž se ozývala slova Happar, Happar. Ostrované běželi kolem Tei a napříč údolím na happarskou stranu. A vtom bylo slyšet ostrý výstřel z muškety v blízkých kopcích a za ním bouři výkřiků. Potom spustily ženy, jež se sběhly k háji, děsný povyk, jako vždy a všude při nějakém vzrušení nebo poplachu, snad proto, aby uklidnily sebe a vyděsily ostatní. Tentokrát dělaly takový rámus a pokračovaly v něm s takovou vytrvalostí, že kdyby byla na protějším kopci střílela celá baterie mušket, nebyl bych ji mohl uslyšet.

Když však ženský povyk trochu ustal, snažil jsem se zaslechnout, co se vlastně děje. Tu se ozval další výstřel z hor a za ním nový výbuch řevu. Pak zase vše utichlo a po dlouhou dobu se nic nehnulo, až jsem už myslel, že se obě armády dohodly na příměří. Tu však nová rána a zase ten ryk. Potom se však asi po dvě hodiny nedělo nic, co by stálo za zmínku, leda že jsem zaslechl ohlas dalekých výkřiků z hor, znějících spíše jako volání hloučku chlapců, kteří zabloudili v lese.

Celou tu dobu jsem stál v Tei na volném prostranství, které bylo obráceno k happarským horám. Nebyl tu nikdo než Kory-Kory a ti prastaří dědové. Ti se ze svých rohožek nehnuli a patrně vůbec nevěděli, že se děje něco neobvyklého.

Kory-Kory zřejmě to všecko pokládal za velikou událost a horlivě se mi snažil vyložit, jak je důležitá. Každý zvuk, který se k nám donesl, měnil se mu v nějakou důležitou zprávu. Jako by byl jasnovidný, předváděl mi hotovou pantomimu, aby vylíčil, jak právě ti stateční Taipiové dávají co proto těm drzým útočníkům. „Mehevi hanna peipí nuí Happar,“ vykřikoval každých pět minut, aby dotvrdil, že se pod znamenitým velitelem bojovníci jeho kmene vyznamenávají divy statečnosti.

Napočítal jsem jen čtyři rány z mušket a soudil jsem proto, že je ostrované obsluhují asi stejným způsobem jako uvážliví dělostřelci sultána Solimana, kterým při obléhání Cařihradu nabíjení a vypálení jednoho děla trvalo hodinu nebo dvě. Když se pak z hor neozval už ani hlásek, měl jsem za to, že srážka tak nebo onak už skončila. A vskutku: v tu chvíli dostihl Tei běžec, sotva popadající dech, a zvěstoval novinu o velikém vítězství, kterého jeho krajané dobyli: „Happar pú arva! Happar pú arva!“ Zbabělci utekli! Kory-Kory byl u vytržení a spustil ohnivou řeč, v níž tvrdil, že se stalo, co čekal. Pokud jsem mohl pochopit, chtěl mě přesvědčit o tom, že by se i armáda ohňožroutů naprosto marně pokoušela utkat se s nepřemožitelnými hrdiny našeho údolí. Tomu všemu jsem ovšem přitakával a s nemalým zájmem jsem čekal na návrat hrdinů, neboť jsem se obával, že se jejich vítězství neobešlo bez obětí.

V tom jsem se však zase pořádně mýlil; neboť Mehevi se při svých válečných operacích přikláněl spíše k taktice fabiovské než napoleonské – šetřil silami a nevystavoval vojáky zbytečnému nebezpečí. Celkové ztráty vítězů v této zavilé šarvátce na padlých, zraněných a nezvěstných byly: jeden ukazováček a kousek nehtu z palce (a ten si jeho původní majitel nesl v ruce), pak jedno potlučené rámě a plno krve, již ztratil jeden náčelník. Happarský oštěp ho ošklivě zranil do stehna. Ztráty nepřítele jsem nemohl zjistit, ale myslím, že se jim podařilo odvléci těla padlých.

Takový byl tedy výsledek bitvy, pokud jsem mohl vidět; a poněvadž ji pokládali zřejmě za událost nesmírně důležitou, měl jsem dojem, že války mezi těmito domorodci nezanechávají mnoho krvavých stop. Dodatečně jsem se dověděl, jak to vzniklo. Kdosi spatřil několik Happarských, jak se plížili po taipiské straně pohoří – zajisté pro nic dobrého. Byl vyhlášen poplach a vetřelci byli po delším odporu zahnáni za hranice. Proč však ten neohrožený Mehevi nevnesl válku na happarské území? Proč se sám nepustil dolů do nepřátelského údolí a nepřinesl si nějakou vítěznou trofej? Nějakou zásobu pro lidojedskou hostinu, která prý obvykle korunuje každé takové utkání? Věru, byl jsem ochoten uvěřit, že k tak hrozným hostinám docházelo asi velmi zřídka, konaly-li se vůbec.

Po dva tři dny byla tato událost všude předmětem hovoru, potom však celé vzrušení postupně chladlo a v údolí se zase rozhostil obvyklý mír.

XVIII. kapitola

Koupání ve společnosti dívek – Kánoe – Působnost tabu – Zábavná vyjížďka po jezírku – Pěkný nápad Feiewej – Dámský krejčí – Cizinec se objeví v údolí – Jeho podivné chování – Domorodé řečnictví – Interview – Jeho následky – Cizinec odejde

Vracející se zdraví a s ním i duševní klid vrátily mi zájem o všecko, co se kolem dělo. Snažil jsem se rozptýlit každou zábavou, kterou jsem měl na dosah. Koupání ve společnosti dívek patřilo k mým hlavním kratochvílím. Často jsme se rádi osvěžovali ve vodách jezírka, jež tvořila hlavní říčka údolí. Ta rozkošná vodní plocha byla skoro okrouhlá a měla v průměru asi tři sta yardů. Její krásu nelze popsat. Celý břeh se vlnil spoustou bujné zeleně, z které se tu a tam zvedaly rovné kmeny kokosových palem se svými půvabnými korunami, z nichž visely větve jako vlající pštrosí péra.

Plavné pohyby děvčat ve vodě byly skutečně obdivuhodné. Ve vodě byly doma. Často se míhaly těsně pod hladinou bez pohnutí rukou nebo nohou, pak se převrátily na bok a jako šipka letěly po hladině, vyskakujíce při tom letu chvílemi do vzduchu, takže na okamžik jim bylo vidět tělo; a zase se potopily do hlubiny a hned zas se mrštně vynořovaly.

Pamatuji se, jak jsem se jednou vrhl mezi tyto rusalky, a marnivě spoléhaje na svou větší sílu, chtěl jsem některou stáhnout pod vodu; ale hned jsem litoval své ukvapenosti. Ty obojživelné mladé bytosti se shlukly kolem mne jako hejno delfínů, zmocnily se mých ctěných okončetin, házely mnou a potápěly mě pod hladinu, až jsem podle divných zvuků v uších a nadpřirozených vidin v očích myslel, že jsem v říši duchů. Měl jsem mezi nimi skutečně asi tolik naděje jako těžkopádná velryba napadená ze všech stran hejnem mečounů. Když mě konečně pustily, rozprchly se všemi směry a smály se mým neobratným pokusům je dohonit.

Na břehu nebyl člun, ale na mé prosby a pro mou osobní potřebu přinesli mládenci z Marhejovy domácnosti pod dozorem přísného Kory-Koryho lehký a pěkně řezaný člun od moře. Když jej spustili na vodu, nesl se půvabně jako labuť. Avšak smutná věc – mělo to účinek, jaký jsem nečekal. Sladké víly, které se mnou závodily na jezírku, všechny uprchly. Tabu, vyřčené nad loďkou, vztahovalo se i na vodu, na niž se dostala.

Po několik dní mě provázel na vyjížďkách Kory-Kory s jedním či dvěma mladíky, kteří plavali za mnou, povykujíce a dovádějíce, zatím co jsem se sám projížděl v lehkém člunu. Ale já vždycky dával přednost tomu, co se v Průvodci mladého muže nazývá „společností ctnostných a inteligentních mladých dam“; a když tu nebyly ty mořské panny, zábava se stala hloupou a nudnou. Jednou ráno jsem se svěřil svému věrnému sluhovi, že toužím po návratu těch rusalek. Ten poctivý hoch se na mne udiveně zadíval, pak slavnostně vrtěl hlavou, že to je „tabu-tabu“, a vysvětloval, že pokud je tam kánoe, nemohu očekávat návrat těch mladých dam. Tomu jsem však nechtěl rozumět, nýbrž jsem chtěl, aby člun zůstal, kde je, ale aby si do něj sedla také krásná Feiewej a projížděla se se mnou. Toho nápadu se Kory-Kory zděsil jako něčeho, co se vůbec nesmí. Pro něj to bylo něco příliš obludného a nemyslitelného, co nejen uráželo jeho tradiční smysl pro to, co smí být, ale bylo v rozporu s jejich náboženskými předpisy.

Přesto, že tabu je věc choulostivá a není radno se do toho plést, přece jsem si umínil, že se přesvědčím, jak je odolné. Radil jsem se s náčelníkem Mehevim. Snažil se mě od toho odradit, ale já se nedal; naléhal jsem ještě více. Konečně se dal do dlouhého a nepochybně velmi učeného a výmluvného výkladu o dějinách a podstatě tabu ve vztahu k tomuto případu. Užíval mnoha neobvyklých slov, která podle délky a zvučnosti byla jistě z náboženského oboru. Nic mě však nemohlo v jeho řeči přesvědčit, zčásti asi proto, že jsem z ní neporozuměl jedinému slovu, ale hlavně proto, že jsem za nic nemohl pochopit, proč by nemohla žena usednout do člunu stejným právem jako muž. Konečně se trochu umoudřil a naznačil, že se pro všecku lásku, která naplňuje jeho srdce ke mně, poradí s kněžími a uvidí, co by se dalo dělat.

Nevím, jak to taipiské kněžstvo smířilo se svým svědomím, ale stalo se a Feiewej dostala nakonec dispens od této části tabu. Něco takového se asi dosud v tomto údolí nestalo; ale bylo na čase, aby se tu trochu přiučili galantnosti, a doufám, že příklad, který jsem jim dal, přinese blahodárné ovoce. Je to přece k smíchu, že by se ta líbezná stvoření směla jen hemžit na vodě jako kachny, kdežto pár hromotluků se může projíždět v kánoích.

První den Feiewejiny emancipace jsme byli na rozkošném výletě na jezírku – slečna, Kory-Kory a já. Můj horlivý pobočník vzal s sebou z domova kalabasu poí-poí, půl tuctu mladých, už oloupaných kokosů, tři dýmky, trochu sladkých brambor, a ještě mě nesl kus cesty na zádech. Pořádný náklad! Kory-Kory však byl na svou postavu silák a jeho páteř něco unesla. Měli jsme překrásný den, můj hodný sluha vesloval a tiše s námi projížděl při okraji pod stíny větví. Feiewej a já jsme seděli v nejlepší možné shodě vzadu, něžná rusalka chvílemi sahala po dýmce, a když vydechla jemný tabákový dým, byl navoněn jejím růžovým dechem. Snad se to zdá být divné, ale nic tak nesluší krásné ženě jako kouření. Jak svůdná je taková peruánská dáma, když se ve své síti, upletené z pestrých travin, houpá mezi dvěma oranžovníky a pokuřuje si vybraný doutník! Ještě líbezněji vypadala Feiewej se svou jemně utvářenou olivovou ručkou, v níž držela dlouhou žlutou rákosovou dýmku s podivně řezanou hlavičkou, když chvílemi vypouštěla ústy a nosem lehké kotoučky modravého dýmu.

Tak jsme se kolébali celé hodiny na vlnách, a když jsem vzhlédl k horké a zářící tropické obloze a zas se zadíval do průsvitných hlubin pode mnou a když jsem očima bloudil po kouzelném jevišti okolo, pohleděl na groteskně tetovaného Kory-Koryho a nakonec do zamyšlených zraků Feiewej, bylo mi, jako bych se ocitl v říši pohádek, tak to vše bylo až neskutečné.

Toto krásné jezírko bylo nejchladnější místo v celém údolí a mně se stalo pravidelným útočištěm za nejparnějších denních hodin. Na jednom břehu souviselo s okrajem dlouhé, zvolna se rozšiřující rokliny, která stoupala až do hor, jež uzavíraly údolí. Mocný pasát, který narážel na tyto výšiny, vířil a kroužil kolem vrcholů, někdy se hnal dolů po srázech a napříč údolím a pak čeřil hladinu jinak klidného jezírka.

Když jsme se jednou chvíli tak projížděli, nechal jsem Kory-Koryho vystoupit a namířil jsem k větrné straně jezera. Obrátil jsem kánoi a tu Feiewej, která byla se mnou, náhle, jako by dostala šťastný nápad, shodila ze sebe s veselým výkřikem široký přehoz z tapy, který měla zavázaný okolo ramen a kterým se chránila před sluncem, a stojíc na přídi, roztáhla jej ve vztažených rukách jako plachtu. My američtí plavci jsme hrdi na své krásné štíhlé stožáry, ale tak rozkošný stožár, jaký teď představovala Feiewej, neměla ještě nikdy žádná loď.

Plachta se okamžitě napjala větrem, dlouhé hnědé vlasy Feiewej se rozevlály a kánoe se hladce rozběhla a zamířila ke břehu. Seděl jsem vzadu a veslem řídil směr, až jsme narazili na měkký mírný sklon břehu a Feiewej svižně vyskočila na zem. Kory-Kory na to vše hleděl udiven, teď spráskl ruce u vytržení a křičel jako pominutý. To jsme potom ještě často opakovali.

Nepochopil-li čtenář dosud, že jsem byl uznaným ctitelem slečny Feiewej, mohu jen říci, že se málo vyzná ve věcech lásky, a ani se nebudu namáhat, abych ho poučoval. Z té bavlněné látky, co jsem přinesl z lodi, udělal jsem oblek pro to milé děvče. Vypadala v něm, musím přiznat, jako nějaká tanečnice z opery. U těchto slečen začíná drapérie kousek nad lokty, ale u mé ostrovní krásky začínala až od pasu dolů a končila dost vysoko nad zemí, aby bylo vidět nejkouzelnější kotník na světě.

Ten den, kdy si Feiewej poprvé oblékla tento šat, stal se pamětihodný novou známostí, kterou jsem si udělal. Odpoledne jsem ležel doma, když jsem zaslechl velký povyk zvenčí; ale to už jsem přivykl těm divým hlasům, které se občas rozléhaly údolím. Nevěnoval jsem tomu pozornost, až starý Marhejo v podivném vzrušení přichvátal a zvěstoval mi ohromnou novinu: „Marnu pemi!“ – což znamená, že se sem blíží jakýsi Marnu. Můj vzácný přítel patrně čekal, že mě tato zpráva ohromí, neboť chvíli stál a vážně se díval, chtěje vidět, jak se budu chovat. Když jsem však zůstal netečný, starý pán vyběhl z chýše stejně rychle, jako přišel.

„Marnu, Marnu,“ říkal jsem si, „to jméno jsem tu dosud neslyšel. Patrně nějaká význačná osobnost, soudě podle povyku domorodců.“ Lomozivý šum se blížil a ze všech stran se ozývalo „Marnu, Marnu“.

Bude to asi nějaký důležitý divošský válečník, myslel jsem si, který dosud neměl tu čest, abych ho přijal, a chce mi teď projevit svou úctu. Tak marnivým mne už učinily bezmezné pozornosti domorodců, že jsem měl napůl chuť přijmout ho za to jeho opoždění velmi chladně. Avšak už se objevil vzrušený hlouček a uprostřed něho jeden z nejpodivnějších lidí, které jsem kdy spatřil.

Nemohlo mu být víc než pětadvacet let a vysoký byl jen málo nad průměr; kdyby býval jen o vlásek vyšší, bylo by to zničilo bezvadnou úměrnost jeho těla. Jeho nahé údy měly krásný tvar a elegantní linie těla i hladká tvář ho mohly předurčit za model pro sochu polynéského Apollóna. Skutečně mi svou oválnou tváří a pravidelnými rysy připomínal antickou bustu, až na to, že mramorový chlad nahrazoval teplý a příjemný výraz, jaký se najde jen u těch jihomořských ostrovanů, kteří žijí v nejpříznivějších přírodních podmínkách. Měl bohaté hnědé kučery, stočené na spáncích a na šíji v menší prstence, které se mu stále pohybovaly, zatím co živě hovořil. Tváře měl hladké jako dívka, v celém obličeji ani stopy po tetování, zato tělo měl pomalováno fantastickými obrazci, které však na rozdíl od nesouvislých kreseb u ostatních domorodců byly zjevně vytvořeny podle jakéhosi celkového rozvrhu.

Obzvláště mě zaujalo tetování na zádech. Dělal je patrně výtečný umělec. Cizinec měl po páteři přesně nakreslený štíhlý a zužující se kmen krásného stromu „artu“ s kosočtvercovou výplní. Od kmene vybíhaly na obě strany půvabně prohýbané větve s jemně a přesně prokreslenými listy. Byla to vskutku nejlepší ukázka jejich výtvarného umění, jakou jsem dosud spatřil. Pohled zezadu vyvolával představu popínavé révy na zahradní zdi. Na hrudi, na rukou a na nohou měl rozmanité ornamenty, z nichž však každý byl v souladu s celkovým motivem. Tetování bylo jasně modré a příjemně kontrastovalo se světle olivovou pletí; byl to obraz jedinečný a velice vkusný. Lehký pás z bílé tapy byl sotva dva palce široký, ale splýval vpředu i vzadu v třásních, a to bylo vše, co měl na sobě.

Přicházel obklopen ostrovany, pod paží nesl malý svitek domorodé látky, druhou rukou svíral dlouhý a bohatě zdobený oštěp. Choval se jako poutník, který ví, že se přiblížil k příjemnému místu. Co chvíli se otáčel ve veselé náladě ke svému doprovodu, rychle a stručně odpovídal na příval otázek a jeho odpovědi byly provázeny bouřlivým veselím.

Zarazilo mě jeho chování i jeho zvláštní vzezření, které se vůbec nepodobalo zdejším domorodcům s vyholenými vlasy a tetovanými tvářemi. Bezděky jsem vstal, když překročil práh, a nabídl mu místo na rohožce vedle sebe. Ani se však neuráčil všimnout si mé zdvořilosti, ba ani mé existence, ale kráčel mimo mne, nebera mě na vědomí, a spočinul na konci dlouhého lehátka, které vyplňovalo stěnu jediného prostoru Marhejova domu.

Kdyby se nějaký nadutý světák hrubě zachoval na veřejnosti k samé královně krásy, pyšné na svou krásu a moc, nemohla by být trapněji dotčena, než jsem byl já tímto jeho neslýchaným přezíráním. Zmocnil se mne krajní úžas. Po dosavadním chování domorodců jsem si navykl čekat od každé návštěvy velikou zvědavost a projevy úcty. Podivnost jeho jednání však způsobila, že ve mně ještě vzrostl zájem, kdo asi je tento člověk, který tak na sebe poutá všeobecnou pozornost.

Teinor před něho postavila kalabasu s poí-poí, do něhož se cizinec pustil; každé sousto provázel nějakou stručnou poznámkou. A všichni, kdo se tu sešli, živě s ním souhlasili. Dopalovalo mě to, když jsem zpozoroval tu nápadnou úctu, před kterou ustoupila jejich pozornost ke mně. Tak sláva Tomova, říkal jsem si, je tatam, a čím dříve se vytratíš z údolí, tím lépe. To byly té chvíle mé pocity a shodovaly se docela s jedním rysem všech hrdinů – totiž se zakořeněným nárokem, že dostanou buď největší porci pudinku, anebo nechtějí nic.

Za tohoto obecného zájmu se tedy Marnu najedl, několikrát si zabafal z dýmky, kterou mu podali, a potom spustil řeč, která všecky hluboce upoutala.

Ačkoli jsem znal málo z jejich jazyka, přece z jeho živého přednesu a z výrazu jeho obličeje, odrážejícího se na tvářích kolem něho jakoby v zrcadle, mohl jsem se dohadovat, jaké vášně hodlá vyvolávat. Často se ozývala slova Nukuhiva a Frany a některá jiná, jež už jsem znal, a tak mi svítalo, že s nimi probírá události, které se nedávno zběhly v sousedních zálivech. Nemohl jsem však pochopit, kde ty vědomosti vzal, leda že by byl právě přišel z Nukuhivy, s čímž by souhlasilo to, že vypadal poněkud ušle. Byl-li však z Nukuhivy, pak jsem si nemohl vysvětlit, že ho Taipiové přijímají tak přátelsky.

Jistě jsem však nikdy neslyšel tak znamenitou ukázku přirozené výmluvnosti, jakou Marnu podal ve svém projevu. Ladné pohyby jeho svižné postavy, důrazná gesta jeho nahých rukou a hlavně žár, který mu sálal ze zářivých očí – to vše dodávalo účinu jeho řeči. Její přízvučný spád se stále měnil; kterýkoli slavný řečník by mu to mohl závidět. Jednu chvíli ležel na boku, klidně se podpíral rukou a obšírně vyprávěl o útočnosti Francouzů, jejich nepřátelských nájezdech a o sousedních zátokách, jež vypočítával – Happar, Puerka, Nukuhiva, Taior. Potom vyskočil, naklonil se vpřed, tvář se mu hněvem zkřivila a chrlil ze sebe záplavy výhrůžek; zas zaujal vážný a velitelský postoj a vyzýval Taipie, aby se postavili těmto příkořím na odpor. Připomněl jim také s divokým vítězoslavným zábleskem, že hrůza, kterou budí jejich jméno, je zatím ochránila před útoky. O francouzské neohroženosti mluvil s pohrdavým úšklebkem a ironií; vždyť prý se ani s pěti válečnými čluny a stovkami mužů neopovážili zaútočit na nahé domorodé bojovníky.

Účinek byl mocný, elektrizoval přítomné, všichni do jednoho se na něho dívali rozechvělí a se zanícenýma očima, jako by byli slyšeli inspirovaný hlas proroka.

Ukázalo se také, že Marnuovy schopnosti jsou mnohostranné. Když skončil svůj prudký útok, rozložil se zase pohodlně na rohožce a oslovoval namátkou jmény jednotlivé přítomné vtipným tónem a jeho humor, pro mne nesrozumitelný, uváděl celou společnost v hlučné veselí.

Pro každého měl nějaké slůvko, přeskakoval z jednoho na druhého, sršel vtipem a vyvolával nové a nové bouře smíchu. Svou řečí se obracel jak k mužům, tak i k ženám. Ví sám bůh, co jim to říkal, ale opravdu vyloudil na těch upřímných tvářích úsměvy i ruměnce. Skoro bych věřil, že tento Marnu při své sličnosti a svých okouzlujících způsobech lámal srdce prostých dívek.

Za celou tu dobu mi neráčil věnovat ani letmý pohled, jako by ani nevěděl, že tam jsem. Nevěděl jsem, co si mám o tom myslet. Uvědomoval jsem si, že tento muž něco u ostrovanů znamená, že je neobyčejně schopný a že svým nadáním vyniká nad ostatní. Proto jsem se také obával, že kdyby snad z nějakého důvodu pocítil ke mně odpor, mohl by svého mocného vlivu zneužít v můj neprospěch.

Bylo zřejmé, že nepatřil mezi stálé obyvatele údolí, ale odkud tedy přišel? Taipiové byli ze všech stran obklopeni nepřátelskými kmeny. Jak ho tedy mohli přijmout s takovou srdečností, patřil-li k některému z těchto kmenů?

Zevnějšek tohoto záhadného cizince mne mátl ještě víc. Tvář beze všeho tetování, neholená hlava, to byla výjimečná zvláštnost, kterou jsem předtím nikde na ostrově nespatřil, a vždycky jsem slýchal, že právě tetování a oholená hlava jsou nezbytnými znaky markézského bojovníka. Tak se mi zdál celý případ naprosto nepochopitelný a jen jsem s nemalou úzkostí čekal na rozluštění této záhady.

Konečně jsem měl podle jistých náznaků dojem, že se už jeho poznámky týkají mé osoby, ač se pečlivě vyhýbal tomu, aby vyslovil mé jméno nebo se podíval ve směru, kde jsem ležel. Náhle se však zvedl z rohože, za stálého hovoru se blížil ke mně, ještě stále se vyhýbaje pohledu, a posadil se asi na yard vedle mne. Sotvaže jsem se vzpamatoval ze svého překvapení, náhle se ke mně obrátil a podával mi ruku s nejlaskavější tváří a velmi půvabným pohybem. Samozřejmě jsem ruku přijal, a jakmile se naše dlaně dotkly, naklonil se ke mně a řekl zpěvavou angličtinou: „Jak se máte? Jak dlouho jste v tomto zálivu? Jak se vám líbí tento záliv?“

Kdyby mě byly trefily najednou tři happarské oštěpy, nebyl bych sebou mohl víc trhnout, než když jsem slyšel tyto prosté otázky. Strnul jsem údivem a pak jsem odpověděl – sám nevím co. Když jsem se vzpamatoval, mihla mi hlavou myšlenka, že bych se mohl od tohoto chlapíka dovědět pravdu o Tobym, kterou mi domorodci tajili, jak jsem se domníval. A tak jsem se ho ptal na svého kamaráda, ale Marnu popřel, že by vůbec něco věděl. Pak jsem se otázal, odkud přichází. Řekl, že z Nukuhivy. Když jsem prozradil svůj údiv, zahleděl se na mne, jako by se pásl na mém překvapení, a pak živě zvolal: „Ó, já tabu – chodím do Nukuhivy – chodím do Taior – chodím do Taipi – chodím všude – nikdo mi neublíží – já tabu.“

Toto vysvětlení bych byl vůbec nepochopil, kdybych si nebyl připomněl, co jsem už předtím slyšel o tomto podivném zařízení. Ačkoli tu žijí různé kmeny ve vzájemném nepřátelském poměru, který téměř vylučuje jakýkoli styk, existují případy, že někdo uzavře přátelství s někým z jiného údolí, s nímž jeho krajané žijí na válečné noze. Ten se pak za jistých podmínek může odvážit beztrestně na území svého přítele, kde by s ním jinak jednali jako s nepřítelem. Tak se tedy dívají na osobní přátelství a takový přítel se pokládá za tabu; jeho osoba je do jisté míry posvátná. Tak mi vysvětlil cizinec, že má volný přístup do všech údolí na ostrově.

Byl jsem zvědav, jak přišel k tomu, že umí anglicky, a zeptal jsem se ho na to. Nejprve se z nějakého důvodu vyhnul odpovědi, ale po chvíli začal vypravovat, že se jako chlapec dostal k jednomu kapitánovi na obchodní loď, zůstal u něho tři roky, nějaký čas s ním žil v Sydney v Austrálii, a že mu později za jedné návštěvy zde na ostrově kapitán dovolil, aby zůstal mezi svými krajany. Jeho přirozená čilost patrně velmi získala stykem s bělochy a částečná znalost cizího jazyka mu vydobyla značnou převahu nad neškolenými krajany.

Když jsem se otázal Marnua, nyní už přístupnějšího, proč na mne nepromluvil dříve, zeptal se živě, co jsem si proto o něm myslel. Řekl jsem mu, že jsem ho pokládal za nějakého předního náčelníka nebo bojovníka, který už viděl hodně bělochů, a nestaral se tedy o ubohého námořníka. Velice ho uspokojilo vysvětlení, že jsem měl tak vysoké mínění o jeho postavení. Řekl mi, že se tak choval úmyslně, aby zvýšil mé překvapení, až mě konečně ve vhodnou chvíli osloví.

Marnu pak chtěl sám vědět, jak jsem se dostal do údolí Taipiů. Když jsem mu vyprávěl, jak jsme sem přišli s Tobym, poslouchal se zájmem; ale když jsem se dotkl nevysvětleného zmizení svého kamaráda, snažil se změnit směr hovoru, jako by se tím nechtěl zabývat. Vše, co se týkalo Tobyho, muselo proto ve mně vyvolávat podezření a strach. Přestože Marnu popřel, že by co věděl o jeho osudu, měl jsem pocit, že nemluví pravdu, a to jen oživilo mé obavy o můj vlastní osud, které mne donedávna trápily.

Rozechvěn takovými pocity měl jsem chuť pokusit se zjistit, zda mě cizinec vezme pod svou ochranu a odvede do Nukuhivy. Jen jsem se však o tom zmínil, odmítl to prudce jako věc zcela neproveditelnou, neboť Taipiové by nikdy nesouhlasili s tím, abych opustil jejich území. Ač tím jen potvrdil mé dosavadní přesvědčení, roznítil tím více mou touhu dostat se z tohoto zajetí. Bylo sice snesitelné, ba v mnohém ohledu i příjemné, ale tajilo v sobě nejhroznější možnosti.

Nemohl jsem si zapřít, že i Toby se setkával s podobnou blahovůlí, a přece všecka jejich laskavost končila jeho záhadným zmizením. Nečeká mne stejný osud? Bylo hrozné na to pomyslet. Vylekán těmito úvahami znovu jsem naléhal na Marnua, ale ten vylíčil nemožnost mého úniku ještě sytějšími barvami a opakoval, že Taipiové by s tím nikdy nesouhlasili.

Když jsem se snažil dostat z něho, proč mě drží jako zajatce, Marnu měl v hlase zas ten podivně tajemný odstín, jako když jsem se ho ptal na Tobyho.

Byl jsem tedy odmítnut, a to způsobem, který utvrzoval mé předtuchy a sváděl mě k novým pokusům; zapřísahal jsem ho, aby se mne u domorodců zastal a snažil se je přimět, aby mě propustili. Bylo mu to proti mysli, ale nakonec vyhověl mému naléhání a obrátil se několika slovy k náčelníkům, kteří nás během hovoru pozorně sledovali. Jeho dotaz se setkal s prudkým odporem, hněvivými pohledy, rozčilenými pohyby a příval vášnivých výkřiků se rozlil jak proti němu, tak i proti mně. Marnu zřejmě litoval svého pokusu, vážně chlácholil pohněvaný dav a po chvíli se mu podařilo trochu uklidnit rozjitřenost, kterou způsobila jeho přímluva.

Čekal jsem s napětím, jak jeho přímluvu přijmou, a hořce se mi sevřelo srdce, když jsem se musel znovu přesvědčit o nezlomné vůli domorodců. Marnu mi s poděšenou tváří řekl, že ačkoli pro svůj přátelský poměr k nim má volný přístup do údolí, nemůže zasahovat do jejich věcí. Kdyby tak pokračoval, Taipiové by najednou přestali dbát jeho tabu; jen pokud se takto nechová, je chráněn před důsledky kmenového nepřátelství.

A právě v tomto okamžiku ho Mehevi pohněvaně okřikl a jeho slovo znělo jako rozkaz. Znamenalo bezpochyby, že má okamžitě přestat se mnou mluvit a vzdálit se ode mne. Marnu také hned vstal, kvapně mi ještě řekl, že ho nesmím oslovit, a záleží-li mi na mém bezpečí, že už musím přestat mluvit o svém odchodu. A na nový hněvivý rozkaz náčelníka se vzdálil.

S nemalými obavami jsem teď pozoroval na tvářích všech domorodců divoký výraz, který mě poděsil tenkrát v Tei. Jejich pohledy podezíravě klouzaly z Marnua na mne, jako by nedůvěřovali hovoru, jemuž nemohli rozumět, protože byl v cizí řeči. Zdálo se, že se domýšleli, že jsme se snad už dohodli na tom, jak oklamat jejich ostražitost.

Jejich živé tváře neobyčejně plasticky prozrazují každé hnutí mysli. Nedokonalé výrazy jejich řeči mnohokrát vyvažuje výmluvnost gest a pohledů. Mohl jsem jasně číst v pohyblivých rysech tváří vzrušení, které tak nečekaně vyvřelo v jejich nitru.

Nebylo třeba mnoho, abych pochopil ze všeho, co se tu dělo, že okřiknutí, které postihlo Marnua, není radno podceňovat. A ačkoli jsem jen s námahou potlačil své city, oslovil jsem Meheviho poněkud žertovným tónem a snažil se tím rozptýlit špatný dojem, který měl. Rozhněvaný a pobouřený náčelník se však nedal tak snadno obměkčit. Svým známým strnulým výrazem zamítl můj pokus a svým chováním mi dal zřetelně najevo svou nelibost a odpor.

Marnu se snažil na druhém konci místnosti pozdvihnout náladu v můj prospěch a překonával sebe sama v zábavném žertování se skupinou kolem sebe. Jeho vtipné poznámky však neměly teď už takový úspěch jako předtím. Zklamán, vážně se zdvihl k odchodu. Nikdo nad tím nedal najevo nějakou lítost. A tak sebral svůj svitek tapy i oštěp, kráčel k východu a k pai-pai, zamával ztichlé teď společnosti na pozdrav, na mne vrhl pohled plný soucitu i výčitky a dal se na cestu. Díval jsem se za ním, jak odcházel, až se mi ztratil v šeru háje, a upadl jsem do malomyslných úvah.

XIX. kapitola

Rozvažování po Marnuově odchodu – Bitka o dětské bouchačky – Podivný vkus Marhejův – Jak se dělá tapa

Co jsem se dověděl o záměrech divochů, hluboce na mne zapůsobilo.

Jak jsem pochopil, Marnu byl muž, který byl u obyvatelů údolí v nemalé úctě pro své velké schopnosti a pro znalost věcí, jež se dály v různých zálivech ostrova. Přijali ho s nejsrdečnějším přivítáním a poctami. Divoši viseli na každém zvuku jeho hlasu a projevovali největší uspokojení, když si některého osobně všiml. A přes to všechno těch několik slov, jež důrazně proslovil v můj prospěch a jimiž chtěl dosáhnout toho, abych byl propuštěn ze zajetí, stačilo nejen porušit všechen soulad a dobrou vůli, ale mohu-li věřit tomu, co mi řekl, ohrozit i jeho osobní bezpečnost.

Jak silně musely být zakořeněny záměry, které Taipiové se mnou měli, a jak náhle mohli projevit nejpodivnější vášně! Pouhá zmínka o mém odchodu mi odcizila alespoň na čas Meheviho, který byl nejvlivnější ze všech náčelníků a který mi dříve projevoval při mnoha příležitostech své přátelské city. Stejně i ostatní domorodci dávali najevo silný odpor k mému přání a zdálo se, že i sám Kory-Kory sdílel obecnou nelibost.

Darmo jsem si lámal hlavu, abych přišel na důvod, proč si mě tito lidé chtěli ponechat u sebe. Nemohl jsem však na to přijít.

Avšak ať už tomu bylo jakkoli, to, co se právě přihodilo, varovalo mě před nebezpečím zahrávat si s těmito vrtošivými a vášnivými povahami, proti nimž zápasit bylo marné a mohlo být dokonce i osudné. Mou jedinou nadějí bylo přesvědčit domorodce, aby uvěřili, že jsem se smířil s tím, že zůstanu v údolí, a klidným veselým chováním zapudit podezření, které jsem tak nešťastně probudil. Až získám jejich důvěru, třeba budou trochu méně ostražitě hlídat každý můj pohyb, a pak budu moci spíš využít nějaké příležitosti k útěku. Rozhodl jsem se proto, že vyváznu z té bryndy jak nejlépe možno a že ponesu mužně, cokoli se přihodí. V tom jsem měl nad očekávání úspěch. V době Marnuovy návštěvy jsem byl v údolí, pokud to mohu odhadnout, asi dva měsíce. Ačkoli jsem se ještě úplně nezotavil ze své podivné nemoci, jež na mne pořád dotírala, necítil jsem bolest a mohl jsem chodit. Krátce, měl jsem všechny důvody předpokládat, že jsem dokonale uzdraven. Zbaven v tomhle ohledu starostí a rozhodnut nelekat se budoucnosti, veselil jsem se zase při všech společenských událostech údolí a hleděl jsem pohřbít v divokých požitcích všechen žal i všechny vzpomínky na dřívější život.

Když jsem se toulával taipiským údolím, a když jsem se lépe seznámil s povahou jeho obyvatel, čím dále, tím více mě překvapovala veselost a radost, která všude vládla. Tito prostí divoši, kteří se nezaměstnávali vážnějšími věcmi, byli schopni těšit se ze všeho, čeho by si inteligentnější společnost nevšimla. Opravdu se zdálo, že všechny jejich radosti pocházejí z malých dětinských příhod běžného života. A tyto drobné události vytvářely velký proud štěstí, jaký zřídkakdy zakusí vzdělanější jedinci, jejichž radosti pramení z vyšších, ale vzácnějších zdrojů.

Který národ ušlechtilých a vzdělaných smrtelníků by například našel sebemenší zalíbení ve střelbě z dětských bouchaček? Pouhá představa, že je taková věc možná, by vzbudila jejich rozhořčení, a přece všichni obyvatelé Taipi nedělali po deset dní nic jiného, než že se zaměstnávali touto dětskou zábavou a křičeli radostí, kterou z ní měli.

Jednoho dne jsem totiž dováděl s malým neodbytným spratkem, asi šestiletým, který mě honil s kusem asi tři stopy dlouhého bambusu a občas mě jím udeřil. Sebral jsem mu jej a nápad přišel sám. Mohl bych udělat z té tenké trubice pro chlapce dětskou bouchačku, s jakou jsem kdysi viděl hrávat si děti. Udělal jsem tedy nožem v bambusu dva rovnoběžné zářezy dlouhé několik palců s příčným zářezem na jednom konci, takže vznikl pružný jazýček, který jsem ohnul zpět a zasunul jeho špičku do malého otvoru, který jsem proto udělal. Každý drobný předmět umístěný před tento jazýček musel být vystřelen pozoruhodnou silou dutinou bambusu, jakmile ohnutý jazýček vyskočil z otvoru.

Kdybych měl jen sebemenší tušení, jakou senzaci vzbudí toto dílo, dal bych si je jistě patentovat. Hoch, pološílený vzrušením, utíkal s hračkou a o dvacet minut později mě obklopil hlučící zástup ctihodných šedobradých starců, odpovědných otců rodin, statných bojovníků, matek, mladíků, děvčat a dětí. Ti všichni drželi v rukou kousky bambusu a každý křičel, aby byl první obsloužen.

Tři nebo čtyři hodiny jsem se zaměstnával výrobou bouchaček, ale nakonec mě přešla trpělivost.

Buch, buch, buch, buch, znělo nyní po celém údolí. Na všech stranách bylo vidět souboje, potyčky, bitky a všeobecná utkání. Když jste šli pěšinou vedoucí houštím, padli jste na lstivě skrytou zálohu a stali jste se terčem tlupy mušketýrů, jejichž tetované údy vykukovaly listovím. Jinde na vás vypadla nebojácná posádka domu, jež na vás namířila své bambusové pušky mezi vzpřímeným rákosím, které tvořilo stěny domu. A dále zas na vás vypálil oddíl ostrostřelců, který vylezl na pai-pai.

Buch, buch, buch, buch! Zelené guavy, semena a bobule létaly všemi směry a během tohoto nebezpečného údobí jsem se jako v té pohádce o člověku s mosazným býkem obával, že se stanu obětí své vlastní vynalézavosti. Jak to však bývá, rozruch postupně opadl, ačkoliv i potom bylo slyšet bouchačky v každou denní hodinu.

Když končila bouchačková válka, pobavil jsem se bezmezně podivným Marhejovým nápadem.

Když jsem opustil loď, měl jsem na sobě pár silných bot, které se však hrubým používáním při zlézání roklí a při sklouzávání úžlabinami tak rozedraly, že se vůbec nedaly nosit – tak by alespoň usoudila většina lidí, a tak tomu skutečně v tomto případě bylo. Čeho se však nedá použít jedním způsobem, dá se výhodně použít jinak – to znamená, má-li člověk pro to dost nadání. Že tohoto nadání měl Marhejo požehnaně, o tom dostatečně svědčí použití, které vynašel pro tyto těžce potlučené a rozbité křápy.

Každou sebenepatrnější věc, která mi patřila, považovali domorodci za posvátnou; a povšiml jsem si, že za několik dní potom, co jsem se stal spolubydlícím v chatě, zůstaly mé boty netknuty tam, kam jsem je na počátku odhodil. Vzpomínám si však, že po nějakém čase z obvyklého místa zmizely; ale nevěnoval jsem tomu pozornost, domnívaje se, že Teinor, jako pořádkumilovná hospodyně, náhodou na ně narazila při nějaké domácí práci a vyhodila je jako neužitečnou věc z domku. Brzy jsem však byl vyveden z omylu.

