Zpovědnice dona Juana

Román touhy

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Zpovědnice Dona Juana tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Osvětový odbor Družiny dobrovolců čsl. zahran. vojska v Praze v roce 1934.

Text díla (Josef Müldner: Zpovědnice Dona Juana), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 7. 2025.

Obžaloba místo předmluvy

Tento příběh dokazuje, kolik vražd uniká zaslouženému trestu lidské spravedlnosti. A poněvadž jest prokázáno, že i tu byla spáchána vražda, poháním na soud Luisu Domanovu, jednu z nejrozkošnějších žen, jejíž hlas i krása obměkčí snad její přísné soudce.

Poháním ji na soud, poněvadž mi nejde o to, aby byla odsouzena, jako spíše o to, aby se rozhodlo, kdo je vinen. Skutečné tragédie, odehrávající se v hlavách a srdcích, musí se spokojovati s kulisami napodobenými přírodou a pro mnohé zločiny není žádných zákonů a trestů. A soudci, jímž bude každý čtenář této historie, bude se třeba rozhodnouti o tom,

1. nevězí-li příčina tak mnohého zla v dnešní výchově, která slabochy vychovává ve jménu Lidskosti v útočníky a silné odsuzuje k odříkání, místo aby posilovala silné a slabé učila skromnosti. Bude někdo popírati tvrzení, že zbraň patří pouze vojínovi?

2. dále bude postaven před spor zdánlivě tak prostý, mají-li dva lidské životy více ceny než život jeden, a konečně

3. zda je to milující muž, pro něhož není žádné materielnosti, či zda i žena velmi ušlechtilá není nakloněna tomu, aby i v každé duševnosti tušila hmotné.

Jisto jest, že ženy dobrých srdcí nepotkávají včas muže sebe hodné a že čím ušlechtilejší a větší muž, tím více trpí pro ženu. Disputace středověkých bohoslovců o námětu, jsou-li andělé muži či ženy, byla již rozřešena biblí, vyprávějící o Evě a Dalile příběhy tak výmluvné. Poněvadž jest touha především bolestnou výsadou mužství, bude tento příběh příspěvkem k anatomii touhy. A snad se této knize podaří i očistiti podstatu dona Juana ode všech potupných příměsků, i když nebudeme trvati na tom, aby jeho poprsí bylo umístěno v galerii velkých mučedníků, kam právem náleží.

V Praze dne 1. listopadu 1921.

Cizinec…

Bylo velmi zajímavo pozorovati neznámého cizince, který vystoupil na drážďanském hlavním nádraží z průchodního rychlíku, sestávajícího ze čtyř dlouhých vozů. Tabulky, umístěné uprostřed vozů, oznamovaly přímý směr Vlissingen–Drážďany. Nikdo si nepovšiml, kde přistoupil, a jeho rychlý výskok z vozu, kdy ještě vlak úplně nezabrzdil, se dvěma cestovními vaky na nástupiště, byl by jistě překvapil, kdyby nebylo tu lidí, vyhlížejících z oken vozů své drahé a kdyby tu nebyly na nástupištích dlouhé řady těch, kdo buď očekávali přijíždějící anebo měli do vlaku nastupovati.

A přece každý, kdo si ho blíže povšiml, musil býti přesvědčen, že je to cizinec. Protáhlá, hladce oholená tvář dohněda opálená nasvědčovala, že přichází ze severu. Bezvadný oblek běločerně kostkované látky s jezdeckými kalhotami a přepásaný v bocích podle posledního vzoru, urostlá postava s ovinovačkami barvy zelené na souměrných lýtkách, krátká dýmka v ústním koutku, ruce vždy opatřené rukavicemi barvy oděvu a čepice z téže látky, vše dokazovalo, že tento cizinec v žádném městě, jež patrně na své dlouhé cestě Evropou navštěvuje, není domovem. Nebylo v jeho klidných pohybech a celém jeho zevnějšku naprosto žádného vztahu k místu, kde se právě pohyboval; mohlo se říci, že není ani z Kasselu, Hannoveru, Londýna, Bergenu, Syltu, ani z Ostende, kteráž města prozrazovala směr jeho cesty svými hotelovými nálepkami, jimiž byla polepena v pestré směsici jeho zavazadla; mohlo se s určitostí tvrditi, kde všude není domovem, ale o jeho stálém bydlišti nedalo se tvrditi zhola nic. Zdálo se spíše podle unavených rysů jeho tváře, že jest cizincem každému místu, na kterém jste ho potkali…

Vstal teprve tehdy, kdy se vlak řítil k ústřednímu nádraží a jeho obličej nabyl pojednou bolestně vzrušeného výrazu. Hleděl kupředu směrem, jímž vlak dojížděl, hleděl na dlouhý, šedavý chodník nástupiště, jako by byl někoho čekal nebo něco ztratil; jeho oči se široce otevřely, nakláněl se celým tělem z okna, zklamaně uchopil svá zavazadla a vyskočil. Jeho rychlý výskok byl v takovém rozporu s umírněností všech jeho dosud pozorovaných pohybů!

Stál ještě na nástupišti, obličejem k směru, odkud vlak přijel, nahlížel do oken, kde se tísnily hlavy cestujících, a pak opět hledal v davech, které se tu tlačily dvěma směry, k východu i vlaku. Držel zavazadla v ruce a nepohnul ani brvou. Jenom oči hltaly prostor nástupiště i potom, kdy ruka úředníkova zdvihla zelený terč, vlak zapískal a rozjel se z nádraží.

Osaměl a oči jeho dosud nebyly nasyceny. Bylo patrno, že je nerozhodnut, co pocítí, má-li tu zůstati či odejíti do města. V jeho nitru odehrával se asi nějaký těžký zápas. Ale pohybem, jímž kladl velké zavazadlo na zemi a z druhého vyňal nějaké listiny, prozrazoval více než nerozhodnost – bezúčelnost a marnost všeho: toho, že sem přijel, toho, že tu stojí, i toho, kam půjde, až se obrátí k východu. Četl nějaký dopis, který marně dlouho hledal a při jehož hledání bylo viděti, že v malém příručním vaku z černé lakované kůže tvaru necesérového jest plno nějakých listin. Rozhlédl se opět po opuštěném nástupišti, ale nyní na jedno zcela určité místo, zrakem tak pronikavým, jako by na ně chtěl zhustiti ze svých myšlenek, obrazů, vzpomínek i vzduchu něco ztraceného, nějakou jemu drahou postavu, již čekal tu tak marně…

A konečně, svěsiv hlavu, odcházel vratkým krokem člověka, o něhož se pokouší závrať. Vyšel pomalými kroky z nádražní budovy a rozhlížel se opět. S jakou láskou, s jakou touhou hleděly jeho oči! S lhostejností člověka, který právě dospěl k závěru, jehož změniti nelze, ubíral se, nevšímaje si pouličního ruchu, jako stroj po Pražské třídě a stanul na nejbližším rohu ulice Sidonie a nevěděl ani, že jest již v hotelu, když vyjížděl zdviží do třetího patra, kde obdržel náhodou právě uprázdněný pokoj č. 50. Všechny otázky posluhujících přijímal jako nutné zlo a odpovídal na ně bez zájmu.

Jeho byt, sestávající z ložnice a přijímacího pokoje, měl vyhlídku do dvora. Krásné letní počasí, jež ho po celé cestě neopouštělo, doprovodilo ho až sem. Nevěděl ani, má-li povstati a jíti, či sednout si a psát. Otevřel příruční vak, vyňal z něho listiny, rozložil je po stole, jako by chtěl číst nebo psát, ale zavadiv pohledem o hodinky, rychle vstal a vyšel do ulice.

„Je tomu právě deset let!“ byla jediná věta, provázená hlubokým povzdechem, již mohli lidé zaslechnouti na ulici z jeho uzavřených rtů. Kromě toho, co bylo lze pozorovati na nádraží a v hotelu, cizinec se neprozrazoval. Vyšel zvolna, blížil se k ulici Střelické, jeho kroky se zrychlovaly, oči utkvívaly s netajeným zájmem na všem, co míjel. Všiml se každého stromu, keře i lavičky, četl hltavě i vývěsní štíty, tabulky s čísly domů a s nápadnou pozorností utkvíval na oknech přízemních bytů.

Prošel velkým obloukem celou čtvrť kolem nádraží, křižoval ji všemi směry, jako by hledal nějaký dům. A čím více se vzdaloval, jak se zdálo, místu, kde hledané býti mělo, a buď nebylo či se již na ně upamatovati nedovedl, nabývaly jeho tváře úzkostlivého výrazu rozčilení a děsu. Prochodil několikráte všemi ulicemi celé čtvrti, po jedné straně vzhůru, po druhé nahoru. Teprve tma, která se snášela do ulic a znemožňovala mu hledání, donutila ho, aby zmírnil svůj krok nebo se ustanovil na tom, že bude pokračovati zítra v dalším hledání; bylo pozorovati na něm velkou únavu, ale oči hledaly přesto dále.

U jednoho domu, kde se jeho kroky samočinně zastavily, rozhlížel se ulicí všemi směry, jako by se chtěl upamatovat. Z přízemního bytu vyhlížela oknem matka s dcerou. Vzpomněl si, že hleděly již dříve na něho tak zvědavě. Ale nyní, kdy ve svitu lucerny, pod níž stál, střetly se poznovu jeho hledající oči s očima obou žen, podle slov, jež mezi sebou vyměnily, i podle výrazu jich očí mohl souditi, že se jim už stal svým hledáním nápadným. Učinil pokus, vrátiti se k nim a osloviti je, ale pak se zastavil a přemýšlel. A jak se polekaly obě ženy této klidné ulice, v níž nebylo obchodů ani ruchu, zpozorovavše, že záhadný cizinec dal se do běhu a zmizel za nejbližším rohem ulice.

A když ráno po hustých chodbových kobercích tiše přecházejíce odnášeli posluhové šatstvo a obuv, rozestavenou u dveří každého pokoje, nenašli před pokojem č. 50 oděvu ani střevíců; ale zpod dveří, úzkou skulinou unikající světlo prozrazovalo, že host z pokoje č. 50 ještě bdí anebo již vstává. Ale kdyby bývali měli obyvatelé hotelu více zájmu a mohli se o věci tak nepatrné a všední dohovořiti, byly by jistě se přesvědčiti, že světlo hořelo v tomto pokoji celou noc. A ušla-li tato nepatrná, čistě nahodilá okolnost lidem v hotelu, neušla zato lidem bydlícím v domech okolních; alespoň při výslechu, který byl během úředního vyšetřování zahájen, přihlásili se dva lidé z protějšího domu, kteří doznali, že světlo hořelo v pokoji nepřetržitě od večera a že záhadný cizinec psal podle všeho po celou noc; v jeho ruce našly se pomačkané, čerstvě popsané archy v řeči, jíž nikdo nerozuměl.

Druhého dne vytratil se z hotelu, zapraviv svůj účet, již v časných hodinách dopoledních, zanechav velké zavazadlo v účtárně s poznámkou, že se pro ně během dne zastaví. Jméno, jímž se zapsal v hotelu, bylo na prvý pohled nepravé, a neušlo to ani účetní, jež si povšimla, s jak podivnýma očima a v patrném vzrušení objevil se tak náhle večer v hotelové kanceláři, že stěží potlačila výkřik svého zděšení. Objevil se před ní, skloněnou nad pokladní knihou za otevřenými skleněnými dveřmi salonu, jako přízrak, náležející jiným světům. Byla povděčna tomu, jak později se vyslovila, že sáhl chvatně po svém zavazadle, jež leželo za ní u kamen; ve chvíli, kdy zašel dozadu a zmizel jí z očí, obávala se, že se na ni vrhne. Bezedné zoufalství jeho tváře jí bezděky připomnělo bolestnou hrůzu zraněné a uštvané zvěře. Odlehčila si, když vyšel tak rychle, jak se byl objevil, a její ruka, dotýkající se již elektrického zvonku, aby v případě potřeby přivolala pomoc, vzala opět pero do ruky. A pak už na cizince nikdo nevzpomněl. A přece právě teprve od tohoto okamžiku začalo se jeho vlastní utrpení…

… a jeho zpověď

Jsem ještě daleko, ale já přijdu! Z každého dosud místa poslal jsem Ti zprávu beze slov; neobsahovala nic jiného kromě data, v němž místo 192* psal jsem 191*. Ze všech těch míst, jež jsme před deseti lety navštívili spolu, poslal jsem Ti lístek, a podle řady, jak šly za sebou, mohla jsi viděti, kde je můj cíl. Teprve odtud připsal jsem Ti pozvánku, jež se Tě dotkla trochu hlouběji: „Na shledanou v Drážďanech 5. září.“

Jsem ještě daleko, a proto mohu Ti vylíčiti vše, co se během posledního desetiletí se mnou událo. I o ženách budu Ti mluvit; nesmíš v tom doznání hledati vychloubavost, ale musíš vycítiti, čím jsi mi byla, když tolik žen musil jsem potkati, přijmouti nebo odmítnouti, jež mi měly Tebe nahraditi. Čím více jich bylo, tím větším důkazem jsou toho, jak jsem Tě potřeboval. A ty všechny dohromady, krásné i něžné, oddané i soucitné, nedovedly mne utěšit a Tebe nehradit! Budu-li mluviti o nich, budiž Ti jedna každá z nich výčitkou, výkřikem mé touhy, která mne konečně letos zavedla do víru naší cesty před desíti lety. Pojedu týmiž vlaky, vystoupím v týchž hotelích, zdržím se všude stejně dlouho a budu si Tě připamatovávati každým předmětem, každým obrazem, na nějž se dívaly naše oči jednou spolu, ale až přijdu do Drážďan – tam, Luiso, tam musíš býti Ty! Jsem daleko, ale vzpomínám tak, že mi hlava třeští, a nelze, i kdybych Ti neposílal svých zpráv, abys neprožívala v dálce celou naši cestu opět znova se mnou…

Nevím, jsem-li vinen já či Ty. Přemýšlel jsem o tom tak mnoho, že dnes se sám v sobě nevyznám. Jak způsobně se naše století, holdující senzačním zprávám o lupičích, vraždách a popravách, dívá na mou bolest. Vražda těla je trestná, ale vraždy duševní jsou dovoleny: naše ctihodné zákony o nich nemluví. Řekněme, že jenom ze žertu, pohrávajíc si browningem na mém stole, bys mne zastřelila: jak bys trpěla pro mne celý život, jak bys na mne vzpomínala, nehledíc k tomu, že i kdyby soud Tě osvobodil, nazývala by ses vražednicí sama. Nu, a Ty ses nedotkla té zbraně, ale zradila mne, a já žiji, ubíjen a nikdy nedobit, zraňován, štván a nikdy neusmrcen. Umírajícímu zvířeti ulehčí soucitná ruka ranou z milosti; proč Ty tak neučiníš, vědouc, že trpím pro Tebe daleko více? A to není vraždou?

Jenom nejistota, zda zničilas Ty mne nebo já Tebe, brání mi, abych své trýzni učinil konec naráz; těším se, že, ublížil-li jsem já Tobě, je moje utrpení nutné, abych smyl svou vinu. A já Tě přece miloval a miluji dosud! Co žen chtělo mi zaplašiti moje chmury, jež více tušily, i když jsem je zapíral… Co jich odcházelo zoufalých, že mne nepotěšily. I v jejich objetí jsem cítil, a to nejvíce, jak mi chybíš! Snažily se vyplňovati prostor kolem mne smíchem, opájivými pohyby svých těl, něžným oslovováním a sterými důkazy své čisté lásky. Seděly mi u nohou – a já si tím více přál ležet u Tvých nohou, a políbila-li některá mou ruku – tím větší touhu jsem pociťoval skloniti své čelo do Tvého klínu a líbati Tvé ruce…

Přiznávám se, že jsem měl mnoho prchavých lásek a – za měsíc o nich nevěděl! A byly mezi nimi ženy, které mi byly na smrt oddány. Lze si představiti větší něhy nad tu, kterou mi projevila Lili, když usedla si k mým nohám, rozpustila vlasy a dívajíc se mi do očí s hlavou ke mně nazad zvrácenou, mi řekla:

„Co jsem pro tebe? Nic! A měla jsem tě ráda vždy, dříve, než jsem tě poznala osobně, a tak jako dnes. Nepřijdu už nikdy. Chci, abys na mne pěkně vzpomínal!“

Vstala, hladila rukou všechny předměty mého pokoje a rozloučivši se tak se vším, co milovala ve mně, počala se česati. Její vlasy neposlouchaly jejího spěchu; Lili musila býti o desáté doma! A nemohouc se rozčesati, skočila k nůžkám, ustřihla dlouhý pramen jejich konečků a prosila:

„Chceš je na památku?“

Objal jsem ji dojatě; Lili zasluhovala lásky.

„Zapomeň mé jméno, ale vzpomínej na tu, která bude vždy mysliti na tebe!“

Chvěla se chladem; svlékl jsem na ulici svůj plášť, zaobalil ji do něho a téměř vrostlí do sebe, pospíchali jsme na Žižkov.

Nepřišla už nikdy, nikdy jsem ji od té doby nepotkal. A možná, že mezi těmi několika nepodepsanými pozdravy, jež mi mé přítelkyně zasílaly, jsou pozdravy i od ní… Nevím. Hledaje včera prsten v zásuvce psacího stolu, uviděl jsem pojednou závitek papíru s datem a jménem a v závitku pramének vlasů:

1. června 19**. Lili.

A zapomněl jsem i na ni, tak dobrou a milou, nezištnou a oddanou. Zlatově plavé, hebké vlasy. Lili! Nikdo nesmí věděti, žes byla mojí. Líbám tvůj vlas, ač jsi vzdálená, a hle, jak rychle hoří nad svíčkou. V mém srdci zůstaneš a nikdo nesmí najíti po tobě žádné stopy u mne. Dnes a zítra…? Kdož ví, co se stane. Přehrabovaly by se surové, neuctivé ruce v mém stole a dotýkaly by se Tvých vlasů. Kdož ví, zda by Tebe nepoznali na ulici podle nich. Mají tak zvláštní odstín, poznali by Tě, a to se nesmí stát. Živý mohu Tě bránit, a bránil bych Tě. Ale po smrti?

* * *

Je nutno zničiti všechna pouta, jimiž mne Láska spojovala s Životem. Hle, tu, pod cigaretierou z těžkého stříbra se jménem dívčím a datem, malá obálka se čtyřmi dopisy, psanými drobným písmem Tvé drahé ruky, Nino! Zničil jsem všechny vzpomínky na Tebe, když jsi se vdávala. Měl jsem Tě rád, ze srdce rád, a vždy, když jsi měla přijíti, čekal jsem Tě s tlukoucím srdcem. Víš to? Jen tyto čtyři Tvé listy zůstaly; proč jsem je uchoval? Měly jíti se mnou do hrobu? A přece ani Ty, ani Tys to nebyla, pro kterou jsem byl tak nešťasten.

Setkali jsme se, když s rozvráceným srdcem a hlavou snažil jsem se zapomenout na tu, která byla mým Osudem, a kdy Ty, ještě dítě, potřebovala jsi útěchy proto, žes nebyla pochopena hochem, jemuž jsi neřekla, že ho miluješ… Mluvilas tak málo, ale jak přesvědčivou, krásnou řečí mluvily Tvé oči. Skromná, mlčelivá a tichá, jakoby zakřiknutá životem, jehož jsi ještě nechápala, a který Tě přece bolel, mluvila jsi očima. Dík Tobě poprvé jsem si uvědomil, že oči jsou bezpečnějším a výmluvnějším tlumočníkem nitra než ústa. Kolik žen namluvilo mi toho tolik ústy. Ty jsi mluvila, mlčíc, očima. A Tvé oči nikdy nelhaly, kdežto ústa lžou tak často! Jsou lidé bezvýrazných očí a přesvědčivé výmluvnosti; jiní, kteří mluví méně, mají zárodek mluvidel v očích. Ale Tys měla v očích ústa, Nino!

Nedovedl-li jsem ženám ublížit a odpírat, byla jsi Ty dívkou, již jsem provázel na každém kroku žehnajícími vzpomínkami. A Tvoje dopisy tolik hřály. Měl jsem vždy pocit, že píšeš svýma očima… I ty nutno zničiti, je-li nutno, abych odjel! Těch nesmí míti nikdo ve svých rukou jako zbraně proti bezbranné. Ano, svěřuji Ti to: nemohl bych odjeti, nemaje plné záruky, že i Tvá vůně nevyvanula z mých podušek. Chci však, abys žila krásná i potom, když mne již nebude. Tvé písmo by poznali snadno: Tvé písmo oblé, drobné, úhledné písmo jako Tvá ňadra… Opíši-li Tvé dopisy já, nazve kritika mou práci papírovým výplodem. A tak, s pomocí této vtipné a neomylné kritiky, mohu si je opsati: dopisy v mé knize mohl psát kdokoliv, třeba i já sám, ale nikdo se nedoví, že je psala má Nina!

A zde Tvé čtyři dopisy:

16. září 192*

Můj Arno,

začínám Ti psát již po tolikáté. Chceš, abych byla upřímnou: budu, ale slib mi, že se mi nevysměješ. Zaráží Tě, že mlčím, jsem-li u Tebe. Mlčím vždy. A jak klnu této neschopnosti mluvit, neboť bych Ti toho chtěla říci tak často mnoho – hodně mnoho. Bojím se, že se mi vysměješ, a proto mlčím. Víš, chtěla bych, abychom oba byli jako dvě šťastné děti, dovádivé, veselé… Nevím však, jak bys na to pohlížel. Nehněvej se, nazývám-li Tě Tvým křestním jménem, ale jsi mi tak mnohem bližší a snáze Ti mohu říci vše, co mám na srdci, a já toho mám tak mnoho! Snad je to ode mne pošetilé, ale – – já Ti to říci – – musím! Mám Tě ráda, příteli… chci býti pouze Tvojí Ninou… jak dlouho Ti bude milo… a proto zapomenu na Mílu. Chtěla bych, aby Ti to způsobilo radost!! A chtěla bych ještě mnoho, mnoho věcí a věciček od Tebe… Přála bych si, aby ty hezké oči mého přítele patřily nyní pouze mně…, abych také já mohla říci: „Mé oči, mé drahé, sametové oči,“ jako ona Míla z jedné povídky. Ne, vím, že je to dětinské žádati tolik od Tebe… Vím, že máš povinnosti ještě k jiným ženám, že – máš více přítelkyní, a já bych chtěla, abys patřil výhradně jenom mně… Jsem sobecká, viď? Víš, nemusilo by to být dlouho, ale po tu dobu, co si budeš přát, abych chodila k Tobě… ráda bych, abys byl zcela můj… Nechci, rozhodně nechci, abys hladil a líbal jinou ženu zároveň se mnou… Víš, co bych si přála? Abych měla moc, uchovati si Tvé přátelství dlouho – hodně dlouho… Chtěla bych, abys byl stále mým dobrým přítelem i tehdy snad… kdybych se provdala. Je mi tak dobře u Tebe!! Budu-li míti Tvé přátelství, nežádám ničeho jiného a budu přitom zcela šťastna a spokojena… Ptal jsi se mne, jak jsem stará; styděla jsem se Ti říci, že jsem teprve sedmnáct… Snad si nedovedeš ani představit, čeho se odvažuji tím, že chodím k Tobě… Představ si, kdyby se to naši dověděli! Chodím však k Tobě ráda, nebojím se toho nebezpečí – přijdu opět, až budeš chtít, a budu se snažiti býti hodně veselá, abys měl radost. Chci Ti poskytnouti vše, co je v mé moci… ráda a dobrovolně, abych Ti dokázala svou náklonnost. To, co dávám Tobě, nedala jsem dosud nikomu… Tys první…! Z toho snad můžeš posoudit, čím mi jsi. Nehněvej se, prosím, proto na svou nerozumnou Ninu.

Z druhého Tvého dopisu vyjímám jen několik řádek…

19. září 192* ve 3 hod. odpol.

Můj drahý Arno,

těšila jsem se na dnešek, a musím být doma. Chci Ti tedy aspoň dopisem sebe nahradit… Musím si Tobě ulevit… Mám Tě ráda: pro Tvou něhu ke mně, pro Tvé upřímné přátelství, proto, že jsi se mne ujal, když jsem byla nejnešťastnější – nevím, pro co vše ještě Tě mám ráda… Ujišťuji Tě, miláčku, že má láska k Tobě je upřímná a vroucí. Jsem však nezkušená. Dávám Ti vše, co mohu, ale dobrou pověst jsem povinna přinésti budoucímu muži. Jdu s důvěrou k Tobě a vím, že se nezklamu… Mám vášnivou potřebu Tvého přátelství, Tvé něhy, Tvých polibků… ale… víš, čeho se obávám? Chceš-li, abych byla vždy Tvojí malou přítelkyní, musíš být – rozumný. Slíbíš mi to? Pak teprve budu zcela bezstarostná a veselá. Chci rozjasnit Tvé okolí, chci Tvůj byteček prohřát teplem upřímné, nezištné lásky – abys vzpomínal i tehdy, kdy mne tam není. Škoda, že nyní nemohu být u Tebe, je mi bez Tebe tak smutno… Věř, často bych se rozběhla k Tobě, třeba jen na chviličku – třeba jen pro jeden letmý polibek… I když nemohu k Tobě, jsem u Tebe srdcem, hlavou i tělem. Vzpomínám častěji, třeba více než můj nedůvěřivý přítel. Vytýkáš mi, že chci býti jen krátce Tvou přítelkyní, a pokládáš to spíše za nedostatek lásky než za skromnost… Tys zlý! Ne, můj hochu: chci, nebo přeji si, abys mi zůstal navždy dobrým kamarádem a vůdcem – nechtěla jsem však, kdybys jednou mne přestal míti rád, nač musím dříve nebo později býti připravena – abys bral na mne sebemenší ohled. Jsem a budu Ti vděčna za sebe kratší dobu náklonnosti… Jsi volný – ale teď, bože, teď se těším, že ještě dlouho, dlouho zůstaneš mým hochem, zítra, viď, že ještě zítra také? Máš mne rád, hodně, hodně rád? Mám potřebu to vždy znova slyšet od Tebe. Líbá Tě zcela Tvá Nina.

* * *

A všecky listy psány na žlutém papíře. Vzpomínám si náhodou – bože, jak někdy paměť přiblíží okamžik dávno pohřbený – že jsem Ti psal svůj list na žlutém papíře s oranžovou vložkou. Neměl jsem jiného. A psal jsem Ti, že předbíhám budoucnosti, že ten můj list nebude už moci stářím zežloutnouti, že je obrněn proti zevšednění i zvetšení, že je starý, když jej čteš, a prozrazuje tak, že i má láska k Tobě je staršího data, ale teprve nyní že se naplnil její čas. Jako číše, která dlouho stála prázdná na mém stole… A hledím-li dnes naposledy na Tvé písmo, poznávám, že, byla-li Ti vzata schopnost sdílnosti, schopnost lehké rozprávky, výbuchů, citového překypění, byla Ti dána síla mluvy do očí i – ruky. Čtu dvojnásob, dívám-li se na Tvé písmo: slyším Tě současně mluvit! A i proto musím dnes zničit tyto upomínky: nestrpím, aby někdo v Tvém oblém písmu poznal linie Tvého těla, nestrpím, aby Tě někdo v Tvých dopisech slyšel. Slova, jak jsem Ti říkával, pokulhávají za city: i člověk největší výmluvnosti často marně hledá případné slovo. Ale Tys našla vždy příslušný odstín, hloubku, rozevření, pohyb řas, vrásku v očním koutku, chvění víček jako přiléhavý prostředek výrazu.

Tvůj třetí list je také z počátku naší lásky. Opisuji jej, poněvadž musí též býti zničen.

26. září 192*

… Je mi tak divně teskno a cítím potřebu se s někým o svůj zármutek rozdělit. Proč? Nevím. Netušíš, jakou potřebu cítím být dnes u Tebe, dát se hladit Tvou rukou, uspávat Tvým milým hlasem a Tvými polibky… Nesměj se, mám ohromnou chuť na jediný Tvůj polibek. Škoda, žes tak daleko… Bože, jak je to divně zařízeno na tom světě… Já sedím sama. Ty sedíš sám. A nemůžeme býti spolu, ač po tom toužíme. Proč jen musíme bráti stálé ohledy na lidi? Proč vidí lidé v tom něco špatného, náležejí-li si dva lidé, kteří se mají opravdu rádi? Viď, že větší špatností je, když si náležejí bez lásky, třeba v manželství…? Nelituji ničeho, jsem hrda na to, že se mohu nazývati Tvou… Myslím si často: proč asi mne má rád? Jsem nepatrná, nic neumím, nic nemohu Ti poskytnout – než tu svou oddanou lásku… Je možno, že mne miluješ? Máš-li mne byť i jen maloučko rád – hledím sebe utěšit – můžeš si mne vychovat, a věř, že nadšeně se podvolím Tvému vedení. Já, slyš!, která nikdy neposlouchala –! Budeš mne míti takovou, jakou sám mne budeš chtít. Vše záleží jen na Tobě a na velikosti Tvé lásky ke mně… Jsem schopna sebevětší námahy a práce, jen abys měl ze mne radost… Co vše bych neudělala za jediný Tvůj úsměv? Posílám list – přišla návštěva – jen abys věděl, že jsem vzpomínala.

Líbá Tě vroucně zcela Tvá N.

* * *

Jak je to zvláštní. Chci Tě nějak nazvati. Křestní jméno vypravuje tak málo, i když je vyslovím sebe něžněji. A co záleží na jméně: rodové nemělo nikdy pro mne významu, spíše křestní, neboť toto částečně odpovídalo povaze. Ano, křestní jméno prozradí mi často celou ženu. Jiné jsou Marie, jiné jsou Olgy. Ale Nina? Přeložím-li toto Tvé nepřeložitelné křestní jméno do češtiny nebo do nálady a jeho významu, teprve obdržím Tvé vlastní jméno, a Ty se pak nazýváš: Vzpomínkou na úsměv.

Kdo dnes rozumí seznamu světců a světic, té dlouhé řadě jmen, jež se dávají při křtu anebo které utvoří člověk Tě milující ze Tvého jména? Zdrobněliny, často i koncovky snaží se vystihnouti Tvoji podstatu, Tvé nitro. Tvrdil bych, že jméno se přizpůsobuje Tvé vnitřní fyziognomii. Kdo ví, co znamená Anna, Marcela, Helena, Taťana? Kryjí tajemství samy o sobě. Udělí-li se ženě, jež celý život jméno to pak nosí, znamenají dvě tajemství. A to bylo pole, kde hýřila má obrazotvornost tak dlouho, až jsem dospěl k určitému vztahu, k jisté zákonitosti. Obrazotvornost nestačila, vypomohl jsem si vědami. A tak jsem chápal a rozuměl téměř každé ženě. První, nač jsem se tázal, bylo její křestní jméno, ale většinou jsem je vyčetl z tváří. Kolik žen bylo překvapeno, řekl-li jsem s rozhodností: Vy se jmenujete tak a tak… Často, dala-li si nespokojená Anna jméno Evy, odhalil jsem tento závoj a oslovil ji jejím jménem vlastním. Kolikrát se mne na to ptaly mé přítelkyně, jak je možno jméno „uhádnout“… Neznaly rozdílu mezi pověrou a kauzalitou jmennou.

Ale Ty, Nino, nevíš, čím jsi mi byla. Dopisu, na kterém by Ti bylo hodně záleželo, jsem neodeslal. Prozrazoval příliš mnoho kouzla; leží tu mezi Tvými čtyřmi dopisy: ten, jejž zrodila nejpalčivější touha, ale který nepotěšil mezi těmi, které potěšily. Nino: člověk není tak šťasten jako strom, náhle rozkvete a zvolna uvadá. Ale povšimla sis letošního podzimku? Sluncem vždy nově zlacené dny prodloužily léto a připravily podzim o jeden měsíc. A hle, stromy vykvetly podruhé: kaštany, akáty, třešně i magnolie kvetou v chráněných zahradách podruhé. Tak i lidské srdce podléhá teplu něhy a paprskům světla a může vykvésti vždy znova, může zářit, je-li ozařováno…

Nino: Tvoje ústa nebyla stvořena k řeči, ale mluvila polibky; Tvoje písmo mělo hlas a Tvoje oči řeč. Bylas tím sluncem mého podzimu; strom, chystající se k spánku, vyrazil novými pupenci a květy do Tvého jasu.

Avšak já si Tebe nezasloužil; ne snad proto, že bych Tě nebyl býval měl rád, ale z obavy, abys netrpěla jednou rozchodem, nechtěl jsem lásku vystupňovat. A první chlad uprostřed objetí, první odmlka v řeči Tebou zachvěla. Nepřišlas, až jsem se ozval znovu. A to je Tvůj čtvrtý dopis, kdy jsem už tušil, že jsem Tě zahnal nazpět k myšlenkám na Tvou první dětskou lásku. Psalas krátce: „Chceš, abych přišla. Věděla jsem, že tak učiníš. Bála jsem se toho a čekala jsem na to zároveň. Přijdu! Tvá N.“

Hle, poslední Tvé dopisy vrhám do ohně, ale Tvá láska je zachráněna, bude žít tak dlouho, jako tato zpověď.

Ženy přicházely potěšit a odcházely. Nebylo mezi nimi žen nevkusných; ani jediná nepřišla z touhy po lesklé minci nebo z lačnosti požitků. Přicházely navštěvovat člověka nemocného ženstvím. Přicházely zaplašit chmury, rozveselit zešeřelou samotu, rozvířit nehybný vzduch šumem šatů, vyvolat ozvěnu jiskřivého smíchu ve struníku kytar a mandolín, jež se tak lačně k hře neprobouzené a prsty nedotýkané, zmocňovaly každého jejich slova, odpovídajíce na hudbu rtů všemi strunami… přicházely, aby strnulá zrcadla mého pokoje neztratila schopnosti obrážeti život, nabízejíce jim oblost svých ramen, pýchu ňader i bohatství vlasů… přicházely rozhrnout závěsy lůžkové, napodobujíce nevědomky obraz Ant. Wiertze l’attente nebo lépe jinou malbu dveří, otvíraných žádostí la Curieuse – přicházely zvířiti zaprášené rukopisy a knihy, a spouštějíce okenní záclony, ozařovaly ložnici tělesným světlem své lásky, – přicházely nenáročně a skromně, potichu klepajíce na dveře pracovny a vnášejíce se jako oblak do dveří, rychle zavíraných tak, jak to jedině angličtina dovede vystihnouti svým obratem she tiptoed…

„Hle, je to moje vlásnička?“ ptala se Alma, upravujíc si vlas a vetkávajíc do něho vlásničku, kterou tu včera zapomněla melancholická Božka. Předměty měnily své majitelky jako pohovka otisky jejich pružných těl. A všechny věděly a smířily se se skutečností, že nejsou cílem, že jsou pouze květem postaveným do vázy, který zítra zvadne, a přece přály si býti tím květem okamžiku, přece chtěly býti něčím v mém životě. A právě vědomí, že jsou zastávkou na cestě touhy, že jsou odpočinkem hledajícího, dodávalo jim odvahy, aby jedním dechem vydaly všechnu svou vůni, aby ukázaly celou svou krásu i lásku; podnikaly přímo souboje s těmi, které tu byly před nimi, i s těmi, které měly přijíti zítra, chtějíce, aniž se prozradily jediným slovem, výčitkou nebo pohledem, znamenati více než ony druhé, chtějíce, aby byly nezapomenutelné jedinečností svého žáru, své něhy, oddanosti i linií těl…

Přijímal jsem je s vděčností, s jakou nemocný vítá návštěvu, jež přichází s kyticí v ruce a úsměvem na rtech, aby zaplašila tíživou nudu a bolesti. Přijímal jsem je jako dary, jimiž mi Osud chtěl nahraditi ztrátu Nenahraditelné. Hleděl jsem na ně a srovnával jich obraz s obrazem té, jež nepřijde nikdy, a odkrýval vždy nové rozdíly. Poznával jsem, že jí nevyrovná se žádná, ač bylo mým úmyslem se přesvědčiti, že i Ona jest pouze ženou, a to více nebo méně jiným podobnou.

Je tomu právě deset let, co tak nevýslovně pro ni trpím. Pokoj, kde jsem ji naposledy políbil, byl mi po dlouhou dobu touhou z ráje vypuzeného. Viděl jsem vše, jak se událo, v duchu. S jakými nadějemi jsme oba, zavěšeni do sebe, vycházeli, rozloučivše se srdečně s majitelkou bytu, jež mi nesměle na drážďanském nádraží nabízela pokoj v letní cestovatelské sezoně. Nevím, byl-li jsem kdy v životě šťastnějším než právě tehdy, kdy, sledováni sluhou, přetíženým zavazadly, vykračovali jsme si k nádraží. Avšak bylo také več doufati – jak šťastná budoucnost nám kynula. Zasnoubili jsme se, řekli jsme si, že žádná moc světa nás už neoddělí. Každý den, jenž nás čekal, znamenal nám o krok blíže k našemu štěstí. Nikdy jsem si nepomyslil, že budou museti choditi jiné, aby mne léčily z bolesti, kterou jsi ve mně vznítila Ty!

Ten pokoj, v němž jsem s Tebou strávil tři dny svého života, zářil mi na cestu přes to, že jsme všechny okenice spustili, tak jasně celou řadu let. Neslíbiv Ti ničeho, rozhodl jsem se, že po jiné se ani neohlédnu. Přísahal jsem Ti věrnost, jíž jsem chtěl dostáti. A vidíš, přes to vše musily přijíti jiné, aby mi připomínaly svou láskou, krásou, vášní, svým hlubokým citem, svojí ušlechtilostí i oddaností, že to nejsi Ty! Tys mi chyběla tím bolestněji, čím více žen vstoupilo do dveří mého osamělého bytu. Snažil jsem se zapomínati v objetí jiných na Tebe, a můj hlad po Tobě dostavoval se vždy zoufaleji. Bylas tak nenahraditelnou, anebo jest vším vinna moje neukojená, věčná Touha!? Kolikrát jsem si opakoval tato slova vždy v jiné obměně. Ale celých deset let vždy s týmž výsledkem a touž sebemučivou odpovědí.

Byla to touha po Absolutnu? Tolik žen jsem potkal, tolik jich objal, a přece vždy toužím jenom po Tobě! Ty – to bylo tehdy pro mne štěstí na dosahu mé ruky. Ty dnes – jsi moje nikdy nekončící neštěstí. Jest mou vinou, že hledaje Tebe, potkávám jiné? Je mou vinou, že touha po Tobě dodala mi oduševnění trpícího, že změkl můj hlas i oči, že jsem bližší ženské duši, že více chápu bolest a snažím se jí ulevit? A jdu-li věci na kloub, to jsou okolnosti, jimž děkuji za to, že jsem ženám bližší než kdokoliv jiný, který je třeba statnější postavy i krásnější tváře!

Jak jsem šťasten, že jsem po celých těch deset let jediného dívčího srdce nezarmoutil. A přece byla má bolest takového druhu, že jiný by se byl býval za Tebe mstil na jiných, drásal jejich srdce, opouštěl je s ďábelským smíchem, trhaje vlasy, jimiž otočily mé hrdlo, abych neodcházel! Nebýti Tebe, mohl jsem býti spokojeným občánkem přesně vymezené životosprávy, bohabojný manžel a otec několika více méně nadaných dětí, měšťáček, který by střídmě pil a kouřil a o desáté byl na loži… A takto jsem člověkem, který měsíc nejí a nepije, spí v létě a bdí v zimě, hýří a ubíjí sebe, neboť plocha mého života se naklonila k zániku od té chvíle, kdy jsem přešel s Tebou po boku práh pokoje našeho štěstí, kdesi blízko nádraží v Drážďanech.

Jak závidím hladovým a žíznivým… Šílel bych radostí, moha pro Tebe hladovět a žíznit. Poznal jsem obé, hlad i žízeň, ve válce i míru, na souši i na moři – a jak závidím hladovějícím a žíznícím! Největším utrpením je Touha! Jsem-li hladov, mohu se nasytiti chlebem, žízním-li, mohu se napíti vody. Ale já toužím, nasycený i napitý, hladový i žíznivý…

Tehdy, kdy jsi přestala býti pro mne slibem a nadějí, kdy jsem si uvědomil, že nepřijdeš-li, nepřijde už nic, tehdy přestal jsem radostně vzpomínati na onen pokoj. Plných deset let vyhýbal jsem se tomu pokoji, a abych nepřišel do pokušení jej navštíviti, vyhnul jsem se i celému městu, kde bych jinak, překonán dlouhou cestou železnicí, jinak jistě byl si před návratem do Prahy odpočinul. Náš pokoj plnil mne děsem tím větším, čím žhavější touha po Tobě ve mně každým rokem rostla. Vyhýbal jsem se mu, pokud má životní síla přesto, že jsem se octl na šikmé ploše, měla dosti vzdorující síly. A jenom v okamžicích, kdy už Bolest hrozila roztrhati slabé hranice mého těla, kdy jsem se počal oddávati rozkoši sebeničení – zdvihla se v mém nitru zcela ostýchavá, bojácná touha spatřiti onen pokoj poznovu…

Ty šťastná! Máš, koho miluješ, a jím jest někdo jiný než já. Já nemám, koho miluji, a to jsi Ty, jež srdcem dnes už patříš jinému. Jak jsem byl mohl tehdy, před deseti lety, býti šťasten, že pouze tělem a podle zákona patříš jinému: byla jsi mojí, neboť celá Tvá hluboká, krásná duše, Tvé srdce, každý Tvůj cit a myšlenka patřila jenom mně, každý Tvůj nerv chvěl se pouze pro mne! A Ty jsi, Luiso, dovedla milovat a znala jsi býti věrnou bez přísah…

Budeš-li čísti tento dopis, namítneš mi snad, že jsem hledal za Tebe náhrady: že jsem se oženil, že jsem měl tolik a tolik milenek. Ale – nevěděla bys to, kdybych Ti to neřekl sám. Nevěděla bys nic o tom, že jsem opět svoboden… Zkoušel jsem všechny možné způsoby, abych se Ti nevnucoval a na Tebe zapomněl, když jsem se přesvědčil, že pro Tebe už nejsem ničím. Doznávám-li se ke všemu, činím tak proto, abych Ti dokázal, čím jsi mi byla vždy a čím jsi mi až dodnes. Moje milenky jsou jen důkazem mé velké lásky k Tobě.

Ty, jenom Ty jsi vinna mým mnohoženstvím. Nebýt Tebe, nikdy bych byl býval nepoznal více žen, když vrozená má věrnost mne předurčila k jednoženství. Ty bylas mým rozcestím, a po Tvém odchodu jsem zabloudil. A když už jsem jednou, přítmím překonán, poklekl u zamřížovaného okénka dubové, staré zpovědnice, vyleštěné vzdechy kajícníků, nechť rozhřešení, které obdržím, ulehčí i Tvému svědomí.

Znamenáš v mém životě tak mocný povahový přelom, že neujde pozornosti lidí, kteří se snad jednou budou zabývat mým dílem literárním. Ti budou moci dokonce zjistit přesněji okamžik, který o mé budoucnosti rozhodl, i když jim nebude známa historie naší lásky. Sloh, výběr námětů, vazba slov, výrazové prostředky, myšlenky a city se změnily právě tak jako moje tvář a hlas. A Tys chtěla pochybovat o opravdovosti mé lásky k Tobě? Dnes vím, proč jsi tak činila: abys kryla vlastní nestálost! Chtěla jsi mít volnost, rozhodnout se později, ze závětří manželské přetvářky pro jiného. Byl jsem pouhým uvolňovatelem pouta, které Tě tížilo, a splniv tento úkol, měl jsem jít jako pochodeň pomsty Tebou zapálená, hořící člověk do soumraku srdcí a těl dosud neprobuzených dívek a žen, zmítaných neukojenými nikdy žádostmi.

A přece, kolika žen jsem se nedotkl! Přecházely po mých cestách, útočíce na můj cit; byl jsem cílem jejich tužeb, a přece se mými nestaly! Tak mohl bych ženy, které jsem potkal po Tobě, řadit do dvou průvodů: žen, které nepoznaly, čím jsi byla v mém životě, a žen, do jejichž náručí mne uvrhl děs prázdna.

Já, slyšíš, já, který do dvaceti let se vyhýbal ženám, stal jsem se polygamistou, a všechny, které přišly po Tobě, učily mne umění získávat rychlým úchvatem a lehce opouštět. Každá z nich, Tebou přivábená, prozradila mi slabiny a kazy ženství, část po části. Kdyby tomu konečně už jednou ženy rozuměly, vystihnout chvíli, kdy se nutno poddat bez výhrady a kdy nejžhavější touhu třeba odmítnout. Dopouštějí se chyb, všechny bez rozdílu, a proto tolik smutků v jejich životech; ty, které odmítají milencova přání i v okamžiku, kdy bezpečně cítí, že odmítnutím ho musejí ztratit nadobro, jako ty, které se vzdávají předčasně po prvním polibku.

Zkušenosti žen jsou starší zkušeností mužů: každý muž začíná poprvé, na svou vlastní pěst a beze všech návodů, kdežto žena svými pudy dědí školu lásky, výstrahy, léčky i obrany všech předchůdkyní. V tisíciletém vývoji literatury bylo už napsáno mnoho škol lásky, a vždy nepovolanými, – muži. Ženy, jediné oprávněné k autorizaci, čtou je s úsměvem. Libri amorum nebyly první školou, ačkoliv dosud jiných neznáme; nelze vylučovat, že se najdou, psané klínovým písmem na cihlách nebo v nerozluštěných písmech dávno vyhynulých národů. Ženy jich nenapíší, vědouce proč, a přece každá z nich, ač je lépe vyzbrojena, musí také projít svojí školou života, radovat se z domnělého úspěchu nebo želet prohry.

Která žena vystihne u muže povolání erotikovo? Každá činnost lidská, vyžadující jisté energie a promyšleného postupu, je zaměstnáním bez ohledu na výdělek. Být erotikem je těžkým údělem, když lze i život ztratit. Která žena vystihne u mužů včas, že jeho potřeba lásky je seversky zmrazena? Poprvé bývá i Seveřan člověkem jihu. Chlad jest děckem opakování.

Neodborník, člověk Tebou do nebytí vypovězený, nasbíral jsem i na okraji života zkušenosti u těch, které jsi posílala nevědomky za sebe. A ženy, které Tě měly nahradit, byť jen na okamžik, měly více odvahy než Ty, jako by chtěly dokázat, jak těžce zhřešila jsi svojí slabostí. Jak byly silné, jak sebevědomé, ačkoliv si nebyly mnou jisté jako Ty!

Ano, u jiných jsem poznal teprve, čím jsi se na mně provinila. Každá, i nejlhostejnější žena přitíží Tobě svojí vedlejší úlohou a svým svědectvím, ačkoliv byly mezi nimi ženy, které daleko více mohly ztratit než Ty, které šlo jenom o zabezpečený stůl a zahřáté lože! Proč jsi mi tedy patřila a tolik slibovala Ty?

Která z žen, muže objímajících, si uvědomí, že ty, kterých muž dosáhne, neurčují jeho života jako jediná, která se mu vymkla i tehdy, když ve střehu ulehla vedle něho na společné lůžko? Ovšem, se studem a po zhašení světla, které pak usvědčuje růžovost její roztomilé přetvářky. Ví ta, která se poddává, že muž, jemuž dala krásný ostych prvního objetí, je mužem, který si jejího studu a oběti zasloužil? A který muž je hoden této oběti, a který dívčí důvěry zasluhuje?

Ty, která bylas mou a váhala potom být jí navždy, slyš zpověď člověka, kterého se i dívčí stud pokoušel svést. Tolik stop raněného a nevyléčeného mužství jsi zanechala na mně těm, kterým jsem se vyhnout nemohl. Zpověď člověka, vracejícího se po stopách časem zavátých není lichocení nesmělého začátečníka, který chce životem nasbírat trofeje. A tak zvláštní kapitolu mého života tvoří ženy, kterých jsem se nikdy nedotkl. Pro veřejnost byly by to povídky erotické příchuti, pro ubohé závistivce soustem pomlouvačné kritiky, pro zestárlé kritiky vnadidlem závisti, ale pro Tebe zůstanou vždy obžalobou.

Vrátil jsem se právě z cest, rozbaluji zavazadla a kdosi tiše klepá. Otevru. Přichází Bezejmenná, neboť můj citový vztah k ní jí nedal jména. Přichází se rozloučit, odjíždí na cesty. Jsem zaujat jejím odhodláním. Já přijel, ona odjíždí. Připadá mi, jako bych jí měl podati pochodně na Cestu, které ještě neuhasly v mém srdci. Je vůbec třeba, aby odjížděla?

„Chcete odjeti?“

„Ano!“

„Kam pojedete právě teď, kdy jsem přijel já?“

„Chci do světa, k moři!“

„Nejezděte, prosím, nejezděte. Je to zcela zbytečné. Hleďte: nenavštěvuji cizích krajů jako turista. Mám schopnost proniknouti tajemství krajin, jež zůstanou obyčejným turistům, i když je spatřili, cizinou. Věc, mnou jednou spatřená, kraj, jejž jsem jednou navštívil, není už mi cizí. Vniknu do něho. Spřátelím se s ním, přenesu jej do sebe nebo sebe do něho, vrůstáme do sebe navzájem – jsem člověk patřící světu, všem a nikomu… Platím tedy draze za rozkoše, o které jsem bohatší, vnímaje cizí světy… Nejezděte… Proč byste jezdila? Mám ještě v očích všechny ty okamžiky blaha a ukojené touhy… Na mém těle je ještě poslední stopa soli mořské vody… Přiviňte se ke mně, ucítíte z mého dechu ještě dech dálky… Mé plíce jsou ještě plny lesní a mořské vůně… nejezděte, máte ten svět, kam chcete jeti, ve mně se mnou a na mně…“

Bránila se mi, nemohouc však přece odolati kouzlu mého hladivého hlasu a žáru, jímž byla zachvácena má výmluvnost. Ale cítím současně, jak její řeč mi ji odcizuje. Jsou ženy, které vás uchvátí prvním slovem. A u jiných – každé slovo jejich vás od nich oddaluje.

„A pojedu přece, vy… vy done Juane!“

„Řekla jste: don Juan? Kolik lidí vysloví to jméno a nevědí, co skrývá. Rozumíte jím také pouze dobyvatele a svůdce?“

„Nu, ovšem, a co jiného?“

„Dejte mi svou ruku… Tak; budete mi bližší. Don Juan? Toť člověk velké touhy. Svody, ničení ženských srdcí – to je mu vzdáleno. Nebo, lépe řečeno, není to jeho cílem, ale prostředkem… Jak? Hleďte: Každý muž více nebo méně hledá tu, kterou by obklopil vší něhou, vší svou láskou, pro niž by dýchal… Hledá a nenajde… Ti, kteří se záhy znaví hledáním nebo zklamou, to jsou tak zvaní nepřátelé žen: zestárnou svobodní; ti, kteří, bojíce se, že by třeba již zítra nenašli, spokojují se tím, co najdou dnes: na tomto stupni hledání vzniká manželství… Vidíte tedy, kdo jsou manželkami: ty, jež se pro okamžik spokojily býti náhražkou. A je tu třetí druh mužů, kteří trpí ze všech nejvíce. Úzkoprsí, šosáci, říkají jim ‚Juani‘, tak jako dříve každý zločinec byl pokládán za anarchistu… Rozumíte mi dobře? Člověk neukojený, hledající, zklamáním zkrvácený, a přece vždy dodávající si naděje, že najde tu svou, tu vysněnou, krásnou a drahou, snad již zítra, snad přece… potká ženu: krásná tvář. Myslí, že ji už má v náručí…, tu hledanou, ale přesvědčí se už při polibcích a prvních slovech, že to není Ona… Prchá od ní, vztahující za ním ruce, nechápající a ve své prostotě se domýšlející, že to bylo jeho cílem, ale, chyba lávky! A člověk touhy žene se dále, se stupňovanou úzkostí a touhou… Jemu nestačí první květ na větvi. Hledá v dalekých zahradách. A obava, že nenajde, vědomí, že zítra bude opět starším, bičuje jeho touhu do šílenství. Stárne, rysy jeho tváře se prorývají vráskami, jež jsou, řekněme hodně prozaicky – okapem nevyplakaných slzí, nebo ‚cestami, jimiž se ubíraly žádosti, bolesti a touhy‘ – a lidé o něm řeknou: ‚Tak starý, a ještě jako posedlý… A jak vyžilou má tvář, ten světák, ten don Juan!‘ A to je největší křivda. Myslím však, že jste už nyní poněkud pochopila…“

* * *

Jenom lidé odchovaní určitým druhem zatemňující četby žádají, aby román měl vnější dějovost: to jsou duše, jimž četba lokálky o vrahově popravě se líbí více než psychologický román. Ale tito lidé zapomínají, že vnější účin dramatický zůstává pozadu za těmi tragédiemi, jež vnějšímu projevu předcházívají v lidské duši. Doví-li se o mně, že jsem Tě zavraždil, budou čísti tuto práci jako první díl, předmluvu k lokálce, s nemenším napětím a lačností senzace. Život je střízlivý režisér; škrtne mnoho násilností, mnoho vražd, a proto také život mnohé nudí. „Omrzelost života“ není ničím jiným, než nespokojenost diváka s režií… Ale v mém případě mohou se zklamati i zklamaní: nemohu už přihlížeti nečinně k tomu, jak jiní hrají kus, vyhrazený mojí osobě, a moje Touha je jako zoufalý inspicient, jenž po vytažení opony nemůže najíti herce.

Všechen obsah mého života zhušťuje se do několika krátkých měsíců, kdy jsme se domnívali, že budoucnost patří nám. Snili jsme sen věčných milenců. Život neměl míti pro nás hran a trnů; měli jsme žíti pouze sobě, stranou všech, pohříženi druh do druha, měli jsme býti jedno tělo a jedna duše… Nezáviděli jsme nikomu: štěstí, které nás očekávalo, mělo učiniti nás předmětem závisti. Ale my vůbec nemyslili: my viděli, jak všechno bude krásné…

Dnes, kdy je podruhé po všem, nezbývá mi pro zbytek mého života než několik Tvých dopisů, jež jsou mým bohatstvím, mou pýchou a štěstím. Uchovával jsem je plných deset let. Ničím-li stopy, jimiž se kdysi ubíral můj život, musí to býti především tyto dopisy, neboť maje je dosud ve svém majetku, věčného svědka mých vzpomínek, neodhodlal bych se lehce k tomu, co učiniti musím. Budeš-li i Ty čísti tento můj poslední dopis, Luiso, budeš čísti i dopisy, jež kdysi psala Tvoje ruka, a budeš moci se zamysliti nad tím, proč jsem Ti klnul, nemoha se od Tebe odpoutat svou touhou. Přešlas mým životem, a nechala mi vše: mou sílu, mé tělo, mé oči i ruce, srdce i mozek – nic jsi nežádala, stavíc na troskách mého života své nové štěstí, jenom všechny moje touhy vypředla jsi z mého srdce: ty jsou naším poutem, kdy nic jiného nás už nesbližuje. Otočeny kolem Tvého těla, vrostlé do Tvého nitra, napínají se jako struny nástroje, jehož ozvučnou deskou je má duše. Vzdaluješ-li se mi, citově nebo prostorově, napínají se, přibližuješ-li se, smršťují se zpět do svého bolestného ohniska. Ty jich necítíš, neboť všechnu jejich tíži nesu já.

Tobě nepřekážejí ve Tvých pružných pohybech, ale mně zatěžkávají můj vratký krok. Poněvadž zrodily se ve mně, trpím každým proudem, který jimi prochází. A každé jejich vlákno saje moji krev; jsou jako choroboplodné zárodky, jimž se daří v těle nemocného. Mohu téměř denně počítati, kterak přibývají, tvoříce pozvolna mezi námi duševní síť tím hustší, čím více se mi vyhýbáš. Napnou-li se, zařezávají se mi do celého těla: citové vztahy, vzklíčivší z naší krátké letní lásky, pociťuji čistě tělově. Tvá veliká a silná láska pečovala kdysi o to, aby nabyly tak pevných tvarů, avšak zapomněla jsi je všechny zpřetrhati, odcházejíc.

A proto tento můj poslední dopis líčí mne, Člověka Touhy, který se rozhodl zbaviti se svých bolestí. Přečti si jej: je i obrazem Tvého života, neboť i když sebevíce se mi vzdaluješ, nemůžeš nemysliti na to, co bylo. A já si přeji, abys na to myslila, neboť jenom krása vzpomínek zušlechťuje.

Pamatuješ se na naše první setkání? Znaven malým městem, kde jsem začínal svou politickou kariéru, od níž si naše veřejnost tolik slibovala, chodil jsem půl roku kolem Tebe a Tebe neviděl: ženy pro mne opět neexistovaly, ač jsem byl mlád a snad i zajímal. A tak jsem Tě musil potkati na plese, kde bylas to Ty, jež mi připomněla moji Prahu.