Jednoho dne jsem viděl, jak se starý Marhejo točí kolem mne s takovou neobvyklou čilostí, že se Kory-Kory stal skoro zbytečným. Jeden okamžik mě chtěl vzít na záda a odklusat se mnou k potoku; a když jsem odmítl, nedal se tím zastrašit, točil se dál kolem mne jako starý dosloužilý pes. Nemohl jsem zaboha uhádnout, co starého pána posedlo, že zanechal své dočasné netečnosti k domácnosti a řadou neohrabaných posunků ukazoval horlivě na mé nohy a pak nahoru na balíček, jenž se houpal na hřebenové vaznici nad námi. Nakonec jsem vytušil, co chce, a pokynul mu, aby balíček spustil. Provedl rozkaz v mžiku, a když jsem rozbalil kus tapy, objevily se před mýma udivenýma očima ony boty, o nichž jsem myslel, že již byly dávno zničeny.

Pochopil jsem ihned jeho touhu a dal mu šlechetně boty, které zcela zplesnivěly, a divil jsem se, nač je potřebuje.

Téhož odpoledne jsem spatřil tohoto ctihodného bojovníka, jak se blíží k domku pomalým důstojným krokem, s náušnicemi v uších, s kopím v ruce a neobyčejně zdobným párem bot. Měl je zavěšeny kolem krku na šňůrce z kůry a houpaly se sem a tam na jeho rozměrné hrudi. V parádním úboru šviháckého Marheja tvořily pak tyto nožní obaly z hovězí kůže vždy nejnápadnější součást.

Obraťme se však k něčemu důležitějšímu. Ačkoliv se zdálo, že celý život plyne obyvatelům údolí bez jakékoli dřiny, přece se něčím lehkým zaměstnávali, ale to byla spíše zábava nežli namáhavá práce a přispívalo to k jejich pohodlí a přepychu. Z těchto prací byla nejdůležitější výroba domácí látky „tapy“, velice dobře známé v různých obměnách snad na všech polynéských ostrovech. Jak známo, vyrábí se tento užitečný a často elegantní výrobek z kůry různých stromů. A poněvadž myslím, že jeho výroba nebyla dosud nikdy popsána, uvedu, co o něm vím.

Při výrobě krásné bílé tapy, která se na Markézských ostrovech obvykle nosí, nahromadí se nejprve dostatečné množství mladých větví látkového stromu. Vrchní zelená kůra se sloupne jako bezcenná a pod ní zbude tenká vláknitá látka, která se pečlivě obere z větvičky, k níž pevně lne. Když se jí nasbírá dostatečné množství, zabalí se do velikých listů, jichž domorodci používají jako my balicího papíru, a několikrát se ováže šňůrkou. Balíček pak domorodci uloží do řečiště nějakého potoka a zatíží jej těžkým kamenem, aby jej voda neodnesla. Po dvou nebo třech dnech jej vytáhnou a ponechají na krátkou dobu působení vzduchu; každý kus pak velmi pečlivě prohlédnou, aby se přesvědčili, zda byl dostatečně vystaven vlivům vody a vzduchu. To se opakuje znova a znova, až se dosáhne žádaného výsledku.

Materiál je ve stavu vhodném pro další zpracování, když ukazuje známky počínajícího rozkladu; vlákna se uvolní, změknou a jsou dokonale poddajná. Proužky se nyní rozestřou na nějakou hladkou plochu, obvykle na povalený kmen kokosové palmy, a mírně se do nich tluče jakýmisi dřevěnými paličkami. Paličky jsou vyrobeny z tvrdého těžkého dřeva, které se podobá ebenu, a jsou asi dvanáct palců dlouhé a dva palce široké. Tvarem se přesně podobají našemu čtyřstrannému řemenu na obtahování břitev. Rovné plochy tohoto nástroje jsou vyznačeny mělkým rovnoběžným vroubkováním, které je na každé straně různě hluboké, a tím přizpůsobeno několika stupňům výroby. Tyto rýhy pak způsobují žebrování, které je vidět na hotové tapě. Když je materiál popsaným způsobem tlučen, spojí se brzo v jednu hmotu, která se občas navlhčuje vodou a pak se vytepe po zlatotepeckém způsobu na jakoukoli požadovanou sílu. Tak se snadno vyrobí látka různé pevnosti a tloušťky, aby se hodila k rozmanitým účelům.

Když se práce, kterou jsem popsal, skončí, rozprostře se čerstvá tapa na trávu, aby se vybílila a vysušila. Brzy nabude oslnivé bělosti. Mnohdy se napouští látka v prvním stadiu výroby rostlinnou šťávou, která ji trvale zbarví. Sytá hněď a jasná žluť jsou nejčastější, ale prostý vkus Taipiů dává přednost barvě přírodní.

Vznešená žena Kamehamehy, který byl proslaveným dobyvatelem a kraloval na Sandwichových ostrovech, honosila se dovedností v napouštění tapy kontrastujícími barvami, které tvořily pravidelné ornamenty. A v časech, kdy tam pronikaly novoty, byla považována až do sklonku svého života za dámu staré školy, která se drží domácích látek, jimž dávala přednost před evropskými potiskovanými kartouny. Na Markézách však nebylo umění barvit tapu známé.

Když jsem se procházel údolím, často mě přivábil hluk paliček, které vydávají při vyrábění látky při každém úderu tvrdého těžkého dřeva jasný, zvonivý a libozvučný zvuk, slyšitelný na velkou vzdálenost. Je-li náhodou několik těchto nástrojů v činnosti současně a jsou-li blízko sebe, je účinek na sluch přítomného posluchače opravdu okouzlující.

XX. kapitola

Popis dne v údolí Taipi – Tance markézských dívek

Nic nemůže být jednotvárnějšího a méně rozmanitého než život Taipiů. Den za dnem plyne v klidu, pohodě a štěstí a pro tyto prostoduché divochy je historie dne historií života. Proto chci popsat co nejstručněji jeden z těchto dní v údolí.

Začněme ránem. Nevstávali jsme příliš časně – slunce už vrhalo své oštěpy přes happarské pohoří, když jsem odhodil pokrývku z tapy a ovinul si kolem pasu dlouhou tuniku, vykročil s Feiewej a Kory-Korym i ostatními členy domácnosti a zamířil k řece. Byli tu všichni, kteří bydleli v naší části údolí. Společně jsme se vykoupali. Svěží ranní vzduch a chladná tekoucí voda povzbudily duši i tělo a po půlhodince strávené tímto osvěžením jsme se loudali domů. Teinor a Marhejo sbírali cestou suché klestí na oheň; někteří mladíci vybírali daň od kokosových palem, pod kterými šli. Kory-Kory dělal výhradně pro mé potěšení nevídané šprýmy; a Feiewej a já, když jsme se netoulali zavěšeni, v pocitu dokonalého míru s celým světem a hlavně ve vzájemné shodě, drželi jsme se za ruce.

Snídani jsme měli brzo připravenou. Ostrované jsou v tomto jídle dosti střídmí; hledí, aby jim zbyla ještě chuť na pozdější dobu. Já jsem jedl za pomoci svého sluhy, který, jak jsem se již zmínil, mi sloužil při jídle jako lžíce, z jedné Teinořiny dřevěné misky poí-poí, jež bylo připraveno výhradně pro mne a bylo promícháno s mléčnou dužinou kokosového ořechu. Pak jsme měli část upečeného chlebovníkového plodu; malý koláč amaru nebo dávka koku, dva nebo tři banány nebo jablko mavone-annui či některé jiné chutné a výživné ovoce posloužilo ke změně jídla, které se zakončilo vypitím tekutého obsahu jednoho nebo dvou kokosových ořechů.

Při této prosté snídani spočívali obyvatelé Marhejova domu po vzoru starých Římanů ve skupinách na rohožkách a podporovali trávení veselým hovorem.

Po snídani se zapálily dýmky, mezi nimi i má zvláštní dýmka, dar vznešeného Meheviho. Domorodci, jejichž dýmky kolují neustále z ruky do ruky a kteří udělají jen jeden nebo dva tahy při jednom zakouření, a to ještě v dlouhých přestávkách, dívali se na mé soustavné kouření čtyř nebo pěti dýmek za sebou jako na něco zcela podivuhodného. Když obešly dvě nebo tři dýmky, společnost se začala rozcházet. Marhejo odešel do své malé chýšky, kterou neustále dostavoval. Teinor začala přehlížet svitky tapy nebo zaměstnávala své hbité prsty pletením rohožek z trávy. Dívky se napouštěly vonnými oleji, upravovaly si vlasy nebo prohlížely své zvláštní šperky a porovnávaly navzájem skvosty vyřezané z kančích tesáků nebo velrybích kostí. Mladí muži a bojovníci vytáhli své oštěpy, pádla, nářadí pro kánoe, válečné kyje a lastury, kterých používali jako válečných rohů; zahrocenými úlomky škeble nebo křemene na ně vyřezávali všechny možné figury a zdobili zvláště válečné rohy z lastur třapci z pletené kůry a chumáčky lidských vlasů. Někteří se hned po jídle natáhli zase na lákavé rohožky a znova se oddali zaměstnání předcházející noci; spali tak tvrdě, jako by týden nezavřeli oka. Jiní se vydali do hájů sbírat plody, listy nebo vlákna kůry; posledních dvou bylo stále potřebí a hodily se k všemožným účelům. Několik dívek si odskočilo do lesa na květiny, nebo se vrátily k potoku s malými kalabasami a skořápkami z kokosových ořechů, aby je vyleštily ve vodě třením o hladký kámen. Tento prostý lid opravdu nebyl nikdy na rozpacích, jak vyplnit svůj čas; a nebylo by lehkým úkolem vypočítat všechna jeho zaměstnání, nebo spíše radosti.

Svá dopoledne jsem trávil rozmanitým způsobem. Někdy jsem se potuloval od domku k domku, jsa jist, že budu všude srdečně přivítán; nebo jsem chodil ve společnosti Kory-Koryho a Feiewej a povykující tlupy veselých mladých lenochů z háje do háje a ze stínu do stínu. Někdy, když jsem byl na výlet příliš pohodlný, přijal jsem některé z mnoha pozvání, která jsem neustále dostával, natáhl jsem se na rohožky pohostinného příbytku a příjemně jsem se bavil buď tím, že jsem pozoroval, co dělali kolem mne, nebo sám se zúčastnil práce. Kdykoli jsem se k tomu rozhodl, domorodci se bezmezně radovali a vždycky tu byl zástup rádců, jimž bylo ctí, že mi mohou poradit. Brzy jsem se stal docela zručným pracovníkem při výrobě tapy, dovedl jsem uplést provaz z trávy jako nejlepší domorodec, a jednou jsem vyřezal nožem rukojeť oštěpu tak dovedně, že jsem si jist, že jej jeho majitel, Karnunu, chová až do dnešního dne jako překvapující ukázku mé dovednosti. Když se přiblížilo poledne, všichni, kdož odešli z našeho obydlí, se začali vracet; a než se den přichýlil k druhé polovině, stěží bys byl zaslechl v údolí jediný zvuk – na všechny padl hluboký spánek. Snad jen starý Marhejo se nezúčastnil této blahobytné siesty. Byl tak výstřední, že se zdálo, jako by se vůbec neřídil žádnými pravidly; podle okamžité nálady spal, jedl nebo spravoval něco na své chýšce. Často ho bylo vidět, jak si zdříml v poledne na slunci nebo se koupal v potoce o půlnoci. Jednou jsem ho spatřil, jak sedí a pokuřuje si osmdesát stop nad zemí v koruně kokosové palmy; a často ho bylo vidět až po pás ve vodě, kde se zabýval tím, že si vyškubával ojedinělé chloupky na bradě pomocí lasturové skořápky, která mu sloužila místo pinzety.

Polední zdřímnutí trvalo obvykle půl druhé hodiny, často i déle. Když se spáči zvedli z rohožek, uchýlili se opět k dýmkám a potom začaly přípravy k nejdůležitějšímu jídlu dne.

Já však, jako gentleman, který nemá co dělat, snídá doma a obědvá v klubu, jsem strávil téměř pravidelně všechna odpoledne, od té doby, co se mi vedlo se zdravím lépe, s mládenci náčelníky v Tei. Vždycky mě radostně přivítali a štědře mi předložili všechny dobroty, které poskytovala jejich spižírna. Mehevi obvykle předkládal mezi jinými lahůdkami pečeného vepře a měl jsem mnoho důvodů se domnívat, že jej přichystal na mou počest.

Tei bylo opravdu veselé místo. Prospívalo to mé duši i mému tělu, když jsem je navštívil. Poněvadž bylo bezpečné před vpádem žen, rozjařenost válečníků byla bezmezná; dělali to stejně jako evropští gentlemani, kteří se oddávají volně veselí, když se stáhne záclona a dámy odejdou.

Když jsem strávil značnou část odpoledne v Tei, obvykle jsem se projížděl za večerního chládku na jezírku s Feiewej, nebo jsem se koupal v potoce s ostatními divochy, kteří se sem v tu dobu vždycky vypravili. Když se večerní stíny dloužily, Marhejova rodina se zase shromáždila pod střechou; zažehly se svíce, zazněly dlouhé zvláštní zpěvy, vyprávěly se nekonečné příběhy (z nichž žádný přítomný nezmoudřel) a všemožné společenské zábavy sloužily k ukrácení dlouhé chvíle.

Mladé dívky tančily velmi často při měsíčku před svými příbytky. Tyto tance jsou velmi rozmanité a nikdy jsem neviděl, že by se jich účastnili muži. Všechny se skládají z hbitých skotačivých pohybů, při nichž je zaměstnán každý úd. Opravdu, při tanci markézských dívek tančí vše; tančí nejen jejich nohy, ale i jejich paže, ruce, prsty, ano, zdá se, že jim tančí i samy oči. Vskutku tak pohybují svými plavnými těly, sklánějí hlavy, vymršťují nahé paže, kloužou, plynou a víří, že to je skoro příliš na poklidného, střídmého, skromného mládence, jímž jsem byl.

Slečny nemají na sobě než květiny a krátké slavnostní tuniky; a když se k tanci ozdobí peřím, vypadají jako lesní víly s olivovou pletí, které právě chtějí vzletět.

Nekonala-li se nějaká zvláštní slavnost, obyvatelé Marhejova domku se odebrali na rohožky brzo večer, ale nikoliv na celou noc. Když si chvíli zdřímli, opět se zvedli, zažehli znova svíce a zúčastnili se třetího a posledního denního jídla, při němž se jedlo jen poí-poí. Pak vdechovali opojný kouř z tabákové dýmky, a tak se připravili k velkému nočnímu zaměstnání – spánku. U Markézanů se může spánek považovat téměř za hlavní zaměstnání jejich života, poněvadž tráví velkou část dne v náručí Morfeově. Přirozená síla jejich organismu se neprojevuje v ničem důrazněji než v hojném spánku, který snesou. Opravdu, pro mnohé z nich není život ničím jiným než často přerušovanou poživačnou dřímotou.

XXI. kapitola

Pramen Arva Wei – Pozoruhodné zříceniny – Několik myšlenek o historii pai-pai, jež jsem objevil v údolí

Skoro každá země má své minerální prameny proslulé léčivými vlastnostmi. Taipiské Teplice jsou zapadlé v nejhlubší samotě a jen zřídkakdy tam přijde nějaký návštěvník. Jsou vzdáleny ode všech obydlí, kousek cesty do hor, tam, kde údolí začíná. Dostanete se k nim pěšinkou, kterou stíní nejkrásnější stromoví a zdobí tisíce vonných rostlin.

Arvaweiská minerální voda[3] prýští ze skalních trhlin, stéká po mechem zarostlé stěně skály a pak padá v chomáčcích kapek do přírodní kamenné nádržky, která je vroubena travou s malými rosnatými fialově zbarvenými květy, tak svěžími a krásnými, jak jen může stálá vláha vykouzlit.

Této vody si ostrované velmi váží a někteří ji považují za příjemný i léčivý nápoj. Nosí ji od pramene v kalabasových nádobách a uloží ji v nějakém stinném koutku blízko domku pod kupou listí. Starý Marhejo měl vodu z tohoto pramene velice rád. Občas táhl do hor velkou kulatou kalabasovou nádobu, a námahou sotva popadaje dech, donesl jí zpět naplněnou svou oblíbenou tekutinou.

Voda chutnala jako roztok tuctu nepříjemných látek a byla dostatečně odporná, aby z ní majitel zbohatl, kdyby vyvěrala v některé civilizované zemi.

Poněvadž nejsem chemikem, nemohu uvést rozbor této vody. Vím o tom jen tolik, že když jednou vylil Marhejo za mé přítomnosti poslední kapku ze své ohromné nádoby, spatřil jsem na dně malé množství zrnité usazeniny, která se velice podobala našemu obyčejnému písku. Zda je písek ve vodě vždycky a dodává jí zvláštní chuti a účinnosti, či zda to bylo jen náhodou, nemohl jsem zjistit.

Když jsem se jednou vracel klikatou pěšinou od tohoto pramene, přišel jsem na scenérii, která mi připomněla Stonehenge a stavitelské práce druidů.

Na úpatí jedné z hor, obklopené ze všech stran hustými lesy, zvedají se nad sebou do značné výše rozsáhlé kamenné terasy. Jsou alespoň sto yardů dlouhé a dvacet široké. Jejich velikost není však tak nápadná jako nesmírný rozměr kvádrů, z nichž jsou sestaveny. Některé kameny obdélného tvaru jsou od desíti do patnácti stop dlouhé a pět nebo šest stop vysoké. Jejich stěny jsou docela hladké, a ačkoli jsou čtverhranné a mají docela pravidelný tvar, není na nich známky dláta. Terasy byly vystavěny bez cementu a tu a tam jsou v nich vidět trhlinky. Nejvyšší terasa a první pod ní mají konstrukci dosti zvláštní. Obě mají uprostřed čtyřhrannou prohlubeň a ostatek terasy vystupuje o několik stop nad ní. V puklinách mezi kameny zakořenily ohromné stromy; jejich daleko se rozpínající silné větve se vzájemně proplétají a nesou baldachýn, kterým slunce téměř nepronikne. Většinu stromů porůstají divoké liány, pnou se ze stromu na strom a hodně kamenů je poloskryto v jejich svalnatém objetí, kdežto jinde je úplně zakrývají hustá křoviska. Zarostlá pěšina jde sice šikmo přes dvě z těchto teras, ale stín je tu hluboký a rostlinstvo tak husté, že by je cizinec mohl přejít, aniž by si jich všiml.

Na těchto stavbách jsou vidět známky vysokého stáří a Kory-Kory, který byl pro mne ve vědeckém bádání autoritou, mi dal na srozuměnou, že jsou stejně staré jako svět, že je vystavěli velcí bohové a že potrvají tak dlouho, až času nebude. Pohotové vysvětlení Kory-Koryho a přisuzování díla bohům mě ihned přesvědčilo, že ani on, ani nikdo z domorodců o nich nic neví.

Když jsem hleděl na toto monumentální dílo, nepochybně práci zapomenuté a zaniklé rasy, jež je pohřbena v zeleném koutě ostrova na konci světa a jejíž existenci ještě včera nikdo netušil, zmocnil se mě silnější pocit posvátné hrůzy, než kdybych stál v úžasu před mohutnou základnou Cheopsovy pyramidy. Není tu nic napsáno ani vytesáno, není tu klíče, podle něhož by se mohlo usuzovat na jejich historii, nic, jen němé balvany. Kolik už generací těch mohutných stromů, které je zastiňovaly, tu vyrostlo, kvetlo a zaniklo od té doby, co byly vybudovány!

Tyto zříceniny jsou samozřejmě podnětem k mnoha zajímavým úvahám. Potvrzují velké stáří ostrova, které původci teorií, jež se týkají vzniku různých souostroví v Jižním Tichomoří, nejsou ochotni připustit. Já myslím, že je právě tak pravděpodobné, že v údolích Markézských ostrovů lidé žili před třemi tisíci lety, jako že obývali zemi egyptskou.

Původ ostrova Nukuhiva se nemůže přičítat činnosti korálů. Jakkoli je tento podivuhodný tvor neúmorný, přece je stěží tak silný, aby vystavěl skály, jednu na druhou, tři tisíce stop a více nad hladinu moře. Nejpravděpodobnější ze všeho je, že tuto zemi vyzdvihla podmořská sopka. Nikdo by nemohl odpřisáhnout, že tomu tak není, a proto nebudu proti tomuto předpokladu nic namítat. Byli vskutku geologové, kteří tvrdili, že celá americká pevnina vznikla podobným způsobem, totiž současným výbuchem řetězu Eten, jež ležely pod vodou po celé délce od severního pólu až po rovnoběžku mysu Hornova, a já jsem poslední člověk na světě, který by se s nimi přel.

Zmínil jsem se již, že příbytky ostrovanů jsou téměř vždycky budovány na masívních kamenných základech, jimž říkají pai-pai. Jejich rozměry však, stejně jako rozměry kamenů, z nichž jsou sestaveny, jsou poměrně malé; ale téměř ve všech údolích ostrova jsou jiné a větší stavby, které vypadají podobně a obklopují „morei“, to jest pohřebiště a obětní místa. Některé z těchto staveb jsou tak rozsáhlé a na jejich výstavbu musela být vynaložena tak ohromná práce a zručnost, že mohu sotva uvěřit, že by je byli postavili předkové dnešních obyvatel. A jestliže je postavili, pak tato rasa uboze upadla ve znalostech mechaniky. I kdybych už nemluvil o jejich obvyklé lenosti – jaký asi prostředek měli tito prostí lidé, že mohli pohybovat tak ohromnými kameny a usadit je na místo? A jak jim svými hrubými nástroji mohli dát potřebný tvar?

Podle zprávy Kory-Koryho bylo vybudováno pai-pai, na němž stojí Hula-Hula, před dávnými a dávnými měsíci, za vedení velkého náčelníka a bojovníka Monnéva, který byl velkým taipiským stavitelem. K účelu, jemuž nyní slouží, bylo zbudováno v neuvěřitelně krátké době jednoho slunce a bylo zasvěceno nesmrtelným dřevěným modlám velkými slavnostmi, které trvaly deset dnů a deset nocí.

Ale ani u menších pai-pai, na nichž stály chaty, jsem nikdy nepozoroval, že by byly postaveny nově. Všude v údolí jsou četné masívní kamenné podezdívky, na nichž nejsou vůbec domy. Je to přirozeně pro lidi velmi pohodlné, neboť kdykoli napadne některému podnikavému domorodci, aby se přestěhoval – stěhuje se jen několik stovek yardů od místa, kde se narodil – stačí, když si vybere jedno z mnoha nepoužitých pai-pai a zřídí si na něm bambusovou chýši.

1. 3 „Arva Wei“ se může asi přeložit „Mocná voda“. „Arva“ se jmenuje kořen, který má opojné a léčebné vlastnosti. „Wei“ je markézský výraz pro vodu.

XXII. kapitola

Přípravy k velké slavnosti v údolí – Divné události v tabuovém háji – Pomník z kalabas – Slavnostní úbor taipiských slečen – Odchod na slavnost

Co mě noha přestala tolik bolet, zvykl jsem si denně chodit do Tei za Mehevim, který mě vždy přijal co nejsrdečněji. Feiewej a nezbytný Kory-Kory mě na těchto vycházkách doprovázeli. Když jsme přicházeli k Tei, které bylo pro všechny ženy přísně tabu, Feiewej odbočila do blízké chaty, jako by ji ženská jemnost bránila přiblížit se k obydlí, které se mohlo pokládat za jakýsi mládenecký klub.

A Tei se mohlo za něco takového pokládat plným právem. Ačkoli bylo stálou rezidencí několika významných náčelníků a zejména vznešeného Meheviho, bylo v určitých dobách i oblíbenou společenskou místností všech veselých a povídavých starších divochů z celého údolí, kteří sem chodili stejně, jako v civilizovaných zemích chodí takoví lidé do hospody. Tady pak trávili dlouhé hodiny klábosením, kouřením a pojídáním poí-poí, nebo se pilně věnovali zdravému spánku.

Tato budova byla jakoby hlavním stanem údolí, kde se soustřeďovaly všechny zvěsti: a když jsem ji viděl plnou domorodců, vesměs mužů, kteří v hloučcích živě hovořili, zatím co mnoho jiných stále přicházelo a odcházelo, vypadalo to tu jako na nějaké divošské burze, kde by se jednalo o poklesu a vzestupu kursu polynéských cenných papírů.

Mehevi se zde choval jako nejvyšší pán a trávil tu většinu svého času; a i když v některých hodinách zde nebyl téměř nikdo než ti století starci, kteří vypadali jako pokrytí měděnkou a byli tu stálým příslušenstvím, určitě jsem tu nalezl samého náčelníka, jak užívá svého „otium cum dignitate“ na přepychových rohožích, jež pokrývaly podlahu. Kdykoli jsem se objevil, vždy povstal a jako dobře vychovaný muž, který ví, co se vůči hostu sluší a patří, mě vybídl, abych se posadil, kde chci; na jeho zavolání „tamari!“ přiběhl malý hoch, a když byl zas na chvíli zmizel, vrátil se s nějakým vonným jídlem a náčelník mě vybídl, abych si posloužil. Abych tak řekl pravdu, Mehevi vděčil za čest mých opětovných návštěv výtečnosti své kuchyně, na čemž není nic zvláštního, připomenu-li si, že na celém světě jsou staří mládenci proslulí tím, jaké bezvadné hostiny dovedou vystrojovat.

Když jsem jednou přicházel k Tei, zpozoroval jsem, že jsou tam v plném proudu rozsáhlé přípravy, zřejmě věštící nějakou slavnost. Některé příznaky mi připomněly ruch v kuchyni velikého hotelu, kde má být velká slavnostní hostina. Domorodci spěchali sem a tam a měli plné ruce práce; někteří vlekli k bystřině obrovské bambusové nádoby, aby do nich nabrali vodu; jiní honili v křovinách divoce vypadající vepře a snažili se je lapit; a mnoho se jich zaměstnávalo hnětením celých hor poí-poí, které bylo navršeno ve velkých dřevěných nádobách.

Když jsem chvíli pozoroval tyto živé přípravy, upoutalo mě strašné kvičení zaznívající z blízkého háje. Když jsem tam došel, zjistil jsem, že je vydává velký vepř, kterého několik domorodců vší silou tisklo k zemi, zatím co se svalnatý chlapík ozbrojený klackem marně snažil zasáhnout vražednou ranou lebku nešťastného prasete. Zas a znova míjel svou svíjející se a bránící se oběť, ale ačkoli už z toho tělocviku funěl a supěl, přece pokračoval pořád dál; a když už zasadil tolik ran, že by to bylo stačilo na celé stádo volů, konečně jednou ranou roztříštil vepři hlavu a složil ho mrtvého ke svým nohám.

Aniž vypustili vepři krev, donesli jej domorodci rovnou k ohni, který zažehli hned vedle, a čtyři z nich, držíce jej za nohy, rychle jím přejížděli plameny sem a tam. Pach pálících se štětin prozradil v malé chvíli smysl jejich počínání. Když dosáhli cíle, odnesli vepře kousek dál, vykuchali, vnitřnosti položili stranou jako nejcennější část a ostatek celý důkladně omyli vodou. Teď rozložili po zemi velkou a silnou zelenou pokrývku z dlouhých silných listů jednoho druhu palmy, důmyslně sešpendlených bambusovými štěpinkami, pečlivě do ní vepře zabalili a odnesli na ohniště, které už pro něj napřed připravili. Položili jej přímo na rozžhavené kameny, přikryli silnou vrstvou listů a na to všechno rychle navršili kupu země.

Tak bez průtahů a okolků udělají Taipiové ze svéhlavého a vzpurného vepře nejposlušnější a nejroztomilejší vepřové; a sousto takové pečínky se rozpustí na jazyku, že je jako sladký úsměv na rtech krasavice. Doporučuji tento zvláštní způsob úpravy pozornosti všech řezníků, kuchařů a hospodyněk.

Ubohý vepř, jehož osud jsem právě popsal, nebyl jediný, který dotrpěl tohoto pamětihodného dne. Mnoho srdcervoucího chrochtání, mnoho úpěnlivého křičení hlásilo, co se dělo po celém údolí; a já opravdu věřím, že dříve než zapadlo slunce osudného dne, zahynuli prvorozenci všech prasečích rodin.

Vzrušení okolo Tei dosáhlo teď vrcholu. Všude bylo plno pecí, v kterých se pekli vepři a poí-poí a které vypadaly s navršenou čerstvou zemí jako samá mraveniště. Desítky divochů se pilně oháněly kamennými paličkami, jak připravovaly spousty poí-poí, a plno jich česalo zelené plody chlebovníků a nezralé kokosové ořechy v okolních hájích. Převážná většina jich stála nečinně, ale bez ustání co nejveseleji křičela, aby dodala ostatním chuť k práci.

Je zvláštností tohoto národa, že když něco dělají, vždy okolo toho natropí strašlivý hluk. Namáhají se tak zřídka, že když pracují, zdají se být rozhodnuti, že taková záslužná činnost nesmí uniknout pozornosti nikoho okolo. Když se jim například poštěstí, že musí odnést na malou vzdálenost nějaký kámen, na který by třeba stačili dva dospělí muži, nahrne se jich kolem něj celý zástup, a když jej po dlouhém povídání zdvihnou, každý se rve, aby jej také držel, a nesou jej s křikem a supěním, jako by to byl nějaký obrovský podnik. Když je člověk takhle vidí, vzpomene si na spoustu černých mravenců, jak se rojí okolo nohy mrtvé mouchy a táhnou ji do nějaké díry.

Když jsem chvíli pozorně přihlížel těmto projevům dobré nálady, vešel jsem do Tei. Tam seděl Mehevi, spokojeně se díval na rušné dění a občas dával rozkazy. Bylo na něm znát, že je v mimořádně dobré náladě; dal mi na srozuměnou, že na druhý den se budou dít veliké věci v hájích vůbec a v Tei obzvláště; a zdůraznil, že u toho nesmím chybět. Nemohl jsem vůbec porozumět, na paměť jaké události nebo k poctě které významné osobnosti se má hostina pořádat. Mehevi se mi to snažil vysvětlit, ale nepodařilo se mu to stejně, jako kdyby byl usiloval zasvětit mě do spletitých záhad tabu.

Když jsem odcházel z Tei, Kory-Kory mě samozřejmě doprovázel, a když zpozoroval, že jsem pořád zvědav, oč jde, rozhodl se, že mi vše řádně a jasně vyloží. Vedl mě proto tabuovými háji, upozorňoval mě posuňky na různé předměty a snažil se je vysvětlit s takovou nepopsatelnou a zmatenou záplavou slov, že poslouchat ho mi působilo téměř tělesnou bolest. Dovedl mě zejména k nápadné pyramidové stavbě, která měla základnu nějaké tři čtvereční yardy a byla snad deset stop vysoká; byla navršena z velikých prázdných kalabas a několika málo vyleštěných kokosových skořápek a nemálo se podobala kenotafu z lebek. Můj cicerone pozoroval údiv, s jakým jsem hleděl na tento pomník z divošského nádobí, a hned se pustil do toho, aby mě poučil. Leč vše mamo; smysl tohoto kalabasového pomníku zůstal pro mne dodnes úplnou záhadou. Protože však byl v chystaných hodokvasech čímsi tak důležitým, udělil jsem jim sám pro sebe název „Kalabasová slavnost“.

Když jsem se příští ráno dosti pozdě probudil, viděl jsem, že se už celá Marhejova rodina pilně chystá na slavnost. Starý bojovník si upravoval v kulovitý tvar dva šedivé prstence vlasů, které si nechal růst na temeni; vedle něho ležely jeho náušnice a oštěp, obojí dobře vyleštěné, a onen vysoce dekorativní pár bot visel na vyčnívající tyči po straně chaty. Jinoši se zaměstnávali podobně; a půvabné slečny, čítaje v to i Feiewej, natíraly se „akou“, upravovaly si dlouhé pletence vlasů a staraly se vůbec o všecko, co patří k dobré toaletě.

Když se ustrojily, dávaly se obdivovat ve svých slavnostních oděvech; nejnápadnější na nich byly náhrdelníky z krásných bílých květů beze stopek, navlečených těsně k sobě na vlákně tapy. Stejnou ozdobu si vetkly do uší; na hlavách měly upletené věnce. Od pasu měly krátkou tuniku z neposkvrněné bílé tapy a některé si ještě vzaly pláštík z téže látky, složitě uvázaný na levém rameni a splývající po těle v malebných záhybech.

Takhle vystrojena mohla se kouzelná Feiewej měřit s každou krasavicí na světě.

Ať si lidé říkají, co chtějí o vkusu, s jakým se naše elegantní dámy oblékají. Jejich šperky, jejich péra, jejich hedvábí a jejich kanýrky by však ztratily všechnu cenu vedle skvělé prostoty, s jakou se dovedly vystrojit pro tuto slavnostní příležitost rusalky taipiského údolí. Rád bych viděl galerii korunovaných krasavic ve Westminsterském opatství na okamžik vedle této družiny ostrovních dívek; jejich strnulost, obřadnost a přepjatost vedle nevyumělkované živosti a neskrývaného přirozeného půvabu těchto divošek. Byly by to módní loutky vedle medicejské Venuše.

Za chvíli jsme zůstali já a Kory-Kory sami v chatě; všichni ostatní odešli do tabuovaných hájů. Můj sluha hořel nedočkavostí, aby mohl jít za nimi; neměl už stání a mé zdlouhavé pohyby byly pro něho, jako když sluha čeká s kloboukem v ruce dole u schodů na nějakého loudavého hosta. Posléze jsem se podvolil jeho naléhání a vydal se do Tei. Jak jsme míjeli domy, prosvítající v hájích podél naší cesty, všiml jsem si, že je jejich obyvatelé vesměs opustili.

Když jsme došli ke skále, u níž náhle končila stezka a která nám skrývala jeviště slavnosti, oznamovaly už mi divoké výkřiky a zmateně splývající hlasy, že tato příležitost, ať už tu šlo o cokoli, přilákala veliké množství lidu. Kory-Kory, který vystoupil zatím přede mnou na vyvýšeninu, se na chvíli zastavil a jako švihák ve dveřích plesové síně rychle si ještě upravil úbor. Během té krátké chvíle mi napadlo, že bych si sám měl také dát trochu práce se svým zevnějškem. Poněvadž jsem neměl žádné nedělní šaty, byl jsem v nemalých rozpacích, jak se mám vyšňořit. Dychtil jsem však přece vzbudit pozornost, a tak jsem se rozhodl udělat vše, co se dá; věda, že ničím víc nepotěším tyto divochy, než když se přizpůsobím jejich oblečení, svlékl jsem velké roucho z tapy, které jsem obvykle nosil přes ramena, když jsem si vyšel ven, a ponechal jsem si pouze krátkou tuniku, která mi sahala od pasu po kolena.

Můj bystrý průvodce plně ocenil poklonu, kterou jsem složil kroji jeho plemena, a začal tím horlivěji upravovat záhyby jediného kusu oděvu, který mi zůstal. Zatím co to dělal, zahlédl jsem skupinu mladých dívek, jež seděly blízko v trávě uprostřed spousty květů a vily z nich věnce. Pokynul jsem jim, aby mi přinesly něco ze svých výtvorů; a v okamžiku jsem měl na výběr tucet girland. Dal jsem si jednu okolo náhražky klobouku, kterou jsem si musel pro sebe vyrobit z palmových listů, a z několika jiných jsem si udělal skvělý pás. Když jsem se takto vystrojil, vystoupil jsem pomalým a důstojným krokem dokonale oblečeného šviháka na skálu.

XXIII. kapitola

Kalabasová slavnost

V háji se shromáždilo snad všecko obyvatelstvo údolí. V dálce bylo vidět dlouhé průčelí Tei a jeho obrovské nádvoří bylo přeplněno lidmi ve všemožných fantastických úborech, vesměs pokřikujícími a živě gestikulujícími; celé prostranství mezi Tai i místem, kde jsem stál, hemžilo se skupinkami nejrozmanitěji vyzdobených žen, které tančily, skákaly a pronikavě vykřikovaly. Jakmile mě spatřily, spustily pokřik na uvítanou; a jedna skupina šla mi vstříc tanečním krokem, za zpěvu nějakého divokého recitativu. Zdálo se mi, že byly nadšeny změnou v mém oblečení, shlukly se kolem mne a doprovázely mě k Tei. Když jsme však už byli blízko, zvolnily tyto veselé rusalky krok, rozestoupily se a nechaly mě projít k budově, jež byla též přecpána muži.

Jakmile jsem vystoupil na pai-pai, na první pohled jsem viděl, že divoký hodokvas postoupil už dosti daleko.

Jaké bezuzdné plýtvání tady všude zavládlo! Warwick se svým hovězím a svým zázvorovým pivem byl vedle vznešeného Meheviho ubohým skrblíkem! Po celém nádvoří Tei byly seřazeny vyřezávané nádoby ve tvaru kánoí, některé dvacet stop dlouhé, plné čerstvého poí-poí a chráněné před sluncem širokými listy banánovníků. Mezi nimi byly hromady zelených chlebovníkových plodů, vyrovnaných v pyramidy, které se podobaly pravidelným útvarům těžkých nábojů na dvoře skladiště arzenálu. Do skulin mezi velikými balvany, z nichž bylo pai-pai vystavěno, byly zastrkány veliké stromové větve; na nich a ve stínu jejich listí visely spousty balíčků zabalených do listů a obsahujících vepřové maso z včerejší porážky, takže zástup si je mohl snadno brát.

O zábradlí byly opřeny nesčetné dlouhé těžké bambusy; dolní konce měly ucpány, otevřené horní konce byly naplněny vodou z bystřin a zazátkovány listím. Každý měl obsah tak asi čtyř až pěti galonů.

Tabule byla tedy prostřena a zbývalo už jen, aby si každý sám posloužil podle chuti. A opravdu, v mžiku strhl dav z větví, o nichž jsem se zmínil, ovoce, jaké rozhodně nikdy před tím nenesly. Kalabasa za kalabasou se plnily z bohatých zásob poí-poí a okolo Tei se rozhořelo mnoho ohníčků na opékání chlebovníkových plodů.

Vnitřek samého Tei poskytoval neobyčejný pohled. Po celé délce domu – alespoň na dvě stě stop mezi souběžnými řadami kokosovníků – vytvořily rozložené rohože nesmírnou pohovku a na ní spočívali pololežící náčelníci a bojovníci; všichni jedli, kolik mohli, anebo ukolébávali starosti polynéského života v uklidňujícím dýmu tabáku. Vdechovali kouř z velikých dýmek, na jejichž hlavičkách z malých kokosových skořápek byly zajímavě vyřezány podivné pohanské znaky. Dýmky putovaly od úst k ústům odpočívajících kuřáků; každý si dvakrát nebo třikrát mocně bafl a podal dýmku sousedovi; někdy se musel proto líně natáhnout přes tělo některého dřímajícího, kterého námaha a tabule už uspaly.

Tabák, který kouřili Taipiové, byl velmi lahodný a příjemný; vídal jsem jej vždycky v listech a zdálo se, že domorodci jsou jím velmi dobře zásobeni, proto jsem se domníval, že musí růst přímo v údolí. Kory-Kory mi to také vskutku potvrdil, ale nikdy jsem na ostrově neviděl růst jedinou tabákovou rostlinu. V Nukuhivě, a myslím, že ve všech ostatních údolích, je tabák velmi vzácný a mohou jej sehnat jenom v malých množstvích od cizinců, takže kouření je pro obyvatele těchto míst velikým přepychem. Jak to, že Taipiové jím byli tak dobře zásobeni, nedovedu uhodnout. Považuji je za příliš netečné, než aby věnovali pozornost jeho pěstování; pokud sahala má pozorování, nikdo tu neobdělával jediný atom půdy, leč déšť a slunce. Nicméně tabákovník, stejně jako cukrová třtina, mohly divoce růst v některé odlehlé části údolí.

V Tei však bylo dost těch, pro které tabák nebyl dostatečným dráždidlem a kteří proto dávali přednost silnějšímu prostředku, jenž měl účinnější výsledek: arvě.

Arva je kořen rostliny rozšířené v Tichomoří velmi hojně. Extrahuje se z něho šťáva, která má nejprve na nervovou soustavu mírně dráždivý účinek; brzo však pod jejím vlivem svalstvo ochabne, šťáva začne působit narkoticky a vyvolá nádherný spánek. V údolí vyráběli nápoj obecně tímto způsobem: Nějaký půltucet hochů se posadil do kruhu okolo prázdné dřevěné nádoby; každý měl vedle sebe určitou zásobu kořenu arvy, rozdrceného v drobné kousky. Vodou z kokosového poháru, který obešel mladou společnost, si svlažili ústa a dali se do práce. Ta záležela prostě v tom, že arvu důkladně rozžvýkali a sousto po soustu vyplivovali do připravené nádoby. Když tak získali dostatečné množství kaše, zalili ji vodou, zamíchali ukazováčkem pravé ruky a nápoj byl zanedlouho hotov k požívání.

Arva má i léčivé účinky. Na Sandwichových ostrovech ji používali s nemalým úspěchem k léčbě skrofulózy a k potírání hrozných následků jedné nemoci, která po dlouhá léta postupně vylidňovala tyto půvabné a zajímavé ostrovy. Obyvatelé taipiského údolí byli však až dosud ušetřeni této metly; užívají obecně arvy jako dárkyně společenského rozveselení a kalabasa této tekutiny koluje u nich jako u nás láhev.

Mehevi, kterého změna mého úboru velice potěšila, mě srdečně uvítal. Nechal pro mne stranou nejrozkošnější misku koku, znaje dobře mou slabost pro toto jídlo; a stejně pro mé zvláštní potěšení a požitek vybral tři čtyři nezralé kokosové ořechy, něco pečených plodů chlebovníku a nádherný trs banánů. To všecko dal najednou přinést přede mne; ale Kory-Kory usoudil, že toto pohoštění bude pro mne naprosto nedostačující, a opatřil mi jeden z těch balíčků vepřového v listí, které přes poněkud spěšný způsob přípravy vynikalo nejskvělejší vůní a bylo překvapivě jemné a lahodné.

Vepřové není u Markézanů hlavní součástí stravy, a proto věnují chovu vepřů málo pozornosti. Prasata se smějí volně potulovat v hájích, kde seženou většinu potravy z kokosových ořechů padajících stále ze stromů. Hladovému zvířeti se však podaří teprve po nekonečné námaze a nesnázích dostat se slupkou a skořápkou k jádru. Často jsem se bavil pohledem na některé z nich, jak dlouho a bezvýsledně skřípalo zuby po nezdolném ořechu, až se na něj rozzuřilo. Pak zarylo vztekle pod ořech a prudkým vyhozením rypáku jím mrštilo před sebe o zem. Utíkalo za ním, znova chvíli o něj divoce skřípalo zuby a znova jím udeřilo na stranu; a pak zůstalo stát, jako by se divilo, že ořech mohl tak náhle zmizet. Takhle byl pronásledovaný ořech honěn často přes půl údolí.

Druhý den kalabasového svátku se ohlásil ještě zmatenějším hlukem než první. Bylo to, jako by armáda tamborů tloukla do nesčíslných skopovic. Vytrhl jsem se leknutím ze spánku, vyskočil a shledal, že celá domácnost se chystá k odchodu. Byl jsem zvědav, jaké divné události oznamují tyto nové zvuky, a velice jsem dychtil uvidět nástroje, které vyluzovaly tento strašný hluk. Přidal jsem se tedy k domorodcům, jakmile byli přichystáni vydat se do tabuových hájů.

Poměrně otevřený prostor, který se prostíral od Tei směrem ke skále, o které jsem se už zmínil, že se přes ni přicházelo, byl teď muži docela opuštěn, stejně jako sama budova; všude byly skupiny žen, křičících a tančících v nějakém podivném vzrušení.

Pobavil mě pohled na čtyři nebo pět stařen, které ve stavu rajské nahoty, paže rovně napjaty podél těla, strnule vyskakovaly do vzduchu, podobny zátkám, které vyskakují na hladinu, když byly svisle vtlačeny do vody. Zachovávaly krajně vážný výraz a neustávaly ani na chvíli ve svých prazvláštních pohybech. Nezdálo se, že upoutávají pozornost zástupu kolem sebe, ale já se musím otevřeně přiznat, že jsem na nich očima vytrvale lpěl.

Poněvadž jsem chtěl znát smysl této prapodivné kratochvíle, obrátil jsem se na Kory-Koryho; a tento učený Taipi mi hned začal důkladně vysvětlovat, oč jde. Avšak z toho, co říkal, podařilo se mi pochopit jenom tolik, že vyskakující postavy přede mnou jsou vdovy, jejichž druhové padli před několika měsíci v boji, a že na každé slavnosti veřejně dosvědčují tímto způsobem své neštěstí. Kory-Kory to zřejmě pokládal za naprosto dostatečný důvod pro zvyk tak nepatřičný; pokud mě se týče, musím říci, že mi přesto nepřipadal slušný.

Opustili jsme tyto zarmoucené ženy a šli jsme dál na Hula-Hula. Vypadalo to, jako by se uvnitř tohoto prostorného čtyřúhelníku shromáždilo všechno obyvatelstvo údolí, a pohled, který se zde naskytoval, byl opravdu pozoruhodný. Pod bambusovými přístřešky, otevřenými do nádvoří, spočívali pololeže přední náčelníci a bojovníci, kdežto pod obrovskými stromy, které rozprostíraly nad hlavami velkolepý baldachýn, hověl si hustý a pestrý dav. Po obou stranách obrovských oltářů ležely zelené banány v košících z listů kokosovníku, velké štůčky tapy, trsy bílých banánů, hrozny mammejských jablek, nazlátlé plody stromu artu a pečená prasata, složená na velkých dřevěných deskách a fantasticky ozdobená čerstvými listy, a mnoho různé hrubé válečné zbroje se kupilo ve zmatených hromadách před řadami příšerných model. Košíky z listí s různým ovocem visely z vrcholů kolmo zatknutých tyčí a stály v pravidelných vzdálenostech podél dolního okraje obou oltářů. U základu oltářů byly vyrovnány dvě souběžné řady neohrabaných bubnů měřících alespoň patnáct stop na výšku a vyrobených z dutých pňů velikých stromů. Nahoře byly potaženy žraločími kožemi a na bocích měly umně vyřezány všelijaké podivné postavy a znaky. V pravidelných vzdálenostech byly ovázány jakýmisi pletenými stuhami v různých barvách a sem tam byly na nich pruhy domáckého plátna. Za těmito nástroji byla vybudována lehká pódia, na nichž stáli mladíci, tloukli zuřivě dlaněmi do napjatých kůží a vyluzovali ty neslýchané zvuky, které mě ráno vzbudily. Každých pár minut seskočili tito hudebníci z pódií mezi zástup dole a jejich místa ihned zaujaly nové posily. Ani na chvíli tedy neochaboval stálý rámus, který by byl vyděsil samo peklo.

Přesně uprostřed čtyřúhelníku bylo kolmo do země zaraženo sto nebo více tenkých, čerstvě uťatých tyčí s oloupanou kůrou; byly ozdobeny vlajícími korouhvičkami z bílé tapy a oploceny bambusovými kolíky. K čemu tu byla ta zvláštní výzdoba, marně jsem se snažil vypátrat. Jiným, velmi nápadným zjevem celého představení bylo nějakých dvacet starců, kteří seděli se zkříženýma nohama u malých zábradlí okolo kmenů obrovitých stromů, rostoucích uprostřed prostranství. Tito ctihodní pánové, o nichž předpokládám, že byli kněží, bez ustání jednotvárně zpívali, ale nebylo je v dunění bubnů téměř slyšet. Každý držel v pravici vějíř, jemně upletený z travin, s těžkou, zajímavě vyřezávanou rukojetí z černého dřeva; těmito vějíři se neustále ovívali.

Zdálo se však, že si nikdo nevšímá bubeníků ani starých kněží; všichni v davu byli úplně zaujati klábosením a smíchem, kouřením, pitím arvy a jídlem. Vzhledem k zájmu, který vzbuzovali, nebo k užitku, kterého dosahovali, mohl celý ten divošský orchestr k velikému prospěchu svých členů a vůbec všech přítomných s klidem nechat strašlivého rámusení, jež provozoval.

Marně jsem se vyptával Kory-Koryho i ostatních domorodců, jaký smysl mají ty divné věci, jež se tu dály; všecka vysvětlení jsem se dovídal v takové spoustě nesrozumitelné hatmatilky a posunků, že jsem se beznadějně vzdal dalších pokusů. Po celý den zněly bubny, kněží zpívali a davy hodovaly a povykovaly až do západu slunce, kdy se lidé rozešli a v tabuových hájích zase zavládl klid a pokoj. Příští den se to všecko zase opakovalo až do noci, kdy tato neobyčejná slavnost skončila.

XXIV. kapitola

Myšlenky, které mi vnukla kalabasová slavnost – Nepřesnost určitých uveřejněných líčení ostrovů – Důvod toho – Zanedbaný stav pohanství v údolí – Pomník mrtvého bojovníka – Zvláštní pověra – Kněz Kolory a bůh Moa Artua – Překvapující pozorování o náboženství – Rozvalený oltář – Kory-Kory a modla – Závěry

Ačkoliv se mi nepodařilo poučit se o původu kalabasové slavnosti, přece mi připadalo docela zřejmé, že má v podstatě, ne-li úplně, povahu náboženskou. Tato náboženská slavnost však vůbec neodpovídala hrozným popisům polynéské bohoslužby, o které jsme se dověděli v některých uveřejněných vyprávěních, a zvláště v těch zprávách o ostrovech obrácených na víru, kterými nás obdařili misionáři. Kdyby posvěcení těchto osob nezaručovalo nepochybnou čistotu jejich záměrů, byl bych jistě veden k tomu domnívat se, že přeháněli zla pohanství, aby zdůraznili zásluhu své vlastní nezištné námahy.

V jisté práci pojednávající náhodou právě o Washingtonových čili severních Markézách jsem viděl obrazy, podle nichž tam často obětovali na oltářích bohů lidské oběti. Z toho byli obyvatelé Markéz rozhodně a opětovně viněni. Totéž dílo podává také dosti podrobný popis jejich náboženství – vypočítává mnoho z jejich pověr a sděluje zvláštní názvy početných řádů kněžstva. Podle toho dlouhého seznamu lidojedských arcibiskupů, biskupů, arciděkanů, prebendářů a jiných nižších kněží by si člověk musel téměř myslet, že kněžstvo tam daleko převyšovalo ostatní lid a že chudí domorodci byli mnohem přísněji ovládáni knězi než sami obyvatelé papežských států. Tato líčení jsou asi vypočtena na to, aby v čtenářově mysli zůstal dojem, že denně se tam vaří lidské oběti a denně jsou předkládány na oltářích, že všemožné pohanské ukrutnosti jsou tam na denním pořádku a že hrubost jejich pověr dovedla tyto nevědomé pohany do stavu nejhoršího zbídačení. Musím však upozornit, že všechny tyto informace podal člověk, který – podle vlastních slov – byl jen na jednom z těchto ostrovů a zůstal tam jen dva týdny, spal každou noc na palubě své lodi a ve dne podnikal krátké opatrné výlety na pobřeží v doprovodu ozbrojené skupiny.

Já můžu říci jen tolik, že při všech svých výletech do údolí Taipi jsem nikdy neviděl nic z těchto uváděných hrůzností. Jestliže se něco takového na Markézách děje, musel bych se o tom jistě dovědět, když jsem žil po celé měsíce s kmenem divochů, který zůstal naprosto ve svém původním primitivním stavu a který měl pověst nejdivočejšího kmene v Jižním Tichomoří.

V některých zprávách odborníků náboženských zřízení v Polynésii je, pravda, mnoho neúmyslného podvodu. Tito učení turisté získávají obvykle většinu svých informací od vysloužilých starých jihomořských vlků, kteří se usídlili mezi barbarskými kmeny Tichomoří. Nějaký Franta, když se byl navyprávěl v námořnické kabině už dost strašidelných a divokých historek, zaměstnává se teď tím, že předvádí ostrov, na němž se usídlil; a protože se naučil pár tuctů slov v místní řeči, je pokládán za dokonalého znalce lidu, který tou řečí mluví. Přirozená touha udělat ze sebe v očích cizinců významnou osobnost vede ho k tomu, aby si činil nároky na mnohem větší znalosti, než jaké vskutku má. Zahrnují ho dotazy a on řekne nejen všechno, co ví, ale o hodně víc, a když něco neví, bez starosti si to vymyslí. Když vidí, jak chtivě si zaznamenávají jeho historky, uspokojuje to jeho domýšlivost a s lehkověrností jeho posluchačstva vzrůstá jeho vynalézavost. Ví přesně, co se od něho čeká, a poskytuje požadované informace v jakémkoliv rozsahu.

To není výmysl; setkal jsem se s několika lidmi toho druhu a byl jsem přítomen dvěma či třem takovýmto rozhovorům s cizinci.

Když se teď ten vědecký cestovatel vrátí domů se svou sbírkou úžasných vyprávění, pokouší se podat popis těch zvláštních lidí, které navštívil. Místo co by je předvedl jako společnost veselých divochů, kteří vedou radostný, zahálčivý a nevinný život, pustí se do velice obšírného a učeného vyprávění o jistých nevysvětlitelných pověrách a zvycích, o nichž ví tak málo a o nichž sami ostrované neví vůbec nic. Poněvadž neměl dost času a stěží nalezl příležitost seznámit se se zvyky, které chce vylíčit, vypomáhá si šikovnými improvizacemi; a kdyby kniha, která tak vznikla, byla přeložena do jazyka lidí, o nichž měla podat zprávu, zdála by se jim stejně podivná a ještě méně pravděpodobná než americkým čtenářům.

Co se mne týče, přiznávám se upřímně, že jsem téměř naprosto neschopen uspokojit zájem, který by se mohl týkat taipiské teologie. Nevím ani, zda by to dokázali domorodci sami. Jsou buďto příliš leniví, nebo příliš smyslově zaměřeni, než aby si lámali hlavu s abstraktními otázkami náboženské víry. V době, kdy jsem žil mezi nimi, nesešla se tam jediná synoda nebo koncil, aby prodiskutoval a stanovil zásady víry. Vypadalo to, že tam vládne nespoutaná svoboda svědomí. Komu se zachtělo, směl slepě důvěřovat v ohyzdného boha s velkým nosem jako okurka a s tlustýma beztvarýma rukama zkříženýma na prsou; jiní zase uctívali sochu, která se nepodobala ničemu na zemi ani na nebi, takže se stěží mohla nazývat modlou. Protože se ostrované šetrně nedotýkali mých vlastních náboženských názorů, usoudil jsem, že by bylo krajně neslušné, kdybych strkal nos do jejich.

Ačkoli má znalost náboženské víry Taipiů zůstávala nevyhnutelně omezená, přece mne velmi zaujala jedna z jejich náboženských zvyklostí, s kterou jsem se seznámil.

V jedné z nejméně přístupných částí údolí, vzdáleném co by kamenem dohodil od Feiewejina jezera – tak jsem totiž pokřtil místo našich vodních vyjížděk – a hned u porostu palem, které stály v řadě podél obou břehů potoka a kynuly mu svými zelenými pažemi jako na počest, bylo mauzoleum zesnulého náčelníka a bojovníka. Bylo vybudováno jako všecka ostatní stavení nějakého významu na malém kamenném pai-pai, které však bylo nezvykle vysoké, a proto už na dálku nápadné. Lehká střecha z vybledlých palmových listů vznášela se nad ním jako baldachýn bez opěr; teprve když jste přišli docela blízko, viděli jste, že ji podpírají čtyři štíhlé bambusové sloupy vztyčené na rozích a o málo vyšší než lidská postava. Několik yardů mýtiny obkličovalo pai-pai; ohrazeno čtyřmi kmeny kokosovníků spočívajícími na hranách mohutných kmenů. Místo bylo posvátné. Na znamení nevyzpytatelného tabu visel z tenké tyče zatknuté uprostřed tohoto okrsku mystický svitek bílé tapy na stočeném provazu z téže látky.[4]

Zdálo se, že posvátnost místa nebyla nikdy znesvěcena. Vládlo tu hrobové ticho a klid samoty okolo byl krásný a dojemný. Měkké stíny těch vznešených palem – dodnes je vidím před sebou – spočívající na malém chrámku jako by jej chránily před dotěrným sluncem.

Ať jste přicházeli k tomuto zamlklému místečku z kterékoli strany, vždy jste zahlédli sochu mrtvého náčelníka sedícího v zádi kánoe, která spočívala na lehkém lešení několik palců nad úrovní pai-pai. Kánoe byla asi sedm stop dlouhá, z drahocenného potemnělého dřeva, dovedně vyřezávaná a na mnoha místech vyzdobená pestrými svazky barvených pletenců slámy, do nichž byly umně vevázány jiskřící mořské lastury; pás z těchže ulit obepínal celou kánoi. Tělo postavy – z čeho bylo zhotoveno, nebylo zřejmé – bylo nádherně zahaleno do těžkého roucha z hnědé tapy, takže bylo vidět pouze ruce a hlavu; ta byla dovedně vyřezána ze dřeva a nesla pyšnou korunu z peří. Tlumené něžné vánky, které pronikaly na toto odloučené místečko, nenechaly korunu na chvíli v klidu a peří neustále vlálo a poletovalo nad náčelníkovým čelem. Dlouhé palmové listy splývaly ze střechy a mezi nimi jste viděli mrtvého válečníka, jak vesluje s pádlem v obou rukou, shýbá se dopředu a naklání hlavu, jako by si chtěl na své cestě co nejvíce pospíšit. Zírajíc věčně na něj tváří v tvář byla vyleštěná lidská lebka, která korunovala příď kánoe. Tato přízračná ozdoba přídě, obrácená dozadu místo dopředu, vypadala, jako by se nedočkavému postoji bojovníka vysmívala.

Když jsem poprvé navštívil s Kory-Korym toto zvláštní místo, vyprávěl mi – nebo jsem mu alespoň tak rozuměl –, že náčelník pádluje svou cestou do říše blaženosti a chlebovníků – polynéského nebe –, kde stále padá z chlebovníků zralé ovoce na zem a kde není konce kokosovým ořechům a banánům; tam všichni navždy odpočívají na rohožích daleko jemnějších, než jaké jsou na Taipi, a denně koupají své skvoucí údy v řekách kokosového oleje. Tam v té šťastné zemi je plno per a kancích klů a vorvaních zubů, daleko cennějších než všecky ty blýskavé tretky a pestré tapy bělochů; a co je nejlepší ze všeho, je tam hojnost žen daleko líbeznějších, než jsou pozemšťanky. „Velmi rozkošné místo“ to prý je; „ale koneckonců ne o mnoho rozkošnější než Taipi.“ „Nechtěl bys,“ zeptal jsem se Kory-Koryho, „doprovázet tohoto válečníka?“ Ach ne; je docela šťasten tam, kde je; ale počítá s tím, že v té či oné chvíli pojede tam ve vlastní kánoi.

Tolik jsem, předpokládám, jasně pochopil z řeči Kory-Koryho. Použil však přitom zvláštního rčení, zdůrazněného ještě zvláštním posunkem, jehož významu bych byl nesmírně rád porozuměl. Myslím, že to bylo nejspíše nějaké přísloví, poněvadž jsem později několikrát slyšel opakovat stejná slova a v souvislosti, kdy se mi zdála mít nějaký podobný smysl. Kory-Kory měl ovšem velmi bohatou zásoby různých stručných, vtipně znějících vět, jimiž často oživoval svůj hovor; a užíval jich s výrazem, podle kterého byla jimi zřejmě vyřízena každá otázka, ať šlo o cokoli.

Když jsem se ho tedy tenkrát ptal, zda si přeje dostat se do toho ráje chlebovníků, kokosových ořechů a dívek, který popisoval, je možné, že odpověděl rčením obdobným našemu starému přísloví: „Lepší vrabec v hrsti, nežli holub na střeše.“ Bylo-li tomu opravdu tak, byl Kory-Kory muž opatrný a rozšafný a nestačím se jeho rozumnosti dosti obdivovat.

Kdykoli jsem se za svých potulek údolím dostal náhodou do blízkosti náčelníkova mauzolea, vždy jsem odbočil z cesty, abych se u něho zastavil. To místo mělo pro mne zvláštní kouzlo; stěží jsem chápal proč, ale bylo tomu tak. Když jsem se opíral o hrazení, zadíval se na podivnou sochu a pozoroval hru ozdoby z peří na její hlavě, kterou čeřil týž vánek, jehož tichý dech bylo slyšet mezi štíhlými palmami, rád jsem podléhal pověrčivé obrazotvornosti ostrovanů a sám jsem téměř věřil, že se už přízračný bojovník blíží k nebi. Když jsem se v takové náladě obracel k odchodu, pokynul jsem mu vždy: „Ach, jen vesluj dál, statečný náčelníku, tam do země duchů! Pro tělesné oko ti málo cesty ubývá; ale očima víry vidím, jak tvá kánoe klouže po zářících vlnách, jež omývají daleké břehy ráje.“

Tato podivná pověra znovu potvrzuje, že člověk, byťsi jakkoli nevědomý, vždy v sobě cítí nesmrtelnou duši, nekonečně toužící po neznámém budoucnu.

Ačkoli náboženské teorie ostrova byly pro mne naprostou záhadou, nemohl jsem nevidět jejich každodenní praktické projevy. Často jsem šel kolem chrámků spočívajících ve stínu tabuových hájů a viděl tam oběti – shnilé ovoce ležící na hrubém oltáři nebo zavěšené v polozpuchřelých košících okolo nějakých prapodivných, směšně vypadajících soch. Byl jsem na celé dlouhé náboženské slavnosti. Denně jsem vídal šklebící se modly postavené pěkně do řady na dvoře Hula-Hula a často jsem potkával ty, které jsem pokládal za kněze. Leč chrámy se mi zdály opuštěny; slavnost nebyla nic jiného než bujará schůzka kmene; modly byly právě tak neškodné jako každý jiný kus dřeva a kněží byli nejveselejší chlapíci z celého údolí.

Skutečně, náboženské zanícení bylo v Taipi velmi pokleslé. Bezmyšlenkovití obyvatelé údolí brali to vše velmi lehce, a když slavili své mnohé zvláštní obřady, vypadalo to, že to činí jen pro dětskou kratochvíli.

Zajímavý důkaz mi tu podal pozoruhodný obřad, kterého se často zúčastňoval Mehevi a několik jiných náčelníků a významných bojovníků, nikdy však ani jediná žena.

Mezi těmi, které jsem považoval za taipiské kněžstvo, zvláště jeden upoutal často mou pozornost, a nemohl jsem se na něj nedívat jinak než jako na hlavního mezi nimi. Byl to krásný mladý muž vznešeného a vlídného vzezření. Jmenoval se Kolory a jeho moc se zdála převyšovat všechny ostatní. Jeho biskupská úloha při kalabasové slavnosti, jeho vyšňořené oblečení a blahosklonnost, mystické znaky, které měl vytetovány na prsou, mitra, kterou často nosil a která byla vytvořena z ulomené kokosové haluze tyčící se mu kolmo nad čelem, takže vypadala jako vysoký účes, a jejíž listy, shrnuté dohromady, stáčely se mu okolo spánků a za uši – to vše ukazovalo na to, že je taipiským knížetem primasem. Kolory byl jakýmsi templářským rytířem – knězem bojovníkem; neboť často nosil šat markýzského válečníka a vždy držel dlouhý oštěp, který však neměl, jak to u těchto zbraní bývá, na dolním konci lopatkovitý tvar, nýbrž byl rozšířen v malou, nelidsky vyhlížející hlavu. Tento nástroj mohl nicméně dobře vyjadřovat dvojí funkci. Jedním koncem probodával v tělesném boji nepřátele svého kmene a druhým koncem sháněl do houfu jako pastýřskou berlou své duchovní stádo. Avšak to není vše, co musím o Kolorym říci. Svým vojáckým způsobem nosil cosi, co vypadalo jako půlka zlomeného válečného kyje. Bylo to zavinuto do rozedraných cárů bílé tapy a na horním konci, který měl představovat lidskou hlavu, a zkrášleno proužkem nachové látky evropské výroby. Brzy jsem pochopil, že tento divný předmět je uctíván jako bůh. Vedle velkých a mohutných soch střežících oltáře nádvoří Hula-Hula vypadal jako pouhý trpaslík v hadrech. Zdání však klame všude na světě. Drobní lidé bývají často velmi schopní a hadry někdy skrývají dalekosáhlé záměry. A tato směšná soška byla ve skutečnosti největším kariéristou z ostrovních bohů; vládl nade všemi ostatními dřevěnými nemotory, kteří vypadali tak přísně a hrůzostrašně. Jmenoval se Moa Artua[5]. A na počest Moa Artuy a pro zábavu těch, kteří v něho věří, konal se zajímavý obřad, který teď popíšu.

Mehevi a náčelníci se právě vzbudili v Tei z polední dřímoty. Neměli před sebou žádné státnické rozhodování, a protože během dopoledne už dvakrát nebo třikrát posnídali, magnáti údolí neměli dosud chuti na oběd. Jak měli vyplnit volný čas? Kouřili, klábosili a posléze jeden z nich podal ostatním návrh, který radostně přijali. Vyběhl z domu, seskočil z pai-pai a zmizel v háji. Hned ho však vidíte, jak se vrací s Kolorym, který nese v náručí boha Moa Artuu a v jedné ruce má korýtko vyhloubené tak, že vypadá jako kánoe. Kněz cestou houpe svého svěřence, jako by to bylo rozplakané dítě, které by chtěl ukonejšit. Teď vchází do Tei a sedá si na rohože soustředěně jako varietní umělec, který má provést kejklířský kousek; a obestoupen kruhem náčelníků, začíná s obřadem.

Především Moa Artuu k sobě vášnivě přitiskne, pak si ho něžně přivine na prsa a pak mu cosi zašeptá do ucha. Ostatní dychtivě čekají, co odpoví. Bůh nemluvně je však hluchý nebo němý, možná oboje najednou, protože neříká ani slovíčko. Konečně Kolory promluví hlasitěji; brzy se začíná zlobit, odvážně řekne svou otázku už nahlas, dokonce už na něj křičí. Připomíná mi v té chvíli cholerika, který se nejdřív marně pokouší sdělit hluchému tajemství, pak ho najednou popadne vztek a křičí na něj tak, že tajemství může slyšet každý. Moa Artua zůstává klidný jako vždy a Kolory, tváře se, že ztrácí rozvahu, uštědří mu pohlavek, strhne z něho tapu i červený hadřík, položí ho dokonale nahého do korýtka a přikryje tak, že ho není vidět. Všichni tomu hlasitě tleskají a vyjadřují svůj souhlas vášnivě zdůrazněným adjektivem „mortarki“. Leč Kolorymu tolik záleží na tom, aby se jeho jednání dostalo úplného schválení, že se táže každého jednotlivce zvlášť, zda za daných okolností učinil dokonale správně, když Moa Artuu zavřel. Všichni odpovídají svorně „ejej, ejej“ (ano, ano) a opakují to znovu a znovu způsobem, který může uklidnit nejcitlivější svědomí. Za pár chvil Kolory znova vezme svou loutku, velmi pečlivě ji ustrojí do tapy a červeného hadříku a střídavě ji konejší a peskuje. Když je ustrojena, ještě jednou k ní nahlas promluví. Všichni přítomní jsou na výsost zaujati; a kněz, drže si Moa Artuu u ucha, jim tlumočí, co mu podle něho svěřuje. Něco z toho, co se dovídají, je takové, že jsou všichni přítomní údivem přivedeni do vytržení; ten nadšeně spráskne ruce, onen jásá, jiný vyskočí a lítá okolo jako šílenec.

Co asi Moa Artua za takovýchto příležitostí Kolorymu říkal, to se mi nikdy nepodařilo vypátrat; ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že se Moa Artuovi bohužel nedostávalo odvahy, když takhle sděloval, co se nejprve říci zdráhal. Zda ovšem kněz poctivě tlumočil, co mu podle jeho soudu božstvo říkalo, či zda po celou dobu bídně podváděl, to si netroufám rozhodnout. V každém případě se však to, co se přítomní dovídali jako božské poselství, zdálo vždy velmi lichotivé – což ukazovalo snad Koloryho prozíravost, snad pochlebnictví bůžka, s kterým se tak zle zacházelo.

Když už Moa Artua neměl, co by dále řekl, jeho opatrovník ho začal zase chovat, byl však vyrušen otázkou, kterou vznesl k bohu jeden z bojovníků. Kolory si přiložil bůžka spěšně k uchu, pozorně poslouchal a ještě jednou se ujal úkolu prostředníka. Mezi oběma stranami se vyměnila řada otázek a odpovědí, které většinou dotazující uspokojil, bůh byl něžně uložen do postýlky v korýtku a všichni dohromady zazpívali dlouhou píseň; Kolory byl při tom předzpěvákem. Tím obřad skončil; náčelníci se ve výtečné náladě zdvihli a náš pan arcibiskup, když si ještě trochu popovídal a pochutnal na dvou třech bafech z dýmky, strčil si kánoi pod paži a odešel.

Od začátku do konce byli jako skupinka dětí hrajících si s panenkami a pokojíčky.

Na chlapce stěží dvanáct palců vysokého a nepochybně nikoli zrovna tělesně zvlášť vyvinutého byl Moa Artua rozhodně přechytřelým kloučkem, jestli opravdu říkal všecko, co se mu přisuzovalo; ale proč tento nebeský ubožáček, pohlavkovaný, chlácholený a zavíraný do korýtka, byl váženější než dospělé a vznešené postavy z tabuových hájů, to nedovedu uhodnout. A přece vážní lidé jako Mehevi a ostatní náčelníci – nemluvě ani o knížeti primasovi samém – mě mnohokrát ujistili, že právě tento Moa Artua je ochranným božstvem celého Taipi a že se musí uctívat více než celý ten pluk nemotorných model v Hula-Hula. I Kory-Kory, který jak se zdálo, věnoval velikou pozornost teologickým bádáním, takže znal názvy všech vyřezávaných soch v údolí a často mi je opakoval, měl některé dosti přehnané názory o vlastnostech a schopnostech Moa Artuy. Jednou mi dal posunky, které se nedaly nesprávně vyložit, na srozuměnou, že kdyby se Moa Artuovi zachtělo, mohl by způsobit, aby Kory-Korymu vypučel z hlavy kokosovník, a že by bylo pro něho nejsnadnější věcí na světě vzít celý ostrov Nukuhivu do úst a ponořit se s ním hluboko na dno mořské.

Mám-li však mluvit suše a vážně, musím přiznat, že jsem stěží věděl, co si mám o tamějším náboženství myslet. Když se Cook dostal do styku s obyvateli tichomořských ostrovů, nic nezůstalo tomuto slavnému cestovateli tak nepochopitelné jako právě jejich posvátné obřady. Ač tento král mořeplavců měl v mnoha případech při svém bádání na pomoc tlumočníky, doznal otevřeně, že se mu nepodařilo získat sebemenší jasno v tajemných záhadách jejich náboženství. Totéž přiznali jiní význační cestovatelé – Carteret, Byron, Kotzebue, Vancouver.

Co mě se týče, ačkoli neminul za mého pobytu na ostrově jediný den, kdy bych nebyl svědkem toho neb onoho náboženského úkonu, vždy to bylo, jako by si skupina svobodných zednářů dávala tajná znamení; všecko jsem viděl a ničemu jsem nedokázal porozumět.

Přikláním se k domněnce, že tichomořští ostrované nemají vůbec přesné a jasné náboženské názory. Jsem přesvědčen, že sám Kolory by se ocitl docela v úzkých, kdyby na něm někdo žádal, aby sestavil články své víry a vyslovil náboženské přesvědčení, podle kterého doufá ve spásu. Po pravdě řečeno, Taipiové, pokud lze soudit z jejich jednání, neuznávali žádné zákony božské ani lidské – s výjimkou přetajemného tabu. Rozhodující taipiské osobnosti se nemusely chvět ani před náčelníky a kněžími, ani před modlami a ďábly. Nešťastné modly pak dostávaly více tvrdých ran než ponížených proseb. Nedivím se, že se mnohé z nich tvářily tak přísně a stály tak toporně, jako by se bály pohlédnout nalevo nebo napravo, aby se na ně někdo nerozzlobil. Opravdu se musely chovat docela vzorně, anebo počítat s následky. Jejich věřící, to byla taková vybraná sbírka vrtkavých a náladových pohanů, kterým nebylo nic svaté, že se nikdy nedalo říci, kdy některou z nich svalí, rozmlátí na kousky, zatopí s ní na jejím vlastním oltáři, upečou obětované plody chlebovníku a naschvál je sami snědí.

Jak málo úcty požívala tato nešťastná božstva u domorodců, ukázalo se mi nejlépe při jedné příležitosti. Šel jsem tehdy s Kory-Korym jedním z nejzapadlejších koutů hájů a uviděl jsem tehdy zajímavou sochu, nějakých šest stop vysokou, která byla původně vztyčena na nízkém pai-pai v zříceném už bambusovém chrámku, ale už se jí asi kolena únavou podlomila, a tak se na své pai-pai svalila. Modlu částečně skrývalo listí vedlejšího stromu, jehož husté větve se skláněly nad kamennou podezdívku, jako by chtěly chránit prostý chrámek před kvačící zkázou. Modla sama nebyla než pouhá kláda, groteskně vyřezaná do podoby tělnatého nahého člověka s rukama sepjatýma nad hlavou, s ústy dokořán a s tlustýma beztvarýma bočitýma nohama. Byla už hodně zpuchřelá. Na dolní části ji porůstal jasně zelený hedvábný mech. Stébla trávy jí vyrůstala z otevřených úst a vroubila hlavu a paže. Toto božstvo doslova zezelenalo stářím. Všechny vyčnívající části byly odřeny a otlučeny, nebo už docela uhnily. Nos zmizel a podle celkového vzhledu hlavy se dalo předpokládat, že se dřevěné božstvo, zoufalé, jak je jeho věřící zanedbávají, pokusilo rozbít si hlavu o okolní stromy.

Přistoupil jsem blíže, abych si podrobněji prohlédl tento podivný modloslužebný předmět, ale držel jsem se vzhledem k náboženským předsudkům svého služebníka uctivě ve vzdálenosti dvou nebo tří kroků. Nicméně Kory-Kory, jakmile poznal, že mě zas chytil jeden z mých badatelských záchvatů, přiskočil k mému překvapení k modle, sestrčil ji z kamenů, o něž se opírala, a pokusil se postavit ji na nohy. Božstvo však už mělo nohy docela bezvládné; a zatím co se Kory-Kory pokoušel podepřít ji klackem vzepřeným o pai-pai, obluda se nemotorně svalila a byla by si dozajista zlámala vaz, kdyby ji Kory-Kory nebyl prozíravě zachytil, takže mu plnou vahou spočinula na sehnutých zádech. Nikdy jsem neviděl žádného chlapa tak se rozzuřit. Zlostně se vztyčil, popadl hůl a začal mlátit chuděrku modlu, přičemž co chvíli přestal a divoce k ní něco mluvil, jako by jí vyčítal, co provedla. Když jeho hněv trochu ochabl, převaloval sochu docela bezbožně sem a tam, abych si ji mohl prohlédnout ze všech stran. Jsem si naprosto jist, že já sám bych se nikdy neosmělil takhle zacházet s bohem, a bezbožnost Kory-Koryho mě nemálo zarazila.

Tento příběh mluví sám za sebe. Když jeden z nižší vrstvy domorodců může dát najevo takové pohrdání úctyhodným a sešlým bohem hájů, můžeme si snadno představit, jaký musí být vůbec stav náboženství mezi lidmi. Opravdu považuji Taipie za lidi, kteří se dostali na scestí. Upadli do náboženské netečnosti a potřebují duchovní oporu. Trvalá úrodnost chlebovníků a kokosových palem učinila je lhostejnými k zachovávání vyšších závazků. Dřevěné modly hnijí – plody obětované na oltářích jsou urážlivé – samy chrámy potřebují nového pokrytí – tetovaní kněží jsou vůbec příliš bezstarostní a líní – a jejich stáda bloudí.

1. 4 Zdá se, že bílá barva je pro Markézany posvátná.

2. 5 Slovo „artua“, ačkoli má ještě několik jiných významů, je téměř ve všech polynéských nářečích obecným označením bohů.

XXV. kapitola

Povšechné dojmy ze slavnosti – Tělesná krása Taipiů – Jejich nadřazenost nad obyvateli jiných ostrovů – Rozmanitost pleti – Rostlinné kosmetické přípravky a masti – Svědectví cestovatelů o neobyčejné kráse Markézanů – Několik důkazů o styku s civilizovanými lidmi – Polámaná mušketa – Primitivní vláda – Královská hodnost Meheviho

Ačkoli se mi nepodařilo získat za nedávné slavnosti vysvětlení o mnoha zajímavých věcech, které velmi vzrušily mou zvědavost, přece jen tato důležitá událost obohatila podstatně mou znalost domorodců. Zvláště na mne zapůsobila fyzická síla a krása, kterou se vyznačovali a jíž předčili obyvatele sousedního zálivu Nukuhivy, i zvláštní odlišnost v odstínu jejich pleti.

Krásou těla předčili všechny lidi, jež jsem kdy viděl. V celém davu, který se účastnil hodování, nebylo jediného případu vrozené vady. Sem tam jsem spatřil u mužů šrámy po zraněních utrpěných v boji a někdy, ačkoli velmi zřídka, jim chyběl prst, oko nebo ruka, asi také následkem zranění. Až na tyto výjimky tu nikdo neměl ony vady, které kazívají vzhled těla jinak dokonalého. Jejich fyzická dokonalost však nezáležela jen v nedostatku těchto vad; téměř každý z nich mohl být modelem pro sochaře.

Když jsem si uvědomil, že tito ostrované nemají výhody, jež může poskytovat oděv, ale objevují se v celé nahé přírodní prostotě, nemohl jsem je nesrovnávat s bezvadnými džentlmeny a vyfintěnými floutky, kteří ukazují na odiv své bezvadné postavy na našich hlavních třídách. Kdyby byli zbaveni dovedných krejčovských výrobků a stáli tak v rajském úboru – jak ubohým zástupem sluhů s šikmými rameny, tenkýma nohama a křivými zády by se jevila civilizovaná rasa! Vycpaná lýtka, vyvatovaná hruď a odborně střižené kalhoty by jim už nepomáhaly a výsledek by byl opravdu žalostný.

Na vzhledu ostrovanů nejvíce upoutá bělost jejich zubů. Romanopisec vždycky přirovnává zuby své hrdinky k slonovině, ale já směle prohlašuji, že zuby Taipiů jsou daleko krásnější než sama slonovina. Šedobradí starci měli chrup v mnohem lepším stavu nežli většina mládeže v civilizovaných zemích. Zuby mládeže a dospělých opravdu oslňovaly zrak čistotou a bělostí. Tuto nádhernou bělost zubů je třeba přičíst výlučně rostlinné stravě těchto lidí a naprosté zdravosti jejich přirozeného způsobu života.

Muži jsou téměř bez výjimky vysoké postavy, sotva kdy menší než šest stop, kdežto druhé pohlaví je nápadně menší. Stejně zasluhuje zmínky rychlejší dospívání v tomto přebujelém tropickém podnebí. Drobné stvoření, sotva třináctileté, které by se považovalo v jiném prostředí za pouhé dítě, chová často své vlastní děcko. A mladíci, kteří by byli tam, kde vše tak rychle nedozrává, ještě ve škole, jsou zde odpovědnými otci rodin.

Po příchodu do údolí Taipi byl mi nápadný pozoruhodný rozdíl mezi jeho obyvateli a mezi obyvateli zálivu, který jsem opustil předtím. Na místě, odkud jsme přišli, neudělal na mne osobní vzhled mužské části obyvatelstva žádný pozoruhodný dojem, ačkoli s ženami, až na několik opravdu smutných případů, jsem byl velice spokojen.

Nechám-li stranou tyhle úvahy, jsem nakloněn věřit, že existuje velký rozdíl mezi dvěma kmeny, nejsou-li to opravdu různé lidské rasy. Těm, kteří se jen zastavili v nukuhivském zálivu a nenavštívili jiné části ostrova, bude se zdát neuvěřitelné, že by mohly být rozdíly mezi různými malými kmeny, jež obývají tak malé místo. Avšak dědičné nepřátelství, které mezi nimi po věky existuje, by to mohlo vysvětlit.

Není však tak nesnadné určit správnou příčinu, proč mají obyvatelé taipiského údolí pleť tak naprosto odlišnou. Během slavnosti jsem si povšiml několika mladých žen, jejichž pleť byla téměř tak bílá jako pleť anglosaské dívky; jen lehký nádech hnědého zabarvení je odlišoval. Tato poměrně světlá pleť, ač je ve velké míře úplně přirozená, je částečně výsledkem umělého zásahu a vyhýbání slunci. Šťáva kořenu pepa, který se vyskytuje ve velkém množství v horní části údolí, velmi se cení jako kosmetický prostředek a mnohé ženy si jí denně napouštějí celé tělo. Kůže pravidelným používáním zbělá a zjemní. Mladé dívky, které používají tohoto způsobu, aby zvýšily svůj půvab, nikdy se nevystavují slunečním paprskům; to jim nedělá žádné či téměř žádné potíže, poněvadž jen málo obydlených částí údolí není zastíněno rozprostřeným baldachýnem větví, takže se člověk může potulovat z domku do domku, aniž se skoro uchýlí z přímého směru, a přece nikdy neuvidí na zemi svůj stín.