Tančil jsem celý večer s Tebou unášivé, rozkošnické valčíky; nepozorovali jsme, že páry se rozestoupily a učinily nám místo: tančili jsme spolu sami nekonečně dlouhý valčík; každý Tvůj pohyb prozrazoval Tvůj vnitřní rytmus, každý Tvůj pohled, růžovost tváří i dětinská radost z tance pro tanec, vše řeklo mi více než dosti o hluboké kráse a harmonii Tvojí duše… Usínaje, vzpomínal jsem pouze na Tebe. Byla jsi hedvábným obláčkem, jímž mi do snů dýchaly víly.

Neřekl jsem Ti dosud o tom ničeho.

A pak jsem Tě neviděl několik dnů; spěchaje úzkou, špatně dlážděnou ulicí malého města, jež mělo rozhodnouti o celém mém životě, zahlédl jsem Tě jednoho jarního dne odpoledne na ulici; pozdravil jsem Tebe, Tys přešla ke mně a chodili jsme chvíli s Tebou a Tvojí přítelkyní. Ve své neskonalé čistotě pozvala jsi mne do kanceláře svého manžela. Měl mnoho práce, osaměli jsme v jídelně, kde stálo piano. Sedla jsi a hrála… Pamatuji se, jak jsi s bolestí litovala, že nemáš zpěvného hlasu, tak ráda bys zpívala. Stál jsem vedle Tebe, obraceje listy; a když jsi začala hráti Schumannovu píseň, zazpíval jsem Ti ji.

Neubránila jsi se pohnutí: oči Ti zvlhly. Můj hlas chvěl se příliš touhou. Z přednesu jsi asi vycítila, že je to pláč mé duše, nikde nezakotvené a hledáním i marností unavené… A tak začaly se naše pravidelné večerní hudební hodinky.

Jednoho dne, když jsi opět otevřela Schumanna – bože – jak jsem Tě překvapil českou úpravou jeho melancholické písně. Ustala jsi ve hře, svěsila jsi hlavu. Nezdržel jsem se. Pohladil jsem Ti Tvé vlasy, políbil je a prosil, abys odpustila… Chtěl jsem Ti pouze způsobiti malou radost. A tak jsem zpíval svou českou píseň místo slov: „Leise flehen…“ Často jsi se omýlila; pozoroval jsem, že vzrušeně nasloucháš – a rozumíš! Já u klavíru Tobě zpíval:

     Tiše a dlouze
     v zrak Tvůj se dívám,
     líbám ústa Tvá.
     O marné touze
     zpívám Ti, zpívám,
     dívčí lásko má.

Ty nevíš, když se k Tobě shýbám,
jaký v mé písni žal.
Vždyť loučím se, když Tebe líbám,
a kráčím dál a dál.

     Dnes ještě zpívá,
     v zrak Tvůj se dívá
     šťasten natisíckrát.
     Zítra však cizí
     z obzoru zmizí
     tulák, jenž Tě měl rád…

O naší lásce, našem máji
zpívá Ti ještě dnes.
Však jeho srdce bolest tají:
Zdali se sejdem kdes?

     Až budeš tu píseň
     po letech zpívat,
     na mne vzpomeň si pak.
     Kdo bude Tě líbat,
     hladit a dívat
     dlouze ve Tvůj se zrak!?

Mne láska v náruč smrti svádí.
Krátký jen přán mi čas.
Kdo se tu v světě měli kdys rádi –
v nebi sejdou se zas!

     Pro jiné žít,
     být cizím jen Tobě,
     je mrtev jak měl bych být.
     Tak leží se těžce
     za živa v hrobě,
     nech mne, nech ještě žít…

Až jednou večer náhlá tíseň
ozve se ze hlubin,
když zazpíváš si tu mou píseň,
stát bude tu můj stín…

Vidím Tě ještě dnes u klavíru. Otočila jsi po mně svou krásnou tvář a veliké, vlahé oči, plné dívčího smutku… Políbil jsem Tě na čelo a přitiskl Tvou drahou hlavu na svá prsa.

A tak se začalo naše štěstí. Čisté, nesmělé, ale důvěřivé a krásné. S probudivším se jarem začaly se naše procházky do sadů, podél řeky i do okolních míst. Sami nechodili jsme nikdy: měli jsme vždy dosti času, říci si, co jsme chtěli, ve chvíli osamění. Byl jsem Tvým denním hostem; často byli jsme sami, někdy přicházíval Tvůj muž, člověk animálních pudů, chlapec ve výši, stáří i postavení dospělého muže; usínal nudě se naším hovorem o umění. A mně stačilo, tisknouti Ti ruku, dívati se do Tvých oddaně otevřených, vždy udivených a zářících očí… Tak strávili jsme Tvůj svátek u Tebe, můj v mém balkonovém pokoji, proměněném v les květin a s okny ozářenými lampiony s Tvým jménem.

Má politická dráha mne nudila; četl jsem a psal verše i prózu; jak jsi byla šťastna, když jsem získal právě tehdy za svou sociologickou rozpravu první cenu Akademie! Ale naše štěstí nemělo dlouho trvati: jednoho dne svěřila jsi se mi se svými obavami; pozorovala jsi, že se svému muži odcizuješ, a prosila jsi mne, abych to nahlédl. Byl jsem jako zasažený bleskem. Vím, bylo to jednou v pátek dopoledne… Nevím, jak jsem se vypotácel z Tvého salonu. Trpěl jsem a poslal jsem Ti kytici žlutých růží, jež jsem ošetřoval pro Tebe po celé cestě z Prahy…

Sešli jsme se znovu, a tu jsem viděl, že ani Ty nedovedeš mne postrádati… Vrátili jsme se z procházky sadem, zpíval jsem Ti opět, a stalo se, čeho jsme se oba děsili, ale co se státi jednou musilo. Piano se odmlčelo: to držel jsem Tvou hlavu ve svých dlaních, tiskna Ti na rty vší svou láskou kypící, dlouhý polibek. Psalo se 7. června r. 191*… Pamatuji se dosud na krásný jarní večer, kdy naše ústa poprvé promluvila polibkem.

A pak jsi byla náhodou odvolána. Sedl jsem a psal Ti verše:

Milenko má, Luiso, která odhodlaně
smutek cítíc můj, jste stiskla moje dlaně,
která bezradná a v zmatku líbat jste se dala
na oči a ústa, bez radostí, vzdechů,

a na východisko z lásky jste se ptala,
milenko má, Luiso, buďte pozdravena!

Trpíte, hle, pro mne, a snad pro útěchu,
kterou jste mi dala,
přicházejíc večer, vytoužená žena,
když už žití cena
jako vůně z komnat duše vyprchala.

Prosím o Váš pohled, který lásku tají,
prosím o Váš úsměv, jemuž nerozumím,
pro jiného ač rty Vaše rozkvétají
a ač v bouři smutek s vášní tlumím.

Netrpíte sama. Bez Vás na rozcestí
smrti půjdu, vděčen za vše, co mi dáte.
Milenko! Jen chvíli dopřejte mi štěstí.
Máte-li mne ráda, proč mne nelíbáte?

Srdce mé je žhavé a má tvář je bledá…
Tak se časů bouře nad mou hlavou žene.
Bohužel, než s rokem příští rok se shledá,
milenka má v dálce mne už nevzpomene…

V podušky si kreslím mladé Vaše tělo,
jenom v snech Vás líbám, ruce mé Vás hladí,
ač se mojí vášní nikdy nezachvělo,
ač i Vaše ústa, ač i ta mne zradí!

Líbejte mne, drahá, abych aspoň věděl,
že to není soucit, mojí lásky hrana.
Vždyť já v světě nemám místa, kam bych hleděl,
jenom Vás, má sladká, dívčí lásko vdaná.

Každou noc Vás volám a Vy neslyšíte?
Jediná, jíž zcela patřím tělem, duší?
Zdá se mi, že rukou svou mne ovíjíte,
pláčem se však svíjím, aniž Luisa tuší.

Milenko má smutná: tak se žena vzdává
muži, který lásky svoje slavné činí.
A já jsem jen tulák chudý, jehož hlava
těžká, neb Vám dávám žal za dobrodiní.

Otvírám svou náruč do prázdna a v muce,
nevýslovné síly svého mládí želím.
K čemu třeba síly? Nač Vás mám, vy ruce?
U Vás, drahá, loučím se se svým mládím celým.

Miluji Vás teskně, beznadějně, žhavě;
co mne ještě čeká, nežli tajfun žití
přes ubohou hlavu přežene se dravě,
já však přes to přec bych nechtěl – necítiti…

Za nevěru Vaši věrností Vám platím.
Každá noční chvíle hořkým jedem chutná.
Vždyť už dnes se chvěji, že Vás ještě ztratím,
ač Vás ani nemám, moje lásko smutná.

Chcete na mne úsměv, když se žalem chvěji,
milenko! Jen chvíli štěstí dopřejte mi.
Smrt chci potom čekat ještě toužebněji,
nadbíhati lačně chci jí směry všemi…

Na polibky Vaše budu vzpomínati,
na Vás ve své dálce duše plnou mocí.
Kdykoliv se zrak Váš k hvězdám upne v noci,
s mým se setkav cestou, políben se vrátí.

V podušky Vás vkouzlit srdce mé si přeje,
v snech jen hladit pružnost Vašeho chce mládí,
ač se mojí vášní nikdy nezachvěje,
ač Váš každý cit mne snad už za rok zradí…

Vešla jsi do pokoje se svým mužem. Povstal jsem rozpačitě. Smála jsi se, šťastná, a Tvůj zrak zabořil se do mého. Smála jsi se tím svým nenapodobitelným, melodickým, upřímným smíchem, který mne opět zahřál u srdce. Vyšel jsem tehdy od Vás šťasten, a vím, že v mé duši proplétaly se Tvoje úsměvy s mými. A když jsem se vrátil od večeře, čekala jsi mne se šelmovskou pohrůžkou, držíc v ruce náčrt mé básně.

„Prosím?“

„Zapomněl jste tu poznámky k zítřejší své obhajovací řeči, pane doktore,“ a podala jsi mi ji s takovým neodolatelným pohybem a úsměvem, že jsem se nezdržel výbuchu veselí.

Vše zůstalo při starém: hudba a písně, stisky rukou, procházky, mluva očí a kradmé, ale dlouhé a lačné polibky. Jen jsem si povšiml, že se stáváš nedůtklivou k svému muži. Jednou, když Ti opět něco vytýkal a Ty, píšíc jeho účty, cítilas se v právu, mrštila jsi perem o zemi a přihnala se ke mně, hledajíc u mne opory. Prosby mých očí Tě opět uklidnily.

A jednou, když opět, jako obvykle, jsi jela do Prahy, směl jsem na Tebe čekati. Bylo to 13. června. Toto datum nevymizí mi nikdy z paměti a přece, kéž by nikdy nebyl býval tento den nastal. Nemohl jsem se ho ani dočkati – a přece, kéž bych se byl býval tehdy ráno ani neprobudil! Toho dne jsem se neměl dožíti! Čekal jsem Tě na vyšehradském nádraží a Ty, žena pružných boků, jejíž plnost tváří tehdy sálala takovou krásou štěstí z oddanosti, šla jsi se mnou, ruku v ruce do mého pokoje. Již když jsem na Tebe čekal, zahořela celá má bytost nevýslovnou rozkoší: aby ten den byl ještě nezapomenutelnější, akáty, jichž vůně jsem čekal každoročně s takovou nedočkavostí, toho roku poprvé ke mně zavály svou vůní v tento večer. Co měl svět nejkrásnějšího, nabízí mi – pomyslil jsem si – aby vystupňoval krásu rozkoše. Oddechoval jsem, zářící, již pro tuto vůni z plných plic, vsával ji lačně, a – čekal jsem nadto na Tebe! Byl to příliš velký dar tento den, kdy vůně akátu mi Tě zanášely do mého pokoje… A Tys přišla!

A vycházeli jsme radostně, bok po boku, těsně k sobě přivinuti, hlubokou, letní nocí do města, jímž jsem Tě doprovázel daleko na obvod, kde stála, skryta v zeleni stromů, bílá stěna Tvé vily. Dětinsky šťastní, čisti svou velkou láskou, byli jsme prosti jakéhokoliv hříchu. Celý svět nám kynul vstříc, i hvězdy zářily jiskřivěji do našeho štěstí. Zdálo se nám, že vyrůstáme nad svoje rozměry, prsa se šířila a úsměvy odpovídajíce sobě, cítili jsme snad poprvé hlubokou krásu silného života.

A z té doby mám několik Tvých dopisů, které pročítám dnes naposledy, neboť jest nutno, abych je zničil. Poutaly mne k životu dosud, jako kdysi Tvá láska byla důvodem mého jsoucna; tehdy nemohl jsem nic jiného čekati než Tebe; po nikom jiném nevztahovaly se mé ruce, v nic jiného jsem nedoufal, k ničemu jinému se neupínal. Vyplňovala jsi všecek můj obsah. A já jako tonoucí chytal jsem se během těchto deseti let Tvých dopisů; žil jsem, otvíraje je vždy a znova pročítaje. Bylo v nich tolik slibů, tolik síly a touhy, že jsem věřil ve Tvou schopnost, proměniti krátkost štěstí za věčno. Domníval jsem se, že doteky Tvé ruky propůjčují nesmrtelnost. A tyto dopisy, psané Tvou věrnou rukou a prozrazující city tak hluboké, silné a krásné, byly mi něčím daleko více, než pouhými dopisy! Vystačily mi na deset let mého života: žil jsem jimi, v nich a pro ně!

Zdálo se mi, že jednotlivá písmena nejsou pouze tahy, jež ruka vedla po měkkém, lesklém papíře: byly to rýhy, jež brázdila Tvá hloubka, byly to brázdy, jimiž stékaly slzy Tvého štěstí i Tvých nadějí. Divil jsem se, že papír, na němž byly napsány, vzdoruje času, nebo naopak, předpokládal jsem to, neboť na víře v Tebe stavěl jsem svůj další život. Krátký čas našeho velikého štěstí byl silou, jejímž působením krystalizovaly se Tvé slzy v drahokamy, naše láska sílila, vrstvila se a ukládala jako převratem zemským zanesený a v zkamenělinu přecházející život.

Každý cit, slovo, dopis, bolest i smích, vše mělo býti základem domu našeho štěstí. Tak jsem se díval na Tvé dopisy, a proto vždy, kdykoliv pročítal jsem je znova, měl jsem dojem, že i každá krásná moje vzpomínka, touha a vzdech staví tuto budovu dále; okolnosti, čas a prostor neměly ji porušiti: mohutněla, zdvíhala se každou vteřinou do výše. I když jsem o Tobě neslyšel, myslil jsem, že směřuješ k témuž cíli; možno, že zatím co kladu kámen ke kameni v průčelí, Ty stavíš zeď jeho zahrady, tak vysokou, aby zášť lidského oka se jí nedotkla. A tak rostl můj palác do nebetyčných výšek a má pohádka neměla konce…

Beru je dnes naposledy do ruky jako nitky, z nichž skládal jsem gobelín svého štěstí; měly tolik přesvědčivé opravdovosti, tolik silné víry v naši budoucnost, že každý byl téměř ukazovatelem směru na naší trnité cestě k vysokému cíli. Každý Tvůj dopis byl modlitbou sepjatých rukou, obměkčujících náš neúprosný Osud. Každý byl novým, prudkým odrazem vesla z nebezpečných proudů. A každý Tvůj dopis mi Tě tak přibližoval, že vší svou spalující touhou žiji v myšlenkách po Tvém boku deset let, ač Tebe nevidím. Hle, co způsobily: mohla bys dnes namítnouti, že za deset let mé odmlky jsi směla zapomenout. Nevíš však, že těch deset let jsem byl vždy jenom u Tebe! Až teprve dnes vidím, že kameny naší stavby jsou rozmetány, že nitky, jež měly spřádati gobelín, jsou zpřetrhány a že deset let jsem čekal na Tebe marně! Oč jsem se Ti více přibližoval, tím více jsi se vzdalovala. Čas neporušil mého poměru k Tobě, ale vykonal své ničivé dílo pouze ve Tvém srdci… Stojím tu proto, připoután k Tobě, jež mne necítíš. Jsem jako zoufalý lodivod, který chce svůj vrak zakotviti na dnu, ale nedosáhne hloubky; přeťal jsem nyní lano a vrhl jsem kotvu do hlubiny. A touto kotvou jest můj dopis. Musíš věděti, že jenom šílený lodivod zahodí kotvu!

17. července 10 hod. dopol.

Arno!

Och, Arno, dobrý, jediný, kde jste? A proč nejste u mne! Nevím, co mám dělat, nač se dívat, zda číst či hrát, lehnout si nebo jít ven. Nic mi nestačí, nic mne neuspokojí. Chodím z pokoje do pokoje, běžím dolů, za chvíli opět zpět a žádný klid. Na ulici křičí děti, hraje kolovrátek a já tu sedím u psacího stolku jako bezduchá. Mám něco pracovati a nikterak mi to nejde. Vedle sebe mám Vaše básně, na pianě otevřené Vaše písně, ve vedlejším pokoji Vaši podobiznu na místě, kam jste ji sám postavil. Stojím před ní stále, jí platí můj první pohled, přijdu-li odněkud, zabývám se stále Vámi, snažím se žíti jako s Vámi, a přece je mi při tom tak smutno. Ó, Bože, tak těžce! Všechno je prázdné, němé; na nic se netěším než na Vaše psaní, které čekám tak toužebně!

A co Vy, můj zlatý Arno, jak Vám je? Jste již klidnější? Jak ráda bych byla s Vámi tam u moře, kterého neznám, které však miluji k vůli Vám. Zavírám oči, vmýšlejíc se do té krásy a štěstí, jež bychom prožívali, stojíce tam spolu, ruku v ruce.

Odmítla jsem vyzvání Tíny, abychom se šly koupat. Jsem raději doma. Čtu Turgeněva a hraji Griega. Čekám na knihy, jež mi bratr z Prahy přiveze. Víte, ty, Vámi zaškrtnuté. Hledím co možno mnoho mysliti, abych sama sobě rozuměla, a nevím proč, myšlenky mi stále unikají. Jsem jako obklopena mlhou. Probírám se těžce ke každému úsměvu i slovu. Nevím, co chci. Myslím, myslím, zdá se mi, že tomu a tomu rozumím, že vím, proč to a to dělám, a najednou se hrozím, kde se ocitám; stará zbabělost a slabost se mne zmocní a já prchám, nemajíc odvahy domysliti. Ó, Arno, stydím se opravdu. Stydím se Vám to psát, ukazovat Vám opět svou slabost a bezradnost. Potěšte a podepřete mne, můj dobrý. K Vám jedinému se utíkám, Vám vše chci vždy říci, u Vás cítím se jaksi jista, chráněna. Vy jediný mi rozumíte, znáte mne, a přece mne máte rád. Nezapomínejte mne a buďte stále jen můj.

(18. července, 9 hod. ráno!)

Myslila jsem, že dostanu dnes od Vás psaní. A zatím na lístku není žádné znamení. Mohla bych se jíti na poštu zeptat, nechci se tam však mnoho ukazovat. Neměl jste asi ještě kdy, že ano? Je mi velice smutno, že nemohu si ještě jíti pro psaní, jen když alespoň lístek přišel. Ačkoliv je zcela jiný, než by byl, kdyby patřil pouze mně, vycituji z něho vše, co byste mi chtěl říci, a je mi lépe. Pročítám jej několikrát, pozoruji každé slovo. Jenom ta smluvená značka chybí! Viďte, že mne nenecháte dlouho čekati?

Před dvěma dny mluvila jsem s Kamelským o Vás. Řekl, že pochybuje o Vašem odjezdu, a vyjadřoval se tak, jako by pochyboval, že si na nás vzpomenete. Mrzelo mne to, neboť jak zasloužil jste si najednou jejich nedůvěry? Bránila jsem Vás. Vím, že Vám na nikom tu nezáleží, mne to ale mrzí. Že se Vás zastávám, nápadné jim nebude, neboť vědí dobře, že jisté sympatie nás dva vždy sdružovaly.

Píšete, že jste nervově vzrušen. Můj zlatý, vím to. Snad Vám ty moje řádky přinesou trochu úlevy. Jsou však též neveselé. Však to snad nerozhoduje, neb vím, že kdyby dopis Váš přinesl mi jen pláč a smutek, přece se budu moci smáti slzami, jen když Vaši lásku ucítím. Smutek a touha nezabíjejí, víme-li, že je tu někdo, kdo pro Vás žije, na Vás čeká a Vám se zcela dává.

Můj zlatý Arno, jsem s Vámi stále, Vás líbám, Vaše Luisa.

20. července, 9 hod. večer

Můj jediný, draze milovaný Arno!

Čekám stále, až se trochu uklidním, však marno vše. Nechci nikterak Váš pobyt u moře Vám svým smutkem kaliti, však ne a ne se vzmužiti a Vám vesele psáti. Nechtěla jsem Vám psáti o sobě, nýbrž prostě odpovídati na Vaše psaní tak, jak na mne působilo v poledne, kdy jsem je čtla poprvé. Však, prosím, nezlobte se na mne, že se k Vám se svým bolem utíkám. Komu si postěžovat? Dříve jsem měla přítelkyně – co nyní ale, komu smím co říci? Každý by mne odsoudil, každý bez rozdílu. Tlumím tedy vše v sobě, mlčím, nepláči, nesměji se. Já, která dříve vše tak lehce brala, všemu se smála, o ničem vlastně nepřemýšlela ze strachu, že bych jiného výsledku docílila, než jsem chtěla, a jenom na svůj rozum se spoléhala, který nakonec vždy vše chladně rozřešil, jsem najednou tak zoufale bezbrannou. Nemohu se hnout, prchnout, vše ze sebe střásti. Nemohu a nechci se hnouti, neb jedinou mou rozkoší, jedinou mou touhou nyní je s Vámi mluviti, na Vás mysliti. Celé ty dny, co jsem Vám vzdálena, hromadím kolem sebe oblaka myšlenek jen o Vás, zahaluji se v ně, skrývám se v nich všem ostatním. Od neděle nebyla jsem venku, jen dopoledne na čtvrt hodinky; nedovedu se pohybovat v cizí společnosti, nikdo mne k sobě nevábí; nemám potřebu s nikým hovořit.

Jsem strašně zlá a nevrlá, tak, jak jsem nikdy nebyla. Však pozoruji, že říkám Vám zde něco, co jsem vlastně já od Vás slyšela. Pamatujete se, co jste mi jednou napsal? Však to není možné, Arno, abyste byl pro mne tolik trpěl jako já pro Vás. Ne, to není možné, neb nezasloužila bych si to nikdy od Vás, já, která jsem Vám vlastně vždy ještě ubližovala. Trpím, Arnošte, nyní trpím hrozně. Jsem snad příliš rozhýčkaná, nikdy mne snad žádná velká bolest nepotkala; cítím však teď tím více. Chvílemi mi hlava třeští, zdá se mi, že se zalknu, že jsem tu zbyla samotná bez Vás, můj milovaný, bez Vás, kterého jsem před rokem neznala a který mne tehdy mohl zachránit. Myslím na to, že před rokem nebylo ještě pozdě, ještě jsem byla volná; myslím na to, co je nyní, bojím se ale křičet a naříkat, neb nechci se rouhat. Nemůže za to nikdo, ani snad já ne! Vždyť šla jsem v manželství tak čista, tak plna tužeb a očekávání. Nedávám viny nikomu, sebe však též neomlouvám. Mlčím a trpím. Však dnes, když jsem večer sama doma, když vše jsem uzavřela, aby nikdo mne neviděl, tu nezdržela jsem se déle. V tom křesle, kde jsem vždy večer za tmy sedávala proti Vám, propukla jsem v pláč zoufalý, křečovitý. Zatínala jsem ruce bolestí, neb poprvé snad v životě zmocnila se mne zoufalost. Ani na Vaši fotografii podívat jsem se nemohla, neb Váš pohled připamatoval mi vždy více to, co oplakávám. Přicházím poznenáhlu k poznání toho, co jsem tak často čtla a slýchala, čemu jsem však nevěřila. Vy jste to též v posledním psaní v Praze napsal: „Lálo, takhle se bude těžko žít –“ Bude, Arno, strašně těžko. Vydržíme to? Nepodlehneme? Píšete mi, že nebude-li nám možno spolu žít, nikdo nám nevezme možnost společně zemříti. Vy tu sílu máte. A já? Já snad ne. Protože, můj zlatý, dobrý Arno, protože dobře vím, že Vy též ještě nezemřete, Vy nesmíte a nebudete chtít. Vím, co Vás a snad nás oba udrží: Něco, co bych Vám pošeptala, kdybych byla u Vás, však nikoliv pošeptala, řekla přímo, upřímně Vám do očí. Něco, co by Vás zaplavilo pocitem krásným, velikým, svatým. Vy víte dobře, zlatý Arno, co by to bylo! Proto již nepláči, ale jásám, neboť přece jenom není život ještě tak těžkým. Objímala bych nyní radostí vše, neb září mi v dáli Vaše láska, veliká a světlá.

Oh, nehněvejte se na mne, že za chvíli po velkém smutku se ihned směji. Vždyť proč bych se nesmála, když mne čeká ještě tolik krásného ve světě. Vy též nebudete stále smutný. Budete šťasten a vesel, uvidíte! Jako dnes v poledne! Nemůžete si představiti, jak mi bylo, když jsem včera nenašla na poště ještě žádného dopisu. Váš lístek se značkou byl datován  18. Tušila jsem ihned, že tu psaní ještě nebude, a vrátila jsem se též z pošty s prázdnou. Dnes pak bála jsem se téměř opět tam jíti. Myslila jsem, že každý na mně vidí, pro co tam jdu a jak na to čekám. Snažila jsem se mluviti hodně lhostejně. Díky bohu, úředník mi řekl, že tu něco je. Vidíte, pak že si toho nikdo nevšimne. Pamatoval si nejen včerejší značku, nýbrž nazýval mne milostivou paní, a když jsem se mu musela na lístek podepsati, věděla jsem, že jest po inkognitu. A vlastně bylo mi to lhostejné; ani jsem se nebála, že by to mohlo míti ty a ty následky.

Jak dychtivě jsem je otvírala! Jistě neméně dychtivě než Vy. Zdá se, že budu nyní vždy měřit svou lásku s Vaší. Nechlubte se, drahý, podruhé, že jste při koncertě četl mé psaní popáté. Já jsem čtla Vaše čtyřikrát za sebou. Nejprve po řadě, pak pozpátku, vždy stránku za stránkou. A potom odpůldne jsem vždy odběhla do bytu a znovu si je přečtla.

Měla jsem velkou radost z Vaší radosti, když jste dostal neočekávaně můj dopis. Dovedla jsem si to zcela dobře představit, jak asi jste se ho chopil. Jsem to domýšlivé stvoření, co? I ba, ano, jsem, jsouc šťastna, že mohu Vám dáti chvilky spokojenosti a štěstí. Však prosím, podruhé, až mi budete psáti (a jsem tak žhavá, že se ani neptám, kdy to bude), nepište nic, co budete chtíti škrtati, anebo neškrtejte, co vlastně chcete, abych čtla. Zvědavá jsem sdostatek, abych si dala právě práci s přeškrtnutou větou a jí rozuměla. Odpouštím Vám však, Arno, neb vím, že nyní tak již nemluvíte, že o té věci již nepochybujete. Nevím, jak bych Vám to měla lépe říci, že jsem Vaší, duší i tělem. Dnes je tomu právě týden, co jsem se Vám oddala, a cítím dnes více než jindy, že Vám jedinému patřím, Vám, lásko moje velká, nekonečná.

O příští naší schůzce bych raději nemluvila, 9. srpna nemohu rozhodně býti vzdálena muži. Víte snad, co bylo před rokem? Bylo by to přece velmi nápadné, kdybych tu nebyla právě v tento den. Nechci již o tom mluvit, ale mně snad vinu dávati nebudete. Vidím Vás dobře, jak stahujete koutky úst a krčíte ramenem. Ne, Arnošte, nebuďte takový, prosím Vás. Víte dobře, jak k Vám se deru, jak po Vás toužím – v ten den však rozhodně nemohu. Musilo by to býti buď dříve, nebo později… Jakmile budu věděti, zpravím Vás ihned o výsledku; před 9. nehrají také v Národním. A to budu nucena vybrati ještě kus, jejž můj bratr již viděl nebo den po jeho čtvrtce. Viděti se však musíme! Na poště se však nesmím ukazovati. Podepište se jen vzadu, jak jsem Vám řekla, a nezapomeňte adresu napsati změněným písmem.

Musím si dáti na sebe dobrý pozor. Richard měl pravdu, když se smál, s jakým nadšením Vám píši. Stačilo totiž jen jednou ráno, aby řekl, že bychom Vám přece již měli psáti a já ihned přinesla lístky a hned se pustila do psaní. A za chvíli jsem popsala vše, ačkoliv to byly hlouposti a věci, které již dávno víte. Napište mu, prosím vás, též nějaký lístek. Je nyní už skoro 12 hodin. Psala jsem s přestávkami, neb musila jsem si pláčem ulehčit. Ulehčím si značně, povím-li Vám vše, můj dobrý ochránče! Buďte tak hodný a pište mi brzo a hodně, třebas na čtvery papíry, a velké. Jako se v jiném měním, tak též ve svém přání, pokud se týká psaní. Pište mi hodně a vše, jenom ne o tom, s kým tam se setkáváte, neb bych pomalu žárlila na ty, které tam s Vámi jsou. O rodičích mi můžete psát, o druhých raději ne. Nevím, Arno, co se mnou ještě bude!

Musím již raději ustati, neb oči mne od pláče děsně pálí a bolí. Též hlava tlačí a tělo je jaksi zemdlené. Budu spát opět sama, bez děvčete, jako tenkráte, když byl R. v Praze. Tenkráte ale jsem někoho čekala, pamatuji se dobře, bylo to právě v tento čas. Čekala jsem – a on nepřišel! Vím, dnes kdybych čekala, nepřišel by též, neboť je daleko. Neslyší mne, když ho volám, necítí to, kterak po něm toužím. Tuší vše snad, a snad též vzpomíná, právě snad v tento okamžik! (Jest několik minut před dvanáctou. Ne, dvanáct, právě bijí!) Jak ráda nyní ty hodiny slyším! Můj drahý, milovaný Arno, myslím na Vás stále a budete se mnou i ve snech! Jdu spát se jménem Vaším na rtech. Líbá Vás vřele Vaše

Lála

* * *

Bože, jak mne tyhle Tvé dopisy blažily. Byly osvěživou koupelí duše rozněžněné a Tebe čekající. Ani dnes, po deseti letech, neztratily ničeho z Tvé dívčí a krásné rozevlanosti a hravé nedočkavosti. Čtu-li je, vracejí se mi všechny ztracené okamžiky našeho štěstí s nezmenšenou silou. Písmo, psané láskou, není určeno pro oči; pouze obálku dopisu možno vnímati zrakem tak lhostejně jako listonoš. A teprve nyní chápu závratnost svého štěstí…

23. července, 8 hod. ráno!

Naši odešli, chci Vám ještě něco napsati, nežli dám psaní na poštu. Ani byste, Arno, nevěřil, co se může stát. Dnes ráno zastavila mne naše domovnice a s velkou radostí mi vypravovala, že zde má návštěvu příbuzných z Prahy, kteří jsou správci domu, v němž bydlíte Vy… Nechtěla jsem tomu dobře rozuměti. „Kdo?“ ptala jsem se. „Nu, vědí, milostpaní, ten pan doktor, který s nimi stále chodil!“ Mají s sebou asi desetiletou holčičku, která by prý pana doktora ihned poznala, kdyby tu byl! Představte si, jak mne to překvapilo. To je to děvčátko, jež jsem viděla v průjezdě, když jsem šla k Vám, a které si mne tolik prohlíželo. V prvém okamžiku jsem myslila, že už nikdy nebudu moci k Vám přijíti… Myslím si však, neuvidí-li mne tu ustrojenu vycházkově, třeba mne nepoznají. Budu hleděti nepřijíti jim do cesty, aby si mne nemohli zapamatovati…

Myslím, že bych přijela do Prahy první dny v srpnu. Matka odjede asi 29. července, bratr se zdrží. Muž se vrátí ze sjezdu a já pojedu. Kdy, to Vám ještě napíši. – Ale právě přišel Váš dopis. Můj drahý, ubohý příteli, k čemu takové starosti? Cožpak mi již nevěříte? Nemějte strachu a spoléhejte na mne. Jsem nyní opět plna odvahy a síly! Co se psaní týká, vše v pořádku. Psal jste mi dvě doporučená a obě mám. Dnes třetí přímo na mou adresu. Obálka je už zničena, ostatní vše dobře uschováno. Klíče mám při sobě. Chytám nyní každou chvilku, abych Vám mohla psát. Opatrná jsem dost a dost. Rukopis byl dobře změněn. Příště pište opět tak. A proč jste zničil první 4 stránky? Copak byly tak nespravedlivé, že bych je nemohla omluvit? Můj dobrý Arno, Vy se zbytečně trápíte, cožpak si nejste mnou jist? Jindy opírám se já o Vás, dnes ale opřete se Vy o mne, o mou lásku, která je nyní silná, pevná!

Uvidíme se brzo, jistě! Nemějte, žádné obavy! Užijte dobře těch několik dnů, kdy ještě jste u moře. Užijte jich dobře, neb toho potřebujete. Myslete na mne, ale vždy jen tak, aby Vás to uklidňovalo, uspávalo. Myslete si, že jsem stále u Vás, že držím Vaši ruku, zapomeňte dálku, která nás odlučuje. Spolehněte na mne! Uklidněný pojedete do Prahy, a pak, pak bude vše opět jiné!!! Jen, prosím, buďte klidný. Nedovedu ani vše Vám říci, jak bych chtěla. Proč neumím lépe psát? Psát tak přesvědčivě, že věřil byste písmu více než mluveným slovům. Jsem s Vámi, pište mi opět brzy! Budu hledět v každé prázdné chvilce Vám psát, abyste dostával hodně často důkazy mých věrných myšlenek na Vás… Jsem stále u Vás, líbám a těším Vás, jak jen mohu! Sbohem, můj drahý, jediný! Napište mi, která dvě psaní ze všech dosavadních čtyř jsou Vám nejmilejší. A netvařte se, jako byste pochyboval o tom, že přijedu do Prahy. To je přetvářka! Však což! Jakápak mravoučná kázání. Vždyť vím dobře, jaký můj Arnošt je! Mluví, pochybuje, a přitom se v duši směje, neb předem ví, co že já mu řeknu. Znám Vás již, Arno! Och, Vy se zase smějete! Nu, ať! Neškodí! Dovolím Vám to! Jsem moudrá, ustupuji, neb s Vámi potýkati se nemohu. Ustupuji, ale přitom jsem hrdá jako vítěz, neb vím, že jste můj, a kdo je můj, toho jsem paní. Tak, Arno, pěkně býti hodný, polibte mi ruku. Odpouštím Vám. Nu, abyste věděl, že Vás mám též trochu ráda, polibte mne zlehounka na čelo, ale pouze zcela krátce. Tak, Arno! Však ne, zde máte ústa, oči, čelo, ruce, vše, co chcete. Líbejte dlouze, vášnivě, ať cítím, že jste u mne, že mne máte rád, že po mně toužíte. Líbejte, ať zapomenu, co bylo, ať pouze vím, že jsem nyní s Vámi, že jsem nyní Vaší, Vaším životem, duší, vším!

Díky bohu, že ještě nejdou. Jen ať jsou hodně dlouho pryč. Tak nyní mi pište přímo do domu. Co jste chtěl ještě vlastně věděti? Nechci se do Vašeho psaní dívati, neb tím bych ztratila drahocenný čas. Raději jej přečtu zítra a odpovím, až jej budu znát skoro celý zpaměti, až budu věděti, kde která věta je. Nosím jej nyní stále při sobě. Zítra snad budu míti kdy, prohlédnouti si to přeškrtané. Jsem zvědava, že? Nechci rozsvěcovat, neb je škoda času. Nikdy mi ještě nebyl tak vzácný, jako právě nyní v této chvíli. Nesmí býti ještě tma a naši nesmějí ještě přijíti, neb co by můj Arno dělal, kdyby neměl dostatečných zpráv o mně. Viďte, že by Vám to bylo líto!

Byla jsem se dnes poprvé koupat. Poprvé od té doby, co jsem byla s Vámi; odešli jsme však brzo s bratrem. Píši dále až po hodině. Naši přišli, mami leží. Poněvadž ale špatně slyší, nemusím se báti, že uslyší skřípati pero na papíře. Zpívala jsem si chvilku, zpívala Vaše písně zcela nahlas a také jsem se nemusila obávati, že mi bude rozuměti, neb ona by ihned pochopila text, vědouc, že písně jsou od Vás a že jsme je spolu zpívali. Často mi začíná o Vás mluvit a chce mne tak trochu jako zlobiti. Má drahá maminka! Ani neví, že mi tím radost působí, nebo mohu alespoň trochu o Vás hovořiti. A nemám věru s kým o Vás mluviti. O jiných nebudu souditi a plésti je do našich styků. Zbudeme zde pouze my dva a my sobě stačíme, že ano? Nepotřebujeme a nechceme nikoho jiného. My máme svůj svět, námi stvořený, kde jsme jen my sami dva a nikdo jiný. Zlatý Arno, chraňte ty moje dopisy, jako já chráním Vaše, a kdyby někdo z nás kdy cítil, že by snad mohly přijíti někomu do ruky, raději je zničíme, kdyby čas nedovoloval je tomu, kdo je psal, vrátiti. O to Vás prosím. Nikdo jiný ať jich nečte!! Pouze my dva a nikdo víc!!

Můj milovaný Arno! Těším se již nyní opět na setkání v Praze. Sotva oschly slzy loučení, ihned procítá radost z naděje na shledání, jež ač daleko, ozařuje dny smutné. Těším se, můj milenče, na to, až k Vám poběžím a až všecka udýchána přijdu, vlastně přiletím do Vašeho pokoje. Pak, Arno, budeme opět žíti, krásně, plně. Budeme svoji před bohem, nejsme-li jimi před lidmi. Můj drahý, jediný, líbám Vás na oči, které mne brzo uvidí k Vám vcházeti, které mi opět tolik lásky přinesou, že budu šťastna stále a vždy. Těšte se se mnou, neb bude to brzo. Líbá Vás Vaše

Luisa

* * *

Nechávám mluviti Tvé dopisy místo sebe. V nich je krev Tvá i má, odpovědi na popudy, jež na nás tehdy působily, jsou v nich všechny růže i všechny hořkosti. Opisuji-li je, nemohu ještě dnes neděkovati Tobě za všechny ty vzněty, jež jsi ve mně vzbudila. Zkrásněl jsem Tebou duševně. Nebýti Tebe, nenašel jsem rovnováhy mezi plnou mužností a odpouštěním. Vyhýbáš-li se mi dnes, obávám se, že tak činíš jedině proto, abys bolesti, jež počaly současně pučeti s naší láskou, nespatřila v mých rysech. Nechceš viděti utrpení, jež mi bylo věnem naší odluky. Bojíš se, abys v nich nepoznala, jak jsi měla býti po mém boku. Neboť v témž poměru, v jakém postrádání Tebe zjizvilo mé srdce i tvář, bylo by nezměrné i naše štěstí, kdyby ses byla rozhodla spojiti svůj život s mým… Jen jedenkrát v životě bylo mi štěstí v dosahu, potkal jsem Tě, a Tys přešla. Vidím Tě dosud, kterak se otáčíš po mně s láskou, ale zacházíš…

Mluvila jsi v dopise o tom, že jsi mne čekala a já nepřišel. Možnost, kterou jsi mi poskytla, byla krásnější než její uskutečnění. Věděl jsem, že bych Ti ublížil; nechtěl jsem svou milenku znesvětiti; byla jsi mi příliš nedostižnou, abych dával lidem zbraň proti Tobě! Mluvila jsi o tom, že nezemru, neboť mi pošeptáš něco, co mne naplní pýchou a radostí… Věděla jsi, že si přeji syna. A Tys mi ho nabídla sama…! Mé srdce překypovalo jako z malého květináče bohatství květů s oblakem vůně. Neznámými pochody přelévaly se všechny Tvé krásné myšlenky, Tvé city, vzněty, jež jsi ve mně budila do mého nitra, jehož pokladnici počala naplňovati Tvá šlechetnost a láska. Každý Tvůj úsměv, oddanost, nabízená plnou, širokou tváří a hlubokým, rozevřeným pohledem, kadence Tvého hlasu, každá Tvá slza i radost mne měnily. Přecházela jsi do mne tak plně, jak jsem po Tobě toužil. Vstřebal jsem Tě do sebe celou, pohlcoval každý Tvůj pohyb a projev. Tušil jsem Tebe ve svém nitru, které zvonilo jako zlatý kov.

* * *

27. července

Mohu Vám, můj drahý Arno, tedy již opět psát. Nevím však, jak dalece potěšující psaní to bude, neb nemám nyní jiné myšlenky než na Prahu. Přemýšlím stále, jak tam vše bude. Po včerejší churavosti jsem nyní zlá, netrpělivá a popudlivá. Došlo dnes i k nemilému výstupu s mami… Ani Vám to vypravovati nebudu. Kvůli ničemu! Jsem prostě protivná, nespravedlivá, necitelná. Zdá se mi, že mi každý překáží, a přitom nemohu nikomu vinu dávat. Raději kdybych mohla s Vámi mluvit. Mám nyní jen jedinou touhu: býti s Vámi, alespoň chvíli. Zdá se mi, že až k té chvíli bude trvati můj život. Co potom bude a že to bude totéž jako nyní, tytéž změny v citech a náladách, na to vůbec nevzpomenu. Jsem nyní již opět jiná, než jsem byla asi při čtvrtém psaní. Nevidím ani naděje ani radosti v ničem; nedovedla bych Vás nyní ani potěšiti, jsem prázdná. Nemám ani hrdosti, ani radosti, ani smutku. Mám jen jediné přání: býti s Vámi v Praze.

Mluvila jsem včera s mami o cestě do Prahy. Souhlasila, ale jen abych jela až později. Mám si prý tedy dělati, co chci a dohodnouti se s Richardem. Mám tedy tento plán: V neděli večer budu v Praze před desátou. Vystoupím na Vyšehradě neb na Vinohradech a zůstanu s Vámi… Ráno bych pak předstírala příjezd rychlíkem. Ale jde o to, kde? Nebudu psáti, kdy přijedu. S Richardem také nebudou tak hned mluviti. Kdyby se to dověděli, nepřežila bych to. Prosím tedy. Přijedu v 6 večer na Vyšehrad; tam mne budete čekati. Kdyby snad náhodou se mnou někdo jel a já nemohla vystoupiti, čekal byste tam, až bych se kočárem nebo elektrickou pro Vás vrátila. Kdybyste měl čekati třeba hodinu – přijdu… Před tím zastavte se na poště, není-li tam něco… Kam půjdeme, ponechám Vám na starosti… Ve svém příštím psaní mnoho se o tom nezmiňujte a toto psaní ihned spalte. Napište mi jenom, budu-li vystupovati na Vyšehradě nebo Vinohradech.

Kdybyste cítil, jak mi je! Nechci nic slyšeti ani viděti a jen píši, abych vše neroztrhala. Nechtějte, prosím, slyšeti již ode mne ničeho. Nemohu již. Všechna má síla a odvaha je v těchto řádkách. Zítra budu psát dál, toto však pošlu jenom tak, neb zítra bych to třeba již neposlala. Sbohem, můj jediný Arno.

L.

28. července, 9 hod. večer

Drahý Arno, dostal jste již mé včerejší psaní? Jste spokojen? Nemyslím nyní na nic, neb mám nyní v hlavě samé plány. Nejprve Prahu a potom – cestu, na které se musíme též sejíti. Ani nevím, jak se vše stalo, ale včera mezi řečí – byla jsem opět smutná a nevrlá – přišla mami na to, že bychom vlastně měli přece někam jeti, abych prý již jednou přestala naříkati, že nic neužiji. Já pak jsem jinam nechtěla jeti než na sever. Hned jsme se tedy dohodly, že pojedu s Richardem na 14 dní k moři a do Norska. Richard o ničem ještě neví, to však nevadí. Pojedeme, vím to. Mám tedy nyní tento plán. Vy byste neměl již nikam jeti. Až budu v Praze, pojedete Vy sem. Richard Vám řekne, že pojedeme na cesty a Vy se můžete zeptati, zdali byste nemohl jeti s námi. Richard Vás nemůže odmítnouti a Vy pojedete.

Vím, zlatý Arno, že je divné navrhovati Vám takovou cestu, neb nebude to žádné zotavení pro Vás… Zdá se mi vůbec, že v Londýně jste již byl. A mimo to, mnoho-li bolestí musil byste na této společné cestě zakusiti. Však, nevím proč, přece jenom myslím, že by bylo krásné, kdybychom byli celých čtrnáct dní spolu. To však není ještě vše! Já s Richardem zpět nepojedu. Chci se zdržeti ještě týden u své přítelkyně ve Švédsku a jela bych potom sama domů. Mohla bych jeti o den dříve a Vy byste mi jel naproti, třeba – do Drážďan, nebo někam na osamělé místo, zlatý Arno, s jakou tváří a s jakými pocity přijmete tyto zprávy? Budete tomu věřit? Já sama tomu nevěřím, ačkoliv, budu-li chtíti, vše bude.

Mám jeti? Potřebuji to. Měla jsem již věru obavy, že snad by mi nyní bránili jeti do Prahy začátkem srpna, jela-li bych asi 20. srpna na cestu. Přijedu ale jistě, musím si ledacos obstarati.

Píši vše, jak mi do pera přijde, neb kreslím si již vše, jak bude. Mám nyní krásné dny před sebou. Naši se mi smějí, že jsem opět ve svém živlu, že mi je již dobře, jen když mám změnu. A skutečně, drahý, nejsem již smutná, ani ustrašená. Pojedu plna radosti a života k Vám do Prahy, pojedu již brzo, Arno, a potěším Vás. Těšíte se též? Těšte se! Zachytíme opět nějaké ty chvíle pro naše štěstí, pro náš život. Bude to jen jeden večer, jen jedna noc, ale – bude! Budeme žít, více a krásněji než jindy za celý měsíc. Budeme svoji, och, Arno, kéž by to už bylo!

Prosím, odpovězte mi ihned. Napište, že pojedete s námi neb že přijedete mi naproti. Raději pište, pokud možno, ihned, nevím, kdy se Richard vrátí. Jsem nyní tak veselá, hledím tak jasně příštím dnům vstříc. Jen, Arno, mne, prosím, nezklamte. Jeďte s námi a potom přijeďte mi naproti. Bude to krásné přese vše. Arno! Arno, již šestého budeme u sebe, že ano? Souhlasíte? Co nyní asi děláte? Vzpomínáte! Já myslím už jenom na naše setkání. Můj drahý, napište, že souhlasíte. Můj jediný, můj – líbám Vás a těším se již šíleně na budoucnost. Vaše

L.

* * *

A nyní se Tvé dopisy odmlčely. Naše štěstí dozrávalo netušeně rychle… Nejbližší Tvůj dopis nese datum 25. září. A co vše se za tuto dobu událo! Stalo se vše, jak sis přála. Přijel jsem z cest od moře, kam docházely mne denně Tvé dopisy, jichž jsem se ani dočkati nemohl. Zdálo se mi, že nejsem u moře, abych je vnímal, užíval jeho vzduchu, ale že tam jsem jen proto, abych byl daleko, Tobě neubližoval svou přítomností, po Tobě toužil a měřil měsíce, týdny, dny a hodiny podle Tvých dopisů. Žil jsem na cestě mezi poštovním úřadem a mořským břehem; od něho pospíchal jsem pro Tvé listy a s těmi vracel jsem se opět k němu…

Tušil jsem, že cesta způsobí nám všem velké bolesti. Čekal jsem Tebe na smluveném místě. Tys přijela a bouře citů při shledání vrhla nás do objetí, v jehož štěstí okoušeli jsme poprvé beznadějné zoufalství. Rty jen šeptaly, ruce měly vášnivou potřebu hladit. Vzpomínka na tuto noc je jako pianissimo doznívající písně… Ne, my neměli potřeby vášnivého objetí. Naše láska byla čistší, i když by třeba lidé soudili podle útulku, jejž jsme jí vyhledali, o nás nízce. Byla to více potřeba slyšeti navzájem své hlasy, dívati se sobě do očí, potřeba vzájemné útěchy a vědomí, že jsme tu my dva, sami, bez lidí, a že je možno bez obavy přitisknout tvou tvář na má prsa… Druhý den navečer jsem Tě doprovázel k nádraží… Nemohli jsme se rozloučit, jak nám bylo úzko. Prosila jsi mne, abych Tě doprovodil. Vskočil jsem do vlaku za Tebou a jel s Tebou, bez ohledu na lidi. Oddělení byla přeplněna; stáli jsme v chodbě, u dveří, Ty, svýma měkkýma očima ve mně, bok u boku. Pamatuji se na ten krásný večer. Každou vteřinou unášel Tě rychlík tam, kde jsem se o Tě bál. A Tys mi řekla:

„Arno! Dnes rok nebylo ještě pozdě. Proč jsi mne nezachránil!“ A tehdy marně jsi ukrývala svůj pláč. Přivinul jsem Tě k sobě, srdce překypovalo zoufalstvím, a já Tě utišiti nedovedl… Vystoupil jsem kdesi až za lesy, ani nevím, jak se ta stanice jmenovala… A vracel se zpět do Prahy nešťastný; zlé předtuchy bouřily v nitru; tehdy jsem poprvé tušil, že naše štěstí nevystačí pro život, který bude o to pustší, oč více naše krásné dny slibovaly. A přijel jsem potom k Vám. Tvůj muž mne vyzval, abych jel s Vámi na cesty. Důležité záležitosti mi v tom bránily. Bál jsem se, že se prozradíš. Oči se Ti zalily slzami a vyběhla jsi z pokoje. A když jsme na okamžik osaměli, slyšel jsem Tvůj pláč podruhé:

„Tak by to bylo krásné. Vidíš, Ty mne nemáš rád, a já se těšila! Kdybys mne miloval – tak bys mne ranit nemohl.“ To byl nejprudší výbuch, jímž jsi prozrazovala svou lásku. Nemohl jsem Ti déle odříkati. Slíbil jsem, že pojedu…

A jeli jsme. Cesta dokonala rozluku Tvého manželství, nás však nespojila! Pamatuješ se na první noc, strávenou v rychlíku? Každý předmět, každé nové město, obraz v galerii, les, řeka, vše nás sbližovalo vždy těsněji a posilovalo v nás víru, že jsme si souzeni. Vnímala jsi totéž a právě tak jako já. Tvůj muž neměl pro naše nadšení a rozhovory pochopení; Rodinova socha, nad níž jsem Tě zastavil s výkladem, popudila ho k smíchu. Propast mezi Vámi rostla; navštívili jsme Drážďany, Frankfurt, Mohuč, Koblenz, Kolín… Tvůj muž, podrážděný okolností, že jsem Ti tak blízký, jednal chlapecky… A tehdy večer, v Amsterodamu, došlo k novému výbuchu. Rozhodla jsi se pro mne, jinak jsi nemohla. Zavěšena do mého rámě, s hořícíma očima, hltajíc každé mé slovo, prohlásila jsi, že půjdeš se mnou… Nechtěla jsi vstoupiti už ani do jeho pokoje, zošklivil se Ti svým chováním i svojí láskou. Pamatuji, kterak ve vlaku, ve smíšené společnosti Francouzů, Poláků, Angličanů a Holanďanů, s nimiž jsme mluvili všemi jazyky k velkému hněvu Richardově, pokládali nás dva všichni za manžely na svatební cestě… Ve vašem pokoji došlo k výstupu, při němž Tvůj muž se zapomněl a Tebe – udeřil… Proto, poněvadž jsi mne hájila! Řekla jsi mi to večer na Dammracku, kde jsme chodili tak šťastni, a přece tak nešťastni dlouho do noci. A pak, když jsem Tě doprovodil, zůstal jsem na ulici, opřen o hrázi nad kanálem… Dívala jsi se z okna balkonu a Tvoje bílá paže, která mi kynula, mluvila o Tvé touze.

V Rotterdamu jsme prochodili celé dopoledne. Bylo nám tak krásně u srdce, sami dva v místě, kde nás neznají… A v Scheveninkách, 18. srpna, jsem Ti poprvé ukázal moře… V Antverpách nový trapný výstup; nechtěla jsi býti s ním v témž pokoji, chtěla jsi, abychom najali jiný pokoj pro tři… Byl mrzutý, poněvadž nemohl se s lidmi dohovořiti, a my jsme mohli si vše ujednati podle svého, proti němu… Podezříval a stopoval nás. Snažil se rozuměti a míchati se do jednání, ale to končilo vždy novým neúspěchem. Ale to podezření Tě bolelo. Já však trpěl více vědomím, že každou noc jsi s ním a že Ti působí takové bolesti. Nesnesl jsem pomyšlení, že hltá očima Tvou krásu, že se Tě dotýká a Tebe znesvěcuje… Najali jsme si, uniknuvše mu na krátkou hodinu, malý pokojík, kde nebylo nic krom jedné židle a lůžka s nebesy. Pamatuji se, že stěny měly starosvětské, kvítkované tapety. Měli jsme srdce příliš zkrvácené, aby nám růžová nebesa stačila…

Další zastávka byla v Bruselu. Nezapomenu nikdy tohoto města, kde jsi nabyla tolik síly doznati, že mne miluješ… Najali jsme dva pokoje; první o dvou ložích, z něhož se vcházelo do menšího, rohového pokoje, určeného pro mne. Ale Tys určila jinak. Žádala jsi mne, abych spal s Tvým mužem a sama jsi ulehla v mém pokoji. Byla jsi unavena, šla jsi spát. Ale Tvůj muž chtěl viděti noční život. Jak se mi ošklivila prodejná společnost žen, do které mne vlekl. A Tys čekala… Čekala jsi na mne, až přijdu. Dveře byly pootevřeny, aby hlukem ho neprobudily ze sna. Vrátili jsme se; předstírala jsi oddechováním hluboký spánek. Jak jsem hltal Tvůj dech všemi svými smysly. Znechucen večerem, stráveným v místech tak odporných, a kde i já si Tvého muže zošklivil, lačněl jsem po Tvé čistotě. Nešel jsem s ním dobrovolně: to Tys mne o to prosila! Ulehl a usnul, ale já bděl a ve vedlejším pokoji jsi bděla Ty!

Otevřel jsem dveře a viděl Tebe, vztyčenou na loži, s rukama o pelesť opřenýma a očima, bůhví jak už dlouho, v nekonečné touze upřenýma ke dveřím. Vlasy, Tvé husté, kaštanové vlasy, splývaly Ti přes rámě, a Tys vztáhla po mně své ruce s takovou bolestí, že jsem neodolal. Polibek, který jsme si dali, chutnal smrtí. Ale byl zato tím opojnější a delší. Ve vedlejším pokoji zapraskalo lože. Naslouchali jsme nehnutě; za chvíli jsme opět slyšeli jeho spokojený, hluboký dech. Zabořil jsem svou hlavu do pokrývky, ovinut Tvýma rukama. A byl jsem odhodlán nás brániti. Tehdy poprvé v životě stál jsem před rozhodnutím, státi se vrahem… Každý můj dotek Tvého těla byl modlitbou k Tobě a Tvé veliké lásce. Uložil jsem Tvou hlavu do podušek dlouhým polibkem. Tehdy byla jsi silnější než já.

„Zůstaň –“ vydralo se Ti z úst zoufale, prosebně. Mělo-li však naše štěstí trvati, musil jsem Tě opustiti, neboť jinak tato noc musila se končiti vraždou. Ach, ale jak Tys milovala, nepřemýšlejíc o následcích. Když jsem Tě opouštěl a otvíral znovu dveře, propouštěly z rohového, tříoknového pokoje světlo obloukových lamp do tmy sousední ložnice, Tvůj muž se probudil… Stál jsem a čekal… Byl však příliš rozespalý. Nestalo se nic. Ulehl znovu. Anebo jen spánek předstíral? Vstoupil jsem k Tobě ještě jednou: Tvé srdce bušilo prudce, cítil jsem v Tvém těle záchvěvy horečky. Ale Tys, Luiso, byla odhodlaná a silná. Byla jsi mojí proti neúprosné, kruté přesile zákonů, zděděných předsudků, proti všemu právu, jež nás odsuzovalo předem, proti přesile toho vnějšího světa, který nás dva chtěl rozdrtit!