Používá-li se pepy, musí zůstat na kůži několik hodin. Je světle zelené barvy, a proto dočasně dodává pleti zelenavého zbarvení. Sotva si lze představit něco podivuhodnějšího než vzhled těchto téměř nahých dívek hned po použití tohoto kosmetického prostředku. Podíváte-li se na některou z nich, vyvolá vám představu jakéhosi nezralého plodu; říkáte si, že by místo stálého života ve stínu měly být na slunci, aby dozrály.

Všichni ostrované mají více méně ve zvyku pečovat o svou pleť. Ženy dávají přednost ekaru nebo pepě, muži používají oleje z kokosových ořechů. Mehevi si velice rád zvláčňoval kůži tímto olejem. Někdy jste si všimli, že celé jeho tělo vydechovalo vonný kokosový olej, takže vypadal, jako by právě vylezl z mydlářovy kádě nebo se podrobil namáčení u svíčkaře. Tomuto častému koupání a neobyčejné čistotnosti nutno připsat z velké části tu úžasnou hladkost pleti a čistotu, kterou se vyznačují všichni domorodci.

Ženy považovaly za nejkrásnější barvu světle olivovou a Feiewejina pleť byla její nejskvělejší ukázkou. Ostatní dívky byly o něco tmavší, nemálo jich mělo přirozenou barvu zlatou nebo některé tmavohnědou.

Na doklad toho, o čem jsem se právě v tomto vyprávění zmínil, mohu zde uvést, že Mendanna popisuje ve své zprávě o objevení Markéz domorodce jako lidi neobyčejně krásného vzhledu, kteří se téměř podobají obyvatelům jižní Evropy. První ostrov, který Mendanna objevil, byla La Madalena, která není daleko od Nukuhivy a jejíž obyvatelé se ovšem podobají obyvatelům ostatních ostrovů tohoto souostroví. Figneroa, kronikář Mendannových cest, píše, že jednoho jitra, kdy spatřili zemi a přiblížili se pobřeží, vyřítilo se k nim v neuspořádané řadě asi sedmdesát kánoí a současně plovalo k lodím mnoho domorodců (domnívám se, že to byly ženy). Dodává, že „byli téměř bílé pleti a ztepilých a krásně utvářených postav. Na tvářích a na tělech měli zobrazeny ryby a jiné znaky“. Slavný Don Figneroa pokračuje: „V jedné kánoi veslovali také dva jinoši a upírali oči na loď. Měli krásné tváře, živý a oduševnělý vzhled a byli ve všem tak dokonalí, že vrchní kormidelník Quiror prohlásil, že ještě ničeho v životě tak nelitoval, jako toho, že musel nechat tak krásná stvoření v této ztracené zemi.“

Někteří z účastníků kalabasové slavnosti se honosili několika součástkami evropského oděvu, jež si však na sobě upravili svým vlastním způsobem. Spatřil jsem na nich také dva kusy potištěného kartounu, který jsme dali, já a chudák Toby, našim mladým průvodcům tehdy odpoledne, kdy jsme vkročili do údolí. Zřejmě si je schovávali jen pro slavnostní dny a za těchto hodů vypadali v nich velmi důstojně. Malý počet těch, kteří byli podobně ustrojeni, a velká cena, kterou přičítali těmto nejobyčejnějším a nejvšednějším věcem, zřejmě dokazovalo, jak omezený styk měli s loďmi, jež zastavily u ostrova. Několik bavlněných šátků s pestrými vzorky, které měly uvázány kolem krku a které jim přikrývaly ramena, a kusy křiklavého kartounu, které si ovinuli kolem beder, to bylo téměř vše, co jsem spatřil.

Opravdu, v celém údolí bylo vidět jen málo věcí evropského původu. Mimo ty, o nichž jsem se právě zmínil, spatřil jsem tam všehovšudy jen šest mušket, uložených v Tei, a tři čtyři podobné válečné nástroje v jiných chýších; mimo to několik plátěných sáčků zpola naplněných kulkami a prachem, a půl tuctu starých sekyr, které měly ostří ztupené a rozbité do té míry, že byly úplně bezcenné. Zdálo se, že ani domorodci jim nepřikládali ceny; několikrát vzali přede mnou některou z nich a odhodili ji s posunkem vyjadřujícím opovržení nad něčím, co se stalo tak rychle nepoužitelné.

Zato muškety, prach a kulky chovali v nejvyšší úctě. Muškety si pro své velké stáří zasloužily právem místo ve zbrojnici nějakého sběratele starožitností. Vzpomínám si zvláště na jednu, která visela v Tei a kterou si přinesl Mehevi, domnívaje se s naprostou samozřejmostí, že ji dovedu opravit. Byla to jedna z těch nemotorných staromódních anglických zbraní, jež jsou obecně známy jako rowerhillské muškety; mohl ji snad nechat na ostrově Wallace, Carteret, Cook nebo Vancouver. Pažba byla zpola prožrána červotočem; zámek byl zrovna tak dobrý a účinný, jako by to byly staré dveřní stěžeje, závity šroubků u spouště kohoutku byly úplně strženy a hlaveň se ve dřevě pažby viklala. Tak vypadala ta zbraň, kterou jsem měl na přání náčelníka uvést do původního stavu. Poněvadž jsem neměl zručnost zbrojíře ani vhodné nástroje, musel jsem nerad doznat, že nejsem schopen úkol provést. Mehevi neočekával toto sdělení a pozoroval mě okamžik, jako by mě podezíral, že jsem nějaký podřadný druh bělocha, který koneckonců neví toho o mnoho víc než Taipi. Po krajně namáhavém vysvětlování se mi podařilo, aby pochopil, jak velice nesnadný úkol to je. Stěží uspokojen mými omluvami odešel s přestárlou mušketou, jaksi podrážděn, jako by vlastně neměl ukazovat mušketu bytosti tak nevhodné a s rukama tak nešikovnýma.

Během slavnosti jsem si neopominul všimnout prostoty chování, naprosté svobody a do určité míry rovnosti postavení, kterou domorodci obecně projevovali. Nikdo se neukazoval urážlivě osobní.

Mezi oděvem vznešených náčelníků a ostatních domorodců byl jen nepatrný rozdíl. Všichni se chovali mezi sebou nenuceně a bez jakékoli rezervovanosti, ačkoli jsem si všiml, že přání náčelníků, i když je projevili nejmírnějším tónem, bylo vyplněno s bezprostřední poslušností, jakou by jinde vynucovaly jen rozhodné rozkazy. Neodvážím se určit, kam až sahala pravomoc náčelníků nad ostatním kmenem, ale z toho, co jsem viděl za svého pobytu v údolí, jsem mohl zjistit, že v záležitostech společenských a hospodářských byla velmi omezena. Byl jim však prokazován ochotně a radostně nezbytný stupeň úcty, a protože se všechna autorita přenáší z otce na syna, nepochyboval jsem, že i zde, jako všude jinde, vznešený původ vzbuzuje úctu a poslušnost.

Nemohl jsem zjistit ve všech případech, jaké stupně hodnosti existují mezi taipiskými náčelníky. Až do kalabasové slavnosti jsem byl nejistý, jaké zvláštní postavení přiřknout Mehevimu. Avšak důležitá úloha, kterou zastával při této příležitosti, mě přesvědčila, že nikdo neměl mezi obyvateli údolí postavení vyšší. Neustále jsem pozoroval, že mu všichni, s nimiž se dostal do styku, prokazovali jistou úctu; ale když jsem si připomněl, že mé potulky jsou omezeny na určitou část údolí a že směrem k moři sídlí mnoho vznešených náčelníků, z nichž mě někteří navštívili v Marhejově chýši a jež jsem až do slavnosti neviděl ve společnosti Meheviho, byl jsem nakloněn věřit, že jeho hodnost není koneckonců zvlášť vynikající.

Slavnost však svedla dohromady všecky bojovníky, které jsem vídával jednotlivě i ve skupinách v různých dobách a na různých místech. Mehevi se mezi nimi pohyboval se samozřejmým vzezřením vladaře, nepřipouštějícím pochybnosti. Díval jsem se dříve na Meheviho jako na pohostinného pána domu v Tei a jednoho z vojenských vůdců kmene; nyní nabyl v mých očích hodnosti královské. Jeho nápadný úbor stejně jako jeho přirozeně velitelská postava mu opravdu dodávaly převahu nad ostatními. Nosil věžovitou přilbici z per, která ho vyvyšovala nade všecky kolem, a ačkoli i někteří ostatní měli podobné ozdoby, přece byla jejich péra mnohem kratší a mnohem méně přepychová než jeho.

Mehevi byl opravdu největším náčelníkem, hlavou svého kmene, vladařem údolí. Nic nemůže lépe dokázat prostotu společenského zřízení v Taipi než to, že když už jsem se několik týdnů v tomto údolí téměř denně stýkal s Mehevim, neznal jsem až do doby slavnosti jeho skutečnou hodnost. Ještě něco se mi však osvětlilo. Tei bylo palácem a Mehevi králem. Musíme připustit, že král i palác byli tak jednoduší a patriarchální, jak si jen lze představit, a že tu naprosto chyběla slavnostní obřadnost, kterou se obvykle obklopuje purpur.

XXVI. kapitola

Král Mehevi – Poznámka o Jeho havajském Veličenstvu – Chování Marheja a Meheviho v určitých delikátních záležitostech – Zvláštní systém manželství – Počet obyvatelstva – Jednotnost – Balzamování – Pohřebiště – Pohřební obřady na Nukuhivě – Počet obyvatelstva v Taipi – Rozložení obydlí – Šťastné údolí – Varování – Pár myšlenek o civilizovanosti ostrovů – Dnešní stav Havajců – Příběh o misionářově ženě – Vznešené spřežení v Oahu – Úvahy

Král Mehevi! – Jaký to zvučný titul! – A proč bych ho nemohl použít o prvém muži v Taipi? Američtí misionáři v Oahu dávají uveřejňovat v Court Journalu, který vychází v Honolulu, každé hnutí „Jeho milostivého Veličenstva“ krále Kamehameha III. a „Jejich Veličenstev princů z královské krve“.[6] A kdo je to „milostivé Veličenstvo“ a zač stojí ta „královská krev“? „Jeho milostivé Veličenstvo“ je tlustý, líný, černošsky vyhlížející kupec, který má stejně málo charakteru jako moci. Ztratil vznesené rysy barbara, aniž získal náhradou půvab civilizované bytosti; a ačkoli je členem Havajské abstinentní společnosti, je to starý kořala.

Ta „královská krev“ je velice hustá, zkažená tekutina; skládá se v podstatě ze syrových ryb, špatné brandy a evropských čokoládových bonbónů a jsou v ní všelijaké šťávy, z kterých se vyrážejí na vznešené tváři „Veličenstva“ i na andělských rysech „princů a princezen z královské krve“ trudy a uhry.

Nuže, jestliže fraškovité loutce nejvyššího úředníka na Sandwichových ostrovech může být přiznán titul krále, proč by neměl patřit vznešenému divochu Mehevimu, který je toho titulu tisíckrát více hoden? Buď tedy zdráv, Mehevi, králi lidojedského údolí, a dlouhá léta a mnoho štěstí Vašemu taipiskému Veličenstvu! Ať nebesa na mnohá léta ochrání tohoto neústupného nepřítele Nukuhivy a Francouzů, jestliže jeho bojovnost zabezpečí jeho krásnou vlast před bezcitností civilizátorů Jižního Tichomoří a útrapami, které přinášejí.

Až do té doby, co jsem viděl tanec vdov, neměl jsem zdání, že by v Taipi byly nějaké manželské svazky, a domníval jsem se nejprve, že místo posvátného spojení mezi mužem a ženou existují tu mezi pohlavími platonické vztahy. Ovšem, byli tu starý Marhejo a Teinor, kteří, jak se zdálo, měli spolu jakousi svatební dohodu, ale přesto jsem tu někdy vídával směšně vypadajícího starého pána, ozdobeného tetováním již obnošeným, který měl troufalost různě si dovolovat vůči dámě, a to i v samé přítomnosti starého válečníka, jejího manžela, který dobromyslně přihlížel, jako by se nic nedělo. Dokud mi to další objevy neosvětlily, mátlo mě jeho chování víc než všechno ostatní, co jsem zpozoroval v údolí.

Meheviho jsem ovšem pokládal, stejně jako většinu starších náčelníků, za zatvrzelého starého mládence. Ať tak či onak, měli-li ženy a rodiny, měli by se stydět sami před sebou, neboť jsem si jist, že se nikdy nestarali o nějaké domácí záležitosti. Opravdu, Mehevi připomínal předsedu Klubu veselých chlapíků, kteří udržovali v Tei „Mládenecký klub“ v pěkném stylu. Nepochyboval jsem, že považují děti za protivné břemeno, a své názory na spokojenou domácnost projevovali dostatečně tím, že všetečným hospodyňkám nedovolili, aby obrátily útulné vybavení jejich pohodlných příbytků vzhůru nohama. Některé z těchto veselých mládenců jsem velmi podezíral z milostných pletek s dívkami, ač nechtěli, aby se to veřejně vědělo. Třikrát nebo čtyřikrát se mi přihodilo, že jsem znenadání padl na Meheviho, když dováděl – způsobem krále naprosto nedůstojným – s jednou z nejkrásnějších malých čarodějek v údolí. Ta žila se starou ženou a mladým mužem v domku blízko Marhejova obydlí, a ačkoliv byla vzhledem pouhé dítě, přece měla jednoročního krásného synka, který byl nápadně podoben Mehevimu; byl bych Meheviho jistě považoval za otce, kdyby nebylo toho, že maličký neměl na zádech trojúhelník – ale pak mne napadlo, že tetování není dědičné. Mehevi však nebyl jedinou osobou, na kterou se krasavice Manuni smála; ten patnáctiletý mladík, který s ní stále sídlil v chatě, jistě si také získal její přízeň. Občas jsem spatřil jeho i náčelníka, jak ji milovali oba společně. Je to možné, říkal jsem si, aby takový statečný náčelník souhlasil dělit se o to, co má rád? To rovněž bylo pro mě tajemstvím a teprve později se mi dostatečně objasnilo.

Během druhého dne kalabasové slavnosti se Kory-Kory rozhodl, že musím o těchto věcech něco vědět, a při svém vysvětlování mě upozornil na zvláštnost, kterou jsem často zpozoroval u mnoha žen, hlavně dospělejších, které vypadaly spíše jako matky. Tato zvláštnost záležela v tom, že měly pravou ruku a levou nohu velmi důkladně tetovány, kdežto na ostatním těle neměly stopy tohoto umění, až na několik teček na rtech a drobné značky na rameni, o nichž jsem se dříve zmínil při popisu tetování, které zdobilo Feiewej a ostatní dívky jejího věku. Ruka i noha, takto ozdobené, byly podle Kory-Koryho znamením uzavřeného manželství, pokud je tato společenská a nanejvýš doporučeníhodná instituce uznána mezi tímto lidem. Ve skutečnosti má toto tetování týž účel jako jednoduchý zlatý prsten, který nosí naše bezúhonnější manželky.

Po vysvětlení Kory-Koryho byl jsem po nějaký čas bedlivě zdrženlivý v přítomnosti všech žen, které tak byly označeny, a vůbec jsem se neodvážil dovolit si sebemenší flirt s kteroukoliv z nich.

Ačkoliv proniknout hlouběji do zvláštních domácích zvyků obyvatel údolí mi bránila přísnost citlivého svědomí, přesvědčil jsem se, že jsem se mýlil alespoň v některých svých závěrech. Mezi domorodci existuje jakýsi zákonný systém polygamie, ale docela výjimečného druhu – mnohomužství místo mnohoženství. Tento prostý fakt mluví za celé knihy pro ušlechtilou povahu mužského pohlaví. Kde jinde by mohla opravdu existovat taková praxe, byť i jen na jediný den? Představte si revoluci v tureckém serajlu a harém změněný v příbytek vousáčů; nebo představte si nějakou krásnou ženu v naší vlastní zemi, jak se baví tím, že se před ní vraždí navzájem její četní milenci, žárliví, že jim svou přízeň rozděluje nerovnoměrně! Nebesa nás chraň, aby to takhle nedopadalo! Jsme sotva tak mírní a shovívaví, abychom to snesli.

Nepodařilo se mi zjistit, jaký zvláštní obřad se zachovával při uzavírání manželství, a myslím, že musel být velmi prostý. Snad za pouhým vyznáním lásky, jak se u nás říká, následuje hned soužití. Ať je tomu jakkoliv, mám více důvodů věřit, že zdlouhavé námluvy nejsou v údolí Taipi známé.

Muži povážlivě převyšují počtem ženy. To se tvrdí o mnoha ostrovech v Polynésii, zatímco ve většině civilizovaných zemí je to právě naopak. Dívky se ve velmi útlém věku nejprve namlouvají a milkují s nějakým výrostkem doma v chatě. To však je jen laškování bez formálního zasnoubení. V době, kdy láska trochu ochladne, vyskytne se jiný nápadník vážnějšího věku, který si odvede hocha a dívku do svého vlastního obydlí. Tento nezištný dobrák se nyní ožení s mladým párkem – vezme si dívku i s chlapcem – a od té doby žijí všichni tři spolu v takové shodě jako želvy. Slyšel jsem o mužích, kteří se v civilizovaných zemích ukvapeně oženili a vzali si s ženami velké rodiny, ale neměl jsem ponětí, že by se našlo místo, kde by si muž vyženil ještě náhradního manžela. Oboustranná nevěra je velice vzácná. Žádný muž nemá víc než jednu ženu a žádná dospělá žena nemá méně než dva muže; někdy má tři, ale takové případy nejsou časté. Manželský svazek, ať je jakýkoli, není nerozlučitelný, neboť i zde dojde příležitostně k rozluce. Stane-li se to však, nezpůsobí to neštěstí a ani nepředcházejí hádky z toho prostého důvodu, že ani žena, s níž se špatně zacházelo, ani muž, který byl pod pantoflem, nemusí před soudem zákonně vypovídat, aby dosáhli rozvodu. Poněvadž rozchodu nestojí nic v cestě, manželské jho se snáší snadno a lehce a taipiská žena žije ve velmi příjemném a družném vztahu ke svým manželům. Celkem se zdá, že manželství je u Taipiů jiné než u ostatních barbarských národů, a také trvalejší. Zabrání se tím zavrženíhodné promiskuitě pohlaví; nepotřebují hlasitě vzývat ctnosti; a ve skutečnosti je nevědomky zachovávají.

Stojí za povšimnutí protiklad, který se projevuje v tomto ohledu mezi Markézany a jinými ostrovany Tichomoří. Na Tahiti svatební pouto bylo vůbec neznámé; a stěží se dá říci, že by tam existoval vztah manžela a ženy, otce a syna. Arreorská společnost – jedna z nejzvláštnějších institucí, která kdy existovala kde na světě – rozšířila po ostrově všeobecnou prostopášnost. Byla to rozkošnická povaha těchto lidí, proč choroba, kterou mezi ně zavlekly De Bougainvillovy lodě roku 1768, se zde stala dvojnásob zkázonosnou. Byla jako mor a hubila je po stovkách.

Ačkoliv u Taipiů existuje manželství, zdá se, že dbají jen lhostejně biblického příkazu „ploďte a množte se“. Nikdy jsem neviděl takovou velkou rodinu, kde by potomci byli v nerytmické řadě nebo jako příčky na žebříku, jak se s tím často setkáváme doma. Nikdy jsem neviděl víc než dvě děti v téže chatě, a dokonce zřídkakdy tolik. Pokud jde o ženy, bylo docela zřejmé, že starosti s výchovou jen málokdy rozruší jejich duševní klid, a nikdy je neuvidíte chodit po údolí s tuctem dětí držících se jejich zástěry či spíše chlebovníkového listu, který obvykle nosívají vzadu.

Přírůstek obyvatelstva u všech polynéských národů je velice malý: a na některých místech dosud nezkažených stykem s Evropany počet narození jen velmi málo převyšuje počet úmrtí. Populace v takových případech zůstává téměř stejná po několik generací, a to i na těch ostrovech, které zřídka nebo nikdy nebyly zpustošeny válkami, a mezi lidmi, u nichž zločin zabíjení dětí je zcela neznámý. Je to jako zřízení prozřetelnosti, které má zabránit nadměrnému růstu rasy příliš líné, aby obdělávala půdu, a která z toho důvodu by byla jakýmkoli značnějším vzrůstem svého počtu vystavena nejžalostnější bídě. Za celou dobu mého pobytu v údolí Taipi jsem neviděl víc než deset nebo dvanáct dětí mladších šesti měsíců a dověděl jsem se jen o dvou porodech.

Zčásti se dá připsat nynější rychlý pokles populace na Jižních Sandwichových ostrovech a na Tahiti tomu, že tam chybí manželství. Neřesti a nemoci způsobily, že každým rokem stoupá úmrtnost těch nešťastných lidí, zatímco z téhož důvodu počet narození, který byl vždy malý, úměrně klesá. Z těch všech důvodů se Havajci i Tahiťané blíží stále rychleji tomu, že vymřou úplně.

Již dříve jsem měl příležitost zmínit se, že jsem v údolí nikdy neviděl žádné z obvyklých označených míst k pohřbívání, což jsem si tehdy vysvětloval tím, že jsem žil ve vymezené části údolí a že mi bylo zakázáno rozšířit své potulky na jakoukoli větší vzdálenost směrem k moři. Tehdy jsem však považoval za pravděpodobné, že Taipiové buď chtěli záměrně odstranit z dohledu známky smrtelnosti, nebo že je přiměla záliba pro přírodní krásy, aby měli nějaký půvabný hřbitov položený ve stinném zátiší na úpatí hor. V Nukuhivě mi ukázali jako hřbitov dvě nebo tři velká čtverhranná pai-pai, úplně vydlážděná, obehnaná řádnou kamennou zdí, zastíněná a téměř skrytá pohledu pod propletenými větvemi nesmírných stromů. Těla, jak jsem se dověděl, byla ukládána do neumělých hrobek pod dlážděním. Ačkoliv nic nemůže být podivnějšího a zádumčivějšího nežli pohled na tato místa, kde mohutné stromy vrhají temné stíny na hrbolaté kameny, přece cizinec, který by se na ně díval, nenašel by tu nic, co by mu připomínalo hřbitov.

Za mého pobytu v údolí mi žádný z obyvatelů neprokázal tu laskavost, aby zemřel a byl pochován a uspokojil tak mou zvědavost, jaké mají pohřební obřady, a tak jsem bohužel musel zůstat v nevědomosti. Měl jsem však důvody domnívat se, že taipiské pohřební zvyky jsou totožné s obřady všech ostatních kmenů na ostrově, proto zde vylíčím, čeho jsem byl náhodou svědkem v Nukuhivě.

V domku blízko pobřeží zemřel za svítání mladý muž. Byl jsem poslán tehdy ráno na břeh, a tak jsem viděl většinu příprav k pohřebnímu obřadu. Tělo, úhledně zabalené do nové bílé tapy, bylo vystaveno v otevřeném přístřešku z kokosových větví na nosítkách vyrobených z pružného, dovedně spleteného bambusu. Nosítka ležela asi dvě stopy nad zemí na silných kolících zaražených kolmo do země. Dvě ženy stály velmi sklíčené po obou stranách, žalostně zpívaly a mávaly velkými vějíři z trávy, obílenými hlinkou. V sousední chýši se shromáždila četná společnost a byly tam připraveny různé druhy jídel. Zdálo se, že dva nebo tři jednotlivci, lišící se od ostatních pokrývkami z krásné tapy na hlavě a velkým množstvím ozdob, vedou celý obřad. Asi za poledne začaly obřady a bylo mi řečeno, že potrvají celé dva dny. Až na ty, kteří truchlili u mrtvoly, všichni, jak se zdálo, pochovávali vzpomínku na zemřelého ve veselém hodování. Dívky, vystrojeny ve svou divošskou nádheru, tančily, staří zpívali, bojovníci kouřili a povídali a ostatní mladí a bujaří obojího pohlaví hojně hodovali; zdálo se, že se baví stejně radostně, jako by byli na svatbě.

Ostrované znají umění balzamovat a provádějí je s takovým úspěchem, že nechávají těla svých velkých náčelníků často po mnoho let přímo v chýších, kde zemřeli. Viděl jsem tři takové mumie za své návštěvy v zálivu Taior. Jedna byla zavinuta v ohromný kus tapy, jen tvář byla odhalena, a ve vzpřímené poloze visela na zdi obydlí. Ostatní byly položeny na bambusových nosítkách v otevřených vyvýšených svatyních, které byly patrně zasvěceny jejich památce. Hlavy nepřátel zabitých v bitvě jsou bez výjimky uchovávány a visí jako trofeje v chýších vítězů. Neobeznámil jsem se s tím, jak to provádějí, ale myslím, že vyuzování je tu hlavním konzervačním činitelem. Všechny pozůstatky, co jsem viděl, vypadaly jako šunka, která už visela nějaký čas v komíně.

Vraťme se však od mrtvých k životu. Jak jsem se mohl z mnoha důvodů domnívat, nedávná slavnost přivábila všechno obyvatelstvo údolí, a tím mi umožnila odhadnout jeho počet. Myslím, že v Taipi žilo asi dva tisíce obyvatel. Tento počet byl přiměřený rozloze údolí. Údolí je asi devět mil dlouhé a průměrně míli široké. Domky jsou roztroušeny dosti daleko od sebe po celé jeho rozloze, hlavně však v jeho horní části. Nejsou tu vesnice. Domky stojí tu a tam ve stínu hájů, nebo jsou rozptýleny po březích vinoucího se potoka. Jejich zlatově vybarvené bambusové stěny a zářící bílé došky nádherně kontrastují s věčnou zelení, v níž jsou ponořeny. Cesty v údolí nejsou. Jen bludiště stezek se bez konce splétá a vine houštinami.

Trest za první hřích tíží velice málo údolí Taipi; až na jedinou výjimku, jíž je křesání ohně, stěží jsem tam viděl provádět nějakou práci, při které by na jediném čele vyvstal pot. Kopat a rýt pro obživu, to je tu zcela neznámé. Příroda sama zasadila chlebovník a banánovník a ve svém čase dá jejich plodům dozrát; lenivý divoch jen natáhne ruku a pochutná si.

Nešťastní lidé! Chvěju se, když jen pomyslím na to, jak postačí pár let, aby proměnila jejich rajská sídla; a až nejzhoubnější neřesti a nejhorší vliv civilizace vyženou z jejich údolí všechen mír a štěstí, velkodušní Francouzi prohlásí světu, že Markézy byly obráceny na křesťanství. A katolický svět to bude nepochybně považovat za slavnou událost. Kéž nebesa pomohou těmto ostrovům! Sympatie, kterou pro ně cítí křesťanství, v mnoha případech znamenala právě jejich zhoubu.

Jen málokteří z těchto ubohých ostrovanů chápou, když se ohlédnou kolem sebe, že nikoliv bezvýznamná část jejich neštěstí začíná v nadšených náladách na čajových sedánkách, kde dobročinně vypadající pánové v bílých kravatách sbírají milodary a staré dámy s brýlemi a mladé dámy v dlouhých střídmých oděvech z homespunu dávají sixpence na fond, který má zlepšit duchovní život Polynésanů, ale který naposled téměř vždy dokoná jejich časnou zkázu!

Ať divoši dostanou civilizaci, ale ať to je její dobrodiní a nikoli její zlo; a ať se zničí pohanství, ale nikoli zničením pohanů samotných. Anglosaský příval vyhladil pohanství z větší části severoamerické pevniny: ale s ním rovněž vyhladil většinu indiánů. Civilizace postupně smetá ze země zbývající stopy pohanství, ale s nimi i těla ztenčujícího se počtu jeho nešťastných uctívatelů.

Sotva byly na ostrovech Polynésie modly skáceny, zničeny chrámy a modloslužebníci obráceni na křesťany podle jména, objevily se nemoci, neřesti a předčasné umírání. Do vylidněné země pak přijdou chamtivé hordy osvícených lidí, kteří se v nich usazují a hlučně hlásají pokrok Pravdy. Přibývá úhledných vil, upravených zahrad, ostříhaných trávníků, věží a kupolí, a ubohý divoch zjišťuje, že se stal v zemi svých otců vetřelcem, a to i na tom místě, kde stála chatrč, v níž se narodil. Divoce rostoucích plodů země, které bůh ve své moudrosti určil pro výživu lenivých domorodců, se bezohledně zmocnil cizinec a přivlastnil si je; teď je hltá před očima strádajících obyvatel nebo je posílá na palubu četných lodí, které teď přistávají u jejich břehů.

Když ti vyhladovělí ubožáci jsou takto odříznuti od toho, co jim poskytovala příroda, jejich dobrodinci jim řeknou, aby pracovali a vydělávali si svou obživu v potu svých tváří! Ale žádnému jemnému džentlmenovi, narozenému v dědičném bohatství, nejde manuální práce proti mysli víc než rozkošnickému indiánovi, když byl takto oloupen o dar nebes. Navyklý na bezpracný život, nemůže a nechce se namáhat: a nouze, nemoc a neřest, všechna ta dovezená zla, brzo ukončí jeho ubohý život.

Ale co na tom všem záleží? Podívejte se na zářný výsledek. Místo ohavností pohanství jsou tu čisté obřady křesťanského náboženství – nevědomého divocha vystřídal zjemnělý Evropan! Podívejte se na Honolulu, hlavní město Jižních Sandwichových ostrovů! Společnost lhostejných obchodníků a oddaných hlasatelů kříže, kteří dobrovolně šli do vyhnanství, usadila se na tomtéž místě, které před dvaceti lety hanobilo modlářství. Jaký námět pro výmluvného řečníka na biblickém shromáždění! Taková příležitost pro zlepšení misionářské rétoriky se nesmí nevyužít! Ale když tito lidumilové nám posílají tak zářivé výsledky jedné poloviny své námahy, proč jim jejich skromnost brání, aby zveřejnili i druhou polovinu vykonaného dobra? Dokud jsem nenavštívil Honolulu, neuvědomil jsem si, že malý zbytek domorodců byl civilizován a pokřesťanštěn v tažné koně. Ale je tomu tak. Doslovně dostali postraňky a byli zapřaženi do vozů svých duchovních učitelů jak němá zvířata!

Mezi množstvím podobných výjevů, které jsem viděl, nikdy nezapomenu na robustní, červenolící osobu, která vypadala docela jako dáma: na misionářovu ženu, která den co den, po měsíce si pravidelně vyjížděla na vzduch v malém vozíku, který táhli dva ostrované, šedovlasý stařec a rozjívený mladík; až na fíkový list byli oba nazí, jak je pánbůh stvořil. Na rovné půdě běhal tento pár tažných dvounohých zvířat šouravým, nevzhledným klusem; mladší se pořád opožďoval jako zkušený kůň a starý dříč se lopotil a táhl sám.

Když se ta dáma kodrcala ulicemi města v této stylové ekvipáži, rozhlížela se kolem sebe tak důstojně jako královna, která jede v plné slávě ke korunovaci. Nečekaný hrbol a písečná cesta ji však přece vyrušovaly z klidu. Malá kola zapadala do měkké půdy, starý dostavníkový kůň se zastavoval, škubal, potil se, zatím co mladý jen poskakoval a nedělal nic: kočár se nepohne ani o palec. Jestlipak ta útlocitná dáma, která opustila přátele a domov pro dobro duší ubohých pohanů, pomyslí trochu i na jejich těla a vystoupí a ulehčí ubohému starci, dokud se nedostanou přes vyvýšeninu? Kdepak; to ji ani ve snu nenapadne; pravda, nebylo by ji bývalo napadlo, aby se dala táhnout kravami, které na staré farmě v Nové Anglii honila na pastvu, ale teď jsou jiné časy. A tak zůstává sedět a křičí: „Hukí! Hukí!“ (táhněte, táhněte). Starý muž, polekán tím voláním, namáhá se ještě víc; a mladší předvádí velké divadlo, jak se namáhá, ale jedním okem pozoruje svou paní, aby včas uskočil do bezpečí. Nakonec ta dobrá dáma ztrácí všechnu trpělivost: „Hukí! Hukí!“ a těžké držadlo jejího obrovského vějíře klepne starého divocha přes holou lebku, zatím co mladý uskočí na stranu a drží se z jeho dosahu. „Hukí! Hukí!“ křičí zase. „Hukí fejtej kanaka!“ (táhněte silně, lidi) – ale všechno marné a je nucena nakonec vystoupit a – ó běda! – skutečně jít pěšky až na vršek kopce.

Ve městě, kde sídlí tento vzor pokory, je prostorná a elegantní americká kaple, kde se pravidelně koná bohoslužba. Dvakrát každou neděli můžeme ke konci pobožnosti vidět dvacet či čtyřicet vozíků seřazených podle zábradlí před budovou a u každého stojí dva ubožáčtí domorodí sluhové v livreji své nahoty a čekají na skončení církevního shromáždění, aby odvezli své pány domů.

Aby snad nevzniklo nejmenší nedorozumění z čehokoli, o čem je zmínka v této kapitole nebo kdekoli jinde v této knize, dovolte mi tu poznamenat, že proti misiím žádný křesťan snad nemůže nic namítat: je to věc vpravdě spravedlivá a svatá. Ale jestliže jejich velký cíl je duchovní, ti, kteří jej mají uskutečnit, jsou čiře pozemští; a ačkoli zamýšleným cílem je dosáhnout mnoho dobrého, tito lidé mohou nicméně působit zlo. Krátce řečeno, misionářské podnikání, ať má požehnání nebes, je samo jen lidské a vydáno jako cokoli jiného omylům a zneužívání. A nevplíží-li se omyly a zneužívání na místa nejposvátnější a nejsou ve světě úcty nehodní nebo neschopní misionáři stejně, jako máme takové duchovní doma? Neuniká pozornosti celého světa nehodnost nebo neschopnost těch, kteří na sebe berou apoštolské úkoly na odlehlých ostrovech mořských, snadněji, než kdyby se ukazovali v srdci města? Neoprávněná důvěra v posvátnost těchto apoštolů, náchylnost dívat se na ně, jako by nebyli schopni hříchu a podvádění, jakmile vznikne sebemenší podezření vůči jejich lidské nebo křesťanské hodnotě, ta chyba v církvi vždy převládala. Není se tomu ani co divit; křesťanství je vydáno nepoctivým útokům a my jsme přirozeně nakloněni považovat každé odhalování špatného jednání za výraz zlé vůle nebo bezbožnosti. Leč ani tato úvaha mě neodstraší, abych nevyjádřil čestně své pocity.

Je něco rozhodně špatného v praktické činnosti misií na Jižních Sandwichových ostrovech. Ti, kteří z ryze náboženských motivů přispívají k jejich podpoře, měli by se starat o to, zda jejich dary, procházející mnoha klikatými cestami, vedou nakonec k svému cíli, k obrácení Havajců na víru. Nezdůrazňuji to proto, že bych pochyboval o morální bezúhonnosti těch, kteří disponují těmito fondy, ale poněvadž vím, že se jich neužívá správně. Číst rozcitlivělá líčení misionářských nesnází a zářné popisy obrácení a křestů pod palmami, to je jedna věc; a jít na Sandwichovy ostrovy a vidět misionáře, jak sídlí v malebných a krásně zařízených vilách z korálových skal, zatímco ubozí domorodci kolem se oddávají všemožným nemravnostem, to je něco zcela jiného.

Abych byl misionářům po právu, rád připustím, že ať jakákoli zla mohou vyplynout z jejich společného špatného vedení misie a z nedostatku životní zbožnosti u některých z nich, přece přítomný žalostný stav Sandwichových ostrovů nedá se nijak svést jenom na ně. Demoralizující vliv prostopášného cizího obyvatelstva a časté návštěvy lodí všeho druhu nemálo zvýšily zla, o kterých jsem se zmínil. Úhrnem řečeno, tady jako všude, kde civilizace byla ať jakýmkoliv způsobem uvedena mezi ty, které nazýváme divochy, rozptýlila tam své neřesti a nedala jim svá požehnání.

Člověk tak moudrý, jako byl Shakespeare, řekl, že kdo nese špatné zprávy, prodělá na tom; a tak se domnívám, že se to osvědčí u mne, když sdělují důvěřivým příznivcům havajské misie na různých místech tohoto vyprávění svá odhalení. Jsem však přesvědčen, že když podstata těchto odhalení vejde ve známost, povede to k něčemu, co naposled nebude bez prospěchu pro křesťanství na Sandwichových ostrovech.

Ještě jednu věc musím dodat – skutečnosti zůstanou skutečnostmi, ať si bigotní nebo nedůvěřiví lidé řeknou nebo napíší proti nim cokoli. Ovšem mé úvahy mohou obsahovat omyly. Je-li tomu tak, nevyžadují více shovívavosti, než se má přiznat každému člověku, jehož cílem je dobro.

1. 6 Takové zprávy občas přetiskují anglické a americké noviny. Čtenář se pak domnívá, že se mezi domorodci na Sandwichových ostrovech rychle síří zjemnělé umění a způsob civilizovaného života. Ale nechť tyto zprávy nikoho nemýlí. Náčelníci klesají pod tíhou zlatých krajek a jemných suken, ale masa obyčejných domorodců vyhlíží stejně primitivně jako za časů Cookových. Jak se věci vyvíjejí, obě třídy se od sebe stále více vzdalují; náčelníci si každým dnem osvojují stále výstřednější a přepychovější způsob života a prostý lid dál a dál ztrácí, co nezbytně potřebuje k slušnému životu. Leč ti i oni dojdou posléze stejných konců: jedni se rychle zničí smyslnými požitky, druzí jsou už teď ničeni vršícími se nepořádky a nedostatkem zdravé stravy. Své zisky ždímají vedoucí náčelníci z hladovějících otroků a každá další tretka, kterou se pyšně vyzdobí, je získána za cenu utrpení jejich nevolníků; a tak kolik přibude laciné elegance náčelníků, o tolik je většina obyvatelstva víc přitlačena k zemi.

XXVII. kapitola

Společenské poměry a obecná povaha Taipiů

Jak jsem se už zmínil, náčelníci měli nad lidem v údolí moc nanejvýš mírnou; a pokud sahala má pozorování, řekl bych téměř, že na ostrově neexistovalo žádné obecné pravidlo nebo vzor jednání, jímž by zde lidé řídili své vzájemné vztahy, ledaže bychom za ně pokládali tajemné tabu. Po celý čas, co jsem žil mezi Taipii, nikdy nikdo se nedostal před soud. Podle všeho nebylo tu soudů podle zákona přirozeného práva. Nebylo tu městské policie, která by zatýkala tuláky a výtržníky. Krátce, nebylo tu vůbec právních zřízení, která by chránila prospěch a zachování společnosti, jak je to osvíceným cílem civilizovaného zákonodárství. A přece, odvážím se říci, vše se v údolí dálo v hladkém souladu, k jakému neznám obdoby; byla to nejvybranější, nejjemnější, nejzbožnější obec smrtelníků v křesťanstvu. Jak vysvětlit tuto hádanku? Ti ostrované byli pohani a divoši a běda, lidojedi! Jak mohli bez pomoci ustanovených zákonů mít takový společenský pořádek, jaký je největším požehnáním a nejvyšší pýchou lidského společenství?

Právem se můžeme ptát, co vlastně těm lidem vládlo? Co krotilo v denním styku jejich vášně? Musel tady existovat vrozený princip cti a lásky. Bylo to, jako by jim vládl ten nevyslovený přirozený zákon, jehož předpisy, ať se říká cokoli o vrozené bezuzdnosti lidstva, jsou vryty do srdce každému. Velké zásady ctnosti a cti, i když mohou být překrouceny libovolnými zákony, jsou stejné na celém světě; a kde se těchto zásad dbá, správnost či nesprávnost každého činu chápe nevzdělaná jako osvícená mysl stejně. Tomuto hluboce vštípenému a obecně rozšířenému vědomí, co je správné a spravedlivé nutno připsat mravní neporušenost, kterou prokazují Markézané ve svém vzájemném chování. V nejčernější noci spí bezpečně se vším svým pozemským bohatstvím kolem sebe v domech, jejichž dveře se nezamykají. Nikdy je neznepokojuje myšlenka na krádež nebo vraždu. Každý ostrovan spí pod svou vlastní doškovou střechou z palmových listů nebo sedí pod svým vlastním chlebovníkem, nic jej netrápí a nic jej neznepokojuje. V celém údolí není jediný visací zámek ani cokoli, co by mohlo sloužit podobnému účelu; a přece tu není majetkové společenství. Tento dlouhý oštěp, tak vkusně vyřezávaný a hladce vyleštěný, patří Warmunuovi – je daleko hezčí než oštěp, který si tak vysoko cení starý Marhejo – je vůbec nejcennější ze všeho, co Warmunu má. A přece jej zapomněl opřený o kokosovník v háji, a když jej hledal, tak ho tam nalezl. Tu je zase vorvaní zub, celý pokrytý zručně vyřezávanými znaky – patří Karluně. Je nejcennějším šperkem této dámy. Podle jejího odhadu je daleko dražší než rubíny; a přesto visí tento šperk na své šňůrce upletené z lýčí v dívčině domě, který je daleko vzadu v údolí; dveře jsou otevřeny a všichni obyvatelé se šli vykoupat do potoka.[7]

Tolik o úctě, v níž mají Taipiové „soukromý majetek“; jak jsou asi bezpečné investice do „realit“, o tom se nemohu vyjádřit. Nepodařilo se mi zjistit, zda údolí je společným majetkem obyvatel, či zda je rozděleno mezi určitý počet vlastníků půdy, kteří dovolují komukoli „osídlit“ nebo „uchvátit“ z ní, kolik se mu zlíbí. Na každý způsob nenajdete na ostrově zaprášené pergameny a pozemkové knihy; a jsem skoro nakloněn věřit, že obyvatelé pokládají své široké údolí prostě za dědičný statek, který jim dala sama příroda; mají je a patří jim, pokud v něm tráva roste a vody tekou; nebo pokud jejich francouzští hosté zkráceným řízením je nepřevedou na sebe a nevyužijí ho k svému prospěchu.