Obejmout Tebe v náručí? Spojit se v rozkoši? Nikoliv! Co to vše bylo proti vědomí, žes mojí, jediné mojí. Klečeti u Tvého lože a líbat Ti ruce stačilo přece právě tak Tvému muži k násilí; dokazovalo Tvoji nevěru právě tak, jako kdyby nás byl přistihl v objetí, které však mohlo tuto tak velikou lásku po tomto okamžiku pouze zeslabiti, znesvětiti a snad i zničiti. Patřila jsi mi tak horoucně všemi svými city jako žádná žena, oddávající se muži ve vášni. Tvá citová potřeba mé blízkosti byla světější, mocnější všech vášní. Nevím, ale vzpomínám-li na celý náš život, myslím, že jako v této noci nebyla jsi nikdy tolik mou!

Dveře zůstaly pootevřeny. Ulehl jsem s očima po Tobě. A Tys usínala k ránu v téže poloze touhy. Měl jsem potřebu navléci nazítří na prst Tvé ruky prsten zásnubní. Vstávali jsme vyčerpáni… Pamatuji se na to jitro zcela zřetelně. Pozdravil jsem Tě, když jsi česala své vlasy, a polibek, který jsem Ti vtiskl na čelo, patřil už mé ženě… Podivnou shodou okolností byl to den mých narozenin… Pamatuji se, že jako omámený vystoupil jsem s Tebou na radniční věž, navštívil muzeum Antoine Wiertze. Pršelo a neměli jsme deštníků. Vymrštila jsi se a dříve, než jsem Ti mohl v tom zabrániti, zmizela jsi v protějším hotelu a přinesla deštník svůj i můj. Na deštník svého muže jsi zapomněla…? Došlo k novému výbuchu, který však byl už nad Tvé síly. A doma požádal mne Tvůj muž, abych počkal na schodech, že si musí s Tebou promluviti. Vyšel jsem. Ale již při prvních krocích jsem se zastavil. Slyšel jsem rány, křik a pláč. Vtrhl jsem do pokoje s takovou silou, že i zámek povolil. A záříc očima, děkujíc mi jimi, přiskočila jsi ke mně, těsně k mému boku a chopila jsi se mé ruky… Pamatuji se, že jsem byl dobře na místě. A po uklidnění, když jsme vyšli do ulice, abychom jeli do konžského muzea, Ty, má ženo, neměla jsi už důvodů, proč bys svou lásku zapírala. Kráčela jsi se mnou, opřena o mé rámě. Zdálo se, že je o naší budoucnosti rozhodnuto.

Bruggy jsme navštívili druhý den, jejž mohu nazvati náladou jezera Lásky. Najala jsi sama tři pokoje, pro každého z nás jeden. A večer, když jsi byla laskava na svého muže, trpěl jsem nevýslovně… Nechápal jsem Tebe, ač jsem Ti měl slepě důvěřovati. Či mohl někdo jiný jíti příměji a jistěji, krok za krokem, k našemu společnému štěstí? Až teprve opět moře v Ostende nám rozjasnilo tváře. Pohoda dne, poklid duší po přestálých bouřích, vědomí našeho vysokého cíle a zářící budoucnosti dodalo nám odvahy, abychom se přenesli přes zraňující hrany vět, předmětů a poměrů. Hlavu v mém klíně, ležela jsi na lavici plachetního člunu s úsměvnýma očima na mých rtech pod vydutou plachtou. Jak jsem byl šťasten, viděti vás tu pohromadě svýma smrtelnýma očima, dvě nesmrtelnosti! Moře a Tebe! V noci odrazila loď od evropských břehů, unášejíc naši lásku k Norsku. Tvůj muž použil každé příležitosti, aby vyvolal hádku a mne v Tvých očích zesměšnil. Mrzelo ho, že já, znaje svět po tolikaletém cestování, zastiňuji ho svými zkušenostmi. Ale každá jeho námitka potvrdila pravdu mých slov, což pociťoval vždy jako ponížení… Ale my přijímali tyto popudlivosti jako zlo, jehož je třeba k našemu štěstí. Zastavili jsme se v Kodani a Kristiánii, prohlíželi město a muzea, majíce blažící vědomí, že se obohacujeme a rosteme spolu. Každou náladu, krásu krajinnou, výtvory umělecké, stavby oblaků i své city, vše přijímali jsme jako vyprahlá půda první, velké krůpěje blížícího se deště. Přijímali jsme je jako setbu, jež vydá žeň, až se naplní čas našich zásnub. Byli jsme vděčni za každý úsměv, vůni, květ, paprsek světla, laskavou vlnu. Příslovečná skromnost milenců měnila naše něžné vztahy k pokornosti. Vyzařovali jsme štěstí, tvořili jsme dva tak harmonický celek, že lidé, kteří nechovali zloby v srdcích, hleděli na nás s radostí.

Těžká, melancholická nálada Jezera Lásky v Bruggách, této tůně smrti, vzbudila v nás stesk, pod nímž jsme sklonili hlavy; modrá obloha nad mořskou hladinou rozezpívala v nás jásavé nadšení ptáků. Byli jsme hříčkou v rukách všech věcí mezi nebem a zemí; cestou v polích byli jsme strženi do tajemných zákonů zrání: byli jsme také jen klasy, vztyčujícími se do radosti vzduchu a tepla. Nebylo v nás hříchů, obmyslů ani zrady. Richardovi nezpůsobíme též snad žádné bolesti. Vždyť to musí nakonec uznati sám, že se k sobě nehodíte. Převyšovala jsi ho o tolik, že Tě rád míti ani nemohl, jak to dokazoval celou tu dobu od sňatku. Je to snad dobrý člověk, ale nedovedl si Tě vážiti a nesnažil se ani o to, aby Tě neurážel svou nevychovaností. Vždyť on se smíří, a ani trpěti nebude. Nechápal Tě, byla jsi jeho ženou, jakou mohla býti kterákoliv jiná. Nečinil rozdílů, posuzoval Tebe jako všechny ostatní. A nebudeme ho podváděti: řekneme mu to oba, Ty a já. A nebudeme svoji, dokud se od něho neoddělíš…

Měli jsme tolik příležitosti ho podváděti, ale ničemu jsme nebyli vzdálenější. Naše láska byla příliš velkou, abychom ji s lehkým srdcem mohli znesvěcovati. I v našem kodaňském hotelu přišla jsi navštíviti mne v mém pokoji. Ach, ty kradmé, lačné polibky s úzkostlivým pohledem na dveře…! Pamatuješ, jak potom jsme jeli dánským parníkem? Té nálady nezapomenu. Hloupá píseň a hra na kytaru. Seděl jsem opodál, přimhuřme oči v prudkém slunci; chtěl jsem si Tě představiti, bláhový, ve svých vzpomínkách. Vsál jsem Tě pohledy, jež sledovaly každý Tvůj pohyb, sluchem, jemuž neušel ani jediný hudební přechod Tvého hlasu z nižších poloh do vyšších, čichem, který poznal Tě podle vůně Tvých vlasů a Tvých šatů slabě navoněných, pohlcoval jsem Tebe po celou tu cestu – není přirozeno, že, budu-li chtíti, budeš jako na rozkaz státi přede mnou v plné své kráse v mých vzpomínkách? Překypuje štěstím z Tvé blízkosti, snažil jsem se Tě uviděti se zavřenýma očima vzdálenou… Důvěřoval jsem slepě své vůli, své lásce a představovací schopnosti. Dlouho jsem si Tě nemohl celou vykouzliti. A přece stála jsi několik kroků za mnou; stačilo, abych se pouze ohlédl. A vtom začala kytara novou píseň. A současně s touto písní stál přede mnou Tvůj obraz: ani jediný záhyb Tvého šatu nechyběl. Viděl jsem Tě opět státi v nádvoří Sommersethousu, tážící se na cosi sluhy… Pružnost Tvých boků se uplatnila. Mírně rozkročená, stála jsi tak neodolatelná, rozkošná, tak lásky hodná, že já, vidě Tě současně a slyše Tvůj v žertu tak hřejivý a měkký hlas, který ve chvílích štěstí žertoval s hloubkou, jíž se sám udiveně smál, ptal jsem se sama sebe, co miluji na Tobě více: zda Tvůj hlas nebo Tvou chůzi… A tak jsi stála přede mnou po celou tu dobu, kdy hrála kytara svou melancholickou píseň.

Tvůj hlas! Luiso! Vím, že naše cesta byla pro mne proto nezbytná, neboť jsem nedovedl postrádati Tvého hlasu. Žárlil jsem na každého, kdo směl mu naslouchati. Víš, že jsem u moře téměř churavěl, jak mi bylo Tvého hlasu potřebí? Všechny ostatní zvuky urážely; hudba skřípala. Jen jedinou větu z Tvých úst! Avšak Tvůj hlas byl také projevem Tvé hluboce sladěné duše. Snažil jsem se jej často napodobiti, spojuje a váže tóny na houslích a přecházeje ze struny a na g. Žádné srovnání, žádné slovo nevystihne jeho kouzla. Tvůj hlas bylo lze vyjádřiti pouze hudebně.

Myslím, že vedle Tvého zjevu byl to Tvůj melodický hlas, do něhož jsem se zamiloval. Pokouším-li se jej však vystihnouti slovem, cítím tím více svoji bezmocnost: nebyl jsem Tebe hoden. Tvůj hlas zasluhoval, aby jej vystihlo pero Théophile Gautierovo nebo Balzacovo… Zabývám se jím, laskám jej ve svých vzpomínkách. Snažím se připomínati si, které situace, které city a hnutí vyvolávaly jeho poletavé odstíny. Tvůj hlas byl vytvořen světlem za soumraku; záblesky střídaly a prostupovaly se stíny. Myslím však, že by se dal ještě přesněji vystihnouti barevně. Ano, Tvůj hlas měl barvy. Zněl bojácnou žlutí v okamžiku tísně, zvonil kovovou modří v bezstarostnosti dítěte, kdy neodolatelný rozmar Tě vedl k žertu. Měl fialovou hloubku, když jsi se chvěla o svou lásku. Ale vždy získával Tvůj hlas všechny, kteří mu naslouchali. Doprovázel přímý, plný Tvůj pohled jako přímluvčí. Přenášel se zcela neznámými pochody a vlnami do nitra; působil dříve na cit než na sluch, neboť mluvil k srdci. Byl předvojem Tvých půvabů, k nimž se vždy ve zmatku a s ostychem vracel, pozoruje s úžasem, že si podmaňuje a vítězí mimoděk. Takové bylo Tvé odmlčení. Dovedl více těšiti svým zvukem než obsahem slov, jež propouštěl z Tvých úst, jichž neporovnatelná přirozenost byla přímo stvořena k tomu, aby byla měkčena polibky. Ale polibek byl pokračováním Tvého hlasu, přirozeným jeho přechodem. A proto s takovou lačností čekaly mé oči u Tvých úst na každé Tvé slovo.

Tvůj hlas měl tisíceré schopnosti. Nevyvolával a netlumil pouze nálad; smích i pláč byly jeho odstíny. Měl sklouzavou měkkost hadího těla, úponkovité rostliny. Kreslil ve vzduchu jako krasojezdec půvabné a svižné smyčky na ledě. Zdálo se mi často, že ladil vzduch; bylo ho potřebí i tam, kde nebylo nesouzvuků. Byl tajemným klíčem hudby kouzla, určoval prapíseň života. Byl jako vodotrysk, na jehož tenkém sloupu poletovaly stříbrné koule. A dnes se chvěji úzkostí, že jsem Ti to vše zatajil. Jeden lidský život nestačil, abych se nabažil Tvého hlasu a Tvých úst. Jako moje oči lační po Tobě i můj sluch tak, že mi nebude už lze je přelstívati. A Ty se mi vyhýbáš!

Tvůj hlas to byl, proč jsem Tebe nejvíce postrádal. Proto všechna Tvá vyznání, všecky okamžiky našeho štěstí byly tak závratné. Věda všechno to, co říkám Ti nyní, trpěl jsem nekonečná muka, pozoruje, kterak Tvůj muž si pranic Tvého hlasu nevážil; na slova Tvých úst odpovídal právě tak mělce, nevrle a nevšímavě, jako by mluvil s kýmkoli na ulici. A přece Ty jsi byla kněžkou! Trpěl-li potom, zda jsem neměl hleděti na jeho utrpení jako na spravedlivý trest, který stihl rouhače?

Pochybuji, že je možno, aby sis nebyla vědoma toho, že žijíc, uděluješ dary. Tvé slovo mohlo se přijímati jako dar, Tvůj hlas byl odměnou sluchu, utrýzněnému všedností, Tvůj obraz byl nesmrtelným dílem umělcovým, uprchlým ze soucitu k lidem krásou nenasyceným z některé slavné obrazárny. Chodila jsi mezi lidmi na zapřenou proto, poněvadž není jim možno tráviti celý život před obrazy. Potkávala jsi je, zázrak, který se ze skromnosti halil v lidské roucho. A ač jsi přicházela utěšovat neklidné, lačné a žíznivé snílky, lidskou bídu a všednost, nikdy jsi se k ní nesnížila, ač mi neuniklo, jak se namáháš ztráceti se v davu mezi ostatními. Jest můj osud, že jsem odhalil Tvé inkognito. Šosáci mne za to nazvou – svůdcem!

Jdou mnohé ženy mezi námi a my jich nepoznáme; nevšimneme si krásy nepovšimnuté. Jenom odkrytou, objevenou krásu uctívají lidé průměrní. A je-li ve Tvém případě dovoleno mluviti tak obecně, tak příliš lidsky, užiji tohoto příměru. Ženu zpravidla objevuje manžel: vyzdvihne ji z řad nepovšimnutých, a mnohá žena teprve potom stává se žádoucí i těm, kteří ji dříve míjeli lhostejně. Tvůj muž objevil Tě jako ženu, ale nepropracoval tě k Tvému plnému ocenění. Tvé hodnoty byly větší. Tvé nitro bylo hlubší. Neodkryl v Tobě té síly, z níž pod dechem lásky tryskal tak mohutný Pud ke kráse. Objevil-li Tě on jako ženu, objevil jsem Tebe jako pramen Poezie. A Tvůj vztah ke mně byl vztahem někoho, probuzeného kouzlem ze zakletého spánku. Tvůj muž Tě objevil v dřímotách, ale já Tě – probudil!

Co ještě líčiti z naší cesty, aby vysvitlo, čím nám oběma byla. Nezáleželo na tom, jedeme-li do Göteborgu, procházíme-li se po břehu mořském, nebo Galerii, Piccadilly nebo fjordech… Byla jsi laskava k němu, nazývala jsi ho i hochem. Ale to už jsi byla rozhodnuta. Já to byl, pro nějž jsi se rozhodla! Rozloučili jsme se krátce ve Tvém pokoji; překypovala jsi rozmarem, Tvůj hlas jiskřil; z nejhlubších kadencí předstírané vážnosti přejížděl s přilnavou hladkostí smyčce do vysokých poloh hravosti, žertu, něhy. Byl tak jímavý, že polibek, který následoval, byl jeho přirozeným pokračováním. Tvá odevzdanost i Tvé rozhodnutí státi se mou ženou zakryly všechny bolesti. Stáli jsme na vysoké věži a hleděli dolů, do života, ztápějícího se v slunci.

Doprovázeli jsme Tě oba, já i Tvůj muž k nádraží. Jaké rozloučení! Nedovolila jsi ani, abychom Tě doprovodili k vlaku. Pod viaduktem vidím Tě dodnes státi proti němu a po mém boku. Měla jsi jeti dále, na venkov, za svou přítelkyní. Stáli jsme pod stockholmským nádražím. Přála jsi si, abych zůstal.

„Nač máte bráti ohledy na lidi? Pro nás si cesty nezkracujte, zůstaňte! Já jedu dále, do Uppsaly, a můj… muž se vrací domů, poněvadž musí. Zůstaňte si tu, jak dlouho chcete…“ Ohled na Tebe mne nutil k odjezdu. Chtěl jsem Ti navrhovati něco, co by vyhovělo nám všem, ale nebylo už kdy. Tvůj muž se Tě ještě zeptal:

„Vrátíš se do Hořetína?“

Pokrčilas pouze rameny, stiskla jsi nám ruce a vyběhla schodištěm k nádraží. Vytkla jsi mi střízlivost, a to mne bolelo. Chvěl-li jsem se o Tebe, i když Ti nikdo ublížiti nemohl, jak jsem mohl všem vtisknouti do rukou zbraně proti Tobě? Bylo by to choulostivé a ztížilo by to naši situaci. A tak jsme se rozjeli všichni téhož dne. My dva, já a Tvůj muž přímo do Evropy, domů. Vyprávěl mi celou cestu o Tobě, o Tvém rozhodnutí k němu se už nevrátit, o dopisu, jímž jsi vše předem domů sdělila, a v němž jsi je zapřísahala, aby Tě k návratu nenutili, poněvadž si zasloužíš lepšího údělu. Vstoupili jsme o půl jedenácté na loď. Celé pobřeží tonulo v záplavě světel stanic, měst a majáků. Jejich světla předstihovala nás, křížila naši cestu všemi směry; každý okamžik stáli jsme na palubě jako oslněný terč, když světlo otáčivého majáku nás zastihlo plnou šíří svého reflektoru. A další cesta přes Hamburk byla už útěkem dvou lidí, kteří nemohli se dočkati chvíle, až se rozejdou… Řekl jsem, že mám zaplacenu třetí třídu na svém okružním lístku, věda, že mi to bude odpočinkem. Nemohl, nemohl jsem s ním mluviti o Tobě. Každé jeho slovo uráželo, každé bolelo. I když se snažil mluviti co nejlépe, cítil jsem se dotčen. Nemohl jsem s ním jeti… Přesto však přišel do mého oddělení vždy znova, usedaje nebo mne vyzývaje, abych šel s ním do chodby. Ptal se mne, co o Tobě soudím. Dívaje se mu upřeně do očí, řekl jsem s veškerým důrazem a opravdovostí:

„Mám paní Luisu příliš rád… a posuzuji ji zcela jinak. Zaslouží si jen úcty a obdivu.“

Jeho obočí se stáhlo, žíly na čele mu naběhly. Odvrátil se, snaže se opanovati. Pohrával si se závěsem u okna, s klikou u dveří, pojistným uzávěrem… Dotýkal se všeho velmi rozčileně. Chodbou pospíchal číšník restauračního vozu. Ustoupil, jakoby náhodou, k mé straně, abych byl nucen vyhnouti se ke dveřím; z počátku jsem si toho ani nevšiml. Stál jsem, lehce opřen o pažení dveří. Pozoroval každý můj pohyb s rostoucím napětím. Na chodbě nebylo nikoho. Vyhlížel z okna, ale sledoval mě přesto ze strany. Stáli jsme nad koly a vůz se kymácel, a konečně vlak prudce projel zatáčkou. Vozy hučely, narážely na sebe, přejíždějíce spojky, a když v rychlé jízdě vůz sebou prudce trhl, zapotácel se a vrazil vší silou do mne… Nepřipraven na tento útok, vyrazil jsem plným tělem dveře a jen v posledním okamžiku, vypadaje po hlavě ze dveří, zachytil jsem se levou rukou tyče…

Vše se událo v jedné vteřině. I on upadl a pomalu vstával. Vida však, že se opět s námahou postavuji na nejdolejším stupínku a druhou rukou se chápu dveří, abych vstoupil opět do vozu, chtěl mi pomoci… Odmítl jsem mlčky jeho pomoc. Pronesl dvě, tři slova omluvy. Usmál jsem se a cítil jsem teplou vlhkost na čele. Když jsem vstoupil do chodby a zavřel dveře na oba zámky, viděl jsem v zrcadle chodby, že mi po tvářích stékají úzké praménky krve. Hlava se mi rozbolela. Přemáhaje odpor i rozechvění, vešel jsem do garderoby, abych se omyl. Vtiskl jsem čepici hluboko do čela a vrátil se na své místo. Tvůj muž zmizel. Vystoupil jsem v Hannoveru, abych si odpočinul a po krátké zastávce ujížděl do Lipska, kde jsem zůstal přes noc, abych nazítří se přes Drážďany vrátil do Prahy. Vystupuje z vlaku, zahlédl jsem jeho pokus rozloučiti se se mnou pozdravem…

Přijel jsem do Prahy 31. srpna; cesta, již jsme nastoupili 15., trvala tudíž pouhých šestnáct dnů. Připadalo mi vše jako sen. Teprve po první noci v Praze probouzel jsem se do celého svého štěstí. Uvědomoval jsem si vše, co bylo, jest a co má býti, a byl jsem povděčen i dvěma malým ranám na čele. Domníval jsem se, bláhový, že mne vykoupily… Tvůj muž jest bezmocný: mohl bych ho stíhati pro pokus vraždy. Neučiním toho, ale toto vědomí naladí ho pro Tebe smířlivěji. Nechci však, abys Ty o tom věděla.

A již první den běžel jsem na poštu, není-li tam snad náhodou již dopis od Tebe. Nebyl, a nemohl býti. Ale já čekal přesto na tuto zprávu! A připravuje se na cestu novou, procházel jsem ulicemi jako v snách. Štěstí, které mne čekalo, prodlužovalo mi dny. Co jsem mohl sníti krásnějšího, než že si jedu pro Tebe, abys byla mou? A když jsem procital, skutečnost čekala ještě krásnější, neboť tento sen byl pravdou!

Ani druhého dne nepřišla zpráva od Tebe. Vše bylo smluveno: napíšeš, kdy přijedeš tam a tam, a já již tam budu… A tehdy sedl jsem ke stolu a psal:

JÁ ČEKAL, ČEKAL NA DOPIS…

Já vidím bolestný Tvůj rys,
jímž úsměv něhy vcházel.
Já čekal, čekal na dopis
a ten mi nepřicházel.

Je ztracen život? Tolik snů!
Chlad noci vstříc mi zazel…
Já čekám… Snad až procitnu?
– Však dopis nepřicházel.

A hlava pálí, srdce žhne…
Přijď, lásko, jako mrazy.
Kdo strom můj rázem podetne
a korunu mou srazí?

Je večer, srdce, jdi jen spát.
Co čekáš v chladu, tísni?
Už nechceš přelud milovat
a žaly skrývat v písni.

Ty sen jsi snilo o štěstí
u milované ženy!
Tvá láska rostla z bolesti,
květ, pláčem orosený.

A přece… Jaký hořký rys,
a tváře jak je bílá.
Já čekal, čekal na dopis…
– A Tys to necítila?

* * *

Ve svých snech jsem ženu tvořil,
          jaká nežije.
Do obláčků něhy nořil
          zázrak lilie.
V chrámu, jejž mráz času bořil,
smutný zběh se utábořil.
          Přelud zabije.

Po svém boku hledals k ránu
          znaven samotou
růže, které při závanu
          jitra rozkvetou,
– milenku, jež mému stanu
vyhnula se, v jinou stranu
odvedši svou karavanu,
zkad to čiší tesknotou…

* * *

Hle, jak pouhá netrpělivost bolela! Věděl jsem, že Tvůj dopis tu ještě býti nemůže, a já jej přece už čekal… A jaké úzkosti mne mučily přesto, že jsem si Tebou byl jist, tentokráte jako nikdy předtím a nikdy potom! Ale třetího dne přišel. Ze Švédska, spěšný. Čekal jsem listonoše již na ulici a na ulici jej třesoucí rukou rozvíral: „Přijedu 3. září večerním rychlíkem na hlavní nádraží do Drážďan. Čekej mne a měj už vše opatřeno. Těší se na Tebe a líbá Tě Tvoje L.“ A odjížděl jsem téhož dne, abych Tě očekával připraven. Pamatuji se, že cestou jsem si všímal nejmenších podrobností. Nikdy jsem neujížděl a necestoval vznícenější. Zdálo se mi, že se vlak nehýbe, a že přijedu pozdě. Trvalo věčnost, než jsme dojeli hranice. A pak, při sestupu do německé nížiny, stál jsem již v chodbě, vyhlížeje Drážďany. V oknech se střídala únavně stejná krajina, nevýrazná a bezduchá. Komíny červené, uhlazené, fádní rovina, písečná a neúrodná s budovami z červených cihel a lesklých kachlíků. Tato města činila dojem něčeho vynuceného násilím, uměle naneseného a půdě nenáležejícího. Právě naopak, každé město bylo v příkrém rozporu s místem. Je až s podivem, že tu bylo možno rozehráti struny velkoměstského nástroje. Oplocené mříže, komíny a zdi, rovné ulice, střízlivost cihel, kasárenskost dvorů i domů, pedantická upravenost a ostříhanost, bez vzletu a romantiky… od základu až po spalovače kouře vše made in Germany a všechno K. D. Reichspatent…

Ach! Mezi výbuchy tak silné a vždy nově vzněcované touhy – jak malicherným byl celý ten svět kolem mne! Jak ubozí byli to lidé, procházející ojediněle ulicemi těchto fádních, německých venkovských měst z červených cihel. Jak ubozí, že nevěděli o mém štěstí a nemohli Ti popatřit ve Tvou tvář…

Všechno bylo tu jenom pro Tebe! Vlak, který se řítil pustou německou rovinou, byl vypraven jen proto, aby mne co nejdříve donesl do Tvého objetí. Lidé, sedící ve vozech a vyhlížející bez účasti z oken proto, abych se mohl shovívavě usmívat životům, neposvěceným láskou; ženy, které jsme míjeli cestou na polích, cestách i zahradách, ve voze železničním i v oknech, byly tu jen, aby mne přesvědčily o tvé dokonalosti: ani jediná se Ti nemohla vyrovnat. Žhavý letní den hluboké klenby ladil duši do rozkoše únavy po rozkoších lásky. Altány, ovinuté hustou zelení, vábily jako by byly stvořeny jen pro nás dva. Cesty, vinoucí se mezi lány obilí a ztrácející se ve stínu hájů, kreslily v duši obraz, kterak jdeš těsně po mém boku, zavěšena do mé paže…

Slunce, které se chýlilo k západu, slibovalo hlubokou, rozzářenou a jiskřící noc, která nás pohltí a kterou budeme vpíjeti všemi svými póry, srdce na srdci. Och, co ty o tom víš, s jakou touhou po tobě jsem stál u okna po celou cestu, nemoha netrpělivostí vydržet ani chvíli na svém místě!

Vyhlédl jsem z okna a vyklonil se, pociťuje rozkoš i ze vzduchových proudů, které chladily rozpálenou tvář. A silnější závan strhl mi z hlavy klobouk; zatočil se několikrát ve vzduchu, vylétl do výše a snášel se k zemi; viděl jsem, jak dopadl konečně na trať. I to mi vyloudilo úsměv z tváře. Až dojedu do Drážďan, pospíším si, abych ještě zastihl otevřené obchody a opatřil si nový, bílý jako Tvůj… Vydechl jsem hluboko z plic, když se vlak vřítil do nádraží, já vystoupil a tlačil se k východu. A pak jsem běžel do prvního obchodu v poslední okamžik, kdy již hrčely stroje, spouštějící závěsy výkladních skříní. Neřekl jsem Ti to tehdy? Bylo to příliš malicherné, a my si měli tolik toho říci… Vrátil jsem se do nádraží, kde byla burza soukromých bytů.

Šlo o to, opatřiti útulný pokoj pro nás dva. Měl jsem tolik hodin času! Štěstím hořely mi tváře. Tyto rozpaky mohli lidé lehko zaměňovati s neznalostí místa. Přitočilo se ke mně několik dětí a služek, nabízejících pokoje. U jedné ženy jsem se přece zastavil. Její pokoj je v tiché ulici, blízko nádraží, vkusně zařízený a levný… Šel jsem s paní Starckovou, hoře nedočkavostí. Pokoj uspokojil, zapsal jsem se do knihy cizinců jménem Tvého přítele, o němž se po cestě tolik mluvilo, nemoha se dočkati Tvého výbušného smíchu. A s vědomím ubytovatele, který se zhostil čestně svého úkolu, chodil jsem po městě, nemaje stání. Dvě hodiny před příjezdem Tvého rychlíku byl jsem na nástupišti a čekal… Co vlaků se vystřídalo, a každý vzrušil! Kolikrát jsem bral do rukou hodinky, ač několik velkých nádražních hodin mi viselo nad hlavou. Maje jízdní světový řád v ruce, vyptával jsem se každého zřízence. Kdy přijedeš, na které nástupiště, kde zastaví vozy via Kodaň, víte, ty přímé, druhé třídy… Jejich jednoslabičnost mne urážela. Což nevědí, na koho čekám? Čekám na – –, nu, však uvidíte…

Šeří se. Abych Tě nepropásl ve tmě! Avšak i ta obava padá. Rozsvěcují velké obloukové lampy. Celé nádraží, se všemi vjezdy, tone v záplavě světel. A nyní… Srdce mi buší. Myslím, že provedu nějakou neprozřetelnost. Celé nádraží oživuje, z dálky je už slyšet hukot šíleného rychlíku. Stojím, ale celá má bytost vzpíná se vstříc rychlíku, který již brzdí a vjíždí. Nekonečná řada vozů. Psalas, že budeš vyhlížeti z okna. Vlak ještě nestojí, učiním několik skoků a zrak Tě svírá a vlhne. Jak jsi krásná. Stojím u okna. Chci Ti tisknouti ruku, líbati a bráti zavazadla současně. Mluvíš se mnou lehce z okna, podáváš mi vaky. A již vyskakuješ mi do náruče. V bílém, třírohém kloboučku, který Ti tolik sluší. Jdu s Tebou, opatřuji nosiče. Zavěsíš se do mne tak prudce, s tak propukající nedočkavostí, že Tě líbám. A nikdy svět mne neviděl šťastnějším.