Včera jsem viděl, jak Kory-Kory odběhl s dlouhou tyčí a pak, stoje na zemi, srážel s ní plody z nejvyšších větví stromů a přinesl je domů ve svém košíku z kokosovníkových listů. Dnes zas vidím jiného ostrovana, o kterém vím, že sídlí ve vzdálené části údolí, jak činí totéž. Na svážném břehu potoka rostlo několik banánovníků. Často jsem vídal pár desítek mladých lidí, jak vesele drancují velké zlaté hrozny a s křikem a dupotem je odnášejí do různých koutů údolí. Majitelem tamtoho chlebovníkového háje nebo těchto nádherně žlutých trsů banánů jistě nemohl být nějaký starý lakomý křupan.

Z toho, co jsem řekl, že zřejmé, že v taipiském údolí je nevelký rozdíl mezi „movitostí“ a „nemovitostí“. Někteří jedinci jsou ovšem bohatší než ostatní. Například hřebenová vaznice Marhejova domu se prohýbá pod vahou mnoha obrovitých balíků tapy; na jeho dlouhé pohovce leží sedmero vrstev rohoží. Venku má Teinor ve své bambusové kredenci – nebo jak to mám nazvat – pěknou řádku kalabas a prkének na maso. Nuže – dům, který je zrovna na druhé straně háje a k Marhejovu nejblíže a v kterém bydlí Ruaruga, ten už není tak dobře zařízen. Jenom tři nevelké balíky se tu houpají nad hlavou; dole leží jenom dvě vrstvy rohoží; a není tu tolik kalabas a prkének a nejsou tak vkusně pomalovány a vyřezávány. Ale což – Ruaruga má svou chatu, jistě ne tak pěknou, leč právě tak pohodlnou jako Marhejo; a předpokládám, že kdyby se chtěl vyrovnat zařízením svým sousedům, dokázal by to opravdu s malou námahou. Tak, stručně řečeno, vypadají hlavní rozdíly, které se dají zjistit mezi majetky Taipiů.

Civilizace nezvětšuje všecky ctnosti lidskosti; dokonce se nepodílí na všech. Kvetou daleko hojněji a dosahují větší mohutnosti u mnohých národů barbarských. Pohostinnost divokých Arabů, odvaha severoamerických indiánů a věrné přátelství některých národů Polynésie, to vše daleko přesahuje vlastnosti, s kterými se setkáváme v uhlazených společnostech evropských. Jestli pravda a právo a lepší zásady naší povahy nemohou existovat, dokud je nevynucují zákoníky, jak si je vysvětlíme ve společenských poměrech Taipiů? Tak čistí a řádní jsou ve všech životních vztazích, že jsem musel, když jsem přišel do jejich údolí s naprosto mylnými představami o jejich povaze, brzy úžasem vykřiknout: „To jsou tedy ti sveřepí divoši, ti krvelační lidožrouti, o kterých jsem slýchal tolik děsivých vyprávění! Chovají se k sobě laskavěji a jsou lidštější než mnozí z těch, kteří se noří do knih o ctnosti a dobrotivosti a kteří večer co večer opakují tu krásnou modlitbu, kterou poprvé šeptaly rty božského a zbožného Ježíše.“ Prohlásím otevřeně, že když jsem pobyl pár týdnů v tomto údolí Markéz, začal jsem si cenit lidské povahy víc než kdy dřív. Leč žel! Pak jsem se dostal mezi posádku válečné lodi a zarputilá zlotřilost těch pěti set lidí téměř zvrátila všecky mé předešlé názory.

V povaze Taipiů je jeden obdivuhodný rys, který víc než co jiného získal si můj obdiv: je to jednomyslnost, jakou prokazují při každé příležitosti. Ať šlo o cokoli, stěží se u nich kdy projevil nějaký rozdíl v názorech. Všichni stejně mysleli i jednali. Je nepředstavitelné, že by vydrželi celý večer o něčem debatovat – neměli by o čem; a kdyby museli svolat schůzi, kde by měli projednat stav kmene, trvala by pozoruhodně krátce. Ten duch jednomyslnosti je znát při každé činnosti – vše se koná ve shodě a kamarádství. Dám příklad tohoto bratrského cítění.

Když jsem se vracel s Kory-Korym ze své pravidelné návštěvy v Tei, šli jsme kolem malé mýtinky v háji; na její jedné straně, jak mě můj sluha poučil, měla být to odpoledne vybudována bambusová chata. Alespoň stovka domorodců snášela na pozemek stavivo. Někteří nesli v rukou jednu nebo dvě bambusové tyče, z nichž měly být stěny, jiní palmové listy navlečené na tenkých prutech ibišku, jež měly přijít na střechu. Každý nějak přispíval k dílu; a společnou, byťsi nenamáhavou prací všech bylo celé dílo dokonáno před soumrakem. Jak se tak zaměstnávali stavbou tohoto obydlí, připomínali mi kolonii bobrů. Byli ovšem stěží tak potichu a tak plaší, jako oni podivuhodní tvorové; a naprosto nebyli tak pilní. Mám-li říci pravdu, byli dokonce trochu líní, ale veselý shon přece převládal; a pracovali v takové shodě, a zdálo se, že je podněcuje takový pud přátelství, že byl na ně opravdu krásný pohled.

Této práce se nezúčastnila jediná žena; a je-li míra vážnosti, kterou mají muži k věčně zbožňovanému pohlaví, jak filozofové tvrdí, přesným sudidlem ušlechtilosti národa, pak mohu právem prohlásit Taipie za nejušlechtilejší společnost, na kterou kdy slunce svítilo. Až na náboženská omezení tabu byly ženy v Taipi předmětem všech možných ohledů. Nikde není vůči ženám tolik neustálé dvornosti; nikde nejsou více váženy jakožto dárkyně našich nejvyšších radostí; a nikde necítí lépe svou moc. Na rozdíl od mnohých nevzdělaných národů, kde jsou ženy jen pro to, aby na sebe vzaly všecku práci, zatím co se jejich negalantní muži a páni líně válí, zde v taipiském údolí je něžné pohlaví ušetřeno vší práce – může-li se to nazývat prací – a žena nikdy ani v tomto tropickém podnebí nepozná, co je to kapka potu. Jediné zaměstnání náležející ženám je lehká práce v domácnosti; výroba tapy, pletení rohoží a leštění nádob na pití. I to se spíše podobá oněm zábavným zaměstnáním, kterými vyplňují doma naše dámy z lepší společnosti své dopolední volné chvíle. Avšak ani těmto pracím, ať jsou jakkoli snadné a příjemné, se lehkomyslné dívenky v Taipi nevěnují často. Jako naše rozmazlené krasavice toulají se po hájích, koupou se v potoce, tančí, flirtují, provádějí všemožné zlomyslné kousky a prožívají své dny v jediném veselém kole bezstarostného štěstí.

Po celou dobu, co jsem byl na ostrově, nikdy jsem nebyl svědkem jediné hádky, ba ani čehokoli, co by se jen zdáli mohlo podobat sporu. Všichni domorodci jsou jako z jedné rodiny spjaté mocnými citovými pouty. Nerozeznával jsem tu ani lásky mezi příbuznými, protože se stápěla v lásce obecné; a kde se všichni k sobě chovali jako bratři a sestry, těžko se dalo říci, kdo je vlastně s kým spřízněn pokrevně.

Nedomnívejte se, že přeháním. Nikoli. Nenamítejte, že nepřátelský postoj tohoto kmene k cizincům a jejich trvalý boj s ostatními ostrovany na druhé straně hor vyvracejí má tvrzení. Nikoli; tyto zdánlivé rozpory lze snadno srovnat. Mnoho legendárních vyprávění o násilnostech a zlu a stejně události, jež se odehrály před jejich očima, naučily tyto lidi dívat se na bělochy s ošklivostí. Až dost důvodů jim k tomu dal jenom sám krutý vpád Porterův do jejich země; a já mohu jen sympatizovat s citem, který vede taipiské bojovníky, aby špicemi svých napřažených oštěpů střežili průsmyky vedoucí do jejich údolí a se svou zelenou domovinou za zády zadržovali na pobřeží přistávajícího Evropana.

O původu nepřátelství tohoto kmene vůči kmenům sousedním nemohu mluvit s jistotou. Nechci tvrdit, že by jejich nepřátelé byli útočníky, ani se nechci pokoušet omlouvat jejich jednání. Jestliže však naše zlé vášně musí nějak propuknout, je jistě daleko lépe, vybíjí-li se na lidech cizích a vzdálených než v lůně společenství, v němž pobýváme. Mnoho vzdělaných národů žije v neustálých občanských svárech i soukromých nepřátelstvích a zároveň se odvažuje nejkrutějších válek. Oč méně viny pak spočívá na našich ostrovanech, na kterých z těchto tří hříchů spočívá ten nejméně zločinný!

Čtenář bude mít zanedlouho důvod podezírat Taipie, že nejsou proti hříchu lidojedství; a potom mě asi obviní, že obdivuji národ, kterému lze přičíst zločin tak ohavný. Avšak tato jediná zrůdnost jejich povahy není ani z poloviny tak strašlivá, jak se obvykle popisuje. Podle obecně rozšířených výmyslů nezdvořilí domorodci snědí za živa jako nějaké vybrané masíčko každou lodní posádku, která ztroskotá na barbarském pobřeží; nešťastní cestovatelé jsou lákáni do smavých a zrádných zálivů, tam jim rozbijí hlavu podivným válečným kyjem, nezdrží se ani kuchařskou přípravou a rovnou je předloží na tabuli. Tyhle zprávy jsou vskutku tak hrozné a nepravděpodobné, že mnoho rozumných a věci znalých lidí ani nevěří, že vůbec nějací lidojedi existují; a zařadí každý cestopis, který takové zprávy obsahuje, do jedné přihrádky s Modrovousem a Honzou Obrobijcem. Ostatní zase, kteří věří doslova nejvýstřednějším výmyslům, jsou si docela jisti, že jsou na světě národy s chutí tak zvrhlou, že před dobrým obědem s roštěnkou a švestkovým nákypem dají vždy rozhodnou přednost jedinému soustu člověčiny. Leč pravda vždy ráda bývá uprostřed. U některých primitivních kmenů Tichomoří existuje v určitém mírném rozsahu lidojedství, ale omezuje se na těla zabitých nepřátel; a jakkoli tento zvyk musíme v hrůze a úděsu zavrhovat, přece tvrdím, že ti, kdo si v něm libují, jsou v ostatních ohledech lidští a mravní.

1. 7 Přísná poctivost, kterou mezi sebou zachovávají obyvatelé téměř všech polynéských ostrovů, je v nápadném rozporu se zlodějskými sklony, které někteří z nich projevují ve styku s cizinci. Téměř se zdá, že podle jejich zvláštní morálky se pokládá za chvályhodný čin ukrást Evropanu sekyru nebo hřebík. Nebo možná nezapomínají na drancování ve velkém, jehož se dopouštěly posádky evropských lodí, a pokládají majetek Evropana za spravedlivý předmět odvety. Tímto způsobem lze vysvětlit zdánlivou protichůdnost v mravní povaze ostrovanů a do jisté míry změnit špatné mínění, které by si příliš snadno mohl o nich utvořit čtenář Jihomořských cest.

XXVIII. kapitola

Rybářské výpravy – Jak si rozdělují ryby – Půlnoční hostina – Svíčkové časoměry – Neobřadný způsob jedení ryb

Nikde se společenská a vlídná povaha Taipiů neprojevovala přesvědčivěji než v tom, jak pořádali své velké rybářské výpravy. Co jsem pobýval v údolí, čtyřikrát se v době okolo úplňku sešli mladí muži a vypravili se dohromady na moře. Poněvadž byli obvykle pryč přibližně čtyřiadvacet hodin, domnívám se, že vyplouvali ze zálivu na otevřené moře. Polynésané zřídka užívají vlasce a udice a téměř vždy loví velkými, důkladně zhotovenými sítěmi, velmi důmyslně upletenými ze stočených vláken lýčí jednoho stromu. Na pobřeží v Nukuhivě jsem si prohlédl několik takových sítí, které tam rozprostřeli k sušení. Velmi se podobají našim vlečným sítím a myslím, že jsou asi stejně pevné.

Všichni jihomořští ostrované jedí vášnivě rádi ryby; ale tak rádi, jako obyvatelé Taipi, jistě nikdo z nich. Nikdy jsem proto nepochopil, proč je jezdí do svých vod lovit tak zřídka; neboť pořádali své lovecké výpravy jenom v předem stanovených dnech a už napřed se na ně nemálo těšili.

Zatím co byla výprava na moři, všechno obyvatelstvo bylo vzrušeno a nemluvilo se o ničem jiném než o „peí, peí“ (ryby, ryby). Jak se blížil čas, kdy se rybáři měli vrátit, začal pracovat hlasový telegraf, totiž obyvatelé, kteří byli roztroušení po celé délce údolí, vyšplhali se na skály a do korun stromů a radostí křičeli, myslíce už napřed na blížící se hostinu. Jakmile byl oznámen návrat výpravy, všichni lidé se úprkem vrhli k pobřeží; někteří domorodci přesto zůstali poblíže Tei, aby připravili vše pro chvíli, kdy budou ryby přineseny do tabuových hájů v obrovských balících z listů, zavěšených na tyčích, z nichž každou ponesou na ramenou dva muži.

Byl jsem jednou zrovna v Tei, a co jsem zde viděl, bylo nanejvýš zajímavé. Když přišly všechny balíky, položili je do řady pod verandu a otevřeli. Ryby byly vesměs docela malé, většinou asi jako slaneček, a všemožných barev. Přibližně osmina zůstala pro samo Tei, zbytek byl rozdělen do mnoha menších balíků, které byly ihned rozeslány všemi směry do nejvzdálenějších částí údolí. Když došly na místo určení, byly opět rozbaleny a stejným dílem rozděleny do všech chat té neb oné oblasti. Dokud se rozdělování neskončilo, byly ryby pod přísným tabu, a dělení se provádělo naprosto spravedlivě. Tímto způsobem každý muž, žena i dítě celého údolí společně brali, v jednu a tutéž chvíli, svůj podíl oblíbené pochoutky.

Jednou, vzpomínám, výprava se vrátila o půlnoci; ale ani nevhodnost hodiny neztlumila netrpělivost domorodců. Bylo vidět, jak roznášeči spěchali z Tei všemi směry skrze hluboké háje; před každým běžel hoch nesoucí hořící pochodeň ze suchých kokosovníkových větví, kterou co chvíli vyměňoval za novou z větví roztroušených podél pěšiny. Krvavá zář těchto obrovských pochodní, ozařující s překvapujícím jasem nejtemnější hlubiny údolí a pohybující se rychle pod baldachýny listí, divoké volání rozčilených poslů, které hlásalo zprávu o příchodu roznášečů a na něž ze všech stran zněly odpovědi, i podivný obraz jejich nahých těl rýsujících se proti pozadí – to vše na mne působilo dojmem, na nějž dlouho nezapomenu.

Právě tehdy to bylo, kdy mě Kory-Kory vzbudil z nejhlubšího spánku a v úplném vytržení mi sdělil novinu, obsaženou ve slovech „peí perni“ (ryby přicházejí). Spal jsem předtím zrovna zvláště zdravě a nedovedl jsem pochopit, proč ta zpráva nemohla počkat do rána; neměl jsem daleko k tomu, abych se rozčilil a dal svému sluhovi pár pohlavků. Nabyl jsem však rozvahy a klidně vstal; když jsem vyšel z domu, hned mě zaujala pohyblivá světla, která jsem viděl.

Když starý Marhejo dostal svůj díl úlovku, bez meškání začaly přípravy na půlnoční hostinu: kalabasy poí-poí byly naplněny až po okraj, opékaly se nezralé chlebovníkové plody a veliký koláč „amaru“, rozkrájený bambusovou třískou, byl rozložen na velikém banánovém listu.

Na tuto hostinu nám svítilo několik domácích svíček, které držely mladé dívky. Tyto svíčky jsou zrobeny velmi důmyslně. V údolí hojně roste ořech, který Taipiové nazývají „armor“ a který se velmi podobá našemu obyčejnému koňskému kaštanu. Domorodci rozbijí skořápku, vyjmou jádro a několik jich navlečou na dlouhé pružné vlákno získané z větve kokosovníku. Některé z těchto svící jsou dlouhé osm i deset stop, ale jsou dokonale ohebné, takže se dají svinout v klubko. Jeden konec se zapálí. Ořech hoří mihotavým namodralým plamenem a olej, který je v něm, spotřebuje se asi za deset minut. Když jeden ořech dohoří, vzplane sousední a popel z předešlého se oklepne do připravené kokosové skořápky. Tato primitivní svíce vyžaduje stálý dohled a musí se pořád držet v ruce. Kdo ji takto opatruje, pozoruje uplývání času podle počtu spotřebovaných ořechů, který snadno zjistí, sečte-li kousky tapy, umístěné v pravidelných vzdálenostech na provlečeném vlákně.

S politováním musím nyní konstatovat skutečnost tak smutnou; ale pravda je, že obyvatelé Taipi jsou zvyklí pojídat ryby docela stejně, jako civilizovaní lidé jedí ředkvičky. Vůbec nijak je nepřipravují. Jedí je syrové; šupiny, kosti, žábry a všechno, co je vevnitř. Drží rybu za ocásek, a jakmile mají její hlavu v ústech, ryba zmizí tak rychle, že si nejprve téměř myslíte, že ji doslova zhltli.

Syrová ryba! Zapomenu kdy, co jsem pocítil, když jsem poprvé zřel svou krásnou ostrovanku, jak ji takto polyká? Ach, nebesa! Má Feiewej, jak sis jen kdy mohla osvojit takový hanebný zvyk? Nicméně když pominul první otřes, připadal mi tento zvyk už méně ohavný a brzy jsem se na něj díval už bez odporu. Nechť si však nikdo nepředstavuje, že má milovaná Feiewej polykala veliké, sprostě vypadající ryby. Ach ne. Svou krásnou drobnou ručkou lovila jemné malé zlatové roztomilé rybičky a jedla je tak elegantně a tak nevinně, jako by to byly piškotky. Leč běda! Přece jen to byly syrové ryby; a nemohu říci víc, než že je Feiewej jedla daleko vznešenějším způsobem než kterákoli jiná dívka v údolí.

Kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti; to pokládám za docela dobré přísloví. Když jsem tedy byl v Taipi, uložil jsem si, že se budu ve všem chovat jako Taipiové. Jedl jsem tedy jako oni poí-poí; chodil jsem v kroji nápadné prostoty; spal jsem na společných ložích; činil jsem ještě mnoho jiných věcí ve shodě s jejich zvláštními zvyky; ale nejdál jsem došel ve snaze přizpůsobit se, když jsem si sám při několika příležitostech popřál syrové ryby. Byly to ty zvláště štíhlé a docela malé rybky, takže to v podstatě nebylo tak nepříjemné, a po pár pokusech jsem si vskutku na nich pochutnal. Avšak přece jen dříve, než jsem je snědl, provedl jsem na nich svým nožem lehkou operaci.

XXIX. kapitola

Přírodopis taipiského údolí – Zlaté ještěrky – Krotkost ptáků – Komáři – Mouchy – Psi – Samotářská kočka – Podnebí – Kokosovník – Zvláštní způsoby, jak na něj vyšplhat – Čiperný mladý náčelník – Nebojácnost dětí – Tu-Tu a kokosovník – Ptáci taipiského údolí

Musím čtenáři vyložit něco z přírodopisu taipiského údolí. Odkud, ve jménu hraběte Buffona a barona Cuviera, přišli ti psi, které jsem viděl v Taipi? Psi! Spíše veliké lysé krysy; vesměs s hladkou lesklou skvrnitou kůží, tlustí a s ošklivými hlavami. Jak se sem asi dostali? Že nebyli domácího původu, o tom jsem pevně přesvědčen. Opravdu, vypadali, jako by si byli vědomi, že tu jsou vetřelci; jako by se styděli a pořád se snažili schovat se někam do temného kouta. Bylo docela jasné, že se necítí v tomto údolí doma, že by se rádi z něho dostali zpátky do ošklivé země, z které zřejmě přišli.

Prašivé čuby! Jímal mě z nich hnus; a nic bych si nebyl více přál, než abych je do posledního pobil. Opravdu jsem také dal při jedné příležitosti Mehevimu na srozuměnou, že by se mělo uspořádat proti nim křížové tažení; ale dobrotivý král s tím nesouhlasil. S velikou trpělivostí mě vyslechl, ale když jsem domluvil, potřásl hlavou a důvěrně mi sdělil, že jsou tabu.

A teď něco o tom zvířeti, které přineslo štěstí primátoru Whittingtonovi; nikdy nezapomenu na ten den, kdy jsem okolo poledne ležel doma, zatím co všichni ostatní tvrdě spali; a když jsem náhodou zvedl oči, setkal jsem se s pohledem velké černé přízračné kočky, která seděla vzpřímeně ve dveřích a boulila na mne své úděsné, široce otevřené kulaté zelené oči jako potvorný čert, který mučil nějakého starého světce! Patřím k těm nešťastným lidem, pro které je odjakživa pohled těchto zvířat nesnesitelnou trýzní.

Při takovém vrozeném odporu vůči všem kočkám mě nenadálý zjev představitelky tohoto rodu docela poděsil. Když jsem se trochu vzpamatoval z jejího upřeného pohledu, vyskočil jsem. Kočka prchala a já, nabyv tím odvahy, vyběhl za ní z domu; ale zvíře zmizelo. Tenkrát jsem ji v údolí uviděl poprvé a naposledy, a jak se tam dostala, nemohu si představit. Je docela dobře možné, že utekla z některé lodi v Nukuhivě. U domorodců jsem marně hledal vysvětlení; nikdo z nich nikdy toto zvíře neviděl a její nenadálé zjevení zůstalo mi dodnes tajemstvím.

Mezi několika málo zvířaty, s nimiž jsem se mohl v Taipi setkat, na žádné jsem se nedíval s větším zájmem než na krásný zlatový druh ještěrek. Měřily od hlavy na konec ocasu přibližně pět palců a měly půvabné tvary. Mnoho těchto tvorů jsem vídal vyhřívat se na doškových střechách chat a v každé denní hodině se jich spousty míhaly mezi stébly trávy, kde si hrály nebo závodily v zástupech nahoru a dolů po štíhlých pních kokosovníků. Tato drobná zvířátka si však nezískala můj obdiv jen pro svou pozoruhodnou krásu a svou živost. Byla dokonale krotká a neznala, co je strach. Často, když jsem se v parné poledne posadil někde do stínu na zem, celého mě zaplavila. Když jsem některé smetl z ruky, skočilo mi do vlasů; když jsem se je pokoušel odehnat tím, že jsem je jemně štípl do nohy, hledala záchranu zrovna v té ruce, která ji ohrožovala.

Také ptáci byli pozoruhodně krotcí. Když jsem náhodou zahlédl některého sedět na větvi v dosahu mé ruky, neulétl ihned, ale čekal, dívaje se klidně na mne, až jsem se ho téměř dotkl, a pak teprve pomalu rozepjal křídla a odletěl, jako by se ani nebyl polekal mou blízkostí, nýbrž chtěl mi jen uhnout z cesty. Bylo by to nejlepší místo pro chytání ptáků na sůl, kdyby jen nebyla v údolí sůl tak vzácná.

Vzpomínám si, jak mi kdysi na jednom neobývaném ostrově v Galapágách usedl na napřaženou ruku pták, zatím co jeho druh cvrlikal na vedlejším stromě. Jeho krotkost mě nezarazila jako za podobných okolností Selkirka, nýbrž naopak, vzbudila ve mně největší dojetí a největší radost, jakou jsem kdy zažil; a něco z té radosti se mi vrátilo, když jsem pozoroval ty ptáky a ještěrky v Taipi, jak důvěřují v laskavost člověka.

Mezi mnohá soužení, která přinesli Evropané některým jihomořským domorodcům, patří také to, že k nim bezděčně zavlékli toho nepřítele každého odpočinku a znepokojovatele všech klidných povah, jímž je komár. Na Sandwichových ostrovech a na dvou nebo třech ze Společenských ostrovů jsou teď kvetoucí kolonie tohoto hmyzu, které slibují do budoucna docela vytlačit domorodé písečné blechy. Bodají, bzučí a mučí od jara do jara, a popuzujíce neustále ostrovany, jsou skutečnou překážkou všemu dobrému snažení misionářů.

Této trampoty zůstali zatím Taipiové ušetřeni; leč místo ní se tu zase naneštěstí občas vyskytuje drobounký druh mušek, které sice neštípou, ale netrápí proto o nic méně. Krotkost ptáků a ještěrek není nic vedle nebojácné důvěřivosti tohoto hmyzu. Posadí se vám na brvu, a když ji nevyplašíte, usne tam jako na hřadě, nebo se vám bude prodírat mezi vlasy nebo otvory vašich nozder, až si už budete myslet, že si vám umínila prozkoumat přímo mozek.

Jednou jsem byl tak neprozřetelný, že jsem zívl, zrovna když jich hejno kroužilo kolem mne. Nikdy jsem to už znova neudělal. Nějaký půltucet se jich vrhlo do otevřené prostory a začalo se procházet po jejím stropě; byl to strašlivý pocit. Nechtě jsem zavřel ústa a ubohá stvořeníčka, uzavřená náhle v temnotách, zakopávala popleteně na mém patře a padala do propasti dolů. Nechal jsem potom soucitně ústa otevřená alespoň pět minut, abych umožnil zbloudilcům dostat se ven, ale žádný z nich příležitosti nevyužil.

Na ostrově není divokých zvířat, ledaže by někdo za ně považoval samy domorodce. Hory a vnitrozemí vypadají napohled jako tiché samoty, nerušené řevem šelem a oživované jen malými známkami života drobných zvířat. Není tu jedovatých obojživelníků a hadi se v žádném údolí vůbec nenajdou.

V společnosti markézských domorodců neposkytuje počasí námět k hovoru. Stěží se tu dá mluvit o nějakých změnách. V údobí dešťů, pravda, jsou často přeháňky, ale jsou krátké a osvěžující. Když některý ostrovan vstává ráno ze svého lože a má se někam vydat, nikdy nepotřebuje vyhlédnout a podívat se, jak vypadá nebe, nebo zjistit, jaký vane vítr. Je si vždy jist, že bude hezky, a vyhlídku na pár osvěžujících přeháněk přivítá s radostí.

Na ostrovech nikdy není to „výjimečné počasí“, které zakoušíme do nepaměti my v Americe a které nepřestává u nás vyvolávat v hovorech starších občanů výkřiky plné údivu. Nenastávají tu ani ty výstřední meteorologické změny, jaké nás překvapují všude jinde. V údolí Taipi by nepřestala nikdy poptávka po zmrzlině pro nenadálý mráz, ani by se nemusel odložit společný výlet pro nebezpečí sněhové bouře: v neměnném toku léta a slunce zde míjí den za dnem a celý rok je tu jediným dlouhým tropickým červnem, rozpalujícím se do července.

V tomto krásném podnebí se skvěle daří kokosovníkům. Jejich nedocenitelné plody, dospívající dokonalosti na žírné půdě markézské a zrající více než sto stop nad zemí, zdály by se pro prosté domorodce téměř nedosažitelné. Leč štíhlý a hladký peň, pnoucí se do závratné výše bez jediné haluze nebo výčnělku, které by mohly pomoci při šplhání, není pro překvapující hbitost a důmysl domorodců nepřekonatelnou překážkou. Mohlo by se předpokládat, že ve své lenivosti budou trpělivě čekat, až všechny plody dozrají, pomalu se oddělí od svých stopek a spadnou postupně na zem.

Jistě by tomu také tak bylo, kdyby nejvíce necenili právě nedozrálé plody uzavřené v měkké zelené slupce, k níž přiléhá rosolovitá vrstva tvořícího se jádra, obsahující skleničku nejlahodnějšího nektaru. Mají alespoň dvacet různých slov, jimiž vyjadřují různé postupné stavy zrání kokosového ořechu. Mnozí jej vůbec odmítají mimo jedno určité stadium zralosti, které, ať to vypadá jakkoli neuvěřitelně, jsou schopni podle mého soudu určit s přesností jedné nebo dvou hodin. Jiní mají chuti ještě rozmanitější; když mají hromádku ořechů nejrůznějšího stáří, důmyslně je navrtají a popíjejí pak z jednoho po druhém stejně vyběravě, jako když labužnický vinař zkouší, sklenici v ruce, mezi svými zaprášenými demižony různé ročníky vína.

Někteří z mladých mužů, s údy ohebnějšími než jejich druzi a s duší asi odvážnější, uměli stoupat vzhůru po kokosovnících způsobem, který mi připadal téměř zázračný; a když jsem se na ně při tom díval, uchvacoval mě týž pocit překvapení a nepochopitelnosti, jako když dítě pozoruje mouchu kráčející docela nahoře na stropě.

Pokusím se popsat způsob, kterým Narni, vznesený mladý náčelník, občas prováděl tento výkon pro mé osobní potěšení; ale musím zároveň zaznamenat i jeho úvodní výstup. Když mu dám na srozuměnou, že bych byl rád, kdyby mi utrhl nezralý plod na tom neb onom stromě, zaujme tento hezký hoch postoj nenadálého překvapení a předstírá, jako by žasl nad zřejmou nesmyslností mé žádosti. Chvíli zůstane v tomto postoji; pak zvláštní pocity, které líčí svým vzezřením, zvolna jihnou v jakousi žertovnou rezignaci nad mým přáním, pohlédne toužebně na chocholatý vršek stromu, postaví se na špičky a natáhne krk a ruce, jako že se pokouší dosíci plodu ze země, kde stojí. Jakoby zdrcen nezdarem svého dětinského pokusu, vrhne se malomyslně na zem a bije se v prsa s dobře hraným zoufalstvím; pak náhle vyskočí, pohodí hlavou dozadu, vztáhne ruce jako školák chytající míč. Zůstane tak pár chvil, jako by čekal, že mu ořech shodí nějaký dobrý duch na vršku stromu, pak se prudce otočí v novém divokém záchvatu zoufalství a utíká ode mne do dáli nějakých třiceti nebo čtyřiceti yardů. Tam zůstane, dívaje se na strom, jako hotový obraz bídy; leč v příští chvíli, jako by najednou dostal nový nápad, utíká zpět ke stromu, obejme kmen, jednu ruku trochu výše než druhou, opře se o něj pevně oběma chodidly a napne nohy tak, že jsou téměř vodorovně a že je v těle ohnut do oblouku; pak klade ruku nad ruku a nohu nad nohu, stoupá vzhůru od země stejnoměrnou rychlostí a téměř dříve, než si to uvědomíme, je v hustém listoví hnízda ořechů a s jásavou radostí shazuje plod na zem.

Tohoto způsobu zlézání stromů se dá použít, jenom když je kmen značně šikmý. Tak ale tomu je téměř vždy; některé z těch dokonale přímých pňů se naklánějí v úhlu třiceti stupňů.

Méně podnikaví muži a většina dětí používají jiného způsobu šplhání. Vezmou si široký a pevný kus kůry a upevní jej oběma konci okolo kotníků tak, že spoutané nohy nemohou oddálit více než asi na dvanáct palců. Tento vynález velmi usnadňuje šplhání. Pouto, přitisknuto na strom, jej obepíná a poskytuje docela pevnou oporu; zatím co se rukama drží kmene, šplhající posune nohy nahoru najednou téměř o yard a hned nato zas posune ruce o stejnou vzdálenost výše. Viděl jsem, jak tímto způsobem malé děti, stěží pětileté, nebojácně šplhaly po štíhlém pni mladého kokosovníku, a zatím co visely asi padesát stop nad zemí, dole jim tleskali rodiče a pobízeli je, aby vystoupily ještě výše.

Co by asi řekly, myslel jsem si, když jsem byl poprvé svědkem těchto výkonů, nervózní americké a anglické matky takovýmhle ukázkám odvahy svých dětí? Lakedaimónští by to snad byli schvalovali, ale většinu moderních dam by uvrhl ten pohled do hysterického záchvatu.

Na vrcholu kokosovníku vytvářejí větve vyrůstající na všechny strany ze společného středu jakýsi zelený a vlající koš, v němž mezi listy rozeznáte husté hrozny ořechů.

Na vyšších stromech nevypadají ze země větší než hrozny vína. Vzpomínám na jednoho dobrodružného chlapíka, Tu-Tu se ten dareba jmenoval, který si postavil v malebném chocholu palmy vedle Marhejova obydlí jakýsi vzdušný domeček jako pro panenky. Rád tam trávil čas, šustě ve větvích a pozdravuje jásotem každý silný náraz větru, který se snesl z horských hřbetů a rozhoupal vysoký a ohebný sloup pod ním. Kdykoli jsem zaslechl Tu-Tuův hudební hlas, který zněl podivně v takové výši, a zahlédl ho, jak shlíží dolů ze své zelené skrýše, vždy mi to připomnělo Dibdinovy verše:

Tam docela vysoko něžný andílek sedí,

na chudáka Jeníčka tady dole hledí.

Nad taipiským údolím se vznášejí třpytní a nádherní ptáci. Vidíte je sedat na nehybných větvích majestátních chlebovníků nebo půvabně se houpat na pružných haluzích stromu omu; poletovat nad palmovými došky bambusových chat; míhat se jak okřídlení duchové stínem hájů a někdy klesat do lůna údolí v zářivém letu z hor. Mají nachové a blankytné, karmínové a bílé, černé a zlaté peří; zobáky všech barev – jasně rudé jako krev, černé jako uhel, bílé jako slonovina; oči jim září a jiskří; plují vzduchem v blyskotavých hejnech; leč, běda, na všech spočívá kletba němoty, v celém údolí není jediného zpěvavého ptáka!

Nevím proč, ale při pohledu na tyto ptáky, kteří měli být posly radosti, vždy mě tísnila těžkomyslnost. Když se při mých procházkách vznášeli nade mnou ve své něžné kráse anebo hleděli na mne z listí svýma věčně zvědavýma očima, téměř jsem si představoval, že vědí, že mají před sebou cizince, a že litují jeho osudu.

XXX. kapitola

Akademický malíř – Jeho pronásledování – Něco o tetování a tabu – Dva příběhy o tabu – Několik myšlenek o taipiském nářečí

Když jsem se jednou procházel s Kory-Korym a šel podle stěny hustého křoví, upoutal mou pozornost nezvyklý zvuk. Vnikl jsem do houští a poprvé jsem uviděl, jak tito ostrované provádějí tetování.

Spatřil jsem muže nataženého na zádech na zemi, a třeba se snažil ovládnout a ležet klidně, bylo zřejmé, že trpí strašlivá muka. Jeho mučitel byl schýlen nad ním a o všechno pryč se tužil s paličkou a dlátem jako kameník. V jedné ruce držel krátkou tenkou hůlku, zakončenou ostrým žraločím zubem, a klepal na ni kladívkovitým kouskem dřeva; propichoval tak kůži a napouštěl ji barvivem, v kterém byl nástroj smočen. Na zemi stála kokosová skořápka, obsahující potřebný roztok. Připravuje se smícháním popela armoru čili svíčkového ořechu, který se pro tento účel vždy schovává, s rostlinnou šťávou. Vedle divocha bylo na kusu zamazané tapy rozloženo množství divných, tajemně vypadajících drobných nástrojů z kostí a dřeva, kterých používal při různých úkonech svého umění. Některé byly zakončeny jediným tenkým hrotem, a těch užíval jako velmi jemných tužek, měl-li své dílo dokreslit, anebo když pracoval na citlivějších částech těla, jak tomu bylo právě v tomto případě. Jiné měly několik hrotů seřazených vedle sebe, takže se poněkud podobaly zubům pily. Těch používal na hrubší části svého díla, zejména když tečkoval rovné znaky. Některé měly své bodce sestaveny v malé obrazce a jediným úderem kladívka zanechávaly na těle svůj nesmazatelný vtisk. Všiml jsem si také, že několik z nich mělo nepochopitelně stočené rukojeti, jakoby na to, aby se daly zavést do ušního otvoru a snad umožnily tetovat bubínek. Celkem mi pohled na tyto divné nástroje připomněl ty příšerné věci s perleťovými rukojeťmi, které vídáme v krabici vyložené sametem vedle zubařova křesla.

Umělec nepracoval tentokrát na díle původním. Jeho obětí byl úctyhodný divoch, jehož tetování už poněkud časem vybledlo a potřebovalo pár oprav. Restauroval tedy jen dílo některého ze starých mistrů taipiské školy, jež bylo vytvořeno před časem na tomto plátně z lidské kůže. Opravoval právě víčka, kde příčný pruh, podobný tomu, který zdobil Kory-Koryho, přetínal tvář postiženého.

Nebohému starci se přese všecko přemáhání všelijak škubaly a kroutily svaly na obličeji na důkaz neobyčejné citlivosti těchto okenic jeho duše, jež teď dostávaly nový nátěr. Leč umělec, srdce kamenné jak vojenský chirurg, pokračoval, osvěžuje se při své námaze drsným zpěvem a klepaje přitom pořád vesele dál jak datel.

Byl do své práce tak ponořen, že si ani nevšiml našeho příchodu, až jsem ho sám vyrušil, když jsem se dost vynadíval na to, jak pokračuje. Jakmile mě spatřil, pomyslel si, že jsem ho vyhledal pro jeho odborné schopnosti; chytil mě v záchvatu nadšení a byl by si mě nejraději hned vzal do práce. Dal jsem mu na srozuměnou, že to je naprosté nedorozumění; tu jeho žal a zklamání neznaly mezí. Když se však z toho vzpamatoval, zatvářil se, jako že nemůže věřit tomu, co říkám, chopil se svého nářadí, začal s ním mávat v nebezpečné blízkosti mé tváře, a předváděje takto obrazně své umění, vybuchl co chvíli v obdivný výkřik nad krásou svých námětů. Zděšen pouhým pomyšlením, že kdyby se tomu lotrovi podařil jeho záměr, byl bych na celý život zohaven, snažil jsem se mu vytrhnout, zatím co vrtkavý a zrádný Kory-Kory nechtěl se do věci míchat a snažil se mě přemluvit, abych vyhověl tomu neslýchanému požadavku. Když jsem znovu a znovu odmítal, rozrušený umělec byl celý bez sebe a sklíčen žalem, že ztrácí tak skvělou příležitost, kdy by se mohl vyznamenat.

Pomyšlení, že napíchá své tetování do mé bílé kůže, naplňovalo ho pravým uměleckým nadšením; a znovu a znovu se díval na můj obličej a každý nový pohled, jak se zdálo, jen přiléval oleje do ohně jeho nadšení. Nevěděl jsem, jak daleko by mohl zajít, a chvěje se hrůzou před zkázou, kterou mohl natropit na mé bystě, pokusil jsem se odvrátit od ní jeho pozornost; vztáhl jsem tedy se zoufalým gestem ruku a naznačil mu, aby ukázal své umění na ní. On však opovržlivě odmítl kompromis a dál mi útočil na obličej, jako by jej nic jiného nemohlo uspokojit. Když přejel ukazováčkem po mých rysech, aby vyznačil hranice těch rovnoběžných pruhů, které měly přetnout mou tvář, to už jsem se otřásl, jako by po mně lezli mravenci. Posléze, zuře hrůzou a vztekem, jsem se vytrhl těm třem divochům a dal se na útěk do Marhejova domu, v patách pronásledován nezkrotným umělcem s jeho nástroji v rukou. Konečně zasáhl Kory-Kory a ukončil mé pronásledování.

Tato příhoda mi postavila před oči nové nebezpečí; a zmocnilo se mě přesvědčení, že přijde neblahá chvíle, kdy budu tak zohaven, že už nikdy nebudu moci ukázat tvář svým krajanům, i když se mi k tomu snad naskytne příležitost.

Tyto domněnky ještě vzrostly, když teď i král Mehevi a někteří z podřízených náčelníků začali dávat najevo, že bych se měl dát tetovat. Přání královo mi bylo oznámeno asi třetí den po mém náhodném setkání s mistrem Karkym. Můj bože! Jaké kletby jsem na tohohle Karkyho svolával! Nepochybně kuje proti mně a mému obličeji spiknutí a nepřestane, dokud svých ďábelských cílů nedosáhne. Často jsem ho potkal v různých částech údolí a vždycky, jakmile mě zočil, letěl se svou paličkou a dlátem za mnou a mával jimi okolo mé tváře, jako by užuž chtěl začít. Co by byl ze mne udělal!

Když mi král poprvé ráčil vyjádřit svou vůli, dal jsem mu do té míry najevo naprostý odpor a tak jsem se rozčilil, že na mne zůstal hledět v dokonalém úžasu. Zřejmě přesahovalo chápavost Jeho Veličenstva, že by nějaký střízlivě a rozumně uvažující člověk mohl mít sebemenší námitky proti takovému zkrášlení.

Brzy opakoval svůj návrh, a když jsem ho znova odmítl, má zatvrzelost vyvolala u něho příznaky nemilosti. Když opětoval svou žádost po třetí, bylo mi už jasné, že se něco musí stát, nebo že mi zničí tvář navždy; odvážil jsem se tedy nejzazšího a prohlásil, že jsem ochoten dát si vytetovat obě paže od zápěstí až k ramenům. Jeho Veličenstvo bylo tím velice potěšeno a já si blahopřál, že jsem vyvázl takovým kompromisem, když tu mi sdělilo, že samozřejmě si nejdříve musím dát vytetovat obličej. To už mě opravdu dohnalo k zoufalství; pochopil jsem, že jenom úplné zničení mého „obrazu božího“, jak říkají básníci, uspokojí neúprosného Meheviho a jeho náčelníky nebo nejspíše toho ďábla Karkyho, protože ten stál za tím vším.

K mé útěše mi dovolil jenom tolik, že jsem si mohl vybrat vzorek: záleželo docela jen na mně, chci-li mít tvář přeťatou třemi vodorovnými čarami, jak to měl můj služebník, nebo mít na něm stejný počet pruhů šikmých, anebo, budu-li se chtít jako věrný dvořan přizpůsobit královskému slohu, zda budu nosit na tváři jakýsi zednářský odznak ve tvaru mystického trojúhelníku.

Já však nechtěl z toho všeho nic, ačkoli mi král co nejdůtklivěji zdůrazňoval, že má volba není nijak omezena. Posléze, vida můj nezdolný odpor, přestal na mne naléhat.

Avšak ne tak ostatní divoši. Stěží minul den, aby na mne neútočili svými žádostmi, až se mi nakonec život stal přítěží; radosti, z kterých jsem se dříve těšíval, ztratily pro mne půvab a všecka má stará touha po úniku ožila s novou a ještě větší silou.

Mé zlé předtuchy vzrostly ještě tím, co jsem brzy potom objevil. Zjistil jsem totiž, že celá soustava tetování byla spjata s jejich náboženstvím; a bylo tedy zřejmé, že se rozhodli obrátit mě na víru.

Když zdobí tetováním náčelníky, zdá se, že se musí použít nanejvýš pracného prokreslení; naproti tomu někteří podřízenější domorodci vypadali, jako by je někdo celé nepořádně počmáral zednickou štětkou. Vzpomínám na jednoho chlapíka, který se nesmírně pyšnil velkou podlouhlou skvrnou vysoko na zádech a vždy mi připomínal člověka s puchýřem po španělských muškách mezi lopatkami. Jiný, kterého jsem často potkával, měl v očních prohlubních vytetovány dva pravidelné čtyřúhelníky, a protože měl velmi zářivé oči, svítily mu, takto zasazeny, jako dva diamanty v ebenu.

Ačkoli jsem došel přesvědčení, že tetování je předepsáno náboženstvím, nikdy se mi nepodařilo zjistit, jaký je vlastně vztah mezi tetováním a pověrčivým modlářstvím tohoto národa. Zůstalo mi to stejně nevysvětlitelné jako ještě důležitější soustava vyhlašování tabu.

Náboženské instituce většiny polynéských ostrovů jsou si výrazně podobny, ba jsou všude stejné, a ve všech existuje tajuplné tabu užívané ve větším nebo menším rozsahu. Tento pozoruhodný systém uplatňují tak podivně a složitě, že ani lidé, kteří se po léta pohybovali po tichomořských ostrovech a pozoruhodně ovládli tamější jazyk, nemohli mi sebeméně vysvětlit, jak se vlastně tabu používá. Žil jsem trvale v taipiském údolí, viděl jsem působení této vševládné moci, a přece jsem nic z toho nepochopil. Tabu působilo všude a obecně, pronikajíc stejně nejdůležitějšími jako docela bezvýznamnými životními úkony. Krátce řečeno, divoch stále dbá jeho příkazů, které vedou a ovládají všechny jeho činy.

Když jsem přišel do údolí, po několik dnů alespoň padesátkrát v každých čtyřiadvaceti hodinách mě pozdravilo magické slovo „tabu“, které mi křičeli do uší při každém hrubém porušení jeho předpisů, jímž jsem se nevědomky provinil. Den po našem příchodu jsem náhodou podával Tobymu ždibec tabáku přes hlavu domorodce, který seděl mezi námi. Vyskočil jako uštknut zmijí; a všichni, co tu byli, s výrazem stejně veliké hrůzy vykřikli najednou: „Tabu!“ Nikdy jsem se už nedopustil takové neslušnosti, zapovězené stejně pravidly dobrého chování jako příkazy tabu. Nebylo však vždy tak snadné pochopit, v čem jste se neshodli s duchem tohoto zřízení. Často mě volali k pořádku, smím-li užít takových slov, když jsem ani za nic nemohl rozluštit, jakého jsem se to dopustil zase přestupku.

Jednou jsem se toulal odlehlou končinou údolí, a zaslechnuv nablízku hudební zvuk tkalcovských paliček, dal jsem se po stezce, která mě po chvilce dovedla k chýši, kde se nějaký půltucet dívek zaměstnával výrobou tapy. Často jsem se na tuto práci díval a bral jsem surovinu do ruky ve všech postupných stavech jejího zpracování. Tentokráte byly dívky horlivě zabrány do práce; zdvihly jen od ní oči, vesele ke mně prohodily pár vět a vrátily se k svému zaměstnání. Chvíli jsem se na ně mlčky díval; potom jsem bezmyšlenkovitě sebral hrst suroviny, která ležela kolem, a začal jsem ji nevědomky cupovat. Najednou mě z toho vyrušil jek, jako by celý dívčí penzionát dostával hysterický záchvat. Trhl jsem sebou, mysle si, že uvidím tlupu happarských bojovníků chystajících se k únosu těchto Sabinek, ale neviděl jsem před sebou než skupinu dívek, které upustily své dílo, a hledíce na mne zděšenýma očima a s dmoucími se ňadry, s hrůzou na mne ukazovaly.

Myslel jsem, že se v kůře na výrobu tapy, kterou jsem držel v ruce, musí skrývat nějaký jedovatý had, a začal jsem ji opatrně rozbírat a prohlížet. To však vyděšená děvčata ječela dvojnásob. Jejich divý křik a postrašená gesta mě vskutku polekaly, a odhodiv tapu, už jsem chtěl utéci z chaty, když tu v téže chvíli jejich nářek ustal a jedna z nich mě vzala za ruku, ukázala na potrhaná vlákna, jež jsem právě upustil, a vykřikla mi do uší osudné slovo: „Tabu!“

Dodatečně jsem zjistil, že výrobek, na kterém pracovaly, měl zvláštní určení, totiž měl sloužit za pokrývku ženských hlav a v každém stupni výroby byl střežen mocným tabu, které zakazovalo celému mužskému pokolení i jen se jej dotknout.

Na svých procházkách háji jsem si často všiml chlebovníků a kokosovníků, jejichž kmeny byly zvláštním způsobem otočeny věncem z listí. Bylo to znamení tabu. Tyto stromy samy, jejich ovoce, ba i stín, který vrhaly na zem, byly tím posvěceny. Stejně posvátnou se stala dýmka, kterou mi věnoval král, a nikdy se mi nikoho nepodařilo přemluvit, aby si z ní zakouřil. Její hlavička byla obepjata páskem upleteným z trávy a podobala se trochu hlavám Turků, které bývají vyřezány u nás na rukojetích bičišť.

Stejnou páskou opletla kdysi mé zápěstí královská ruka samého Meheviho; když ukončil tento úkon, prohlásil mě za „tabu“. To se stalo krátce po zmizení Tobyho; a kdyby se ke mně domorodci od první chvíle, co jsem vstoupil do jejich údolí, nebyli chovali s neměnnou laskavostí, byl bych se domníval, že jejich jednání mám připisovat tomu, že jsem přijal tuto posvátnou investituru.

Nesoustavnost v působení tabu není jeho nejméně pozoruhodným rysem; vypočítávat, čeho se může tabu týkat, by bylo nemožné. Černí vepři, děti určitého věku, ženy v jistém čase, mladíci v době, kdy probíhá tetování jejich tváří, určité části údolí během deště, to vše je rovněž chráněno účinností tabu.

Byl jsem svědkem nápadného příkladu jeho působení v Taiorském zálivu, kde jsem byl několik dnů před opuštěním lodi. Podílel se tehdy na tom náš vzácný kapitán. Byl to nenasytný lovec. Byli jsme právě u mysu Hornova a připraveni k vyplutí. Tehdy sedával na zvýšené obrubě na zádi, a zatím co mu stevard nabíjel tři nebo čtyři staré brokovnice, sestřeloval albatrosy, mořské holuby, sojky, buřňáky a jiné mořské ptáky, kteří s křikem sledovali naši loď. Námořníci byli zděšeni jeho bezbožností a vesměs připisovali naše čtyřicetidenní trmácení kolem tohoto hrozného mysu jeho svatokrádežnému vraždění těchto bezbranných ptáků.

Se stejnou bezohledností, s jakou tehdy nedbal pověrčivosti námořníků, choval se kapitán v Taiorském údolí vůči náboženským předsudkům domorodců. Doslechl se, že je tam mnoho drůbeže – byli to potomci kohoutů a slepic, které tu náhodou nechala anglická loď a kteří, přísně chráněni tabu, téměř zdivočeli – a rozhodl se, že je bez ohledu na všechny zákazy pobije. Vzal si tedy svou nejvražednější pušku a ohlásil své přistání na pobřeží tím, že sestřelil krásného kohouta, který zrovna kokrhal na větvi nejbližšího stromu píseň, jež se teď stala jeho pobřežním žalozpěvem. „Tabu,“ křičeli zděšení divoši. „Dejte mi pokoj se svým tabu,“ odpověděl čarostřelecký kapitán; „jděte si o něm vykládat mým námořníkům!“ A zase zazněla jeho puška a nová oběť padla k zemi. Teď se už domorodci zhrozili zločinnosti jeho skutku a zmizeli úprkem v hájích. To odpoledne se skalnaté stěny údolí ozývaly nepřetržitě ranami a pyšné peří mnohého krásného ptáka rozcuchala osudná kulka. Kdyby nebyl tehdy právě v této úžlabině francouzský admirál s početným mužstvem, nepochybuji, že by se domorodci, jakkoli to byl malý a postrašený kmen, byli společně pomstili člověku, který tak urazil jejich nejsvětější zásady; ale i tak ho dokázali nemálo potýrat.

Kapitán, unaven a žízniv, zamířil k bystřině; ale domorodci ho v malé vzdálenosti sledovali, a jakmile uviděli, kam míří, předběhli ho a odehnali ho od břehu potoka; jeho rty by jej byly poskvrnily. Posléze, už vyčerpán, chtěl zajít do jedné chýše a chvíli si na rohožích odpočinout; obyvatelé chýše se mu však pobouřeně postavili u dveří do cesty a zamezili mu vejít. Zkoušel to po dobrém i s výhrůžkami, leč marně; domorodci se nedali ani postrašit, ani přemluvit a kapitánovi nakonec nezbylo než svolat svou posádku a odrazit od místa, které podle něho bylo nejhorším peklem, do jakého se kdy dostal.

On i my jsme ještě měli štěstí, že se s námi popuzení domorodci při odplutí nerozloučili kameny. Na sousedním ostrově Ropo zabili takhle pár týdnů předtím a pro téměř stejný čin kapitána a tři námořníky.

Marně bych se snažil s trochou jistoty říci, jaká to moc ukládá tabu. Beru-li v úvahu nepatrnost rozdílů v sociálním postavení mezi ostrovany – jen král a náčelníci mají velmi omezené a nevýznamné výsady – a nejasnou a neurčitou funkci kněží, jež většinou nelze ani pořádně rozeznat od ostatních domorodců, tak opravdu nevím, kde mám hledat autoritu, která vládne tímto mohutným zřízením. Něco je dnes prohlášeno za tabuované a zítra je z toho tabu sňato; jindy zase tabu působí stále. Někdy jeho zákazy platí pro jediného člověka, někdy pro určité rodiny, někdy pro celý kmen; a výjimečně platí nejenom pro několik kmenů jednoho ostrova, nýbrž dokonce pro obyvatele celého souostroví, jako příklad takového výjimečného tabu mohu uvést zákon, který zakazuje ženám vstoupit do kánoe; toto tabu platí na všech severních Markézách.

Slova samého – tabu – se užívá v několikerém významu. Někdy ho použijí rodiče, když chtějí svému dítěti z rodičovské moci něco zapovědět. Také ovšem o tom, co se příčí běžným zvykům ostrovanů, i když to není výslovně zakázáno, se říká, že je to tabu.

Taipiský jazyk je velmi těžké si osvojit; má mnoho podobnosti s ostatními polynéskými nářečími, která vesměs nesou znaky společného původu. Jedním z jejich zvláštních znaků je zdvojování slov, jako „lumi-lumi“, „poí-poí“, „muí-muí“. Avšak jiná zvláštnost a obtížnější je, že jedněch a týchž slov se tu užívá v různém významu; a nabývají pokaždé jiného významu podle daných souvislostí, což působí jenom ještě větší zmatek. Tak jedno čilé a obratné slovíčko musí tu jako služka v chudé rodině zastat nejrůznější povinnosti. Na příklad jeden sled slabik znamená spát, odpočívat, opírat se, sedět, ležet a všecko, co se tomu podobá, přičemž přesný význam se naznačuje různými posunky a výmluvným výrazem obličeje.

Spletitost těchto nářečí je také zvláštní. V misionářské koleji na jednom ze Sandwichových ostrovů, zvaném Lahainaluna nebo Mani, jsem viděl tabuli, na které bylo časování havajských sloves ve všech způsobech a časech. Zabírala celou stěnu hodně velké místnosti a myslím si, že sám sir William Jones by si zoufal, kdyby se mu měl naučit.

XXXI. kapitola

Zvláštní zvyk ostrovanů – Jejich zpěv a zvláštnost jejich hlasu – Nadšení krále, když mě poprvé uslyšel zpívat – Nová hodnost autora – Hudební nástroje v Taipi – Obdivovaný rohovnický zápas – Plovající nemluvně – Krásné kadeře dívek – Olej na vlasy

Jsem už dost trapně rozvláčný, ale musím čtenáře ještě prosit o trpělivost. Slepím zde bez pořádku pár rozmanitostí, o nichž jsem se ještě nezmínil, ale které jsou něčím zajímavé nebo pro Taipie příznačné.

V Marhejově domácnosti jsem pozoroval jeden zvláštní zvyk, nad kterým jsem často žasl. Každý večer, než se odebrali na lůžko, obyvatelé domu se shromáždili na rohožích, a dřepíce na kyčlích, jak to činí domorodci na těchto ostrovech vesměs, začali hluboký žalostivý a jednotvárný zpěv, doprovázený nástrojovou melodií vyluzovanou pomalým klepáním dvou polozpuchřelých kusů dřeva o sebe. Každý měl dvojici těchto dřev. Tak se zaměstnávali hodinu nebo dvě, někdy i déle. Leže v přítmí, které zahalovalo druhý konec domku, neodolal jsem, abych na ně nehleděl, ačkoliv ten pohled vzbuzoval jen nepříjemné myšlenky. Mihotavé paprsky ořechu armoru stačily zrovna jen ozářit jejich divošské rysy, aniž rozptýlily temnotu, která je obklopovala.

Občas, když jsem upadl do dřímoty a náhle se probudil uprostřed těchto žalostných zpěvů, spočinul můj pohled na této divošské skupině zabrané do své podivné zábavy. Vida jejich nahé tetované údy a oholené hlavy rozmístěné v kruhu, byl jsem téměř v pokušení uvěřit, že zírám na skupinu ďáblů při děsném zaklínání. Nikdy jsem nemohl zjistit, jaký byl účel nebo význam tohoto zvyku, zda jej prováděli spíše pro zábavu, či zda to bylo nějaké náboženské cvičení nebo něco na způsob rodinných modliteb.

Zvuky, které domorodci při těchto příležitostech vydávali, byly velice podivuhodné. A kdybych tomu nebyl opravdu přítomen, nikdy bych neuvěřil, že lidské bytosti dokážou vyloudit tak zvláštní tóny.

Divochům se obvykle přičítá hrdelní výslovnost. To však není vždycky pravda, hlavně ne mezi obyvateli polynéských ostrovů. Zvláště příjemně působí „retní“ melodie, kterou mluví taipiské dívky při obyčejném rozhovoru, při kterém melodicky prodlužují poslední slabiky ve větě a některá slova šveholí lahodným, jakoby ptačím přízvukem.

Muži však vůbec nemají tak harmonickou výslovnost. Když se něčím vzruší, dostanou se do jakéhosi slovního výbuchu a chrlí z úst všechny možné hrubé zvuky s takovou silou a rychlostí, která je prostě úžasná.

* * *

Ačkoli tito divoši pozoruhodně rádi zpívají, přece se zdá, že nemají ponětí o zpěvu, alespoň ve srovnání s jinými národy.

Nikdy nezapomenu, jak jsem kdysi v přítomnosti vznešeného Meheviho přehulákal písničku. Bylo to sloka z „Bavorského prodavače košťat“. Jeho taipiské Veličenstvo s celým dvorem hledělo na mne s překvapením, jako bych byl ukázal nějakou nadpřirozenou schopnost, kterou jim nebesa odepřela. Králi se líbila celá píseň, ale refrén ho prostě uchvátil. Na jeho naléhání zpíval jsem refrén znova a znova a nic nemohlo být směšnějšího než jeho marné pokusy pochytit nápěv a slova. Královský divoch se asi domníval, že se mu to podaří sešklebením rysů obličeje až do špičky nosu, ale cíle tím nedosáhl. Nakonec se toho vzdal a utěšil se tím, že naslouchal písni, kterou jsem víc než padesátkrát opakoval.

Dokud ve mně Mehevi neobjevil pěvecký talent, nikdy jsem si neuvědomil, že je ve mně něco slavičího. Nyní však jsem byl povýšen na dvorního pěvce a v této hodnosti jsem musel pak vystupovat stále.

* * *

Mimo hůlky a bubny mají Taipiové jenom jeden hudební nástroj; mohl by se vhodně jmenovat nosní flétna. Je o něco delší než obyčejná flétna, je vyroben z nádherného šarlatově zbarveného rákosu, má čtyři nebo pět otvorů a u jednoho konce velký otvor, který se přidržuje pod levou nosní dírkou. Druhá nozdra se uzavře zvláštním stažením svalů kolem nosu, dech se vžene do trubky a vydá něžný, příjemný zvuk, který se moduluje prsty pohybujícími se namátkou po otvorech. Je to oblíbená zábava žen a Feiewej v ní velice vynikala. Ač se může zdát takový nástroj neohrabaný, vypadal v jemných Feiewejiných ručkách jako nejpůvabnější nástroj, jaký jsem kdy viděl. Když mladá dáma mučí kytaru zavěšenou na krku dvěma yardy modré stuhy, není ani z poloviny tak uchvacující.

* * *

Zpěv nebyl jediným prostředkem, kterého jsem používal k pobavení krále Meheviho a jeho bezstarostných poddaných. Nic jim nezpůsobilo větší radost, než když jsem jim předváděl rohovnické postoje. Poněvadž nikdo z domorodců neměl dosti odvahy, aby se mi mužně postavil a čelil mým pěstem, byl jsem nucen bojovat ke své vlastní i králově spokojenosti s pomyslným nepřítelem, jehož jsem bez výjimky svou větší statečností porážel. Někdy, když tento krutě porážený stín ustupoval kvapně ke skupině divochů a já jsem ho pronásledoval, vběhl jsem mezi ně a rozdával rány vpravo i vlevo, rozprášil jsem je na všechny strany k velké radosti Meheviho, náčelníků i jich samotných. Zdálo se, že považují ušlechtilé umění sebeobrany za zvláštní nadání bělocha. A měl jsem málo pochybností, že si představují evropské armády nejinak nežli vyzbrojeny kostnatými pěstmi a udatnými srdci, s nimiž se dávají do boje a na daný rozkaz začnou do sebe mlátit.

* * *

Jednoho dne, když jsem se odebral ve společnosti Kory-Koryho k potoku, abych se vykoupal, spatřil jsem na skalisku uprostřed proudu sedět ženu, která se s velikým zájmem dívala na dovádění čehosi, co jsem nejprve považoval za neobyčejně velký druh žáby a co se prohánělo blízko ní ve vodě. Tento neobyčejný výjev mě tak zaujal, že jsem se přebrodil k místu, kde seděla, a stěží jsem mohl uvěřit svému zraku, když jsem spatřil nemluvně, které se před nedávnem narodilo a které šplíchalo kolem sebe, jak by se bylo vylíhlo na dně a teď se právě dostalo na hladinu. Když tento tvoreček slabě vykřikl, rozmáchl se svými drobnými údy a přiblížil se ke skalisku, šťastná matka vztáhla k němu ruce a vzápětí ho již tiskla na svá mateřská ňadra. To se opakovalo znova a znova a dítě se vždy udrželo asi minutu na hladině. Jednou nebo dvakrát, když spolykalo velké doušky vody, kysele se zatvářilo, dusilo se a prskalo, jako by se už už dávilo. Tehdy je matka vytáhla a přinutila je stěží pozorovatelným způsobem, aby vodu vyvrhlo. Po několik dalších týdnů jsem pozoroval tuto ženu, jak přinášela pravidelně den co den za ranního a večerního chládku dítě k potoku, aby je vykoupala. Není pak divu, že ostrované jsou taková obojživelná rasa, když jsou takhle pouštěni na vodu, jakmile spatří světlo světa. Jsem přesvědčen, že plování je pro lidského tvora stejně přirozené jako pro kachnu. A zatím kolik tělesně schopných lidí se v civilizovaných zemích utopí jako koťata za docela obyčejných okolností.

* * *

Dlouhé, nádherné a lesklé kadeře taipiských dívek vzbudily často můj obdiv. Krásné vlasy jsou pýchou a radostí každé ženy. Ať už jsou proti vůli přírody vyčesány na temeno hlavy a tam stočeny jako lano na lodní palubě, ať jsou zastrčeny za uši a splývají odtud jako zřasené rozhrnuté záclonky na okně, či je jim dovoleno, aby splývaly na ramena v přirozených kadeřích, jsou vždy pýchou své majitelky a korunou jejího úboru.

Taipiské dívky věnují mnoho času úpravě svého vlasu a bujných vln. Po koupeli – a často se koupají pětkrát až šestkrát denně – vlasy pečlivě vysuší; když se koupaly v moři, vždycky je ještě properou v říční vodě; pak je napustí silně vonícím olejem vyrobeným z dužiny kokosového ořechu.

Tento olej se získává ve velkém množství velmi prostým způsobem. Velká dřevěná nádoba s děrami ve dně se naplní roztlučenou dužinou a vystaví slunečním paprskům. Když se začne vylučovat olejovitá látka, kape otvory do široké kalabasové nádoby. Když se jí takto získá dostatečné množství, olej se čistí a stáčí do malých kulatých skořápek ořechu stromu „mu“, pro ten účel vydlabaných. Tyto ořechy se pak neprodyšně zapečetí pryskyřičnou zátkou a rostlinná vůně jejich zeleného obalu brzo oleji dodá příjemné vůně. Po několika týdnech vnější skořápka ořechu zcela zaschne a ztvrdne a nabude krásné pleťové barvy. Když se pak skořápky otevřou, objeví se, že jsou ze dvou třetin plny oleje světle žluté barvy, který šíří nejjemnější vůni. Tato elegantní malá vonná koule by sloužila ke cti toaletnímu stolku královny. Přednosti tohoto přípravku na vlasy jsou nesporné – dodává vlasu nádherného lesku a hedvábné jemnosti.

XXXII. kapitola

Zlé předtuchy – Hrozný objev – Několik poznámek o lidojedství – Druhá bitva s Happary – Divoký výjev – Tajemná hostina – Další odhalení

Od té doby, co jsem se náhodou potkal s umělcem Karkym, změnil se můj život v jediné neštěstí. Neminul den, aby mě některý domorodec nepronásledoval domluvami, že se mám podrobit ohavnému tetování. Jejich neodbytnost mě doháněla k polovičnímu šílenství, poněvadž jsem si byl vědom, jak snadno by mohli prosadit svou vůli v této nebo kterékoli jiné věci, kterou by si vzali do hlavy. Nicméně chovali se ke mně stále se stejnou vlídností jako od začátku. Feiewej byla stejně přítulná; Kory-Kory stejně oddaný; a král Mehevi stejně laskavý a blahosklonný. Teď jsem však byl, jak jsem přibližně odhadoval, asi tři měsíce v jejich údolí; dobře jsem už znal to malé území, na které byly mé vycházky omezeny; a začal jsem hořce pociťovat stav otroctví, v kterém mě drželi. Nebyl tu nikdo, s kým bych si mohl volně popovídat; nikdo, komu bych mohl sdělit své myšlenky; nikdo, kdo by mohl cítit s mým utrpením. Tisíckrát jsem si uvědomoval, oč by byl můj osud snesitelnější, kdyby byl Toby zůstal se mnou. Avšak byl jsem sám a opuštěn a pomyslet na to bylo strašné. Než přes svůj žal jsem dělal, co jsem mohl, abych vypadal klidný a v dobré míře, dobře věda, že kdybych projevil nějakou nespokojenost nebo touhu utéci, jen bych tím zhoršil své vyhlídky.

Právě v době, kdy jsem byl v tomto zoufalém duševním stavu, začala se zase hlásit ke slovu bolestná choroba, jíž jsem předtím trpěl a která pak téměř úplně zmizela, a to zase s příznaky tak prudkými jako dříve. Tohle další neštěstí mě téměř docela podlomilo; návrat choroby dokazoval, že bez důkladného lékařského zásahu je marné čekat na vyléčení; a když jsem přemítal o tom, že lékařská pomoc, již jsem potřeboval, je za těmi pahorky, které mě obkličovaly, a že, tak blízká, je mi nedosažitelná, propadl jsem beznaději.

V této bídné situaci se zlé předtuchy, které mě tísnily, zvyšovaly každou okolností svědčící o divošské povaze bytostí, jimž jsem byl vydán na milost a nemilost. Nejsilněji na mne zapůsobila jedna příhoda, která se právě tehdy udála.

Jak jsem se už zmínil, na hřebenové vaznici Marhejova domu viselo několik balíků zabalených v tapě. Mnohé z nich jsem vídával v rukou divochů a jejich obsah prohlíželi za mé přítomnosti. Byly tu však ještě tři balíky, které visely téměř právě nad místem, kde jsem lehával, a jejichž pozoruhodný vzhled často dráždil mou zvědavost. Několikrát jsem říkal Kory-Korymu, aby mi ukázal, co v nich je; ale můj služebník, který jinak téměř ve všech případech vyhověl mým přáním, vždycky odmítl.

Jednou jsem se nečekaně vrátil z Tei a můj příchod uvedl zřejmě obyvatele domu do svrchovaných rozpaků. Seděli dohromady na rohožích a podle provazů, které se táhly od stropu k podlaze, jsem ihned poznal, že z nějakého důvodu prohlížejí ty tajemné balíky. Zděšení, které bylo na divoších znát, naplnilo mě tušením něčeho zlého a neovladatelnou touhou, abych pronikl tajemstvím, tak žárlivě hlídaným. Přestože se mě Marhejo a Kory-Kory snažili zadržet, prodral jsem se kruhem domorodců a zahlédl na okamžik tři lidské hlavy, které ostatní přítomní spěšně balili do tapy, z níž je předtím vyňali.

Jednu z těch tří hlav jsem viděl zřetelně. Byla dokonale uchována, a co jsem z ní zahlédl, vypadalo, že byla vystavena působení kouře, takže se vysušila, ztuhla a mumifikovala. Na temeni měla stočeny dva dlouhé chumáče vlasů stejným způsobem, jakým je nebožtík nosíval za živa. Pokleslou čelist činily ještě příšernější dvě řady bílých zubů, které vyčnívaly mezi rty; šerednost hlavy zvyšovaly oční důlky, vyplněné oválnými kousky škeble perlorodky s černou skvrnou uprostřed.

Dvě z těch tří hlav patřily domorodcům; ale třetí k mé hrůze byla hlava bělocha. Ačkoli ji co nejrychleji přede mnou schovali, chvilka, na kterou jsem ji uviděl, stačila, abych si byl jist, že se v tom nemýlím.

Milosrdný bože! Jaké hrozné myšlenky se mě zmocnily! Kdybych rozluštil toto tajemství, snad bych rozluštil ještě jiná; v úděsném výjevu, jehož jsem byl svědkem, se mi možná vyjevil osud mého ztraceného společníka. Chtěl jsem strhnout plátno, v kterém byla hlava zavinuta, a zbavit se strašné nejistoty, jež mě trýznila. Než jsem se však vzpamatoval ze zděšení, které se mě zmocnilo, osudné balíky byly vytaženy ke stropu a opět se mi houpaly nad hlavou. Domorodci se teď rozčileně okolo mne shlukli a namáhali se mě přesvědčit, že co jsem právě viděl, byly hlavy tří happarských bojovníků padlých v boji. Tato zřejmá lež jen zvýšila můj strach a nenabyl jsem klidu, dokud jsem si neuvědomil, že tyto balíky jsem viděl houpat se u stropu již před Tobyho zmizením.

Avšak i když se tyto zlé obavy rozptýlily, můj objev stačil, aby mě v mém tehdejším duševním stavu naplnil nejchmurnějšími myšlenkami. Bylo zřejmé, že jsem viděl pozůstatky nějakého nešťastníka, kterého domorodci zavraždili na pobřeží při jednom z těch nebezpečných dobrodružných obchodování, jaká jsem už popsal.

Nebyla to však jen vražda toho cizince, co mne naplnilo černými myšlenkami. Chvěl jsem se při pomyšlení na osud, který asi stihl jeho mrtvé tělo. Je mi souzen stejný osud? Mám zahynout jako on, mám jako on snad být sněden a jen má hlava se má zachovat na strašnou památku toho, co se tu stalo? V mé obraznosti se bláznivě rozvíjely strašné představy a byl jsem si jist, že mě stihne to nejhorší. Ať jsem však měl jakékoli obavy, skrýval jsem je před ostrovany stejně pečlivě jako plný rozsah svého objevu. Časté ujišťování Taipiů, že nikdy nejedí lidské maso, mě sice nepřesvědčovalo; ale ač jsem už byl tak dlouho v tomto údolí, nikdy jsem nebyl svědkem ničeho, co by svědčilo o existenci lidojedství, a začal jsem tedy doufat, že k němu dochází jen velmi zřídka a že snad během svého pobytu na ostrově zůstanu ušetřen hrozného pohledu na ně. Leč běda, tyto naděje byly brzo zničeny.

Je zvláštní, že se mezi všemi našimi zprávami o lidojedských kmenech jen zřídka vyskytne očité svědectví o tomto odporném zvyku. Téměř vždy se vyvozují hrůzostrašné závěry buď ze zpráv Evropanů, kteří je mají z druhé ruky, nebo z přiznání domorodců samých, kteří se do jistého stupně zcivilizovali. Polynésané vědí o odporu Evropanů vůči tomuto zvyku, a proto jej vesměs popírají a se lstivostí, která je divochům vlastní, úspěšně zahlazují všechny jeho stopy.

Mnozí si povšimli krajní neochoty, s jakou se domorodci na Sandwichových ostrovech dodnes vyhýbají každé zmínce o nešťastném osudu Cooka. A podařilo se jim tak dobře zahalit tuto událost příkrovem tajemství, že ještě teď, přese všecko, co se o tom řeklo a napsalo, stále zůstává nejasné, zda se pomstili na těle zavražděného, jako to někdy činí svým nepřátelům.

Na Karakikova, kde se udála tato tragédie, pás měděného pobití lodi, přibitý na vztyčený sloup, se obvykle pokládá za označení místa, pod nímž spočívají „pozůstatky“ velkého plavce. Já si však daleko spíše myslím, že nejenom jeho mrtvému tělu zůstal odepřen křesťanský pohřeb, nýbrž že ani srdce, které bylo přeneseno nějaký čas později do Vancouveru a o kterém Havajci pevně tvrdí, že je Cookovo, není Cookovým srdcem, a že je to celé podvod na důvěřivých Angličanech.

Před několika lety žil na Maui, jednom ze Sandwichových ostrovů, starý náčelník, který podnícen chorobným slavomamem, se dal slyšet mezi cizinci, kteří tam pobývali, že on sám je živým hrobem palce u nohy kapitána Cooka – prý při lidojedské slavnosti, která následovala po bědné smrti Britově, mu připadla právě tato část jeho těla. Jeho rozhněvaní krajané podali na něj u domorodého soudu žalobu pro to, co my bychom přibližně nazvali nactiutrháním, ale to dobrotisko trvalo na svém; a poněvadž nebylo důkazu, který by to byl vyvrátil, žalobci byli odmítnuti a lidojedská proslulost žalovaného byla zachráněna. Na tomto rozsudku zbudoval si bohatství; i potom si zachoval zvyk poskytovat velmi výnosná slyšení všem zvědavým cestovatelům, kteří toužili spatřit člověka, který snědl palec velkého mořeplavce.

Vraťme se však k tomu, co jsem zažil sám. Když jsem asi týden po tom, co jsem odkryl obsah těch tajemných balíků, byl náhodou v Tei, zazněl nový válečný poplach; domorodci se vrhli pro zbraně, aby napadli happarské útočníky. Vše bylo jako posledně, jenže jsem tentokrát během potyčky zaslechl z hor alespoň patnáct ran z mušket. Hodinu nebo dvě po tom, co vše ztichlo, halasné vítězné zpěvy oznámily po údolí návrat bojovníků. Čekal jsem na jejich návrat s Kory-Korym, opíraje se o zábradlí pai-pai, když se z okolních hájů vynořil v nepořádku a s divokým křikem zástup ostrovanů. Uprostřed šli za sebou čtyři muži v rozestupu devíti nebo desíti stop a na ramenou jim spočívaly stejně dlouhé tyče, na kterých byly řemeny z kůry přivázány tři dlouhé úzké balíky pečlivě zabalené do velkých plachet z čerstvě natrhaných palmových listů sešpendlených bambusovými třískami. Tu a tam bylo znát na těchto zelených rubáších krvavé skvrny; a stejně byly krví potřísněny nahé údy bojovníků, kteří nesli tato strašlivá břemena. Na oholené hlavě toho, který šel první, zel hluboký šrám a okolo něho chuchvalce sedlé krve, která z rány vytryskla. Vypadal, jako by pod tíhou svého břemene už klesal. Výrazné tetování na jeho těle bylo pokryto krví a prachem; zarudlé oči se mu koulely v důlcích a na celém jeho vzhledu bylo znát velikou bolest a krajní vyčerpání; ale přesto šel dál, jako by ho poháněl nějaký mocný podnět, a zástup kolem něho se mu snažil dodat odvahy hlučným povzbuzováním. Ostatní tři muži měli paže a prsa poznamenány několika lehkými ranami, kterými se trochu okázale pyšnili.

Tito čtyři se nejvíce zasloužili v bitce, a osobovali si proto právo donést těla padlých nepřátel do Tei. Tak jsem alespoň usoudil z toho, co jsem viděl a co jsem stačil vyrozumět z výkladu Kory-Koryho.

Po boku těchto hrdinů kráčel král Mehevi. V jedné ruce nesl mušketu, na jejíž hlavni visel malý sáček prachu z hrubého plátna, a v druhé třímal krátký oštěp, který nesl před sebou a na nějž hleděl s vítězoslavnou pýchou. Vyrval tento oštěp slavnému happarskému borci, který se dal hanebně na útěk a kterého pronásledovali až přes hřeben hor.

Byli už docela blízko Tei, když bojovník s poraněnou hlavou – ukázalo se, že to je Narmoni – dvakrát nebo třikrát klopýtl a bezmocně se svalil. Teprve potom vzal jiný bojovník konec tyče z jeho ramene a položil jej na své.

Vzrušený hlouček ostrovanů s králem a s mrtvými těly nepřátel uprostřed mával hrubými zbraněmi, z nichž mnohé byly nyní polámány a rozbity, a s neustálým triumfálním pokřikem se blížil k místu, kde jsem stál. Když přišli pod Tei, posadil jsem se, abych mohl pozorně sledovat jejich počínání; ale ledva se zastavili, můj služebník, který mě na chvíli opustil, dotkl se mé paže a naznačil mi, že se máme vrátit do Marhejova domu. Nechtěl jsem jít, ale k mému překvapení Kory-Kory opětoval žádost, a to s nezvyklým důrazem. Přesto jsem ještě odmítal mu vyhovět, a jak na mne neodbytně naléhal, couval jsem před ním dozadu, když tu jsem ucítil na rameni těžkou ruku a obrátiv se, narazil jsem na hřmotnou postavu jednookého náčelníka Mou-Moua, který se právě odpojil od zástupu dole a vystoupil zezadu na pai-pai, kde jsem stál. Tvář měl probodnutu hrotem kopí a zranění dodávalo ještě hroznější výraz jeho ošklivě tetovanému obličeji, zohyzděnému už ztrátou oka. Pyšně a beze slova mi ukázal směrem k Marhejovu domu a Kory-Kory, obrátiv se ke mně zároveň zády, požádal mě, abych si mu na ně sedl.

Odmítl jsem jeho nabídku, ale dal jsem najevo ochotu odejít a pomalu jsem šel přes nádvoří, nechápaje, proč asi se mnou tak podivně zacházejí. Stačilo však pár minut uvažování, abych dospěl k přesvědčení, že se domorodci chystají k nějakému ohavnému obřadu, který patří k jejich zvláštním zvykům, a že podle jejich rozhodnutí nemám při něm být. Sestoupil jsem z pai-pai a kráčel jsem pryč v doprovodu Kory-Koryho, který tentokrát neprojevoval svůj obvyklý soucit s mou chromostí, ale zdálo se, že se stará jen o to, aby mě popohnal. Když jsem šel hlučným davem, který už obklopil celé Tei, hleděl jsem se zvědavostí i strachem na tři balíky položené teď na zem; ale ač jsem o jejich obsahu nepochyboval, silný obal mi bránil, abych rozeznal, zda opravdu v nich jsou lidská těla.

Příští den ráno, krátce po východu slunce, mě vzbudily ze spánku tytéž dunivé zvuky jako ten den po kalabasové slavnosti a přesvědčily mě, že divoši již začali s novou, a jak jsem pevně věřil, strašlivou slavností.

Všichni obyvatelé chaty s výjimkou Marheja, jeho syna a Teinor vzali na sebe sváteční oděv a odešli směrem k hájům.

Navrhl jsem Kory-Korymu, abychom šli jako obyčejně na ranní procházku k Tei. Neočekával jsem, že mi vyhoví, ale chtěl jsem si ověřit své podezření. Vskutku odmítl, a když jsem mu své přání opakoval, dal najevo, že mi v tom rozhodně zabrání; a aby mě od takové myšlenky odvedl, nabídl mi, že mě doprovodí k potoku. Šli jsme tam tedy a vykoupali se. Když jsme se vrátili do chaty, nalezl jsem k svému překvapení všechny její obyvatele doma; hověli si jako obvykle na rohožích, ačkoli z hájů stále zaznívaly bubny.

Zbytek dne jsem strávil s Kory-Korym a Feiewej. Toulali jsme se údolím v opačném směru od Tei, a kdykoli jsem jen pohlédl směrem k této budově, třeba skryté za stromy a vzdálené přes míli, můj průvodce vždy vykřikl: „Tabu, tabu!“

Zastavili jsme se v různých chatách a všude jsem viděl mnoho z jejich obyvatel pohodlně odpočívat nebo zaměstnávat se nějakou lehkou prací, jako by se nedělo nic zvláštního; jen jsem mezi nimi nezahlédl ani jednoho náčelníka nebo bojovníka. Několika lidí jsem se ptal, proč nejsou na „hula hula“ (slavnosti); odpovídali mi všichni v tom smyslu, že tato slavnost se jich netýká, nýbrž Meheviho, Narmoniho, Mou-Moua, Koloryho, Womonua, Kalona, a ve snaze, abych porozuměl, přeříkávali mi jména všech hlavních náčelníků.