Mládí, prozářené vzájemným zaslíbením dvou bytostí, propůjčovalo soulad lidem, kteří se svižně proplétali zástupy vzrušeně na nádraží čekajícími, vyhlížejícími a netrpělivě z místa na místo přecházejícími. Štěstí, kterému oba vstříc vykročili, projevovalo se v jejich chůzi, a v německém prostředí hranatých, usměrněných stejnokrojů a těl, ocelově tvrdých postojů, zachmuřených zájmů a tuhých, žulových vůlí, šedých obličejů bez nadšení nad gumovými límci a obdélníky nárameníků, odráželi jsme se tím nápadněji od tuzemců svojí bezstarostnou důvěřivostí a slovanskou měkkostí.

A nebylo to jenom záviděníhodné rozkochání a nadšení cestovatelů, které nás činilo tak odlišnými ve strohém a šedém rámci obchodního města, a tu i onde snad i předmětem zvýšeného zájmu, pokud ovšem domácí lidé, navyklí vychutnávat radost ze života podle svých burzovních úspěchů, tun objednávek, pytlů a škatulí nakládaných na vozy, měli kdy si našeho štěstí povšimnout.

Tak mohla vystupovat ze salonního vozu, auta nebo čtyřspřežím taženého kočáru jenom následníkova snoubenka, terč fotografických přístrojů a přijímačů, jako Ty jsi tehdy vystoupila, Luiso! Tak odlišnými od davů, ženoucích se jenom za chlebem, nás učinilo naše štěstí, Luiso! Nikdo netušil, že jdeme nad srázy, a my snad nejméně! Lehce, do sebe soustředěni, kráčeli jsme po hlučných ulicích; Ty, rozevlané, usměvavé dívčí mládí, a já, který ani tehdy ještě nemohl jsem zapřít jezdecké své výchovy, šli jsme krokem tanečním po čtvercové dlažbě, necítíce její tvrdosti, ačkoliv po ní těžce chodili lidé domácí, pod jejichž kročeji duněla jako pod cvakajícími podkůvkami pochodující setniny, i když šli odděleně.

Tak začalo se naše štěstí nanovo. Budoucnost byla jasná: nebude už jinak. Budeme svoji. Ještě dnes na zapřenou, ale zítra, za měsíc? A nedopouštíme se podvodu ani křivdy; Tvoje manželství rozešlo se cestou, zbývá několik formalit, poněkud nepříjemných sice, ale i to se překoná… A tento náš pokoj v přízemí, se dvěma okny do tiché ulice, vidí Tě, kterak uléháš a vstáváš, vidí Tě v mém objetí, Tvoje laskavé pohledy i pružné pohyby Tvého těla, zná Tě celou, slyšel od Tebe vše: od vzdechů a touhy až po dětský, radostný Tvůj smích. Jsi vdána, ale nejsi ženou: jsi stále děvčetem, mým poplašeným, dovádivým děvčetem. Blížím se k Tobě jako k božství, před nímž zapaluje mé mládí všechny pochodně citů a vášně, něhy a úcty, touhy a obdivu. Avšak nezbavuji se pocitu duševní žízně po Tobě. Jako sladká mdloba zachvacuje mne touha těsnějšího spojení; jsi má, opíjím se Tebou, ale s větší touhou se k Tobě upíná srdce nikdy nenasycené. Je to pocit nevýslovně krásný, ale bojím se ho. Zmocňuje se mne vždy prudčeji; tato duševní potřeba s Tebou splynouti, očima, náladou, city, nemůže se nabažiti Tvých přísah, Tvých dojemných odevzdaností, Tvého hlasu, Tvých pohledů a doteků…

Prožíváme tři dny a žijeme věčnost. Poddajnost Tvé věrnosti, měkkost Tvých paží činí z Tebe část mne. Ustupuješ, poddáváš se, ale novými vlnami kypíš opět v mém nitru. Vím a oceňuji jedinečnost této krásy, jež byla příliš čistou, nedotčenou a cudnou, aby se jí mohla vytýkati příchuť hříchu. Zdálo se mi, že na tyto tři dny jsem čekal celý život. I kdybych chtěl, nemohl bych Ti, kromě nějaké všední drobnosti, o nich vyprávět, a není toho třeba: žila jsi je se mnou s touž silou a totéž vnímajíc, přijímajíc i rozdávajíc.

Čtvrtého dne jsme jeli do Litoměřic, kde jsme strávili poslední naši noc. Musil jsem do zněmčeného území za svou povinností a Ty jsi byla doma očekávána svou matkou. Chvíle našeho loučení na nádraží povzbudila naši vůli; trpěli jsme, avšak s tím větší odhodlaností vypjali jsme čela. Podstoupíme boj, těžký boj, ale neustoupíme… Nesmíme ustoupiti. Propouštěl jsem Tě z náručí jako svou ženu.

A potom nastaly boje. Celá Tvá rodina spikla se proti našemu štěstí. Úsměvy zmizely z našich tváří, drsný život žádal po nás nejtěžší oběti. A my přece doufali… Navštívil jsem Tě v Tvé vile. Nevrátila jsi se k muži, a Tvá matka obětovala předsudkům štěstí své dcery; stojíc na straně mužově, používala všech prostředků, aby Tě přiměla k návratu. Byla jsi u soudce, poručníka i advokáta… Ale u všech Tě předešli… Počalas pochybovati, viklati se ve své víře. Vrátiv se do Vašeho města do svého úřadu, přijel jsem, abych přijímal od Osudu už jenom rány. Dám mluviti Tvým dopisům, neboť je nutno, aby ses hájila svými vlastními slovy… Vrátila jsi se zlomena ke svému muži přece!

18. září

Můj drahý Arno!

Nemohu ani klidně psáti, neb stále odbíhám k oknu, zdali Tě neuvidím. A jsem si jista, že právě kdy tam nejsem, jdeš Ty mimo, a bůhví, jaké myšlenky rodí se Ti v hlavě, nevidíš-li mne nikde. Jako na příklad v sobotu večer. Byla bych tak ráda s Tebou na nádraží počkala. Ať již s Tebou nemohu mluvit, jsem alespoň u Tebe, nablízku. Však vím, jak bych Ti ubližovala, kdybys mne viděl odcházeti s nimi. Nevím, co mám říci Tvému včerejšímu dopisu. Každý po nás slídí, počkej několik dnů, až si zvyknou na naši přítomnost, pak již bude vše snazší. Točí se nyní po nás každý, počínaje Richardem, který sleduje každý můj pohled. S nedůvěrou budeš čísti tyto řádky, ale bylo by šílenstvím, abychom se sešli v parku. Viděli by nás tam jíti a marné by bylo dokazovati, že je to náhoda. Co však to mluvím: dokazovati nikomu nic nemusíme, ale setkati se sami nesmíme. Co se týká mých styků s Richardem, trvá stále na svém. Opakuje vždy a nyní čím dále s tím větší jistotou, že Tys mým milencem. Neodpovídám na to vůbec a připomínám jeho slib, že nebude o tom mluviti. Vrací se však k témuž vždy znova. Již v sobotu jsem mu řekla, proč jsem sem přišla. Byl velice překvapen a nechtěl zprvu nikterak, abych zde zůstala, přišla-li jsem pouze s ohledem na lidské řeči. Jinak žiji, jak si přeješ. Dnes ráno se mne ptal, zda se na něho ještě zlobím. Prosila jsem ho, že chci ještě spát. Jinak trávím celé dny podle své chuti zcela nerušeně. Vypůjčila jsem si od Týny celý výtah z Rusalky. Jsem jím nadšena, avšak zároveň se trápím, že neumím zpívati. Musím se tedy spokojiti pouhým tušením melodií, pokusem o doprovod a čtením libreta.

Musím se Ti přiznat, že jsem nyní dosti spokojena. Jsem vděčna za klid, který mám. Věř mi, uštvaly by mne stálé různice doma. Přijala jsem jako nutnost myšlenku, že nemohu nyní ihned stále s Tebou býti. Spokojuji se tedy stálým vyhlížením Tebe. Hledám Tě celý den, tuším Tě všude. Nevím, jak dlouho mne bude opravdu uklidňovati tento klid. Bojím se, že snad již večer bude mne děsiti. Budu Tě čekati u okna každý den ráno a v poledne. Večer nevím, kdy chodíváš. Dívám se často při četbě z arkýře, zda Tě neuvidím stát někde ve tmě.

Arno drahý, přijď brzy dolů, do čekárny. Přines mi knihy nebo něco jiného a dej si mne zavolati. V pokojíku jistě budeme chvilku sami. V Praze se rozhodně sejdeme. Na tom mi nebude opravdu záležeti, bude-li někdo míti příležitost říci, že jsme byli opět spolu v Praze. Psaní Tě valně nepotěší, vím to. V našich poměrech jsou marné všechny plány, teprve časem najdeme rozuzlení. Nyní jsme úplně bezbranní, Ty i já. Vše je nyní nebezpečné. Proto – klidně vyčkávejme. Jak ráda bych byla u Tebe; vím, že má slova jsou slabá, nemohou Ti přinésti útěchu ani uklidnění. Budu Ti však stále psáti, abys věděl, že je zde, v tom nepřátelském městě někdo, kdo Tebe má rád a na Tebe myslí. Kdybych byla mužem, bránila bych Tě zuby nehty, aby ses záhy o mé oddanosti k sobě přesvědčil. Přijdu dnes k večeru do parku. Nikoli sama. Snad se mi podaří psaní Ti podstrčit. Přijď ale rozhodně brzo k nám.

Včera večer, když tlouklo jedenáct, vzpomněla jsem si, jak před dvěma měsíci jsem počítávala tytéž údery a přála si, abych alespoň jeden večer mohla s Tebou být. Myslila jsem však, že je to nemožné. A nyní? Tolik krásných vzpomínek, místo jednoho večera několik večerů i nocí… Šílím radostí, neb cítím, že to byl teprve krásný život, plný. Piš mi hned. Líbám Tě, můj jediný Arno, líbám Tě a těším se. Nechci, abys byl stále smuten. Kéž bych už Tebe jen uviděla. Tvá

L.

20. září

Drahý Arno!

Proč jsi včera večer nevyšel? Čekala jsem Tě stále, byli jsme též několikrát až u Tvých oken. Svítil jsi a ven jsi nepřišel. Co jsi dělal? Čekala jsem Tě dnes ráno a nešel jsi. Vždyť přece víš, že na Tě čekám. Cožpak jsi nemohl alespoň jednou přejíti kolem, i když do úřadu nejdeš? Chtěla jsem Ti nějak podstrčiti své včerejší psaní, a Tys nepřišel. Chtěla jsem Ti je pak poslati, čekám však, až se dohodneme. Přijď, prosím Tě, zítra k nám a chtěj se mnou mluviti. Čekám Tě. Napiš mi též, kdy a jaké máš úřední hodiny. Budu vždy Tě vyhlížet. Vím, nic z toho míti nebudeš, ale mně k vůli tak učiň. A buď opatrný. V neděli byli všichni na víně a Tobě se škodolibě smáli. Nedej se jim poznati, a nedopřávej jim té radosti, aby se Ti mohli v něčem smát. Bolí mne to velice, mám-li stále slyšet, jak jsou na Tebe poštváni. Nenávidím je proto všechny…!

Buď tak hodný a skrývej před nimi svou rozmrzelost, ať nemohou jásati. Je mi hrozné si představiti, že tam, mezi těmi zlými, kousavými, máš býti celý den a pak opět doma sám, neklidný, ničící svými myšlenkami sebe sama. A já Ti nemohu říci, abys ke mně přišel, anebo i kdybych Ti řekla, Ty bys nemohl.

A že jsem Tě včera večer neviděla, netěšilo mne potom ani čtení. Strašná zmalátnělost a nechuť k všemu se mne zmocnila. Snad se mi podaří dnes s Tebou mluvit. Přijď, prosím Tě, musím alespoň chvíli s Tebou mluviti. Toužím po Tobě, po Tvém pohledu, po Tvém chování. Samota mne tíží, neb teprve Tebou vyplněná uklidňuje a hřeje. Přijď, můj drahý Arnošte, přijď anebo alespoň piš. Nechť alespoň vím, že zde jsi. Nechť Tě alespoň vidím z okna, nemohu-li s Tebou mluvit. Stýská se mi po Tobě, nemám nic, co by mi Tebe připomínalo, jen vzpomínky. A ty jsou vskutku krásné. Chci Tvé psaní, aby prsty též cítily Tebe, abych k Tobě lépe mohla přilnouti. I ten ubohý kousek papíru přináší mi část Tebe. Toužím po Tobě horoucně. Stýská se mi po Tvém šepotu, po Tvých polibcích, po Tvém objetí. Tulím se k Tobě, vzývám Tvoji lásku, chci Tě opět, můj drahý, zlatý Arno! – – Viděla jsem Tě právě nyní v poledne. Ne však tak, jak bych byla chtěla. Včera to bylo lepší. Dnes jsem však nemohla opět v tutéž hodinu tam býti, neb mne odnaproti pozorují. Však i to mně stačí, jen když jsem Tě spatřila a viděla, že i Ty mne hledáš. Piš mi, a často, snaž se najíti vždy příležitost mi dát několik svých řádků, nevíš ani, jak na ně čekám. Končím, neb chci být již opět v arkýři a na Tebe čekat! Můj drahý, zlatý Arno, líbám Tě vášnivě a lačně, neb miluji Tě stejně jako v nocích, které patřily pouze nám. Tvá

Lála

21. září

Jediný Arno!

Je ve mně takový chaos citů, že vskutku nedovedu Ti napsati několik jasných řádků. Zasluhuji Tvého odsouzení, vím to dobře; však zavrhnouti mne nesmíš. Bránila jsem se z počátku sama proti sobě, nechtějíc Tvou náklonnost ke mně podporovati svou láskou. Nechtěla jsem zavádět Tebe, ničit Tvůj klid; nechtěla jsem nás oba podporovati v marné touze. Byly a jsou snad, bohužel, přes všecko příliš ve mně zakořeněny názory poctivé měšťácké rodiny, které jsi se snažil vyvracet. Mohls dobře pozorovati, že, jakmile tato zdánlivá strašidla padla, ať již vlivem Tvých slov nebo svobodnějším názorem na povinnosti, vnucované mi katolickými řády – vzdala jsem se Tobě i – sobě! Nebylo to odevzdání náhlé, prudké. Pozvolna stával jsi se pánem i jediným cílem mých myšlenek i snah. Pozvolna přizpůsobují se mé názory Tvým, snažím se usilovně Tebe chápat, Tobě rozumět. Nedaří se mi to však tak lehce. Staré vlivy tak lehce mne neopouštějí. A zatím, co vleku se za Tebou, zatím, co se Tě zastávám a bráním, derou se mi do duše stálé hlasy, kterým dříve můj život platil. Ptám se sama sebe, zaslouží-li si to, abych nyní od nich utekla, zřekla se jich přes jejich lásku; že mne také mají rádi, ať již jinak, než Ty rozumíš, to musím připustiti. Že důkazy jejich lásky různí se od Tvých, to se snadno chápe, je-li rozdíl v povahách, stáří i postavení. Věř, že kdybychom žili za starých časů, a Ty se mne zmocnil násilím, že bych tak ráda s Tebou šla, Tobě se ve všem podrobila, na vše ostatní zapomněla. Ty bys mne zpět nepustil a já bych byla šťastna. Však zde, kde mohu a musím stále uvažovati, kde se stále ohlížím zpět, kde se bojím, že každým svým krokem kupředu za naší láskou bouřím za sebou pláč a bolest, kde se mne zmocňuje lítost, že mu snad přece ubližuji – chci býti i k Tobě upřímná, promiň! – věř, zde se odvaha často láme. K Tobě mne to táhne vší neodolatelnou mocí, Tebe chci míti vždy a všude. Cítím to dobře, že kde nejsi a nebudeš, tam že mne nic nečeká. Děsím se dnů, kdy bych Tě neměla vidět, kdybych si musila myslit, že Tvůj zájem patří jiným, že mnou pohrdáš, že již ani jediná Tvá myšlenka mi nepatří. Hrozím se té budoucnosti, kdybych již věděla, že nepatříš mně a že na mne již nečekáš, že již nikdy nebudeš mne líbat, hladit, objímat. Ne, Arno, je to děsné. Tak před sebou viděti život! A při tom při všem vkrádá se mi do duše myšlenka na něho. Táži se: jakým právem ho nyní odhazuješ, kdy má přece – dobrou vůli? Vzpomínám si, že zesurověl až teprve asi v dubnu a květnu, kdy jsem se s Tebou počala častěji stýkati a kdy, myslíc již tenkráte stále na Tebe, jsem ho odbývala jako člověka, který ruší… Ta myšlenka se mi stále vrací, a proto nemohu ho tak přímo obviňovati. Tys byl k němu příliš přísný, neb jsi ho přirozeně nenáviděl. Já však nemohu ho tak lehce odsoudit, neb vím, že vina zde je na mně.

A tak točím se stále kolem dokola. Jsem-li u Tebe, výčitky rázem ustanou. Cítím, že jen Tys mi vším, zapomínám na ostatní. Jsem-li pak sama nebo s ním, vrací se mé utrpení. Se strachem pozoruji jeho snahu mi vyhověti, a to mne rozčiluje, neb ztrácím důvody, jak ospravedlniti své chování k němu. Se zlomyslnou dychtivostí chápu se každé sebemenší příležitosti, když Tě v řeči napadá. Odporuji mu, bráním Tě. A začnu se dovolávati své spravedlnosti vůči Tobě. Táži se opět, jak mohu Tobě působiti takové zklamání a bolesti, Tobě, za něhož bych dýchala, kterého bych chtěla ošetřovati jako malé dítě, abych si byla jista, že mu něčím jsem. Tak pomíjím Tebe, ke kterému mne táhne vše, kterému patří nyní celé moje dny. Patří Ti opravdu, neb vstávám-li ráno, činím tak proto, abych byla co nejrychleji v arkýři a Tebe vyhlížela. Celý den Tě hledám, Tobě píši, Tobě hraji. Jdu-li na ulici, ohlížím se, kde bych Tě potkala. Čtu-li, snažím se býti co možná pozorná, neb Ty si přeješ, abych čtla, a co by mi byly knihy platné, kdyby mé myšlenky bloudily jinde. Jdu-li spát, těším se, že tak se alespoň zbavím všech cizích vlivů, a jsem-li jich zbavena, jsem-li zůstavena sama sobě, tu patřím jenom Tobě!

Takové jsou tedy, drahý hochu, mé myšlenky. Snažím se všemožně alespoň trochu Ti napsati, jaká jsem. Chtěla bych ze sebe vynutiti trochu opravdové nenávisti. Chtěla bych milovat Tebe tak, že bych ostatní vraždila. Vraždila bez jediného pohledu lítosti, bez jediného slova soucitu! Tebe a nikoho jiného! Lásku k Tobě a žádný jiný cit! Tak bych chtěla žít, ale – nedokáži to.

Znáš mne, Arno, snad lépe než já sebe samu. Nemusila jsem Ti to vše psát, však chci sama na sebe žalovat. Jsem slabá, příliš poddajná, bez síly a odvahy; všechnu vinu nese jedině má láska k Tobě. Kdybych ji byla odmítla již tenkrát v pátek dopoledne a byla přemohla a tvrdě, rozumově odbyla sebe samu, bylo by bývalo méně bolestí. Chtěla jsem to, ale nedokázala to opět. Byla bych alespoň zůstala důsledná v rozumných názorech na počestné manželství, nebyla bych klamala muže, nebyla bych Tebe ničila. Byla bych samu sebe chválila, že jsem bez vší viny, že jsem – „řádná manželka“. Sama bych si na sobě zakládala, byla bych snad trochu tvrdší a méně shovívavá k jiným.

Jednala jsem však jinak. Nepřemohla jsem se, vzdala jsem se Tvé lásce, podvolovala jsem se Tvým pohledům. Oddala jsem se Ti cele, jak mohla jsem se kdy vůbec oddat tomu, za kterého bych dala život. A nyní zde stojím a čekám. Nevím sama, co ještě bude. Čekám, že se (on) zhorší, že budu míti příčinu ho obviňovat. Čekám, až se prodá náš dům a budu odtud pryč. Čekám, že snad potom jednoho krásného dne budu míti příležitost se rozhodnouti, že se s ním již nesejdu. Čekám na to všechno dychtivě, však se strachem, neb se bojím, že dříve, než k tomu dojde, Ty mne opustíš.

Můj drahý Arno! Suď sám! Však nezavrhuj mne ještě nyní. Mám Tě příliš ráda. Nezasluhovala bych toho. Přijď, prosím Tě, dolů, ať s Tebou mluvit mohu. Nezlob se, že dnes odpoledne nepřijdu sama. Dnes to nejde, chce jíti na procházku. Buďto vůbec nikam nepůjdu, anebo půjdu s ním do parku a potkáme Tebe. Budu míti alespoň příležitost, dáti Tobě psaní. Vím, nepotěší Tě valně. Jsem však upřímná k Tobě za každou cenu. Měla jsem tyto myšlenky již v Praze, a přece jsem byla pevně rozhodnuta, že sem nepůjdu. A nebyla bych sem šla, nebýti důvodů, které mne k tomu přiměly, abych šla sem alespoň na čas, a které Ti povím příště při našem setkání. Budu hleděti přijíti v pátek do sadů. Pospíchám, budou čtyři hodiny… Napiš mi též, prosím Tě, co to včera bylo a pro co jsi šel k rytmistrovi. Piš, prosím, piš mi brzo. Měj mne, Arno, prosím, stále tak rád. Myslím na Tebe stále a líbám Tě. Jsem pouze Tvoje

L.

* * *

Držím tyto poslední tři listy v ruce… Jsou několikráte přeloženy a zmačkány… Nemohla jsi mi je jinak doručiti než ve dlani, úkradkem, při stisku ruky na rozloučenou! A přece i tyto listy, prozrazující velkou Tvou lásku, byly dalším stupínkem Tvého sestupu… I zde jsi už podávala svému muži ruku na usmířenou a mne opouštěla. Vím, nemohla jsi jinak, byla jsi příliš spravedlivá; Tvá spravedlnost to byla, která mne zabila! A jak jsi mne málo znala! Bála jsi se, že Tě opustím… Hleď, uplynulo deset let, a – já jsem Tvůj ještě více nežli předtím, a Ty? Byla bys bývala tehdy jinak jednala, znajíc moji stálost, o níž dnes Ti nelze pochybovati? A já se chytám Tvých dopisů dnes více než jindy: musí Tě ospravedlniti, dokáží celému světu Tvou velikou lásku, Tvou šlechetnost a Tvé krásné srdce. A přispějí i k tomu, aby mne před týmž světem omluvily. Aby omluvily mou hříšnou lásku. A já věřím, že se jim to podaří. Způsobí, že budu omluven a chápán, neboť – nemohl jsem jinak než Tebe milovati tak, jak jsem Tě miloval!

* * *

25. září 191*

Drahý Arno!

Obviňuješ mne těžce… Sám sobě nevěříš, i když o mně říkáš, že jsem upřímná. Trýzníš se stále, důsledně. Ať Ti píši mnoho nebo málo, teple nebo střízlivě, nic platno! Vždy najdeš důvod k výčitkám. A já tě neklamu, Arno! Poprvé v životě skládám ve Tvé ruce přísahu. Nikdy ještě nedovolávala jsem se Boha za svědka. Dnes tak činím. Nuže, tedy slyš: co jsem od Tebe odjela, jsem pouze Tvojí. Ani jsem ho nepolíbila, ani ho nepohladila, ani mu ruky nedala. A sama sobě přislibuji, že, třeba-li jen dotekem prstů Tebe zradím, nikdy už nesmím k Tobě se přiblížit. Jednou-li Tebe podvedu, ztrácím Tebe navždycky. Pro něho jsem mrtva. Ať mne okolnosti k tomu donutí, abych Tebe zradila, nebo ať můj soucit mne svede k zradě, nebude to nikdy mou omluvou. Tebe tím ztratím navždy, on mne však tím též nedobude. Budu jeho, ale jak! Cizí, prázdnou, vyhaslou! Buď budu Tvojí ženou tak, jako jsem nyní, anebo vůbec již nikdy se nesmím Tebe dotknouti.

Včera, jako denně, mne prosil, aby mne směl obejmouti. Podivila jsem se jeho návrhům a prosila, aby mne takových řečí ušetřil; ví přece, že po tom, co bylo, rozhodně si nepřeji dalších styků. Prosil znova, abych zapomněla, že se nyní snaží vše napraviti. Nevěděla jsem už v rozpacích, co mu říci. Představ si, opakuje-li se to denně, nemám-li již býti šílená? Nesmím poslouchati jeho prosby a sliby, i kdybych tomu chtěla věřiti. Musím býti k němu tak tvrdá, jak Ty o mně nyní říkáš, že jsem. Každý večer čekat jeho hlas, jeho slova… Držím se zpět, chci býti klidná, neb chci ještě na čas udržeti své postavení. Protože, pokud jsem zde já, jsi i Ty chráněn. Ale bojím se, že již dlouho vše neudržím, že co nejdříve dojde k něčemu rozhodnému. Nevěří totiž ještě stále, že bych vše myslila doopravdy. Předevčírem jsem mu totiž řekla, aby zbytečně v sobě neudržoval naděje, že budu k němu jiná, aby zbytečně se netěšil, že je vše marné. A odpověděl, že chci-li býti taková vždy, že spolu žíti nemůžeme. Neukáži-li mu ani trochu lásky, je prý lepší jíti od sebe. Podle toho soudím, že mým slibům, že tu dlouho nebudu, nevěřil. Bral vše za vrtoch, který se časem poddá. Včera jsem se rozmluvě s ním vyhnula, neboť byl ve vaší společnosti, a když přišel, tvářila jsem se, že spím. Čekám tedy dnes, že se vše posune opět o krok kupředu. Nevím, jak vše dopadne, ani co asi bude. Žiji nyní tak ode dne ke dni, věnuji se malým starostem i malým zábavám. A veselo mi není! Ty se domníváš, že mám jiné zájmy, že vše lehce zapomínám. Poraditi mi však, co dělati, nedovedeš. Vyčítáš mi, že Tě mám málo ráda, že jsem ženou, dovedu-li se celý rok s mužem stýkat a při tom myslit na rozvod. Různé okolnosti, které vše činí nesnadné, a které, byť vztahovaly se na otázky čistě hmotné, jsou všem, ani Tebe nevyjímajíc, neznámy a vynucovány skutečností. Ty je přehlížíš, ač jim sám podléháš. Ptám se Tě na radu, neodpovídáš! Chci vše pokud možno v klidu odbýti; chci Tebe i sebe ušetřiti skandálu, a jsem zoufalá. Vše je Ti malicherné, jen láska Tvá je velká. Moje zdá se Ti malou, protože nejde tak bezohledně kupředu. Přesto však myslím, že, ohlížím-li se trochu též na jiné a chci-li zármutek jejich poněkud umenšiti, nezasluhuji Tvých slov. To snad není špatnou vlastností?

A já Tě mám přece tak ráda, právě pro tu Tvou lásku. Mám Tě ráda pro tu Tvou přísnou bezohlednost. Odpusť, jsi však trochu bezohledný, trochu sobecký a trochu nespravedlivý. Nezlob se proto, vždyť proto mám též Tebe ráda. Vím, že mne máš příliš rád, a proto že jsi takový zlý. A co Ty? Nedovedl bys mi snad prominouti mé ohledy k matce i k němu, věděl-li bys, že chci být stále jenom Tvou, a právě proto, že chci jíti od něho, že je omlouvám, neb se bojím, že jim ubližuji? Nepromineš mi, i když Ti řeknu, že chci jim ublížiti, že přes jejich spravedlivé nároky na část mé lásky jich neuposlechnu a Tvou ženou se stanu?