Krátce, všechno jen zesilovalo mé podezření, co to je za slavnost, která se teď právě slavila; byl jsem si tím už téměř docela jist. Když jsem byl v Nukuhivě, často jsem slýchával, že se těchto lidojedských hostin nikdy neúčastní celý kmen, nýbrž pouze náčelníci a kněží; a co jsem nyní pozoroval, všecko se s tím shodovalo.

Bubny duněly bez přestání po celý den, a jak mi neustále zněly v uších, vzbuzovaly ve mně pocit hrůzy, který nejsem schopen popsat. Druhý den jsem již neuslyšel tento hlučný doprovod hodokvasu; usoudil jsem z toho, že nelidská hostina skončila, a z chorobné zvědavosti zjistit, zda mi snad něco v Tei neosvětlí, co se tam dělo, požádal jsem Kory-Koryho, abychom tam šli. Odpověděl mi tím, že ukázal prstem na vycházející slunce a potom na zenit, naznačuje, že musíme svou návštěvu odložit na poledne. Brzo odpoledne jsme se také vydali k tabuovým hájům. Jakmile jsme do nich vešli, s obavami jsem hleděl okolo sebe, hledaje nějakou památku výjevů, jež se tu nedávno dály; leč vše vypadalo jako obvykle. Když jsme dospěli k Tei, nalezli jsme tam Meheviho a pár náčelníků; odpočívali na rohožích a přijali mě s obvyklou vlídností. Nikdo z nich se nedotkl nedávných událostí; a já sám jsem se z důvodů nasnadě jsoucích zdržoval zmínky o nich. Když jsem se tam chvíli zdržel, měl jsem se k odchodu. Jda k nádvoří, ještě než jsem sestoupil z pai-pai, všiml jsem si podivně vyřezávané dřevěné nádoby pozoruhodných rozměrů, přikryté víkem, které bylo rovněž ze dřeva; podobala se tvarem malé kánoi. Okolo ní bylo bambusové zábradlíčko vysoké nejvýše stopu. Protože tato nádoba sem byla umístěna až po mé poslední návštěvě, pomyslel jsem si, že musí být v nějaké souvislosti s nedávnou slavností; a hnán zvědavostí, kterou jsem nemohl ovládnout, nadzdvihl jsem, jak jsem šel okolo, z jedné strany víko. V tutéž chvíli náčelníci, vidouce, co zamýšlím, vzkřikli hlasitě: „Tabu, tabu!“ Avšak rychlý pohled mi stačil; zahlédl jsem přeházené části lidské kostry, kosti ještě vlhké a s kousky masa lpícími na nich!

Kory-Kory, který byl pár kroků přede mnou, upozorněn výkřiky náčelníků obrátil se právě včas, aby zahlédl výraz hrůzy na mé tváři. Přiběhl ke mně a ukazuje na kánoi, rychle vykřikl: „Puerki! Puerki!“ (Prase! Prase!) Předstíral jsem, že jeho lži věřím, a několikrát jsem tato slova po něm opakoval, jako bych souhlasil s tím, co říkal. Ostatní divoši, buď že byli oklamáni mým chováním, nebo že nechtěli dávat najevo nelibost nad tím, co už se nedalo napravit, dál už si mě nevšímali a já hned nato opustil Tei.

Celou tu noc jsem probděl a přemítal o své nebezpečné situaci. Můj poslední hrozný objev a otázka mého osudu sklíčily mě tak jako dosud nikdy.

Mám, přemýšlel jsem malomyslně, nějakou sebemenší vyhlídku na to, že odtud uniknu? Jediný, kdo byl snad schopen mi pomoci, byl ten cizinec Marnu; ale vrátí se vůbec kdy do tohoto údolí? A vrátí-li se, dovolí mi, abych s ním vešel vůbec ve styk? Zdálo se mi, že jsem odříznut od jakéhokoli pramene naděje a že mi nezbývá nic než trpně čekat, co mi osud přichystá. Tisíckrát jsem se pokusil pochopit tajemné jednání domorodců. Jaký to má rozumný účel, že mě tu drží jako zajatce? Co zamýšlejí, že se mnou jednají s tak okázalou vlídností, a neskrývají tím nějaké zrádné úmysly? Anebo, jde-li jim jen o to, aby mě drželi jako vězně, kde vezmu sílu, abych prožil všechny dny svého života v tomto úzkém údolí, zbaven všeho styku s civilizovanými bytostmi a navždy odloučen od přátel a vlasti?

Zbývala mi jediná naděje. Francouzi nemohou dlouho odkládat svou návštěvu v zálivu, a umístí-li natrvalo posádku zde v údolí, divoši nebudou moci skrývat před nimi mou existenci do nekonečna. Co mi však zaručí, že mě ušetří až do té doby, kdy se něco takového stane a co sto různých náhod může odsunout?

XXXIII. kapitola

Cizinec opět přichází do údolí – Jediný rozhovor s ním – Pokus o útěk – Nezdar – Melancholie – Marhejův soucit

Asi deset dní po události vylíčené v předešlé kapitole dolehly ke mně vítané zvuky: „Marnu, Marnu nemi!“ Znovu rozhlašovali příchod toho cizince a na mne to působilo jako zázrak. Znovu budu moci hovořit s ním ve svém jazyce; rozhodl jsem se, ať to dopadne, jak chce, že se s ním domluvím na nějakém plánu, byť sebebeznadějnějším, abych se zachránil z prostředí, které se mi teď už stalo nesnesitelným.

Jak se přibližoval, vzpomínal jsem s mnoha obavami na nikterak slibné zakončení našeho minulého rozhovoru; a když vešel do chaty, s velikou úzkostí jsem pozoroval, jak ho tady přijmou. K mé radosti ho přivítali s živou radostí; také on mě vlídně pozdravil, posadil se vedle mne a rozhovořil se s domorodci okolo sebe. Nicméně se brzy ukázalo, že nemá nic důležitého, co by mi sdělil. Ptal jsem se ho, odkud přichází. Odpověděl mi, že z Puíarky, svého rodného údolí, a že se tam chce ještě dnes vrátit.

Náhle mi napadlo, že kdybych se pod jeho ochranou dostal jen do tohoto údolí, mohl bych se pak už snadno dostat po vodě do Nukuhivy; vzrušen vyhlídkami, které mi ukazoval tento plán, několika slovy jsem mu jej vyložil a zeptal se ho, jak by se dal nejspíše provést. Srdce se mi sevřelo, když mi svou lámanou angličtinou odpověděl, že se vůbec nedá provést. „Kanaka nenechají tebe jít nikam,“ řekl, „ty tabu. Proč ty nezůstat? Moc moí-moí (spát) – moc kí-kí (jíst) – moc wihení (mladých děvčat). Ó, moc dobré místo, Taipi! Ty nerad ten záliv, proč ty tedy sem šel? Ty neslyšel o Taipi? Každý běloch má strach před Taipi, tak žádný běloch nejde sem.“

Jeho slova mě neuvěřitelně sklíčila; a když jsem mu znovu vylíčil okolnosti, za nichž jsem se dostal do údolí, a snažil se vzbudit v něm soucit, poukazuje na nemoc, kterou jsem trpěl, poslouchal mě netrpělivě a posléze mě zhurta přerušil: „Já nikdy už nebudu poslouchat tebe; hned kanaka budou bláznit, zabít tebe a taky mne. Nevidíš, ty nesmíš mluvit se mnou vůbec? – Vidíš – ó! nemáš rozum – máš se dobře, ale oni budou zabít tebe, sníst tebe, pověsit tvá hlava tam nahoře jako Happar kanaka. Teď poslouchej – ale už nemluv. Hned já jdu pryč; ty vidíš, kudy já jdu pryč. Ó! Pak někdy v noci všichni kanaka budou moí-moí (spát) – ty budeš utéct – ty budeš přijít do Puíarka. Já budu mluvit v Puíarka s kanaka – oni ti nebudou ublížit – ó! – pak já budu vzít mou kánoi do Nukuhiva a ty nikdy nebudeš utýct od loď.“ S těmito slovy, podtrženými důraznými posunky, které nemohu popsat, Marnu se ode mne zdvihl a dal se hned do hovoru s několika náčelníky, kteří vešli do chaty.

Bylo by bývalo marné, abych se pokoušel znovu navázat rozhovor, který Marnu tak předčasně přerušil; byl zřejmě málo nakloněn tomu, aby dával všanc svou vlastní bezpečnost nějakým ukvapeným pokusem o mou záchranu. Avšak plán, který navrhl, mi připadal uskutečnitelný a rozhodl jsem se provést ho tak rychle, jak jen možno.

Když se zdvihl k odchodu, doprovázel jsem ho tedy s ostatními domorodci před chatu, abych si důkladně zapamatoval cestu, kterou zamíří z údolí. Ve chvíli, kdy chtěl seskočit z pai-pai, stiskl mi ruku, významně se na mne podíval a zvolal: „Teď vidíš – budeš udělat, co říkám – ó, budeš udělat dobře; – když nebudeš udělat – ó! pak budeš zemřít.“ V příštím okamžiku zamával ostrovanům oštěpem na rozloučenou a brzy zmizel po cestě, která vedla k průsmyku v horách proti happarské straně.

Teď jsem věděl, kudy utéci; ale jak jsem toho měl využít? Ti divoši mě neustále obklopovali; nemohl jsem se hnout z jedné chýše do druhé, aniž mě některý z nich nedoprovázel; zdálo se, že i během hodin věnovaných spánku sledovali ti, kdo se mnou sdíleli rohože, můj sebemenší pohyb. Leč přes tyto překážky jsem se rozhodl neodkládat svůj pokus. Abych měl přitom nějakou vyhlídku na úspěch, bylo nutné, abych vyrazil alespoň o dvě hodiny dříve, než domorodci zjistí, že jsem zmizel; každý poplach se šířil údolím tak snadno a všichni obyvatelé ovšem znali každé místečko v hájích tak dobře, že já, chromý, zesláblý a neznalý cesty, jsem nemohl doufat ve zdar, nebudu-li mít takový náskok. Mohl jsem tedy svého cíle dosáhnout jen v noci, a to ještě jenom při největší obezřetnosti.

Do Marhejova příbytku se vcházelo nízkým úzkým otvorem v čelní stěně. Tento průchod byl z důvodu, který jsem nemohl uhodnout, vždycky, jakmile se všichni uložili k spánku, uzavřen těžkými posuvnými vrátky udělanými z tuctu nebo více kusů dřeva, důmyslně spojenými slaměnými pletenci. Když kdokoli z obyvatel chtěl vyjít, hluk spojený s odsouváním těchto těžkých dveří vzbudil všecky ostatní; a více než jednou jsem si všiml, že tito ostrované jsou při tom skoro stejně popudliví jako tvorové civilizovaní.

Tuto nesnáz, která mi stála v cestě, jsem se rozhodl odstranit takhle: prostě v noci vstanu, odsunu dveře a omluvím se tím, že se jdu jen napít z kalabasy, která vždy stála venku na rohu pai-pai; při návratu úmyslně zapomenu za sebou zavřít za předpokladu, že divoši z lenivosti mou nedbalost nenapraví, vrátím se na svou rohož; trpělivě vyčkám, až zase všichni usnou; odkradu se ven a bez odkladu se vydám na cestu do Puíarky.

Hned tu noc po Marnuově odchodu jsem začal uskutečňovat svůj záměr. Byla podle mého odhadu asi půlnoc, když jsem vstal a odsunul dvířka. Domorodci, přesně podle mých předpokladů, vztyčili se na rohožích; někdo z nich se zeptal: „Arware pú awa, Tomo?“ (Kam jdeš, Tomo?); odpověděl jsem krátce „wei“ (voda) a vzal do ruky kalabasu. Když slyšeli mou odpověď, zase si lehli a já se za minutu nebo dvě vrátil na svou rohož, úzkostlivě očekávaje, jaký bude mít můj pokus výsledek.

Divoši se chvíli neklidně převalovali, pak se zdálo, že už postupně usínají, a já, raduje se z ticha, které zavládlo, už chtěl zase vstát, když tu jsem uslyšel slabé zašustění – temný stín zakryl vchod – vrátka se přes něj zasunula a můj spolunocležník, nevím který, se vrátil na svou rohož. To byla pro mne smutná rána; ale protože by to bylo mohlo vzbudit v domorodcích podezření, kdybych téže noci učinil ještě jeden pokus, byl jsem chtě nechtě nucen odložit jej na noc příští. Tak jsem několikrát opakoval stejný manévr, ale s úspěchem stejně malým jako poprvé. Poněvadž jsem se přitom vždy vymlouval na žízeň, Kory-Kory, buď že mě podezíral z nekalých úmyslů, nebo že mi chtěl udělat radost, každý večer teď pravidelně postavil vedle mne kalabasu vody.

I za těchto špatných vyhlídek jsem znovu a znovu opakoval svůj pokus; ale můj sluha přitom vždy vstal se mnou, jako bych se mu nesměl ani hnout z dohledu. Tak jsem musel pro přítomnou chvíli svých pokusů zanechat; ale snažil jsem se utěšit se myšlenkou, že přece uskutečním tímto způsobem svůj útěk.

Krátce po Marnuově návštěvě se můj stav tak zhoršil, že jsem mohl chodit jen s krajní obtíží, i když jsem se přitom opíral o oštěp, a Kory-Kory mě musel jako dříve k potoku nosit.

V nejparnější denní době jsem dlouhé hodiny lehával na rohoži, a zatím co skoro všichni kolem mne dřímali v bezstarostné pohodě, já bděl a chmurně uvažoval o osudu, kterému, zdálo se, už bych se marně bránil. Když jsem vzpomínal na milované přátele, kteří byli tisíce a tisíce mil od divošského ostrova, na kterém jsem byl držen v zajetí, a když jsem přemítal o tom, že jim můj hrůzyplný osud zůstane navždy utajen a že budou třeba s neumdlévající nadějí čekat na můj návrat, až se už dávno mé tělo smísí s prachem toho údolí, tu jsem se nemohl ovládnout a třásl jsem se úzkostí.

Jak živě se mi vryla v paměť každá nejmenší podrobnost scenérie, kterou jsem měl před očima v těchto dlouhých dnech bolesti a smutku! Rozprostírali mi teď rohože na mou žádost vždy přímo u dveří, proti nimž blízko stavěl Marhejo z větví svou chýši.

Kdykoli mě má něžná Feiewej a Kory-Kory, kteří uléhali vedle mne, na chvíli ponechali v nerušeném klidu, zmocňoval se mě zvláštní zájem o každý pohyb tohoto podivného starého bojovníka. Docela sám, v tichu tropického poledne, pokračoval ve své pokojné práci, sedě ve stínu a splétaje lístky větví kokosovníku, z nichž stavěl svou chýši, nebo stáčeje na kolenou zkroucená vlákna lýčí v prameny, kterými svazoval došky svého domečku. Často, když ustal v práci a zpozoroval těžkomyslný pohled, s nímž jsem na něm lpěl, zdvihl ruku s posunkem vyjadřujícím hlubokou soustrast a pak ke mně pomalu zamířil, vešel po špičkách, aby nevyrušil dřímající domorodce, vzal mi z ruky vějíř, posadil se přede mne a s upřímným pohledem mě jím ovíval. Hned vedle pai-pai, před vchodem do chýše, rostly v trojúhelníku tři velkolepé chlebovníky. Mohu si v této chvíli vyvolat v mysli jejich štíhlé kmeny a půvabnou drsnost jejich kůry, jak si můj zrak zvykl upírat se na ně den co den za mých samotářských dum. Je to podivné, jak se dovedou vloudit do naší lásky neživé předměty, a nejvíce v hodinách zármutku. I teď, uprostřed hluku a ruchu pyšného a živého města, v kterém bydlím, objevuje se mi obraz těchto tří stromů před očima, jako by stály přede mnou, a pořád ještě cítím onu uklidňující tichou radost, kterou jsem tehdy prožíval, hledě dlouhé hodiny na jejich nejvyšší větve, půvabně vlající ve vánku.

XXXIV. kapitola

Útěk

Minuly téměř tři týdny od Marnuovy druhé návštěvy a byly to jistě už více než čtyři měsíce, co jsem přišel do tohoto údolí. Jednoho dne okolo poledne, když vše odpočívalo v hlubokém tichu, objevil se nenadále ve dveřích jednooký náčelník Mou-Mou, shýbl se ke mně, jak jsem tu ležel přímo proti němu, a řekl polohlasně: „Toby permi ina“ (Toby přišel). Milosrdné nebe! Do jakého zmatku citů mě uvrhla tato neočekávaná zpráva! Přestal jsem cítit bolest, která mě do té chvíle soužila, postavil se a zuřivě volal na Kory-Koryho, který vedle mne spal. Překvapení domorodci vyskočili z rohoží; rychle zvěděli, co se stalo, a v příští chvíli jsem už byl na cestě do Tei, sedě Kory-Korymu na zádech a obklopen vzrušenými domorodci.

Z podrobností, které vyprávěl po cestě Mou-Mou ostatním, mohl jsem porozumět jen tolik, že se můj ztracený druh vrátil v lodi, která právě veplula do zálivu. Slyše tyto novinky, dychtil jsem, aby mě hned odnesli k moři, než snad nějaká nepříznivá okolnost zmaří naše setkání; leč s tím nesouhlasili a šli dál ke královskému sídlu. Když jsme se k němu přiblížili, Mehevi a několik náčelníků nám vyšli vstříc před nádvoří a volali na nás, abychom k nim vešli.

Jakmile jsme se přiblížili, pokusil jsem se jim vysvětlit, že musím za Tobym dolů k moři. Král to zamítl a pokynul Kory-Korymu, aby mě donesl do domu. Marně jsem se vzpíral; ve chvíli jsem už byl uvnitř Tei, obklopen divochy hlučně rozprávějícími o této novince. Zas a zas se vracelo jméno Tobyho, doprovázeno vzrušenými výkřiky úžasu. Zdálo se, že si dosud nejsou jisti, zda vskutku přišel, a každá nová zpráva, která došla z pobřeží, vyvolávala nanejvýš živý ozvuk.

Téměř šílený, že mě nechávají v takové nejistotě, zapřísahal jsem vášnivě Meheviho, aby mi dovolil pokračovat v cestě. Ať už můj druh přijel či ne, cítil jsem předtuchu, že se blíží rozhodnutí o mém osudu. Zas a znova jsem opakoval Mehevimu svou žádost. Díval se na mne upřeným a vážným zrakem, leč posléze povolil mé neústupnosti a váhavě vyhověl mé žádosti.

V doprovodu nějakých padesáti domorodců pokračoval jsem teď rychle v cestě, přenášen co chvíli ze zad jednoho na záda druhého a pobízeje své nosiče se vším důrazem neustále dopředu. Za tohoto spěchu mi ani na chvíli nenapadlo, že zpráva, která mě došla, třeba ani není pravdivá. Existovala pro mne jen jedna jediná naděje, že jestli se podaří překonat nedůvěřivý odpor těchto divochů, naskýtá se mi teď příležitost k osvobození.

Poněvadž mi bylo po celou dobu pobytu zde v údolí zakázáno přiblížit se k moři, vždy jsem to spojoval s myšlenkou na útěk. I Toby – opustil-li mě ovšem vůbec ze své vůle – mohl provést svůj útěk jen po moři; a když nesli k moři mne, byl jsem pln naděje, jakou jsem do té doby nepocítil. Bylo jisté, že do zálivu veplula nějaká loď, a neměl jsem celkem důvod pochybovat o tom, že je na ní můj druh. A tak pokaždé, když jsme se dostali na nějakou vyvýšeninu, dychtivě jsem se díval kolem, abych ho uviděl.

Nesli mě poklusem uprostřed vzrušeného zástupu, který divoce gestikuloval a křičel, jako by na něj působilo nějaké vzrušení stejně silně jako na mne. Často jsem musel sklonit hlavu před větvemi, které visely nad stezkou, a nepřestával jsem zapřísahat ty, kteří mě nesli, aby ještě zrychlili svůj už tak spěšný krok.

Když jsme takto urazili asi čtyři nebo pět mil, potkala nás skupina nějakých dvaceti ostrovanů, mezi nimiž a mým doprovodem se rozvinula živá rozprava. Netrpělivý ze ztráty času, která vznikla tímto zastavením, pobízel jsem muže, který mě nesl, aby šel dál bez svých otálejících společníků, když tu Kory-Kory ke mně přiběhl a sdělil mi třemi osudnými slovy, že se celá zpráva ukázala falešnou a že Toby nepřišel: „Toby ouli permi.“ Bůh sám ví, jak je možné, že jsem ve svém duševním a tělesném stavu vydržel tuto smrtelnou ránu; ne že bych vůbec něco takového nebyl očekával, ale věřil jsem, že se to snad neukáže dříve, než se dostaneme na pobřeží. Teď však jsem si už vypočítal, co domorodci udělají. Vyhověli mým prosbám jenom proto, abych mohl šťastně uvítat svého ztraceného druha; ale teď, když se vědělo, že tu není, hned mě donutí k návratu.

Mé předpoklady byly až příliš správné. Přes všechen můj odpor mě donesli do blízké chýše a složili mě na rohože. Nato někteří z těch, kteří mě doprovázeli z Tei, šli dál sami k moři. Mezi těmi, kteří zůstali stát okolo chaty, aby počkali, až se tamti vrátí, byli Marhejo, Mou-Mou, Kory-Kory a Teinor.

Pro mne to bylo důkazem, že cizinci – snad mí vlastní krajani – z toho nebo onoho důvodu vepluli do zálivu. Byl jsem celý bez sebe z pomyšlení, že jsou tak blízko, a bez zřetele na bolest, kterou jsem trpěl, nedbal jsem už ujišťování divochů, že v zálivu není žádný člun, ale postavil jsem se a snažil se dostat ke dveřím. Několik mužů hned obsadilo východ a poručili mi, abych se zase posadil. Hněvivé pohledy podrážděných divochů mě přesvědčily, že násilím nic nepořídím a že chci-li dosáhnout svého cíle, mohu spoléhat jenom na prosby.

Takové úvahy mě vedly k tomu, že jsem se obrátil na Mou-Moua, jediného přítomného náčelníka, s kterým jsem se často vídal, a snažil jsem se mu vyložit, že pořád věřím, že Toby přistál na pobřeží, a zapřísahal jsem ho, aby mi dovolil jít dál a přivítat ho. Na všechno jeho opětovné ujišťování, že tam můj druh není, tvářil jsem se hluchým; a stále jsem ho naléhavě žádal a prosil s posunky tak výmluvnými, že tento jednooký náčelník jim nemohl, zdálo se, odolat. Díval se na mne ovšem asi jako na svéhlavé děcko, jemuž nemá to srdce odpírat a jemuž proto shovívavě ustupuje. Promluvil pár slov k ostatním domorodcům, kteří hned odstoupili ode dveří, a já bez meškání vyšel z chaty.

Před chatou jsem se toužebně ohlížel po Kory-Korym; ale po tomto služebníku, dosud tak věrném, nebylo vidu. Nechtěl jsem se zdržovat ani chvíli, když teď každý okamžik mohl být rozhodný, pokynul jsem svalnatému chlapíkovi, který stál blízko, aby mě vzal na záda; k mému překvapení zlostně odmítl. Obrátil jsem se na jiného, leč se stejným výsledkem. Stejně neúspěšný byl třetí pokus; a teď jsem pochopil, proč Mou-Mou ustoupil mému naléhání a proč se ostatní chovali tak podivně. Mou-Mou mi zřejmě jenom poskytl volnost jít dál k moři, protože předpokládal, že to nemohu dokázat.

Přesvědčiv se o jejich rozhodnutí ponechat mě v zajetí, propadl jsem zoufalství; a téměř necitelný k bolesti, jíž jsem trpěl, uchopil jsem oštěp, který stál opřen o přečnívající okap chaty, a opíraje se o něj, pustil jsem se po cestičce, která se vinula kolem chaty. K mému překvapení mi dovolili, abych šel takto sám dál, a zůstali všichni před domem, zabráni do vážného hovoru, který se stával stále hlučnější a prudší; a s nevýslovnou radostí jsem zpozoroval, že se jejich mínění začala různit, že se tu utvořily dvě strany a že tedy v jejich rozepři možná je pro mne nějaká naděje na vyváznutí.

Než jsem se dostal o sto yardů dále, divoši mě zase obklopili; byli stále v nejprudší debatě a vypadalo to, že každou chvíli začnou padat rány. Uprostřed tohoto hluku a zmatku přistoupil ke mně starý Marhejo a já nikdy nezapomenu na to, jak laskavě se na mne podíval. Položil mi ruku okolo ramen a s důrazem vyslovil jedno anglické slovo, jemuž jsem ho naučil: home. Domů. Pochopil jsem ihned, co míní, a ze srdce jsem mu děkoval. Feiewej a Kory-Kory přišli s ním a oba vzlykali; a stařec musel dvakrát opakovat svému synovi, že ho musí poslechnout a vzít mě zase na záda. Jednooký náčelník se proti tomu stavěl, ale odmítli ho, a to, zdálo se mi, dokonce někteří z jeho vlastní strany.

Pokračovali jsme v cestě a nikdy nezapomenu na nadšení, které se mě zmocnilo, když jsem zaslechl řev příboje rozbíjejícího se o břeh. Zanedlouho jsem už zahlédl jeho vysoké vlny, jak se třpytí mezi stromy. Oceáne! S jakým uchvácením jsem pozdravil jako staré přátele tvé velebné znění a tvou podobu! Teď už bylo dobře slyšet i výkřiky hloučku domorodců na břehu a skoro jsem si představoval, že v zmatené směsici hlasů rozeznávám řeč svých krajanů.

Když jsme dospěli na volné místo mezi hájem a mořem, první, co jsem uzřel, byl anglický velrybářský člun obrácený přídí k moři a vzdálený jen několik provazců. Byl obsazen pěti ostrovany v krátkých kartounových suknicích. Můj první dojem byl, že zrovna odplouvají a že po všem svém úsilí přicházím příliš pozdě. Zděsil jsem se; ale druhým pohledem jsem se ujistil, že se člun pouze udržuje na místě proti příboji; a vzápětí už jsem zaslechl, jak mě někdo uprostřed zástupu na břehu volá jménem.

Pohleděl jsem tím směrem a k nepopsatelné radosti jsem rozeznal vysokou postavu Karakoia, kanaka z Oahu, který se často objevil na palubě Dolly, když kotvila v Nukuhivě. Nosil zelenou loveckou kamizolu, kterou mu věnoval jeden důstojník z francouzské vlajkové lodi Reine Blanche a kterou nikdy neodkládal. Teď jsem si vzpomněl, že mi tento kanaka často říkal, že je tabu ve všech údolích tohoto ostrova, a když jsem ho v této chvíli spatřil, rozpoutala se ve mně bouře radosti.

Karakoi stál těsně u moře s velkým svitkem bavlněné látky přes rameno, v jedné ruce s dvěma či třemi plátěnými sáčky prachu a v druhé s mušketou, kterou, zdálo se, nabízel několika náčelníkům před sebou. Ti se však s nechutí odvraceli od nabízených předmětů a jakoby v nevoli z jeho přítomnosti posílali ho prudkými posunky do člunu a přikazovali mu, aby odplul.

Nicméně kanaka zůstával na místě a já pochopil, že se snaží vykoupit mi svobodu. Vzrušen touto myšlenkou, hlasitě jsem na něj zavolal, aby přišel ke mně; ale on odpověděl lámanou angličtinou, že mu ostrované hrozí probodnout ho svými oštěpy, pohne-li se na krok ke mně. Já se zatím ještě pořád k němu blížil, obklopen hustým zástupem domorodců, z nichž někteří mě drželi nebo výhrůžně na mne mířili oštěpy. A stále jsem jasně pozoroval, že se mnozí z těch, kteří mi byli poměrně nakloněni, tváří nerozhodně a starostlivě.

Byl jsem ještě asi třicet yardů od Karakoia, když mi domorodci znemožnili další cestu a donutili mě, abych se posadil na zem, držíce mě stále za paže. Hluk a zmatek se teď zdesateronásobil a uviděl jsem, že tu je několik kněží, kteří zřejmě chtěli na Mou-Mouovi a ostatních náčelnících, aby mi zabránili v odplutí; a ohavné slovo „ru-ne! ru-ne!“, které jsem slyšel během tohoto dne tisíckrát, zaléhalo teď ke mně ze všech stran. A stále jsem viděl toho kanaku, jak se kvůli mně namáhá, jak se odvážně pře s domorodci, a aby je přemluvil, ukazuje jim látku a prach a spouští kohoutek muškety. Avšak ať říkal a dělal, co chtěl, křik divochů okolo něho tím jen vzrůstal a chovali se, jako by ho nejraději zahnali do moře.

Když jsem si uvědomil, jak neobyčejnou cenu přikládají tito lidé věcem, jež mohli dostat výměnou za mne, a jak rozhorleně je odmítají, pochopil jsem, že mají se mnou nějaké pevné úmysly. V zoufalství a neohlížeje se na důsledky, sebral jsem všecky své síly, setřásl ze sebe hrozen všech těch, kteří mě drželi, vyskočil na nohy a utíkal ke Karakoiovi.

Tento nerozvážný pokus téměř zpečetil můj osud. Z obavy, že bych jim mohl uniknout, několik ostrovanů teď najednou vzkřiklo, a tísníce se na Karakoia, hrozili mu divokými posunky a vskutku ho zatlačili do moře. Zděšen jejich zuřivostí a stoje téměř po pás v příboji, snažil se je chudák uklidnit; ale posléze ze strachu, že by se na něm mohli dopustit nějakého osudného násilí, přivolal pokynem své druhy, aby hned připluli a vzali ho do člunu.

Právě v této chvíli, kdy jsem zmíral smrtelnou úzkostí a myslel, že je veta po vší naději, vypukl nový spor mezi oběma skupinami, které šly se mnou k moři; zaťaly se pěsti, padly rány a vytryskla krev. Rvačka připoutala k sobě pozornost všech, takže mě nechali být; jen Marhejo a Kory-Kory zůstali se mnou a chuděrka má Feiewej, která se ke mně tiskla a hořce vzlykala. Viděl jsem, že teď, anebo nikdy. Se sepjatýma rukama a úpěnlivě se dívaje na Marheja blížil jsem se ke břehu, který byl teď téměř prázdný. Stařec měl oči plné slzí, ale ani on, ani Kory-Kory se nepokusili mě zadržet. Brzy jsem se dostal ke kanakovi, který s úzkostí pozoroval mé pohyby; posádka člunu veslovala k okraji příboje, až jak se nejdál mohla odvážit; objal jsem na rozloučenou Feiewej, která žalem jako by byla ztratila řeč; a v příští chvíli už jsem byl v bezpečí člunu a se mnou Karakoi, který hned rozkázal veslařům vyrazit. Marhejo a Kory-Kory a mnoho žen mě následovalo do vody a já si řekl, že jako jediný projev vděčnosti, kterého jsem byl schopen, jim dám zboží, které Karakoi přinesl jako výkupné za mne. Podal jsem Kory-Korymu mušketu, místo níž by byl zřejmě raději popadl mě, hodil štůčky bavlny starému Marhejovi, ukazuje, že patří chudince Feiewej, která šla ke kraji moře a teď seděla zoufale na břehu, a sáčky s prachem jsem hodil nejbližším dívkám, které je všecky velmi rády přijaly. Rozdílení těchto darů netrvalo déle než deset vteřin a než jsem s tím skončil, člun plul již plnou rychlostí, zatím co kanaka celou tu dobu hlasitě protestoval proti tomu, co pokládal za zbytečné rozhazování cenného majetku.

Ačkoli bylo jasné, že několik domorodců už zpozorovalo můj úmysl, přece pokračovali ve sporu; a teprve když loď byla asi padesát yardů od pobřeží, vběhl Mou-Mou se šesti nebo sedmi jinými bojovníky do moře a začali po nás házet oštěpy. Několik oštěpů nás jen tak tak minulo, ale nikdo nebyl zraněn a lodníci statečně veslovali dál na širé moře. Dostali jsme se sice brzy z dosahu oštěpů, ale pluli jsme krajně pomalu; z moře vanul prudký vítr a unášel nás příliv; a viděl jsem, že Karakoi, který kormidloval, několikrát se zahleděl na ostroh, který uzavíral záliv a který jsme museli obeplout.

Divoši, seskupení do několika hloučků, zůstali minutu nebo dvě po našem odplutí docela bez pohybu a tiše. Náhle však nám pohyby rozrušeného Mou-Moua ukázaly, že se rozhodl, co dělat. Hlasitě volaje na své druhy a ukazuje válečnou sekyrou k mysu, tryskem se rozběhl a za ním asi třicet domorodců, mezi nimiž bylo několik kněží. Všichni ječeli z plna hrdla: „Ru-ne! Ru-ne!“ Měli zřejmě v úmyslu připlavat k nám z mysu a tak nám zastoupit cestu. Vítr každou minutou vzrůstal a vál přímo proti nám a hladina byla rozvlněna právě tím způsobem, při kterém se vesluje nejnesnadněji. Ještě pořád to však vypadalo, že vyvázneme; když jsme však byli asi sto yardů od onoho ostrohu, nejrychlejší z domorodců se už vrhali do vody a všichni jsme se báli, že v pěti minutách budeme mít okolo sebe dvacet těch zuřivých lotrů. V tom případě byl náš osud zpečetěn; neboť tito divoši se naprosto nepodobají chabým plavcům civilizovaných národů a jsou ve vodě možno-li ještě nebezpečnější než na souši. Teď rozhodovala jenom síla; ostrované na našem člunu veslovali, až se vesla ohýbala, a divoši z Taipi spěli k nám přes to, že moře bylo velmi neklidné, s děsivou rychlostí.

Ve chvíli, kdy jsme se dostali k mysu, divoši už nám právě přetínali cestu. Naši veslaři vytáhli nože a drželi je v zubech; já sám se chopil lodního háku. Všichni jsme si byli vědomi toho, že podaří-li se divochům nás zaskočit, použijí téhož manévru, který se stal osudným už tolika posádkám v těchto mořích; pověsí se nám na vesla, zachytí se okraje člunu a člun převrhnou. Pak už jim budeme vydáni na milost a nemilost.

Po několika vteřinách bezdechého napětí jsem rozeznal tvář Mou-Moua. S válečnou sekyrou v zubech rozrážel svým mohutným tělem vodu, až se pěnila. Byl k nám nejblíže a v příštím okamžiku byl by se zachytil některého vesla. I v této chvíli jsem cítil hrůzu z činu, ke kterému jsem se chystal; teď však nebyl čas na lítost a zpytování svědomí. Vší silou a přesně míře, mrštil jsem po něm lodním hákem. Chytil ho právě pod krkem a stáhl ho pod vodu. Neměl jsem už čas opakovat tuto ránu, ale viděl jsem, jak se vynořil na hladinu v úplavu za člunem, a nikdy nezapomenu na zuřivý výraz jeho tváře.

Z ostatních se dostal k lodi jen jeden. Zachytil se okraje člunu, ale nože našich veslařů mu tak pochroumaly zápěstí, že se musel pustit. V příští minutě byli už všichni za námi a my byli zachráněni. Mocné vzrušení, jež mě až do té chvíle povzbuzovalo, teď ochablo, a já se svalil v bezvědomí do Karakoiovy náruče.

Okolnosti, za nichž došlo k mému naprosto neočekávanému úniku, mohu vylíčit docela krátce. Kapitán jedné australské lodi nemohl na těchto zapadlých místech sehnat námořníky. Zastavil se v Nukuhivě, aby tam najal posádku, ale nezískal ani jediného muže. Chtěl už se svou bárkou vyplout, když se u něj objevil Karakoi. Sdělil mu, že v sousedním zálivu taipiském je v zajetí divochů jeden americký námořník, a nabídl mu, že dostane-li potřebné zboží, aby ho vykoupil, vysvobodí ho. Karakoi se to dověděl od Marnua, jemuž tedy koneckonců vděčím za svobodu. Kapitán souhlasil a Karakoi se vrátil s pěti domorodci z Nukuhivy, kteří byli tabu, na palubu bárky, jež vyplula za několik hodin směrem k Taipi a proti ústí taipiského zálivu svinula hlavní plachtu. Velrybářský člun s posádkou tabuovaných lidí se vydal do zátoky, zatím co se nezakotvená loď kolébala na širém moři.

Co následovalo, už jsem podrobně vyložil, a zbývá dodat jen málo. Když jsme se dostali k „Julii“, vytáhli mě na palubu; vzbudil jsem nejživější zájem jak svým divným vzhledem, tak svým pozoruhodným dobrodružstvím. Dělali pro mne, co mohli; leč byl jsem v tak zuboženém stavu, že minuly tři měsíce, než jsem se uzdravil.

Tajemství zahalující osud mého přítele a druha Tobyho se nikdy nevyjasnilo. Nevím dodnes, zda se mu podařilo dostat se z taipiského údolí, či zda zahynul rukama domorodců.

Dodatek

Autor tohoto svazku přijel na Tahiti téhož dne, co Francouzi dovršili své zločinné záměry, dosadili nižší náčelníky za nepřítomnosti jejich královny, a tím dovedli do konce dovedně formulovanou smlouvu, kterou tato královna byla vlastně sesazena. Při této příležitosti použili hrozeb i lichotek, ale hlavním argumentem, který měl uklidnit úzkost svědomitějších ostrovanů, byla dvaatřicetiliberní děla, která vyhlížela ze střílen fregaty.

A přece toto pirátské uchvácení Tahiti a všechen žal a zoufalství, které toho byly následkem, nezpůsobilo – alespoň v Americe – ani z poloviny tak velkou senzaci, jakou vyvolalo jednání Angličanů na Jižních Sandwichových ostrovech. Nic nebylo nikdy vylíčeno nepravdivěji než události, které nastaly po příchodu lorda George Pauleta na Oahu. Za čtyřměsíčního pobytu v Honolulu, hlavním městě souostroví, autor si získal důvěru jednoho Angličana, kterého jeho lordstvo mnoho používalo; a jak velký byl autorův údiv, když přišel na podzim roku 1844 do Bostonu a četl překroucené zprávy a smyšlenky, které ve Spojených státech vyvolaly tak prudký výbuch rozhořčení proti Angličanům. Proto soudí, že to je pouhý akt spravedlnosti vůči statečnému důstojníkovi, uvede-li hlavní okolnosti týkající se této události.

Není potřeba vracet se ke všemu tomu zneužívání moci, které zakusili nějakou dobu před jarem roku 1843 britští občané, kteří tu sídlili, zvláště kapitán Charleton, generální konzul Jejího Britského Veličenstva, od domorodé vlády Sandwichových ostrovů. Slabomyslný král měl v té době ve veliké oblibě nějakého dr. Judda, pobožnůstkářského dobrodruha a lékárníka, který s jinými spřízněnými a vlivnými duchy byl plný zaryté nenávisti vůči Anglii. Převaha junty nevědomých a pletichářských metodistických starších v radě polocivilizovaného krále, který vládl absolutní mocí nad národem balancujícím právě na hranici mezi barbarstvím a civilizací a který se dostával do neobyčejných nesnází pro zvláštnost svého vztahu k cizím státům, to nebyla zrovna vhodná situace, která by vedla k zdravé politice vlády.

Posléze věci došly špatným vedením záležitostí do takové krajnosti, že už se nedaly snášet další urážky a ústrky, jejichž předmětem byl konzul. Kapitán Charleton, když mu bylo urážlivým způsobem zakázáno opustit ostrovy, potajmu se dostal do Valparaisa a tam se sešel s anglickým vrchním velitelem v Tichomoří, kontradmirálem Thomasem. Ten po Charletonových zprávách vyslal lorda George Pauleta s fregatou Carysfort, aby vyšetřil zmíněné zlořády a zjednal nápravu. Když lord Paulet připlul na místo určení, vyslal na břeh svého prvního náměstka s dopisem králi. Dopis byl stylizován krajně zdvořile a žádalo se v něm, aby lord Paulet byl poctěn slyšením. Poslu byl odepřen přístup k Jeho Veličenstvu; Paulet byl chladně odkázán na dr. Judda s tím, že tomu lékárníkovi se dostalo plné moci k jednání. Jeho lordstvo odmítlo takový opovážlivý návrh, obrátilo se na krále novým dopisem a opakovalo svou žádost; ale i ta byla odmrštěna. Právem rozhorlen tímto jednáním napsal lord Paulet třetí dopis, vypočítal křivdy, které se mají odčinit, a žádal, aby přistoupili na jeho požadavky; jinak že bez odkladu zahájí nepřátelství.