Víš tedy mé rozhodnutí! Nemohu je sice provésti ihned, jak jsem se na cestě domnívala, ale chci čekati na ten den. Ať již nechceš o faktech slyšeti nebo chceš, musíš přece sám dobře věděti, že před rokem nebo půl druha rokem to býti nemůže. (Tys ještě tu, dům není prodán, já nejsem ještě rozvedena atd., samé známé věci.) A přece času se nelekám. Možná, že Ty sám ode mne dříve upustíš, že jsi sám ještě neuvážil, co vše nutno překonati. Já však Ti znovu slibuji, že od Tebe nechci upustiti. A pakli upustím od Tebe, všechna vina na mou hlavu. Neznej mne již, pohrdej mnou. Vynutil jsi na mně tuto přísnost k sobě samé. Víš dobře, čím Ty mi jsi, a přece se Tě zříkám, nebudu-li míti sílu vše překonat.

Chci Ti dokázati, jak Tě mám ráda, ať druzí mne nazývají jakkoliv. Piš mi, prosím, brzo. Jsi mi nyní mou jedinou myšlenkou, mým jediným cílem, a přece o mně pochybuješ! Líbám Tě, můj drahý Arno, a jsem Tvá

Lála

* * *

Zde moje odpověď: zkušenosti posledních deseti let a doba tak dlouhá způsobily, že bude kratší, ale přesvědčivější: Vytýkáš mi lhostejnost a nerozhodnost, neprávem. Trval jsem na rozvodu bez ústupků. Srdce mi krvácelo, viděl-li jsem, jak se vracíš zpět k svému muži. Nepoznala jsi, že už to byl jejich veliký úspěch, kdy Tě přemluvili k návratu. Týž den, přes všecky své sliby a vnitřní důvody, jsi se mne zřekla. Viděli, že vyhrávají; neboť to, co přišlo, dalo se už lehce z Tvého osudného kroku navíjeti. Počítali, že neodoláš, že časem se Tvůj odpor i Tvá vůle zeslabí. Naslouchala jsi chytráckým řečem intrikánů a kuplířů obecné morálky, kteří jednali s Tebou jako se zavlečeným děvčetem: „Však ona si zvykne!“ Neměl jsem jiné rady, a neměl bych jí v tomto případě ani dnes. Věc byla jasná; šlo o to, říci buď ano, nebo ne, a to ihned. Nehleděl jsem k finančním poměrům, neboť má láska byla nezištná. Nebýti tohoto idealismu, byl bych ve své vypočítavosti přirozeně se smířil i s průtahem tak dlouhým, neboť šlo, jak dnes teprve vím, o značné obnosy. Byl jsem nedůvěřivý a zlý? Ano: trpěl jsem více v těchto dnech, než za celý svůj život! Ale mluv dále! Dopisy naše se střídaly. Čím méně nám bylo přáno rozmlouvati beze svědků, tím více jsme si psali.

Dne 27. září poslala jsi mi po děvčeti modrou obálku s podobiznou, kyticí růží a tímto dopisem:

Můj jediný Arnošte!

Ani nevím, jak Ti mám poděkovati za Tvé dnešní psaní. Takové jsem od Tebe chtěla – a dočkala se ho. Líbám Tě, líbám za ně, můj dobrý Arno! Tak si přeji, abys měl mne rád! Ani nevíš, jaký pocit štěstí mi přinesly. Tak daleko jest ještě vše, a mně se zdá, že již po tom sahám, že žiji již s Tebou. Jsme přece jenom bláhová stvoření!

Jak snadno se těšíme a smějeme. A vskutku, já se směji štěstím a blahem, jako bych již zítra měla začíti život s Tebou. Vidím teprve nyní sama, když několik zkoušek jsem již přestála, jak ráda Tebe mám a musím míti! Mluvil jsi též o dětech, viď? Nejsem již děvčetem, abych se vyhýbala hovoru o nich. Chci Ti je dáti, Arno, zdravé a krásné. Nebojím se ničeho, neb sama po nich toužím. Věř, nechtěla jsem kdysi chápati lásku mateřskou, ač měla jsem chvíle, kdy se mi stýskalo po dítěti. Však nyní tato láska a tento cit vlévá se v jedno s láskou k Tobě. Nevím ani sama, po čem více toužím, zda po Tobě či po Tvém dítěti! Jsou to nepoznané city pro mne, o kterých jsem nikdy ani netušila. Chci jenom Tebe, můj Arno! Líbala bych Tě za to, že mne máš stále rád, že mne chceš, že chceš na mne čekati! Marné jsou vzdechy: kéž by to již bylo! Chci vytrvat a mám pevnou naději, že vše se časem poddá. Když jsi mi dnes večer na ulici vážně radil, že je nutno styky omeziti, nechtěla jsem tomu věřit a Tebe poslechnout. Vidíš, jaké hloupé nápady a vrtochy mohou se ve mně vzbuditi. Divím se sama sobě, že za daných poměrů mohu ještě chtít si postavit hlavu. Nyní, když jsem přečtla Tvé dopisy, jsem zmoudřela. Dobře, Arno, poslechnu Tě! Budeme se vídati dvakrát týdně… ovšem, když nepojedeš do Prahy. Dny zvol sám, vždyť víš dobře, kde nás najdeš.

Nevím nyní, co mám dělati. Mám prý jeti do Prahy. Nechtěla jsem vzbuditi podezření, volíc právě ty dny, kdy Ty jsi v Praze. Navrhl mi sám tuto sobotu. Nu, dobře tedy! Hodí se nám to. Ty ale rozhodně jeď již v pátek odpoledne, já pak pojedu v sobotu ráno rychlíkem. Vystoupím v Praze, Ty mne však čekej opět tam, kde naposledy. Postarej se o vše a zařiď, jak si přeješ. Myslíš-li jinak, řekni mi to v pátek ráno. Půjdu mezi ¾8 a 8. hod. ranní po Hlavní ulici; anebo to pošli v knize po své posluhovačce.

Neděle: viděla jsem Tě právě nyní na ulici. Co jsi mi chtěl říci očima? Posílám Ti polovičku růží, které mi poslala matka. Jsou z posledních. Přinášel jsi mi první růže a já Ti je oplácím na podzim posledními. Tak maně vyvolávám si vzpomínku prvního večera, stráveného ve Tvém pokoji, zde, v Hořetíně, před svátky svatodušními. Sladká vůně akátů, žluté růže, Tvé vypravování, stisk ruky… Druhý den pak poslal jsi mi ty květy, abych je opatrovala a měla ráda… A já tak učinila. Ty, které Ti dnes posílám, nejsou krásné; jsou malé, nevyspělé, ale svěží. Chci však, abys měl u sebe též část toho, co vnímám.

Přikládám Ti též jednu fotografii. Ta snad je z nich nejlepší. Psát Ti již nebudu. Kdybych nejela, zpravím Tebe včas o všem, abys byl klidný a mohl alespoň trochu oddat se práci. Vzpomínej na mne odpoledne. Budu též doma a v myšlenkách s Tebou. Buď zdráv a na shledanou v Praze. Líbám Tě na oči a ústa

L.

Byla to smutná doba! Naše štěstí vyhlíželi jsme do dálky zamženýma očima a slunce nebylo viděti. Do našich vztahů nemluvila už jenom Tvá rodina. Počali se tlačiti mezi nás lidé, kteří nás chtěli rozdvojiti. Pojednou byli tu nepřátelé; každý něco věděl a každý popuzoval. Vyskytli se i lidé, kteří tvrdili i Tvému muži do očí, že jsme spolu zůstali ve Švédsku. Totéž řekla Ti s nelíčenými rozpaky i matka Tvé přítelkyně Týny. A tito lidé střehli každý náš krok a pohled. Byli jsme vysazeni, bezbranní, slídičství celého města. Závist a nepřejícnost počaly hlodati na našem štěstí. Dostával jsem pravidelně anonymní dopisy, plné msty a záští, a tak jsi dospěla k témuž přesvědčení, že nutno se míti na pozoru. Můj poměr k Tvému muži, hlavně po oné scéně ve vlaku, kdy pootevřel dvířka, aby se mne zbavil jakoby náhodou, byl nesnesitelně napjatý, výbuch byl neodvratný. Představený mého departementu sledoval mne úzkostlivými pohledy; už mi nebyly svěřovány s takovou důvěrou nejchoulostivější záležitosti. Pomíjeli mne, má kariéra byla u konce. Stalo se mi často, že jsem nevyřídil včas došlých aktů: ležela na mém stole a přicházely pobídky od zemské politické správy. Jednoho dne zavolal si mne představený do kanceláře a překvapilo mne, s jakou neúčastí vyslechl jsem svůj rozsudek:

„Škodíte si. Tak nadějný talent právnický, s takovým řečnickým darem. Zakopáváte své hřivny. Za nějaký čas, až bude to vše zapomenutou epizodou, budete litovati, pozoruje, kterak vás předstihují lidé bez nadání, podprůměrní úředníci… Budou míti proti vám velikou výhodu, neboť – na jich minulosti nebude lpěti – žádná skvrna…“

Nemohl jsem téměř vyjíti z domu, abych nepotkal buď výsměšný nebo slídičský pohled, neb abych nebyl zastaven a ušetřen pichlavých narážek. A jak se mne dotklo, když můj nejlepší přítel a člověk velké jemnosti mi řekl:

„Nu, však abyste už šel… Ona čeká…“

Byl důstojníkem, vytkl jsem mu jeho poznámku a příkře ho odbyl. Ze slovní potyčky došlo i k soubojové aféře, o níž ani Ty nevíš… Nemohu mluviti dnes o tom ani já, neboť rok 192* pohlíží na věc jinak než 191*, a přece nemohu se zbaviti ani té nečasovosti, abych neřekl, že i souboje byly prostředkem kázně, respektu a patřičného odstupu. Viděl jsem, kterak marný je Tvůj boj, kdy jsi se už jednou rozhodla se vrátit. Od tohoto stupně nebylo daleko k ostatním; tušil jsem, že jednoho dne se smíříš, o něco později budeš opět jeho… a dále jsem se neodvážil mysliti, neboť nad touto nocí visela černá opona. A proto jsem Ti psal, snaže se přizpůsobiti Tvým předsevzetím, abych nezvyšoval Tvé bolesti, dopis, za který jsi mi děkovala… Viděl jsem do budoucna a byl jsem přesvědčen, že cesta, již jsi nastoupila, k cíli našeho štěstí nepovede! Bylas však uštvána a rozbolestněna. Měl jsem i já, i já zvyšovati Tvoje utrpení? Co Ty víš o tom, z jakého zoufalství bezesných nocí a horeček rodil se můj návrh, abychom omezili své styky! Psala jsi mi sama v tom čase:

Vrátila jsem se z divadla a nespala celou noc. Matčiny vzdechy mne budily. A vždycky jsem ji zastala bdící, celou se chvějící rozčilením. Druhý den chodila a vlekla se po domě jako mátoha. Plakala a naříkala; nemluvila již o mém tak zvaném nerozumu, nýbrž též o tom, že své zdraví si také zničím; že stále sice tvrdím, že se nerozčiluji, že však to vidí, jak se všecka chvěji, nic že nejím a špatně vyhlížím. Ty mi to říkáš také, ale já myslím, že přece na mně nemůže nic býti znáti… Nu, vše to staré. Není jí právě dobře. Pozoruje mne stále a já jsem ráda, že mne smích chrání před novými výstupy. V okně mne ještě nikdy nepřistihla, neb jsem opatrná a raději nechám Tebe chvilku, než s Tebou opět mluvím, v domnění, že Tě nečekám, než abych dovolila, aby matka Tebe zpozorovala. Tu i tam mluví o Tobě, vyptávajíc se, zda jsem s Tebou mluvila.

Kdybych nebyla Tvojí milenkou, soudila bych snad také tak, jak soudí muži. O nás dvou však neusuzuji. Nemám jiné omluvy kromě té, že se máme rádi. Omluva ta stačí sice pouze nám, ale nač se ohlížeti po nějaké výmluvě! Mně a Tobě snad také svědomí jistě žádných výčitek nedělalo a také dělat nebude. Zpíváme si – což je to hříchem, milovati Vás? – O Karvana se nestarej. Je hnusný, zlý a mstivý. Že bude leccos mluviti, vím. Kdo ho však zná a je lepší jeho, nebude věřiti jeho povídačkám. Člověk jeho druhu nemůže škoditi. Vzbuzuje odpor zevnějškem i duší. Br! On vlastně ani žádné duše míti nemůže! Však nač psáti o něm, snad budeme míti jindy příležitost, až budeme ve vnucované společnosti, si o tom pohovořit.

A nyní o Tobě, Arno! Proč nemůžeš tento týden pracovati? Bojím se, Arno, že vůbec málo pracuješ. Co jsi mi to dnes ráno říkal? Nespal jsi opět? Kam se podělo Tvé včerejší předsevzetí, že půjdeš domů? Bojím se, že budeš probíjeti noci, jednou v hostinci, jednou v bytě. Nedělej to, Arno! Vyčítám si pak, a nemohu přece žádnou mocí Tobě něco jiného za to nabídnout. Můžeš-li, choď dříve domů. A napiš mi, co stále doma děláš? Ještě jsi mi ani jednou nenapsal, co mezi dnem děláš. Knih nemohu nyní číst před matkou. Ani jsem Ti ještě nepoděkovala za pečetítko. Chtěj, prosím Tě, ode mne též něco, abych Ti nemusila děkovat a Tě urážet, vědouc, jak rád mi něco obstaráváš.

Miluji Tě za to, co píšeš na zadní straně. Jak si můžeš mysliti, že bych se mohla proto na Tebe zlobiti! Víš, myslila jsem si vždy, že je to jisté pokoření a snížení ženy, patří-li muži. Nechť ji miluje jakkoli a omlouvá se láskou, je to přece nízké. Ale co cítím, když čtu Tvé řádky… To není lítost, ani pokoření, co se ve mně ozývá. Och, ne! To je pýcha a radost, že jsem mohla být Tvou, že jsem se Ti mohla dát, Tobě, můj zlatý. Jsem Tvojí v každé vteřině života a dávám se Ti cele. – Jak ráda bych se dívala na Tebe v divadle, mluvila s Tebou pohledy a žila alespoň ty tři hodiny s Tebou – a nemohu… Protivný svět a protivní lidé! Napíši Ti do Prahy. Měj se dobře! Půjdu-li v pondělí do divadla, nebudou viseti v arkýřových oknech dva Ti známé obrazy…

* * *

Jak pokořujících, nedůstojných forem nabyla naše láska. Cítil jsem se zahanben, že klesám ze slávy a cti, býti Tvým mužem, na pouhého milence, jehož lze tak lehce zaměniti za svůdce. A ničemu jsem nebyl tak vzdálen jako tomu, Tě opustiti. Právě naopak, ztratiti Tebe znamenalo pro mne smrt. Musili jsme se tajiti, skrývati. Naše řeč byla řečí tajné lásky. Ústa se odmlčela. Neměl jsem už slyšeti Tvého hlasu. Mluvil jsem pouze znameními; klobouk, kapesník, kniha, barva šatů, sklon hlavy, hůl – tak jsem mluvil k Tobě, jda po ulici, k Tobě, jejíž drahá hlava byla skryta za záclonami a květinami arkýřových oken v rohovém pokoji prvního patra. A Tys čekala věrně. Proseděla jsi celé večery a chladné podzimní noci v arkýři, jen abys mne mohla spatřiti. A já, jak jsem Tě vyhlížel, pozdravuje a jsa zdraven na úzké maloměstské ulici, nešťasten, kdy jsem Tě nespatřil, jsa v nejistotách, co právě děláš nyní za těmi krutě uzavřenými okny a dveřmi, a nešťasten, že podruhé vrátiti se ulicí nemohu, neboť by to bylo nápadné!

A jak zoufalé byly naše polibky na konci měsíce v našem útulku! Neštěstí a hoře udusily vášeň; vášnivost vybíjela se jenom ve výčitkách a bezradnosti. S čím větší nadějí jsme hleděli do budoucna po cestě a v Drážďanech, tím více tento stav drtil. Nedovedli jsme se ani těšiti, tušíce, že druh druhu nevěří, a že jsme oba stejně přesvědčeni o tom, že vysílení a vydráždění nakonec přece jen se poddáme osudu. Tvůj muž zvítězil v očích celého města, jež stálo na jeho straně. Lidé věděli více, než jsme tušili. Stál jsem tu úplně osamocen, sám proti všem. Jenom tam nahoře, v tom arkýři, bilo jedno srdce pro mne, které svou láskou vyvážilo nenávist všech. Nestýkal jsem se už s nikým, nechtěje slyšeti přímé nebo nepřímé narážky. Ale moje láska rostla. Naše styky, jimž osud tak krátce naměřil, neměly se končiti, láska, odsouzená k podzimnímu zániku, měla růsti každým novým jarem, které připomínalo její slavnosti, a každým podzimem, který připomínal náš rozchod před lidmi. A tak uběhlo deset let, a já tu stojím s tak vypěstovaným kultem Tebe, že dále nemohu…

Tvé dopisy, tak upřímné a krásné, prozrazovaly mi, že toho našeho štěstí nedochováme. Od jednoho stupně bylo tak lehko sejíti po druhém. Od ohledů na lidi, pro něž jsi se vlastně sem vrátila, k soucitu, od soucitu k odpuštění, od tohoto k dřívějšímu způsobu života, kam Tě také poněkud vedl i – zvyk! Státi se opět jeho majetkem, to se Tvé touze žíti v klidu z počátku sice příčilo, ale nakonec jedinou touhou byl mír! mír! A tyto Tvé listy to byly, pro které jsem tolik trpěl. Věděl jsem, že nejsi ještě jeho, ale věděl jsem právě tak dobře, že zítra už tomu tak nebude. Nebolel mne dnešek, ale zítřek. A Ty, žijíc dnešku, jsi to neviděla! Tvé listy byly větrem, jenž neúprosně rval listí ze stromu v sadech, jimiž jsme chodili. Přibývalo jich na cestách právě tolik, jako smutků a hořkostí v duši.

Tobě zdálo se vše tak jednoduché, ale věc byla složitější. Brala jsi ohled na jeho bolest. Tedy: pro jednoho se měly obětovati rázem dva životy jiné? Zvala jsi mne, abych vycházel do ulic. Ale já se uzavíral ve svém bytě. Půda pálila mne pod nohama. Cítil jsem se tak poníženým a poníženou viděl jsem i Tebe, a proto jsem trpěl nejvíce! Jen pokradmu jsme si vyměňovali dopisy – Ty a já? Nemohl jsem snésti pokoření, vida Tě z úkrytu Tvého arkýře tak vyhlížeti! Celý náš poměr sešel na scestí, citové i mravní. Lstí měli jsme prodlužovati svou lásku, ukrývati ji před lidmi jako zločinci, kdy já ji chtěl vykřikovati do světa. Připadal jsem si umenšený, shrbený a zbitý. Hrozil jsem se tohoto pádu z tak veliké výše. A přece jsem Tě musil viděti, přece jsem vyhlížel i já k tomu arkýři, kde jsi seděla jako zakřiknutá oběť předsudků. Kde byla ta naše volnost, ta šířka krásného světa, jíž jsme před měsícem dýchali? A Tys hleděla s takovou touhou mezi květinami svého úkrytu ke mně. Celá Tvá bytost sjížděla uzavřenýma Tvýma očima ke mně dolů, a já Tvé pohledy chytal jako dva proudy světla, které mi mělo svítit na mou tmavou cestu životem.

Jda mimo Tvá okna a pohlížeje k Tobě vzhůru a nevida nic jiného kromě Tvých vlasů a očí, bral jsem Tě očima jako dar. Zdálo se mi, že vždy část Tebe si s sebou unáším do své samoty, každý den jen nepatrnou část, ale že se mi podaří Tě tak vynésti k sobě celou, do svého zešeřelého pokojíku, který se rozsvítí, až ponesu jednou vítězně část poslední…

Luiso, nikdy jsem Ti toho nesvěřil, ale dnes se Ti zpovídám z celého života, a je proto nutno, abys viděla do nejtajnějších záhybů mé duše. Nedovedu Ti říci, jak mi bylo, když ze zapadlého hostince, kde jsem seděl zcela sám, vycházeje pouze večer do ulic – vracel se ke druhé hodině ranní, a – uviděl Tě ještě čekající v arkýři! Sevřelo se mi srdce, ztrácel jsem rovnováhu. Ani vykřiknouti jsem nesměl Tvoje jméno, mohl jsem se jenom přikrčiti k vratům protějšího domu a modliti se k Tobě očima… Kdyby bylo třeba rozhodnouti, kdo tehdy, v tom nočním tichu, z nás dvou více miloval: byla jsi to Ty? A co, kdybys mne byla viděla všechny ty dlouhé, zimní měsíce, celá odpoledne, večery a zbytky nocí procházeti se po mém pokoji? Ani často jsi nevěděla, jsem-li tu či v Praze… To já opět ležel v horečkách, sám, a Ty jsi nepřišla! Kdo miloval více?

Nevím, co nám více prospívalo: tajné styky či láska vzdálených. Musil jsem Tě viděti, právě tak jako Ty mne, a přece já to byl, který první navrhl, abychom své schůzky omezili; Tys později to chtěla též, ale jak různé důvody nás vedly k tomuto rozhodnutí. Mne vedla bolest, a Tebe ohled na lidi! A proto je nutno sáhnouti i k Tvým posledním dopisům: braň se sama dnes, kdy ukončuji nejsmutnější kapitolu svého života!

5. října

… Ponecháváš nás oba rezignovaně osudu. Je mi hrůzno pomysliti, že i Ty nakonec podléháš. Nechci, abys mi tak ještě Ty psal, činí mne to ještě zoufalejší. Tušíš, že se nevzchopím, neodhodím všech ohledů a Tvou se nestanu. Prosím Tě, nepiš tak! Šílím v okamžicích, kdy cítím, že od něho nemohu a stýkati se s ním – rovněž ne! Každý večer jsou to tytéž scény. Prosí mne, abych se změnila. Zmocní se mne lítost k němu, ale ten člověk je mi cizí a lhostejný. Jeho bolest působí mi zármutek. Chci ho potěšiti, jak mohu, chci mu ruku pohladiti a říci, že je vše marné, že nemohu mu nic vrátiti. Cítím s ním, avšak v tom vidím, že dále nemohu. Vše se ve mně vzpouzí, Ty se ve mně ozýváš mocně a silně. Cítím, že bych se dopouštěla velkého bezpráví na Tobě, že Tobě patřím jedině, že nemohu ani ruku mu podati. Toto vědomí mne zakrývá a jemu vzdaluje. Jsem hned plna Tebe, plna odporu a tvrdosti. Nemohu nikomu vyhovět, matce ani jemu. Vzpomínám na Tebe, na Tvé svaté právo, na naši lásku a příští život, který vstává každým okamžikem ve mně, činí mne nepoddajnou; vzdoruji tvrdě, ale v duši se chvěji a k Tobě se modlím.

V noci žiji jenom s Tebou. Spím nedobře. Jsem si vědoma…, že nespím sama. Ať se mi o Tobě zdají sebe sladší sny, jsem jako na stráži… I ve spánku cítím, posunu-li se k němu blíže… Probouzí mne to ihned a odskakuji jako uštknutá. Dnes ve dvě v noci jsem byla náhle probuzena. Zdálo se mi právě o Tobě. Nevím již co. Cítila jsem, jak něco pozvolna mne probouzí, jak vědomí poznenáhlu vniká do mých představ, zcela pomalu, jako když mne někdo táhne, až se mi oči otevřely. Měla jsem úplný pocit, jako kdyby mne někdo táhl ze tmy. Ne násilím, ale zvolna. Nejdříve tma, pak se vše vyjasnilo, až jsem se probudila. Bylo mi nevýslovně teskno, jako kdybych byla odněkud z krásna přišla. Šla jsem se podívati, kolik je hodin. Bylo několik minut po druhé… A pak mne to táhlo k oknu. Byl to týž pocit, který jsem měla procitajíc. Vyhlédla jsem z okna a div nevykřikla… Řekni mi, jak dlouho jsi tam stál?

Potom jsem dlouho nemohla usnouti. Když se mi to podařilo, ihned ležela Tvá drahá hlava těsně vedle mé. Viděla jsem zcela jasně Tvůj obličej; smál jsi se, týmž úsměvem jako tenkráte v Drážďanech z pondělí na úterý. Výraz dobrý, láskyplný, ale vítězný; tušila jsem dobře, že jsi si vědom toho, že jsi mne přemohl, že jsi se mne zmocnil. Milenče drahý, nezapomenu na tu chvíli nikdy. Cítila jsem se přemoženou, ale tak krásně přemoženou. Cítila jsem se v tu chvíli tak malou vůči Tobě, že i svou vůli jsem ztrácela. Byla bych chtěla tak úplně v Tobě zmizet, tak cele se Ti dáti, až bych se úplně rozplynula – –

Tak deštivý, šedivý den je dnes! A věř, cítím se v tomto šeru urovnanější než za krásného počasí; nemusím oči mhouřit; slunce mi nepřekáží. Jsem nyní přivyklá šeru, nejistotě. Denní světlo je příliš prudké, ukazuje vše v pravých barvách. A já nechci nyní nic viděti. Ať jen stále prší a ulice jsou prázdné!

Jsem i jinak ráda, že je ošklivo. Nechtěla jsem, abys marně na mne čekal v sadech. Nezdálo se Ti také včera, že Týna byla tak zaražená kvůli nám? Domnívám se, že její paní matka nadhodila, že nám snad dělá průvodkyni. Nechci nikterak, aby ona snad se domnívala, že si tím škodí… Nechci milosti ani podpory! Richard také zuřil; umlouvám si prý schůzky s Týnou před Tebou, abys věděl, kde nás máš najíti. Sliboval Ti – a on to učiní, jak ho znám – že Ti někde veřejně řekne, že se máš nám vyhýbati, vidíš-li, že Tvá přítomnost u nás vyvolává různice. Bojím se, aby něco ve zlosti neprovedl. Vím, že se ho nebojíš. Ale škodilo by Ti to v Tvém postavení, a pak nechci, aby Tě někdo mohl nařknouti z nečestnosti. Musíš se též při všem trochu chrániti před lidmi, a vím, že je nutno styky omeziti. – – –

(Později.)

Nepřišel jsi, nepřekvapilo mne to. Nečekala jsem Tě, a přece dívala jsem se z okna. Pro slzy jsem ale ničeho neviděla. A proč jsem plakala? Nad svým krátkým životem. Tak jsem se naň těšila, tolik si slibovala, tak radostně šla mu vstříc, tolik úsměvů a srdečností přinášela – a vše se tak brzo rozprchlo. Příliš brzo. Nepatřím k těm, které v pětatřiceti letech budou znova opakovati romány, znovu milovati, líbati a chytati krásu života. Nedovedu toho. Nedovedu znova navlékati larvu zamilovanosti se všemi okrasami. Nedovedu a nechci žít s tak zvanou nadějí, že „ještě“ není konec, že ještě jiné radosti mne čekají. Ať čekají, já jich už neuvidím. Tys byl mou jedinou radostí, mým životem, mým mládím, žel, tak příliš krátkým. Netrvalo dlouho, protože Tebe znudilo. Bylo Ti příliš jednoduché, neměl jsi trpělivosti je dochovati. Bál ses o sebe, že mezitím zestárneš, a o vědu, která by Tvé práce postrádala. Zdržovala jsem Tě zbytečně. A přece chtěla jsem Ti tolik dát, že to ale nemohlo být ihned, ztrácelo to u Tebe na ceně. A přece někdy podržujeme a opatrujeme i věci bezcenné, k nimž jsme přilnuli nebo co je nám věrné a oddané. Proč ošetřuješ svého psa, proč ho neodstrčíš a neopatříš si jiného? Mladého, krásného? Proč to neuděláš? Je – Ti ho líto, viď? Říkáš mu dále „pejsku“ a laskáš se s ním.