Teď už byla vláda nucena jednat a hanební královi poradci se rozhodli k šikovnému politickému tahu, kterým chtěli získat sympatie a vyvolat rozhořčení křesťanského světa. Jeho Veličenstvo oznámilo britskému kapitánovi, že nemůže jako svědomitý vládce svého milovaného lidu vyhovět svémocným požadavkům jeho lordstva, ale že si přeje odvrátit hrůzy války a že mu tedy nabízí, aby přijal „zatímní postoupení“ ostrovů, a to až do výsledku jednání, probíhajících právě v Londýně. Paulet, drsný a přímočarý námořník, vzal krále za slovo a po ještě několika předběžných úmluvách ujal se havajských záležitostí. Uplatňoval přitom téhož pevného a dobrotivého ducha, který poznamenal kázeň na jeho fregatě a který jej činil modlou jeho lodní posádky. Brzy si získal přízeň všech ostrovanů; jen král a náčelníci, jejichž feudální vládu nad prostým lidem se jejich misionářští poradci pracně snaží udržet, sledovali všechno jeho jednání s nanejvýš ostražitou nevraživostí. Žárliví na jeho vzrůstající oblíbenost a neschopni ji mařit, snažili se útočit na jeho obecnou oblíbenost tím, že ostentativně protestovali proti jeho činům a odvolávali se po orientálsku za svědka „širokého vesmíru“, aby se slitoval nad jejich „nevídanými útrapami“.

Lord George Paulet si nevšímal jejich prázdných stížností a dal se do toho, aby usmířil neshody mezi cizími usedlíky, aby napravil křivdy, které se jim staly, aby podporoval jejich obchodní zájmy a aby zlepšil, pokud to bylo v jeho moci, životní podmínky opovrhovaných domorodců. Nesprávnosti, které odhaloval a usilovně potlačoval, byly příliš četné, než abych je zde zaznamenal. Měl bych se však zmínit alespoň o jednom případě, který dá jakousi představu o politováníhodně špatné vládě, které byli tito ubozí ostrované podrobeni.

Je dobře známo, že zákony na Sandwichových ostrovech jsou stále měněny, a to způsobem naprosto libovolným; všechny představy o právu a neprávu jsou tím v myslích domorodců mateny a výsledky jsou nanejvýš nebezpečné. V ničem není toto zlo znát více než v tom, jak se neustále mění nařízení proti prostopášnosti. Jednou je nejnevinnější volnost mezi pohlavími trestána pokutou a vězením; jindy jsou zas všechny předpisy odvolány a následuje docela otevřená a neskrývaná zhýralost.

Tak se stalo, že v době Pauletova příchodu byly alespoň po tři týdny vytrvale uplatňovány puritánské zákony jako v Connecticutu. Následkem toho pevnost v Honolulu byla plná dívek, odsouzených, aby se kály za své poklesky proti ctnosti. Paulet, ačkoliv zprvu nebyl ochoten zasahovat do nařízení platných jen pro domorodce, byl konečně pod vahou určitých zpráv nucen, aby zavedl přísné vyšetřování vnitřní správy generála Kekuanoa, správce ostrova Oahu; byl to jeden ze sloupů havajské církve a velitel té pevnosti. Brzo zjistil, že mnoho těch mladých žen, které ve dne musely pracovat ve prospěch králův, bylo v noci podloudně převáděno přes hradby pevnosti – která na jedné straně stojí přímo nad mořem – a odtud tajně na palubu lodí, s kterými generál uzavřel smlouvu, že jim dívky pošle. Před svítáním se vracely do vězení. Jejich mlčení o těchto tajných výletech bylo vykupováno malou částí z odměn za jejich ohavný hřích, které dostával Kekuanoa.

Energie, s níž zákony proti prostopášnosti byly v té době uplatňovány, umožnila tomuto generálovi, aby se sám do veliké míry zmocnil tohoto ohavného podnikání; a odtud mu plynuly do pokladen – a někteří říkají, že do pokladny vlády – pozoruhodné částky peněz. Je to ovšem politováníhodná skutečnost, že vůbec hlavní příjem havajské vlády pochází z pokut, které byly uvaleny na neřest, nebo spíše z úředních povolení, kterých se jí dostávalo, takže čím více bylo neřesti, tím měla vláda větší prospěch. Kdyby se byl lid stal ctnostným, vláda by byla zchudla; ale jak to dnes vypadá, má tato vláda málo chuti k tomu, aby se dala vydržovat ze ctnosti.

Nějakých pět měsíců po tom, co Angličané převzali vládu nad ostrovem, vplula do honolulského přístavu fregata Dublin, vlajková loď kontradmirála Thomase. Její náhlé objevení vyvolalo na ostrově nesmírné vzrušení. Třetí den po jejím připlutí anglický námořník stáhl britskou vlajku, která vlála nad pevností, a na stejnou žerď byly opět vytaženy havajské barvy. V témže okamžiku dlouhá dvaačtyřicetiliberní děla na kopci Panchbowl otevřela svá železná hrdla v triumfální odpověď na hřmění pěti válečných lodí v přístavu; a král Kamehameha III., obklopen skvělou skupinou britských a amerických důstojníků, rozvinul královskou standartu před shromážděním tisíců svých občanů, kteří se seběhli, přivábeni velkolepou vojenskou podívanou cizinců, aby byli svědky formálního vrácení ostrovů jejich starým vládcům.

Admirál, když schválil jednání svých podřízených, přiměl vládce k přijetí svých podmínek, a tak přestalo být nutné, aby prodlužoval zatímní postup vládní moci.

Stalo se to příležitostí k bouřlivým radovánkám krále a předních náčelníků; ti pak snadno rozpoutali nadšení nižších vrstev tím, že zmírnili na čas přísnost zákonů. Královská prohlášení byla vyhlášena plakáty anglicky a havajsky na honolulských ulicích a oznámena v lidnatějších vesnicích souostroví. Jeho Veličenstvo sdělilo milujícím poddaným svůj návrat na trůn a vyzvalo je, aby je oslavovali tím, že po deset příštích dnů nebudou dbát žádných mravních, zákonných a náboženských omezení. Na tu dobu všechny zákony země byly slavnostně prohlášeny za suspendované.

Kdo tehdy náhodou byl během těch deseti pamětihodných dnů v Honolulu, nikdy na ně nezapomene. Podívaná na obecné prostopášnosti, které bylo tehdy vidět za bílého dne, vymyká se popisu. Domorodci se sjeli z okolních ostrovů do Honolulu po stovkách a posádky dvou fregat, kterým bylo při té příležitosti dáno volno, se ještě přidaly jako ďábli puštění na svobodu k tomuto pohanskému divočení a celý výjev korunovaly.

Byly to jakési polynéské saturnálie. V pravé poledne docházelo přímo na ulici k činům do nebe volajícím, o jakých se ani mluvit nedá, a někteří z ostrovanů, které chytili při činu, když kradli u cizinců, byli sice poškozenými dopraveni do pevnosti, ale jejich trest spočíval v tom, že je pustili na svobodu a nechali jim, co ukradli – Kekuanoa sdělil bělochům se sardonickým úšklebkem, že zákony jsou „hannapa“ (na ten čas neplatné).

Historie těchto deseti dnů odhaluje ve svých pravých barvách povahu sandwichovských ostrovanů a je výmluvným komentářem toho, k jakým výsledkům dospěla námaha misionářů. Jakmile byli domorodci vyvázáni z pout přísných trestních zákonů, vrhli se ochotně téměř do jednoho do všech hříchů a výstředností; vůbec nedbali jakékoliv slušnosti a jasně tím ukázali, že byli sice cvičeni, aby se podřídili poslušnosti k novému řádu věcí, že zůstali však ve skutečnosti stejně zkažení a neřestní jako předtím.

To byly tedy ty události, pro které došlo v Americe k obecnému výbuchu rozhořčení proti oduševnělému a šlechetnému Pauletovi. Není první, kdo nebojácně konaje svou povinnost vyvolal nesmyslný pokřik lidí, které oslepuje úzkoprsá podezřívavost a kteří proto nemohou správně posoudit zákroky, které se za neobvyklých podmínek ukázaly nutnými.

Není téměř potřebí dodávat, že britská vláda nikdy ani nepomyslela na to, aby si tyto ostrovy přivlastnila; a činy lorda Pauleta jsou dostatečně ospravedlněny nejen naprostým schválením jeho vlády, nýbrž hlavně tím, že velká část havajského lidu dodnes svolává požehnání na jeho hlavu a ohlíží se s vděkem na dobu, kdy jim jeho liberální a otcovská vláda přinášela mír a štěstí.

Příběh Tobyho

Pokračování knihy „Taipi“ od téhož autora

Autor „Taipi“, když unikl z údolí Taipi, jak o tom vyprávěl v poslední kapitole, byl přes dva roky v Jižním Tichomoří. Za nějaký čas, když se vrátil domů, uveřejnil toto vyprávění, ačkoli bylo tehdy málo naděje, že by to pomohlo k objevení Tobyho, který už byl dávno považován za mrtvého. A přece to k jeho objevení pomohlo. Příběh jeho útěku tvoří přirozený závěr předchozího dobrodružství, a proto je nyní připojen k této knize. Autorovi vše vyprávěl sám Toby.

V New Yorku v červenci 1846

Toho rána, kdy mě kamarád opustil, jak jsem vypsal v předchozím vyprávění, provázela jej velká skupina domorodců; rozneslo se, že do zálivu připluly čluny, a někteří z nich nesli ovoce a vepře k směnnému obchodu.

Když procházeli osídlenými částmi údolí, přidávali se k nim další divoši, kteří se sbíhali s živým pokřikem po všech stezkách. Celý zástup byl tak vzrušen, že i Toby, jakkoli dychtivý, aby se dostal na pobřeží, měl hodně co dělat, měl-li jim stačit. Údolí se rozeznívalo jejich pokřikováním, spěchali rychlým krokem, ti vpředu si chvílemi oddechli, a mávajíce zbraněmi, pobízeli ostatní kupředu.

Přišli na místo, kde pěšina přetínala ohyb hlavního potoka v údolí. Tu se ozval z háje podivný zvuk a domorodci se zastavili. Byl to Mou-Mou, jednooký náčelník, který je předešel; tloukl svým těžkým kopím do duté větve stromu.

Byl to poplašný signál, neboť nebylo teď slyšet nic než výkřiky „Happar! Happar!“ a bojovníci napřahovali oštěpy a mávali jimi ve vzduchu. Ženy a hoši na sebe křičeli a sbírali kameny v řečišti. Vzápětí vyběhl z háje Mou-Mou a dva nebo tři jiní náčelníci a povyk se zdesateronásobil.

Teď dojde k boji, řekl si Toby; a protože byl beze zbraně, požádal jednoho mladíka z Marhejovy domácnosti, aby mu půjčil oštěp. Byl však odmítnut; mladík mu jen žertem řekl, že taková zbraň je velmi dobrá pro něho, Taipie, ale že běloch může daleko lépe bojovat svými pěstmi.

Zdálo se, že veselou náladu tohoto mladíka sdílí i ostatní, protože přes své bojovné výkřiky a posunky všichni poskakovali a smáli se, jako by nejsměšnější věcí na světě bylo čekat na to, až ze zátoky v houští přiletí několik desítek happarských oštěpů.

Zatím co se můj přítel marně snažil vyložit si to všecko, velké množství domorodců se oddělilo od ostatních a odběhlo do háje na jedné straně pěšiny. Ostatní teď zůstali docela tiše, jako by čekali na výsledek. Za malou chvíli jim však Mou-Mou, který stál vpředu, pokynul, aby se plížili dál. Učinili to, a stěží jim pod nohama zašustil list. Tak se kradli deset nebo patnáct minut a každou chvíli přitom zůstali stát a naslouchali.

Tobymu se takové skrývání vůbec nelíbilo; mělo-li tu dojít k boji, chtěl hned začít. Avšak vše má svůj čas – protože právě když se připlížili do nejhustší části lesa, ze všech stran zazněl strašlivý jek a přes pěšinu přelétl déšť oštěpů a kamení. Nebylo vidět jediného nepřítele, a co bylo ještě překvapivější, jediný muž nepadl, ačkoli valouny se sypaly mezi listím jako kroupy.

Nastala chvilka klidu a pak se Taipiové, oštěpy v rukou, vrhli s divokými výkřiky do houští; ani Toby nezůstal pozadu. Vydávaje se nebezpečí, že mu rozbijí hlavu, ale proniknut starou záští vůči Happarům, byl mezi prvními, aby je roztrhal na kousky. Když se prodral lesním podrostem a pokusil se posléze s úspěchem vyrvat oštěp mladému náčelníkovi, bojové výkřiky utichly a v lese bylo náhle ticho jako na hřbitově. V příští chvíli vyskočili za každým keřem a stromem Taipiové, kteří je předtím tak tajuplně opustili, a s mnoha veselými výbuchy smíchu se připojili k ostatním.

Byla to vše jen hra a Tobyho, který vzrušením stěží popadal dech, velmi popudilo, že si z něj udělali blázna.

Později se ukázalo, že to celé uspořádali jen kvůli němu, ačkoli stěží lze říci, co tím vlastně sledovali. Můj přítel byl pro tuhle dětinskou hru rozhněván tím více, že jí ztratil tolik času, když zrovna mohlo záležet na každé chvíli. Však snad právě to bylo v záměru divochů; napadlo ho to, když se vydali zase na cestu a když pozoroval, že domorodci jako by už neměli tak naspěch jako předtím. Nakonec se dostali přece o kousek dál, ale Toby si už myslel, že takhle k moři vůbec nedojdou. Tu jim přiběhli vstříc dva muži a zase následovala zastávka a hlučný rozhovor, v němž se často opakovalo Tobyho jméno. Tím vším jen dychtivěji toužil zvědět, co se děje na pobřeží; ale marně se teď snažil dostat se tam; domorodci ho zadrželi.

Porada skončila za pár chvil a mnoho domorodců se rozběhlo po pěšině směrem k moři, zatím co ostatní obklopili Tobyho a snažně ho žádali, aby „moí“, čili aby se posadil a odpočinul si. Aby ho k tomu pohnuli, postavili na zem a otevřeli několik kalabas s jídlem, které přinesli s sebou, a zapálili i dýmky. Toby chvíli krotil svou netrpělivost, ale pak vyskočil a znova se rozběhl dopředu. Brzy ho však dostihli a zase obklopili, ale už ho nezdržovali a nechali ho jít dolů k moři.

Tak přišli na slunné travnaté místo mezi hájem a mořem; přímo ve stínu happarského hřebenu bylo vidět pěšinku, která mizela v zákrutech úžlabiny.

Po lodi však nebylo ani zdání; byl tam jen zmatený zástup mužů a žen, uprostřed nichž někdo stál a vážně k nim mluvil. Když se můj kamarád přiblížil, šel mu tento muž vstříc a ukázalo se, že to není nikdo cizí. Byl to starý šedivý námořník, kterého jsem s Tobym často viděl v Nukuhivě, kde žil pohodlným bezstarostným životem v sídle krále Mowany a byl znám pod jménem Jimmy. Ve skutečnosti byl královým oblíbencem a jeho slovo mělo na dvorních poradách svou váhu. Nosil manilský klobouk a jakýsi župan z tapy, dostatečně volný a rozhalený, aby mu bylo vidět na hrudi vytetovaný verš nějaké písně a velké množství dovedných kreseb domorodých umělců na jiných částech těla. Pohrával si s rybářským prutem a na motouzu kolem krku se mu houpala zakouřená stará dýmka.

Tento starý tulák zanechal námořnického života, usadil se v Nukuhivě a naučil se řeči domorodců, a proto ho Francouzi často používali jako tlumočníka. Byl to také starý arciklevetník. Stále vyjížděl ve své kánoi k lodím v zálivu a bavil jejich posádky vybranými sousty dvorních skandálů – jako například nestydatou zápletkou Jeho Veličenstva s jednou happarskou slečnou, která byla tanečnicí při slavnostech – a jinými neuvěřitelnými historkami o Markézanech. Zvláště si vzpomínám na to, co vyprávěl posádce Dolly a co bylo úplným výmyslem, totiž o dvou netvorech, kteří prý jsou na ostrově. Jedním byl starý ohavný poustevník, který byl pověstný jednak svou zbožností, jednak jako slavný čarodějník; žil prý v jakémsi doupěti daleko v horách a ukrýval před světem pár velikých rohů, jež mu vyrůstaly ze spánků. Přes svou pověst bohabojného muže byl tento strašný stařec postrachem celého ostrova. Vykládalo se o něm, že vychází za každé temné noci ze svého úkrytu a loví lidi. Jakýsi neznámý Paul Pry sestupoval prý kdysi z hor, nahlédl do jeho doupěte a objevil tam plno kostí. Zkrátka byl to netvor, o jakém nebylo slýcháno.

Druhou zrůdou, o níž nám Jimmy vyprávěl, byl mladší náčelníkův syn, který, ač byl teprve deset let stár, vstoupil do duchovního stavu; jeho modlářští krajané ho prý považovali za zvlášť vyvoleného pro kněžství, poněvadž měl na hlavě hřebínek jako kohout. To však ještě nestačilo; nejpodivuhodnější bylo, že prý hoch se sám pyšnil tímto podivným výrůstkem, že prý byl vskutku obdařen kohoutím hlasem a často se honosil svou zvláštností.

Vraťme se však k Tobymu. Ve chvíli, kdy uviděl na břehu starého tuláka, rozběhl se k němu, domorodci ho následovali a utvořili kolem nich kruh.

Když ho Jimmy přivítal, řekl mu, že ví všechno o tom, jak jsme utekli z lodi a že jsme mezi Taipii, a že ho sám Mowana nutil, aby zašel do údolí, navštívil své přátele a přivedl nás zpět. Jeho královský pán hrozně toužil rozdělit se s ním o odměnu, kterou kapitán nabídl za naše dopadení. On sám však ujišťoval Tobyho, že nabídku rozhořčeně odmítl.

To všechno mého kamaráda nemálo udivilo, poněvadž žádnému z nás by ani nenapadlo, že by kdy nějaký běloch navštívil docela přátelsky Taipi. Jimmy ho však ujistil, že sem jezdívá, ovšem jen zřídka, a sotva kdy že jde dál od pobřeží. Jeden z kněží v údolí byl nějak spřízněn s jedním starým tetovaným sluhou božím v Nukuhivě a ten byl Jimmyho přítelem a jeho prostřednictvím se stal Jimmy tabu.

Mimo to říkal, že někdy přichází do zálivu, aby opatřil ovoce pro lodě kotvící v Nukuhivě. Skutečně tu byl za tímto účelem a podle svého vyprávění právě překročil hřeben cestou z happarského údolí. V poledne příštího dne mělo být ovoce nakupeno na pobřeží do hromad a připraveno pro čluny, které měly připlout do zálivu.

Jimmy se pak zeptal Tobbyho, zda by chtěl opustit ostrov, že kdyby chtěl, v druhém přístavu kotví loď, která potřebuje námořníky, a on že by ho rád vzal s sebou a že by mohl být ještě téhož dne na palubě.

„Ne,“ řekl Toby, „nemohu opustit ostrov bez svého kamaráda. Zanechal jsem ho nahoře v údolí, poněvadž mu divoši nedovolili jít se mnou. Pojďme tam teď pro něho.“

„Ale jak přejde s námi pohoří,“ odpověděl Jimmy, „i když ho dostaneme dolů na pobřeží? Bude líp, když počká až do zítřka a já ho svezu do Nukuhivy člunem.“

„To se nám nepodaří,“ řekl Toby, „ale pojď hned se mnou a dostaneme ho za každou cenu sem.“ Podlehl okamžitému popudu a chtěl se rozběhnout zpět do údolí. Sotva se však obrátil, už ho uchopilo tucet rukou a přesvědčil se, že se nedostane o krok dále.

S domorodci bylo marné se potýkat, nechtěli ani slyšet, aby se hnul od pobřeží. Toby, zasažen do srdce tímto neočekávaným odmítnutím, prosil námořníka, aby šel pro mne sám. Jimmy však odpověděl, že budou-li Taipiové v této náladě, nedovolí mu to, ačkoli se neobává, že by právě jemu hrozilo nějaké nebezpečí.

Tobymu ani nenapadlo, ač později měl dobrý důvod si to myslet, že tento Jimmy je bezcitný darebák, který dovedně podnítil domorodce, aby jej zadrželi, když chtěl pro mne jít. Ten starý námořník jistě dobře věděl, že domorodci nikdy nepropustí nás oba. A proto z příčin, které se pak osvětlily, chtěl odtud dostat Tobyho samotného. O tom všem však můj kamarád nic nevěděl.

Toby ještě zápasil s domorodci, když se Jimmy k němu vrátil a varoval ho, aby je nedráždil, že tím jenom sobě i mně vše zhoršuje, a že když se domorodci rozzuří, nedá se říci, jak to dopadne. Posléze přiměl Tobyho, aby se posadil na rozbitou kánoi vedle hromady kamení, na níž byly trosky chrámku podepřeného čtyřmi vztyčenými vesly a vpředu částečně zastřeného sítí. Zde se zastavovaly při návratu z lovu rybářské výpravy a kladly své oběti na hladký černý kámen před sochou modly uvnitř. Toto místo, řekl Jimmy, je přísně tabu a nikdo mu neublíží ani se mu nepřiblíží, pokud zůstane v jeho stínu. Starý námořník pak od něho odešel a začal velmi naléhavě hovořit s Mou-Mouem a s několika jinými náčelníky, zatímco se ostatní postavili do kruhu kolem tabuovaného místa a s pohledy upřenými na Tobyho bez ustání spolu o něčem hovořili.

Přes to, co Jimmy řekl mému příteli o tabu, přišla k němu nějaká stará žena a posadila se vedle něho na kánoi.

„Taipi mortarki?“ řekla. „Mortarki mui,“ řekl Toby.

Pak se ho zeptala, zda jde do Nukuhivy; přikývl, že ano; a ona se s plačtivým nářkem zdvihla a s očima plnýma slz odešla.

Tato stará žena, vysvětlil později Jimmy, byla žena starého krále malého údolíčka uvnitř ostrova, spojeného hlubokým průsmykem s územím Taipiů. Obyvatelé obou údolí byli pokrevně spřízněni a známí pod stejným jménem. Stařena přišla předešlý den do taipiského údolí a byla teď i s třemi náčelníky, kteří byli jejími syny, návštěvou u svých příbuzných.

Když ho ta stará králova žena opustila, Jimmy se zase vrátil k Tobymu a řekl mu, že právě všecko s domorodci prohovořil a že je tu jediné východisko. Nedovolí mu, aby se vrátil do údolí, a kdyby zůstal ještě příliš dlouho na pobřeží, určitě by se jemu i mně stalo něco zlého. „Tedy,“ řekl, „pro tebe i pro mne bude lépe, půjdeme-li teď do Nukuhivy pěšky, a když zítra přivezu na člunu Toma; slíbili, že mi ho donesou časně ráno k moři, takže vše půjde hladce.“

„Ne, ne,“ odpověděl mu prudce Toby, „takhle ho neopustím; musíme se odtud dostat oba najednou.“

„Pak nemáš žádnou naději,“ osopil se na něj Jimmy, „protože nechám-li tě teď tady na břehu, odvedou tě, jakmile budu pryč, zpátky do údolí a pak už jeden ani druhý jaktěživo neuzříte moře.“ A zaklínaje se vším, co je mu svaté, ujišťoval ho, že jenom když hned ten den s ním odejde do Nukuhivy, může si být jist, že bude mít druhý den ráno v Nukuhivě i mne.

„Ale jak víš, že ho přinesou na břeh zítra, když to nechtějí udělat už dnes?“ řekl Toby. Námořník však měl mnoho důvodů, proč prý to nejde, vesměs tak souvisících s tajemnými zvyky ostrovanů, že Toby z toho nebyl nijak moudrý. Ovšem celé jejich jednání, zvláště to, že mu bránili v návratu do údolí, bylo pro něho naprosto nesrozumitelné; a k tomu všemu přistupovalo trpké pomyšlení, že mu ten starý námořník koneckonců možná lže. A pak zase vzpomínal na mne, opuštěného mezi domorodci a naprosto ne v dobrém stavu. Půjde-li s Jimmym, měl by alespoň naději, že mi sežene nějakou pomoc. Ale co když ti divoši, kteří jednají tak podivným způsobem, mě někam odvlečou dříve, než se vrátí? A kdyby zůstal, třeba mu nedovolí vrátit se do údolí tam, kde jsem já.

Chudák můj přítel nevěděl už kudy kam a jeho odvážný duch mu teď nebyl k užitku. Tak tu seděl, zabrán do sebe, na rozbité kánoi a domorodci stáli v kruhu pár kroků od něho a hleděli na něj stále upřeněji.

„Je už pozdě,“ řekl Jimmy, který stál za ostatními. „Nukuhiva je daleko a přes happarské území nemohu jít v noci. Vidíš, jak se věci mají; půjdeš-li se mnou, vše dopadne dobře; ne-li, pak se ani ty, ani tvůj přítel už odtud nikdy nedostanete.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl nakonec s těžkým srdcem Toby, „musím ti věřit,“ a udělal pár kroků ze stínu chrámku a dlouze se zadíval do údolí.

„Teď se drž těsně vedle mne,“ řekl námořník, „a rychle dopředu.“ Objevily se Teinor a Feiewej; hodná stařena objala Tobyho kolena a dala průchod povodni slz; Feiewej, stěží méně dojata, řekla pár anglických slov, kterým se naučila, a zdvihla před Tobym tři prsty – v tolika dnech že se vrátí.

Konečně Jimmy vyprostil Tobyho z hloučku, zavolal na taipiského mladíka, který tam stál s vepříkem v náručí, a všichni tři vyrazili směrem k horám.

„Řekl jsem jim, že se zase vrátíš,“ řekl se smíchem starý námořník, když začali stoupat po svahu, „ale to se načekají.“ Toby se obrátil a viděl, že mu všichni domorodci mávají – dívky svými tapami, muži oštěpy. Když mu zmizela z očí poslední postava s rukou nad hlavou a vztyčenými třemi prsty, sevřelo se mu srdce.

Že mu domorodci přece jen dovolili odejít, bylo asi proto, že alespoň někteří z nich opravdu věřili, že se co nejdříve vrátí; předpokládali pravděpodobně, jak jim také řekl, když šli údolím ke břehu, že jediný důvod, proč chce pryč, je opatřit pro mne potřebné léky. Jimmy jim jistě řekl totéž. A stejně jako dříve, i teď, když se můj přítel vydal kvůli mně na tu nebezpečnou cestu do Nukuhivy, dívali se na nás oba, třebas byl Toby pryč, jako na nerozlučné přátele a mne tedy pokládali za bezpečné rukojmí, zaručující jeho návrat. To vše je ovšem pouhý můj předpoklad, protože všecko to jejich podivné chování mi zůstalo záhadou.

„Vidíš, jaké mám já tabu,“ řekl Jimmy, když nějaký čas mlčky stoupali vzhůru po stezce. „Mou-Mou mi dal darem tady to prase a ten, který je nese, půjde s námi přes celé happarské území a dál až do Nukuhivy. Pokud je se mnou, je v bezpečí, a zrovna tak ty, a mé tabu stejně zítra ochrání Tomyho. Spoléhej na mne, zítra Tomyho uvidíš.“

Výstup nebyl příliš nesnadný, poněvadž to bylo blízko moře, kde hřebeny byly poměrně nízké; stezka byla také dobrá, takže brzy stáli všichni tři na vrcholu s oběma údolími pod sebou. Tobyho pohled především upoutaly bílé vodopády na horním konci zeleného údolí Taipi; podle nich mohl snadno nalézt Marhejovo obydlí.

Když je Jimmy vedl dál po hřbetu, Toby si povšiml, že happarské údolí nesahá tak hluboko do nitra ostrova jako taipiské. To vysvětlovalo, proč jsme se tehdy omylem dostali do Taipi.

Brzy už byla vidět pěšina, vedoucí dolů, a po ní se v krátkém čase dostali bez nesnází do happarského údolí.

„My tabuovaní lidé máme ženy u všech zálivů,“ řekl Jimmy, když pospíchali dolů, „a teď ti ukážu ty dvě, co mám tady.“

Když tedy přišli k chatě, kde podle něho bydlily – bylo to blízko u úpatí hor v stinném zákoutí háje – vešel dovnitř, ale celý se rozzuřil, že chata je prázdná; dámy byly pryč. Brzy se však ukázaly a musím říci, že uvítaly Jimmyho docela srdečně a stejně Tobyho, kterého si prohlížely velmi zvědavě. Nicméně když se rozšířila zvěst o jejich příchodu a Happarové se začali shromažďovat, ukázalo se, že příchod bílého cizince nebyl pro ně naprosto tak podivuhodnou událostí jako v sousedním údolí.

Starý námořník pobídl teď své ženy, aby přichystaly něco k jídlu, protože se musí dostat do Nukuhivy před setměním. Předložily jim tedy ryby, chlebovníkové plody a banány a všichni tři se dali do hostiny, sedíce na rohožkách uprostřed početné společnosti.

Happarové se Jimmyho mnoho dotazovali na Tobyho; a Toby se zatím díval pozorně kolem sebe, snaže se rozeznat dobrého muže, který mu zasadil tu ránu, jež se mu doposud nezahojila. Leč tento horkokrevný pán, který tak dobře vládl oštěpem, měl, zdá se, dosti jemnocitu, aby se držel z dohledu. Určitě by nebyl pohled na něj nikterak přispěl k tomu, aby se zdržel v tomto údolí – někteří z happarských povalečů teď totiž zdvořile Tobyho zvali, aby u nich pár dní počkal na slavnost, kterou chystali. Toby však odmítl.

Po celou tu dobu se držel mladý Taipi Jimmyho jako stín, a třebaže byl čilý jako štěně – jako ostatně všichni v jeho kmeni –, byl teď tichý jako beránek a neotevřel ústa, leda k jídlu. Někteří Happarové se na něj dívali úkosem, ale jiní se zdáli být zdvořilejší a rádi by ho byli vzali ven a ukázali mu své údolí. Nedal se však přes jejich vlídnost přemluvit. Těžko říci, kolik yardů by se mohl vzdálit od Jimmyho, aniž by jeho tabu pozbylo účinnosti, ale on to asi věděl příliš dobře.

Když mu však slíbili červený bavlněný šátek a ještě něco, co si nechal pro sebe, vydal se na dosti nejistý výlet, ačkoli, pokud Toby věděl, bylo to něco, co se nikdy předtím nestalo.

Po hostině přinesli ostrovní punč – arvu – a nechali jej v mělké kalabase kolovat.

Teď, když seděl v happarské chatě, zmocnil se mého přítele větší neklid než dříve, že mě opustil; propadl takovému smutku, že začal mluvit o návratu do taipiského údolí a chtěl na Jimmym, aby ho dovedl k horám. Námořník ho však ani neposlouchal, a chtěje ho přivést na jiné myšlenky, nutil ho, aby pil arvu. Toby znal její narkotické účinky a odmítal; ale Jimmy říkal, že do ní něco namíchal, co jí změnilo v nevinný nápoj, který je posílí na zbytek cesty. Tak ho konečně přiměl, aby pil, a následky byly vskutku takové, jaké Jimmy předpověděl; Toby nabyl dobré nálady a jeho chmurné myšlenky zmizely.

Teď teprve začal ten starý tulák projevovat svou pravou povahu, ačkoli ho Toby tehdy ještě stěží mohl mít v podezření. „Dostanu-li tě na loď,“ říkal, „určitě dáš něco starému chudákovi za to, že tě zachránil.“ Krátce, dříve než opustili chatu, dostal z Tobyho slib, že mu dá pět španělských tolarů, podaří-li se mu dostat alespoň nějakou zálohu na plat, až budou na lodi; Toby se nadto zavázal odměnit ho ještě více, jakmile dokáže vysvobodit mne.

Za chvíli potom vydali se v doprovodu mnoha domorodců znovu na cestu. Šli vzhůru údolím a skoro na jeho konci odbočili strmou stezkou, která vedla do Nukuhivy. Zde Happarové zůstali a hleděli za nimi, jak začali vystupovat nahoru. Jedna skupina těch chlapů, kteří vypadali jako lupiči, přitom mávala oštěpy a stíhala hrozivými pohledy chudáka Taipie, jehož srdci i údům se ulevilo, když už se na ně mohl dívat shora.

Když se opět dostali nahoru, museli jít dost dlouhý kus podle několika hřebenů porostlých obrovským kapradím. Posléze vešli do lesa a tady se setkali se skupinou nukuhivských domorodců, důkladně vyzbrojených a nesoucích svazky dlouhých tyčí. Zdálo se, že je Jimmy všechny dobře zná; zastavili se na chvíli a Jimmy s nimi mluvil o „wí-wíech“, jak Nukuhivané říkají Francouzům.

Skupina domorodců s tyčemi byla družinou krále Mowany a byli na jeho rozkaz v horských úžlabinách nařezat tyto tyče, které potřebovali jejich spojenci, Francouzi.

Toby a jeho společníci opustili tyto chlapíky, aby se dál plahočili se svými břemeny, a přispíšili si, protože slunce už stálo nízko. Nad nukuhivské údolí se dostali po jedné straně zálivu, kde horský hřeben strmě klesá do moře. V přístavu dosud stály válečné lodi a Tobymu, když se tu na ně dolů díval, připadaly události, které zažil v tak nedávných chvílích, jako sen.

Brzy sestoupili na břeh, a ještě než se úplně setmělo, dostali se do Jimmovy chaty. Zde je zase přivítaly Jimmovy nukuhivské ženy, a když se trochu občerstvili kokosovým mlékem a poí-poím, vstoupili do kánoe (Taipi ovšem s nimi) a veslovali k velrybářské lodi, která kotvila nedaleko pobřeží. To byla ta loď, která potřebovala námořníky. Naše loď už před nějakým časem odplula. Kapitán měl z příchodu Tobyho velkou radost, ačkoli z jeho vyčerpaného vzezření soudil, že není schopen služby. Přesto byl ochoten nechat ho na lodi stejně jako jeho přítele, jakmile přijde.

Toby ho naléhavě prosil o ozbrojený člun, v kterém by se vydal do Taipi a přes Jimmovy sliby mě vysvobodil sám. Kapitán však o tom nechtěl ani slyšet a řekl mu, jen aby byl trpělivý, že Jimmy svému slovu dostojí. Požádal tedy o pět stříbrných tolarů pro Jimmyho, ale kapitán nebyl ochoten je dát. Toby však nepovolil; napadlo mu teď, že Jimmy třeba jde jen za penězi a že se mu nedá věřit, když se mu dobře neplatí. Dal mu proto nejen ty peníze, nýbrž zas a znovu ho ubezpečoval, že jakmile přivede na palubu i mne, dostane ještě větší obnos.

Příštího dne před východem slunce Jimmy a mladý Taipi vypluli ve dvou člunech, jejichž posádku tvořili tabuovaní domorodci. Toby si ovšem dychtivě přál jet s nimi, ale Jimmy mu řekl, že by tím vše znemožnil; a tak, třeba to bylo pro něj těžké, musel zůstat.

K večeru byl na hlídce a spatřil čluny, obeplouvající mys a mířící do zálivu. Napínal zrak a myslel už, že mě vidí; ale nebyl jsem tam. Slezl ze stěžně téměř beze smyslů, popadl Jimmyho, jakmile vstoupil na palubu, a křičel na něj, až ho poděsil: „Kde je Tomy?“ Jimmy něco koktal, ale brzo se vzpamatoval a všemi způsoby se ho snažil ukonejšit. Ujišťoval ho, že se ukázalo nemožným dostat mě to ráno na břeh; uváděl k tomu tisíc pravděpodobných důvodů a dodal, že hned na druhý den časně zrána znovu navštíví záliv s francouzským člunem, a jestli nebudu na břehu – jak tentokrát s určitostí očekává –, že půjde rovnou do údolí a že mě děj se co děj odvede. Znovu však odmítl svolit, aby Toby šel s ním.

V situaci, v jaké byl, Toby závisel cele na Jimmovi a rád se tedy ještě spokojil, pokud to dokázal, s tím, co mu ten starý námořník napovídal.

Příští ráno nicméně k svému uspokojení viděl, že se francouzský člun s Jimmym opravdu dává na cestu. Večer ho tedy uvidím, říkal si; ale než zas Toma uviděl, minulo mnoho dnů. Ledva zmizel člun z dohledu, přišel na příď kapitán a rozkázal zdvihnout kotvu; vydával se na moře.

Marně Toby zuřil a šílel – nikdo ho nedbal, a když se vzpamatoval, plachty byly napjaty a loď se rychle vzdalovala od země.

„Ach!“ řekl mi, když jsme se setkali. „Kolik nocí jsem nezamhouřil oka! A často jsem vyskočil ze svého visutého lůžka, protože se mi zdálo, že stojíš přede mnou a vyčítáš mi, že jsem tě opustil.“

Zbývá dodat už málo. Toby opustil tuto loď na Novém Zélandě a po několika dalších dobrodružstvích se vrátil domů téměř za dva roky poté, co opustil Markézy. Vždy mě pokládal za mrtvého – a já jsem měl všecky důvody předpokládat, že on už také nežije, ale osud nám chystal podivné setkání, jež mělo ulevit Tobyho srdci.

Poznámka překladatelky

Čtenáře asi zajímá, nakolik je toto Melvillovo vyprávění pravdou a nakolik je smyšlenkou.

Herman Melville se dostal na moře dvaadvacetiletý roku 1841 a vrátil se domů do Spojených států roku 1844; téhož roku napsal také svou první knihu: Taipi. Byl plavčíkem na velrybářské lodi, v červnu roku 1842 z ní utekl a žil měsíc mezi domorodci v údolí Taipi. Dostal se pak s jinou velrybářskou lodí na Tahiti, byl tam uvězněn, unikl a několik týdnů se toulal po ostrovech. S další velrybářskou lodí se dostal na Havaj, žil tam pár měsíců a jako člen posádky fregaty se vrátil domů do New Yorku.

Příběh, který v Taipi vypráví, se potvrdil, když kniha vyšla: roku 1846 se přihlásil ztracený Toby. Jmenoval se Green a žil tehdy jako lakýrník a písmomalíř v městě Buffalo. Jeho příběhem pak Melville knihu doplnil. Toby v dochovaném dopise Melvillovi vzpomenul také „jeho ostrovní Dulcineji“ – tedy i Feiewej existovala, a jak se z dopisu ukazuje, byla tehdy zpola dítě. Melville však příběh zdramatizoval a doplnil. Cesta z Nukuhivy do údolí Taipi nemohla trvat víc než tři nebo čtyři hodiny a vedla tam vyšlapaná stezka. Popisy krajin i osob čerpal Melville ve velké míře z cestopisných a národopisných knih; z nich vzal i popis pai-pai, kalabasové slavnosti a mnohých zvyků. Pouhým výmyslem je zřejmě epizoda o plavbě s Feiewej na jezírku. Tabu se nedalo takto odvolávat a pozdější návštěvníci údolí tam ani žádné jezírko nenalezli. Taipi je tedy umělecké dílo, které vzniklo z autobiografického materiálu i studia literatury.

Kniha vzbudila po prvním vydání v Londýně v tehdejší puritánské a rasistické Americe pobouření a Melville ji proto pro americké vydání důkladně proškrtal. Zmizela druhá půle čtvrté kapitoly, obhajoba „divochů“ v sedmnácté kapitole, začátek dvacáté čtvrté kapitoly, téměř celá šestadvacátá kapitola, značná část sedmadvacáté, celý Dodatek a řada dalších pasáží. Tento překlad je pořízen podle prvního integrálního vydání londýnského, jak je roku 1964 restituoval Harrison Hayford; připojen je ovšem dovětek o osudech Tobyho, který je teprve ve vydáních dalších.

J. H.

Herman Melville

Taipi

Pohled na polynéský život za čtyři měsíce pobytu

v údolí na Markézách

Překlad Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce alaver/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 6. 2025

ISBN 978-80-274-4657-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4658-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4659-9 (prc)

Table of Contents

Předmluva

I. kapitola

II. kapitola

III. kapitola

IV. kapitola

V. kapitola

VI. kapitola

VII. kapitola

VIII. kapitola

IX. kapitola

X. kapitola

XI. kapitola

XII. kapitola

XIII. kapitola

XIV. kapitola

XV. kapitola

XVI. kapitola

XVII. kapitola

XVIII. kapitola

XIX. kapitola

XX. kapitola

XXI. kapitola

XXII. kapitola

XXIII. kapitola

XXIV. kapitola

XXV. kapitola

XXVI. kapitola

XXVII. kapitola

XXVIII. kapitola

XXIX. kapitola

XXX. kapitola

XXXI. kapitola

XXXII. kapitola

XXXIII. kapitola

XXXIV. kapitola

Dodatek

Příběh Tobyho

Poznámka překladatelky