Ke mně tolik shovívavosti nemáš. Nechci Ti to však nikterak vyčítati. Děkuji Ti pouze za všechnu krásu s Tebou prožitou. Děkuji Ti za Tvou lásku, za ty hřejivé naděje, které jsi ve mně vzbudil. Jsem Ti oddána cele. Miluji Tě šíleně, a proto lásku svou vraždím násilně. Nechci, abychom se rozešli s uvadlou láskou. Přizpůsobuji se Tvému přání. Rdousím v sobě všechny myšlenky na příští náš život. Bojím se, aby se nedostavil okamžik, kdy Ty, předrážděný hroznými duševními mukami, jednal bys se mnou tak, že bych se musila ptáti, jsi-li to Ty! Zranil jsi mne dnes svými slovy citelně. Nebylo třeba zdůrazňovati Tvé postavení. Co jsi pro mne? Milenec nebo politik? Neurážím Tebe, aby bylo třeba volati ku pomoci Tvou čest… Chceš žít bez předsudků, ale vůči jiným je chováš. Nesmíš nikoho odsuzovati. Vytkl jsi mi, že se stýkám s Věrou a nazval její chování závadné! Což Ty a já jednáme lépe? Znáš pohnutky k jejím činům, že ji lze Ti odsuzovati? Máš-li Ty mne nebo já Tebe ráda, ptáme se oba, jací jsme…? A odešel jsi ode mne bez rozloučení, tvrdý jako soudce, poněvadž jsem Tvé prosbě vyhověti nemohla!

Nemysli si však, můj drahý Arno, že se chytám této příležitosti, abych Ti mohla vyklouznouti, svalujíc všechnu vinu na Tebe. Však věř, opravdu jsem před Tebou úplně čista. Mohl-li mne kdo kdy poznati takovou, jakou skutečně jsem, byl jsi to pouze Ty! Vyčítáš-li mi snad ve zlé mé dnešní chování, musíš připomenouti si sám, na čem jsme se vzájemně usnesli a v plné dohodě, že naše styky nyní omezíme. Vytýkáš mi, že jsme mohli být spolu! Myslila jsem, že jsi s omezením styků srozuměn. Dávala jsem Ti proto znamení, abys rozhodně večer na mne čekal, neb jsem Ti chtěla dáti psaní, které jsem Ti dala odpoledne… Nemohu již psáti. Jde už na druhou a oči mne pálí od pláče. Dopíši to zítra. Má přísnost ale zmizela. Zdá se mi, že již opět podléhám Tvému kouzlu, že pomalu vše, co jsem Ti chtěla říci, se mi z hlavy ztrácí a že vše Ti odpouštím. Dobrou noc, drahý Arnošte. Spíš asi. Nechť se ti zdá o mně, že jsi se mnou ne tu, ale někde jinde. V Praze neb Drážďanech. S Tvým jménem a růží, kterou jsem Ti chtěla večer hoditi z okna, půjdu spát. Líbám Tě zvolna a tiše, dlouze, jako když se usíná. Jsem s Tebou a mám Tě ráda více než jindy. Sbohem, nemohu se s Tebou ani v psaní rozloučit.

6. října ráno

Nejednej nikdy jako včera, je mi to tak bolestné vidět Tě trhat vlastní rukou všechny krásné představy, jež jsem si o Tobě učinila. Chtěla jsem Tě raději opustiti, abych neviděla, jak se měníš i Ty! Je snad nespravedlivé, posuzovati právě Tebe tak přísně; ale proč jsi jiný? Během psaní zapomínala jsem na všechnu lítost. Nakonec neměla jsem již pro Tebe žádných jiných slov kromě lásky, v kterých by Tě chtěla udusit, kdybych to dovedla. Chtěla bych Tě jimi zahrnout, obsypat, abys nic jiného neviděl a neslyšel.

Předevčírem jsi se zarazil nad mým výrokem na náměstí, že konečně zbudeš tu ze všech sám. Bylo to žertem a platilo to pouze Tobě a nikoliv jemu, aby z toho měl radost… Je Ti to dlouhé čekání, než přijde vždy za Tebou do restaurace. Nemohu za to, není to mou vinou. Sedí u stolu a nehýbe se. Připomenu mu, aby již šel, když si dal s Tebou schůzku. A tak uplyne čas. Nebavíme se. Navazuje hovor vždy znovu, a to v takovém tónu, že musím slušně odpověděti… Šel jsi právě kolem a nepodíval jsi se opět. Tak zlým nemáš být. Lítostí nemohu již psáti. Klameš mne, Arnošte. Posílám Ti toto psaní do Prahy, abys znal mé myšlenky v každou chvíli.

Tvá

L.

* * *

Musím Ti říci, že tento Tvůj dopis mne zastihl jako blesk. Jeho tón mne nutil mysliti na to, co Tě asi donutilo, hleděti pojednou na mne zcela jinak. Tušil jsem, že se v Tvém nitru odehrává něco, co rozhodne proti mně. Abys mne v sobě potlačila, musil jsem býti – také jen lidský. Hledala jsi všechny cesty, které by mne tam dovedly. Měl jsem pocit, že jsem byl Tebou přemístěn.

Odolávala jsi ještě v tomto marném boji, kde Tvůj zkušený odpůrce vyzkoušel všechny úskoky a prostředky, předstíráním lásky, slzami, hrozbami i násilím. Boj ten byl předem ztracen. Čas musil Tě k tomu donutiti, i kdyby tu nebyl nikdo jiný. Jak nerovný, zoufalý a beznadějný boj! Stála jsi před rozhodnutím: dojíti klidu anebo bojovati. Dojíti klidu, rovnalo se zřeknutí mé lásky. A co já jsem měl nyní dělati, já, který vše již dávno tušil. Nemohl jsem k Tobě, abych Tě varoval; psaní mohla jsi si vždy vyložiti jinak. Bojoval jsem o Tebe, ale vida, jak trpíš a že i Ty si přeješ klidu a poněvadž nemiloval jsem Tě proto, abych Tě zničil, nemohl jsem se spojiti s Tvými nepřáteli; musil jsem Ti přáti klid, a – to byl konec!

* * *

15. října

Drahý Arno!

Nejsem téměř schopna psáti, rozčilení dostupuje vrcholu. Neklid, zápas, spěch a rozvrat. Vypovím Ti vše a pak zajisté i při mé liknavosti uvěříš, že byla bych s to utéci jim všem a jich se zříci rázem! Ne proto, abych se již všech těch obtíží zbavila, ale i pro matku. Došlo k výstupu jako nikdy dosud. Chtěla jsem utéci, musila jsem však počkati, až se uklidním… Tvrdnu, tvrdnu úporností těch bojů, a je to dobře, neboť jinak bych už toho nesnesla. Všechny vlivy se kříží, city si všechny odporují, je to směs k zešílení. Mlčela jsem dlouho, až včera, při večeři, kdy jsme mluvili o rozvodu. Matka nepochopila mého názoru a domnívala se, že je mi lhostejno, kolikrát v životě se dám rozvésti. Mlčela. Ale večer po divadle plakala. Vydržím vše, ale když se začla dovolávat mrtvého otce, přivádělo mne to k zuřivosti. Ať mne napadají, hrozí, ale mrtvému otci nechť přejí klid! – Ráno, vrátivši se z pošty, zastihla jsem ji opět v pláči. Proklínala Tebe a den, kdy jsem Tě poznala. Zakřikla jsem ji, že déle těch urážek nesnesu. Ty vinen nejsi! Osopila se na mne, že jsem tedy já horší Tebe, a urážela mne, tupila… ne, nemohu Ti to vypsati! Zříkala se mne, svolávala pomstu a volala znova otce na pomoc. Vzepřela jsem se jí. Postavila jsem se proti ní a prohlásila jsem, že se již postarám o to, abych jí hanby nepůsobila; že její láska není pravou láskou mateřskou, ale břemenem… Trvalo to vše ještě chvíli; nakonec, poslední výbuch její vášně, byl něčím, nač se již nepamatuji. Vím jen, že mi to připravilo takovou bolest, že jsem již neodpověděla. Slzy propukly teprve nyní, lítost, veliká, zdrcující, sevřela mi hrdlo. Viděla jsem všechny proti sobě, i matku, a jen Tebe při mně! Chytila jsem Tvou podobiznu, neboť jsem stála za tohoto výstupu u skříně, a uzavřela ji prudce do skříně. Nevydržím již déle, aby Tebe stále napadali. Ani jediné slůvko nesmí již říci o Tobě. Věř, jsem s to, vrhnouti se i proti matce, uslyším-li od ní ještě něco proti Tobě. Ať mne umluví, ubije výčitkami a pohrdáním, ať mne nazývá bláznem a všemi jmény, jež jen vášeň jí na rty přinese – to strpím. Zarytě to strpím. S velkou bolestí budu poslouchati den ke dni výčitky a předsudky: mne však nezmění. Snad nakonec i to slovo „zůstanu“ ze mne dostanou. Budu však státi proti nim cizí, zatvrzelá, nezapomínající nikdy násilí, jež chtěli kdy na mé duši spáchati. Nepokořím se jim nikdy, neskloním se nikdy pod jich řečmi. Ať mi vytýkají, že všichni mne odsuzují, poněvadž se já na Tebe věsím, Ty že nejsi nikterak dotěrný, že jen já Tebe ráda vyhledávám. Ať mnou opovrhují, že, jsouc vdána, za Tebou chodím, ať vše to: ani slůvka na mou obranu! Věř, cítila jsem se tak hrdou v tom okamžiku, že snad kdyby mne před celým světem soudili, nehlesla bych. Stačí mi pouze vědomí, že Ty jediný víš, proč tak jednám, aby uzamklo mi to ústa pro všechny omluvy. Nač býti před nimi čista? Co oni ode mne chtějí? Neubližuji jim, proč mne pronásledují? Povinnosti! Zříkám se povinností! Mám snad děti, které opouštím, neb muže slabého, nemocného, který na mně lpí? Jsem snad někomu životní podmínkou a opouštím ho přesto? To vše není! Ale jenom to, že jsem se osmělila chtít opustiti muže, který je mlád, silen, který mne ale snad má trochu rád, že se nestarám o to, ztratím-li lehkomyslně několik tisíc z toho, co rodiče nastřádali, že se neohlížím na to, že má matka vystavena bude posměchu, jak mne vychovala, anebo že její dcera jest „od muže“ a protože je…!

* * *

19. října

Můj milý. (Tak jsi mi posledně psal.) To není právě hřejivé oslovení. Vždy dle začátku usuzuji na ráz celého dopisu. Má milá, můj milý! To není hezké, viď? Tedy – můj drahý Arno! Žárlíš zbytečně. Na ty, s nimiž mluvím, bavím se a chodím. Je pravda, Ty nechodíš s nikým a nemluvíš. Já však také. Alespoň nikoho nevyhledávám a na nikoho úmyslně se nedívám. Nepíši nic pro něho, není mé práce zapotřebí. Píši stále, ale pouze Tobě. I předevčírem, když jsi jel o půl druhé mimo náš dům koňmo, byla jsem opět dole. Nemohla jsem Tě vyhlížeti – psala jsem Ti se spěchem. Je-li matka zde, mohu Ti psáti jenom dole! Zajímám se o jeho kancelář? Ano! I cizího člověka chtěla bych ušetřiti ztrát, mohouc jim zabrániti svou přítomností. To bys mi vytýkati neměl. Znelíbiti by se Ti spíše mohlo, kdybych jednala naopak. Psala jsem Ti pouze zálepku, a nemohl jsi ji přečísti, jak byla rozmazána. To nebyl dopis. Byla to jen předběžná zpráva, chtěla jsem Ti rychle odpověděti, aby ses netrápil marnými starostmi a čekáním. Zálepku jsem ukrývala v kapse, a pak rychle ji do schránky vhodila, aby mne z pošty neviděli, co házím. Vytýkal jsi mi, že nepíši… nejednej tak! Co si to myslíš, že já se měním! Kdybych se měnila a chladla, myslíš, že bych se vysazovala stále těm hádkám a různicím? Mám-li někdy obavy o Tebe, Tvou stálost a prosakuje-li někdy tato nejistota i mými slovy a Ty to pozoruješ – nedivím se. Nemohu jinak. Myslím často na to. Řekl jsi jednou, že jedna žena muži nestačí… Pamatuji se dobře na každé Tvé slovo! Mám snad se domýšleti, že já jsem schopna toho docíliti? Vždyť jsem tak průměrná, tak prostřední, že věru často vynořují se mi obavy, zdali Tebe za čas neomrzím. Nyní Tě ještě stále zajímám, nosíc jméno jiného. Máš mne a nemáš mne. Stále se ještě o mne obáváš, stále ještě se se mnou zabýváš. Ale co potom, až budu jenom Tvá! Vystačím na to, stále Tě poutati svou láskou? Jsi zvyklý příliš volnosti a mám proto tyto obavy. Neopakuji, co by se podobalo slovům matčiným. Nedám si proti Tobě nic namluviti. Oč se strachuji, je to, co mne od prvopočátku znepokojuje.

Nevím věru, jak to dopadne s Prahou. Matka se rozhodla jeti se mnou, poněvadž s Tebou mluviti prý nesmím. Řekni, co mám dělati? Jsem v koncích. V Praze by mne ani na krok o samotě nenechala. Je marné sváděti vše na něho. Proč prý to vše vidím teprve nyní, co Ty se stýkáš se mnou? Jsem prý v Tvém vleku. Marné námitky, je vehnána do takové krajnosti, že je všeho schopna. Jsem již bezradná. Bude mne sledovat, jen aby Tebe mohla usvědčiti. Raději bych ani nejela. Nevím, Arno, nevím, jak se to vše skončí. Nemohu Tě potěšiti, jsem vyčerpána. Můj drahý! Je to smutné nyní. Tvá

L.

Dej mi ráno znamení, mám-li jeti nebo nemám. Zdvihneš-li klobouk, pojedu…

* * *

A nyní přišla rána! To, čeho jsem se děsil a co bylo neodvratné. Nevím, ale myslím, že mé předtuchy k tomu také dopomohly. Jel jsem do Prahy sám. Už ne jako tehdy v létě, kdy jsi jela se mnou… Sám. Setkali jsme se na té nekonečné cestě k nádraží jakoby náhodou. Přišla jsi mi dáti dopis. Pohleděl jsem do Tvých očí, nekonečně smutných. Stála jsi přede mnou schoulená. Jak se na to pamatuji! Nezapomenu toho okamžiku po celý život. Stála jsi na kraji chodníku, těsně pod lucernou, na konci pusté zdi tovární. Tvé oči prosily, ústa mlčela. Chvěla jsi se a připadala jsi mi tak nepatrnou, umenšenou! Choulila jsi se… Chladem toho dne, nízkými mračny, hrozícími spadnutím, přede mnou? Měla jsi mi zasaditi smrtící ránu a neměla jsi síly… Celé Tvé tělo snažilo se zmenšiti svůj objem. Byla jsi o tolik menší, dnes pojednou. Zdálo se, že se snažíš proti mně zaujmouti nejvýhodnější pozici. Ne, ne. Snažila jsi se poskytnouti mým vyděšením, třeštícím očím pokud možno nejmenší plochu svého těla. Ztrácela jsi se, propadávala, jako by můj smutek měl býti o to menší, čím menším zjevem na mne působíš. Malá nebudeš tolik bolet… Mé zoufalství Tě dříve obsáhne a pochopí. Touha po Tobě dříve se na Tobě roztříští… Neptal jsem se. Mlčela jsi. Až potom, nevím kdy a jak, vzala jsi mne za ruku a hlas Ti pukal:

„Arno – odpusť – včera byla jsem jeho…“ Dále jsi nemohla. Svět se se mnou zatočil. Zavrávoral jsem. Odcházela jsi rychle, a já zůstal stát. Zapomněl jsem, kam jsem šel. Do Prahy? Proč? Ztratil jsem cíl, neměl jsem zájmu. A poněvadž i tělo patřilo Tobě celou svou hmotou, nyní, kdy jsem nebyl schopen jediné myšlenky, šlo strojově v určité vzdálenosti za Tebou. Neviděl jsem Tě. Šel jsem. Teprve doma, když jsem klesl na lože, to propuklo. Co jsem chtěl v Praze, co chci zde, a co chci – ještě vůbec na tomto světě? Měl jsem potřebu uzavříti okna. Ale hluk stále ještě doléhal, ač ulice byla tichá a město mrtvé. Po dlažbě rachotil vůz se senem, jedoucí do kasáren. Sledoval jsem ho zrakem tupě. Spustil jsem záclony a světlo ještě vnikalo mi do pokoje, ač den byl tak šedivý a tmavý. Nebudu už moci nikdy vyjíti. Prostor je mi příliš široký. Město je příliš veliké, konce ulice bych ani nedoběhl; potřebuji, aby se zúžil. I tento pokoj je příliš veliký. Zabořím se do lůžka. Přikrývám se, abych neviděl a neslyšel. Ale, jak způsobiti, abych necítil? Mám potřebu schouliti se, smrštiti se do sebe jako hlemýžď do své skořápky pod dotekem zvenčí. Jen to přesně vím, že někdo mne poranil… Věděl jsem, že Tvá slova znamenala něco strašného!

Den byl tak dlouhý, nekonečně dlouhý. Nemohl jsem se dočkati večera a noci, a já nevěděl, proč čekám na večer a na noc. Zítra bude opět ráno. Ale proč se buditi? Stála jsi přede mnou. Ve svatebních šatech, jež jsi dala přešíti k velikému zděšení mužově jistého dne, jehož význam chápali jsme pouze my dva. Čekal jsem Tě… Okamžiky, kdy jsem Tě očekával, měly ráz slavnosti. Nezbavil jsem se tohoto kouzla dodnes. A stojíme v bouřlivé noci na břehu; Tvůj muž mne srazil ve tmě do řeky a chodívá se v noci dívati, jak líným proudem pluje moje tělo. Když se přiblíží k břehu nabobtnalá, zablácená má hlava, veliká jako zkrvácený a špinavý měch, kopne vždy s novou silou nohou do mne, a já se ponořím a pluji línou řekou dále. Z dálky slyším smích prostitutek. Křičel bych, chtěl bych Tě brániti, ale nemohu. Poznávám ten hlas a smích… Jsi to, bože, Ty? A já jsem mrtev!

Pluji pomalu černou, těžkou vodou. Jak dlouho? Pojednou se nade mnou rozsvěcuje. Někdo drží lampu. Snad mne hledali a našli teprve teď, v řece. Stojí nade mnou bytná se světlem v ruce. Procítám a chvěji se po celém těle. Zuby mi cvakají. Zdá se mi, že vůz se senem, drkotající po dlažbě, otřásá mým tělem. Je mi zima, chci pít. Pít!

„Pane doktore! Pro umučeného boha! Co je s vámi?“

A pojednou je tu tolik hluku. Je den nebo noc? Nevím. Vím jen, že jsem, že ještě tu jsem, a to bolí. Nevýslovně bolí. Přichází lékař. Bytná, která mne vždy tolik ošetřovala, má slzy v očích. A život měl se pro mne znovu začínat.

Dva dny jsem nebyl v úřadě a ani se neomluvil, nic nevzkázal. To je však lhostejné. Nevím, co se se mnou stalo, ale myslím, že bude lépe, nedovím-li se toho vůbec. Ví to Ona? Kdo? Ach… Spánky bijí, bolest propuká. Jak dlouho potrvá tato má nemoc? Usmívám se útrpně lékaři, který jest si tak bezpečně vědom, že jeho léky pomohou. Jak dlouho vše potrvá, a jak mám daleko od této mdloby, tmavší od soboty do úterka, k úplnému klidu? Mám potřebu necítit a spát. Nechtít, neslyšet, nemluvit. Nechci nic. Tedy konec, konec!

Po několika dnech se zotavuji. Venku… je to možno, že venku svítí ještě slunce? Přicházejí kolegové z úřadu. O nemoci dozvěděl se i můj nejvyšší představený z Prahy, který teď právě sedí na pelesti mého lože. Drží mi ruku a hledí na mne pln soustrasti. Mám potřebu čerstvého vzduchu, potím se a mohu se zalknouti.

„Nebyl jsem, pane, nikdy churav!“ mluvím a je mi nesmírně trapné, že si nemohu vzpomenouti na jeho titul a jméno. Dotýkám se jazykem rtů, převaluji jej mezi zuby. Překáží mi, musím si dáti pozor, abych do něho nekousal. „Nebyl jsem nikdy churav… Jsem sportsman. Nevím, co to je.“

„Uklidněte se! Všechno přejde a bude zase dobře,“ praví laskavý hlas.

Vzpomněl jsem si na Tebe a počal se třásti na celém těle. Bude zase dobře, praví. Zradila jsi mne. Zničila jsi mne. A já Ti přece musím odpustiti, neboť tolik Tě miluji! Ne, nebude mi už nikdy dobře… Mám slzy v očích, nemohu mluviti. Stydím se. Ukrývám tvář pod podušku. A toto byrokratické stvoření projevuje více lásky než ta, kterou miluji. Ta nepřichází. Je už opět docela uklidněna a šťastna v náručí svého muže. Rozšafná – a neznám slova, kterým bych jí mohl více ublížiti… Mohu se již procházeti po pokoji, ale chůze unavuje. Bytná nosí obědy a večeře na stůl a odnáší je, aniž se jich dotýkám. Je jí to líto. Kéž bych tu měl psa! Mohl bych se přetvařovati. Pošta přináší dopis. Od rodičů, kteří se ptají, proč nejedu a nepíši… A nazítří přináší listonoš dopis od Tebe. Bál jsem se jej otvírati…

26. října

Můj drahý Arnošte!

Ani nevím, jak mám začíti. Nevím, mám-li se Ti omlouvat, či jsi snad již o všem zpraven, mám-li vše Ti šetrně vysvětlit neb odbýt to zkrátka, jak jsem byla k tomu donucena. Byla bych psala dříve, nevěděla jsem však, jsi-li zde neb v Praze. Bytná mne potkala a jaksi změněna mi řekla již před třemi dny, že jsi zde a churav. Nevěřila jsem však a čekala, až se sama přesvědčím. Neviděla jsem Tě již tak dlouho a děkuji Ti za to. Vyhýbej se mi, drahý Arno, prosím Tě o to. Musíš se mi vyhýbati! Ulehčíš mi mé postavení. Nedokázala bych to, míjet Tebe jako lhostejného známého. Neslíbila jsem sice, že nebudu s Tebou mluviti. Neslíbila, ale plním, jako kdybych ctí za to ručila. Nemůžeš-li Ty vyhověti všem výzvám na Tvou čest proto, že mne máš rád a chceš býti u mne, nemohu já slyšeti už déle všechny viny a obžaloby, jež se na Tebe sypou. Což lze snésti a klidně slyšeti všechna ta potupující jména, jež se Tobě dávají? Ne! Rozhodla jsem se tudíž takto:

Nemohu od něho odejíti, protože soucit mi v tom brání. A pak, on by mne jen tak lehce nepustil. Podceňovala jsem ho, lituje všeho upřímně. Řekl jsi jednou sám, že, měli-li bychom způsobiti velké bolesti, že se raději obětujeme sami. A obětovati se musíme. Nelze vše míjeti. Nevím, jak na to přišel, ale podle řečí a skutků soudě, nedopustil by nikdy, abych si Tě vzala. Ví prý, že chceš, abych byla Tvou ženou. Zastřelí prý ale nás všechny tři, koupil si browning. Napřed však Tebe zničí v Tvém úřadě. Matolín je do všeho zasvěcen, on mu vše vypravoval, o cestě i o tom, co je nyní. Domluví se tedy lehko. Objasňují si Tvé dřívější výroky a narážky; hrozné to bylo poslouchat všechno, co kupilo se kolem Tvého jména. Ale postavila jsem se před Tebe. Zakázala jsem mu, aby Tě urážel. Ke mně byl jsi vždy dobrý. Zničiti Tě nesmí. Učiní-li tak, že zničí také mne. Řekla jsem, že já se do všeho vpletu sama, a tak i sebe zahubím… Chytil mne za krk s křikem, že mne zaškrtí, budu-li se ještě Tebe zastávat. Bylo mi, věř, zprvu trochu úzko, být s ním sama v bytě. Byl jako šílený. Sledovala jsem každý jeho pohyb, neb jsem se ho bála. Nemohu si však vysvětliti klid a odvahu, jež se po chvíli u mne dostavily. Dívala jsem se mu lehce do očí. Připadalo mi, že znám již cestu z tohoto zmatku, že vím, jak zachráním nás všechny. Prosil mne a zapřísahal, abych mu odpustila jeho chování před cestou. Podala jsem mu ruku s podmínkou, že mi slíbí, že Tě nebude urážeti, že vše urovnám mezi Vámi. Smířila jsem se tedy s ním, a Tebe tak zachráním!

Nepodceňuj všech těch hrozeb, jichž jsi neslyšel. Nemysli, že vše bylo nastrojeno, aby mne zastrašili. Ó ne! Nemohu ještě dosud psáti souvisle, neb musím stále býti klidna. Všichni mne pozorují a dávají vinu jenom Tobě, který svou rafinovaností jsi si mne prý dovedl tak vychovat. Všichni prohlédli naši hru. Nemohou nic dokázati, ale jejich domněnky jsou silné. Psal prý též Tvému otci! Je to pravda? Jsem tedy před nimi spokojena, nic mne netrápí, jsi-li ty podle mého tvrzení beze všeho účastenství. Chtěl ale slib, že s Tebou mluviti nebudu. To jsem neslíbila, ale nebudu se nyní s Tebou stýkati. Mám pevnou vůli. Proto Tě prosím, vyhýbej se mi. Nechci Tě potkat a nezastavit se s Tebou. Nechci takové pokoření Ti působit, měla-li bych pro něho neznati Tebe. Prosím Tě tedy snažně: nevyhledávej mne. Nechtěj mne viděti. Mám sílu vydržeti, pokud Tě nevidím. Jeden letmý Tvůj pohled stačí, abych byla zmatena.

Až vy dva se setkáte, zapřísahám Tě, opanuj se a buď klidný. On Tě z duše nenávidí, však já ho časem přesvědčím, že Tobě křivdil. Chci Tě míti před lidmi čistého. Já Tvé viny neznám. Ale nestrpím, aby se kdo mohl nad Tebe vynášeti. Jednej tedy, prosím, tak! Nepiš mi ničeho, nestarej se o mne a čekej, až sama Ti dám zprávu o sobě. Neviň mne z povrchnosti. Slabá též nejsem, neb jsem nepodlehla. Zastavila jsem sama všechen ten boj proti sobě.

* * *

Četl jsem a nechápal. Četl poznovu a nerozuměl. Šel jsem k oknu, abych ochladil rozpálené čelo. Snad půjdeš mimo, dole po ulici. V tuto dobu chodíváš. Stál jsem za záclonou a čekal Tebe. Je neděle, vím, že půjdeš procházkou od nádraží. Nemohl jsem ještě dobře státi, stěží jsem se udržel, opíraje se o zeď. Celé tělo zalévá se opět potem, jsem ještě sláb. Olověná mračna visí nad krajem. Měl bych rozsvítit, nevidím do ulice. Ty přijdeš! Napínám síly, a konečně Tě vidím. Tebe, která si myslíš, že jsem už Tě zavrhl, a po které toužím tak, že se Tě nemohu očima nasytit, když přecházíš. Co vidím z Tebe! Jen tmavá silueta prozrazuje, že jsi to Ty, a stíží zachycuji pohyb Tvé hlavy k mým oknům, právě v okamžiku, kdy, zoufalý, že vidím Tě tak málo, rozhrnul jsem záclonu. Ale ty mne nesmíš viděti. Budeš po mně toužit, ale dívat se na Tebe nesmím. Spustil jsem ji ihned, ale obávám se, že jsi mne přece jen zahlédla.

Jsi to skutečně Ty? Oči třeští. Jak málo vidím těmi prokletými mřížemi tenké krajkové záclony. Upouštíš kapesník, abys získala kdy, sklánějíc se proň, otočiti se po mých oknech ještě jednou. Zůstáváš pozadu, obracíš se plnou šíří po mně. Je možno, že tedy snad také trpíš? Lomcuji záclonou, abys věděla alespoň, i když mne vidět nesmíš, že tu stojím, toužím po Tobě a hltám Tě očima. Lomcuji záclonou a mně se zdá, že lomcuji těžkou mříží svého vězení. A nevidím už nic. Ulice je prázdná. Na Tvé místo, kde jsi stála, nahrnula se opět tma jako zuřivý vír. Mlha říjnového dne snáší se mi na oči, jako by olověná mračna podzimní tížila má víčka. Ty přecházíš, a já stěží se dovleku ke stolu… A píši Ti psaní, chvějící se rukou, a nevím, zda je dostaneš. Samota se na mne vrhá, zarývá se mi jako dravec do těla. Vím, nyní zbudeme už tu v světě jen my dva: já a samota, dva, kteří se naučili sebe nenáviděti, když jsi přišla Ty, a která svého nepřátelství ke mně proto nikdy neobměkčí. Samota nebude už mi nikdy sladkou útěchou, ale prokletím…

Je možno takto žít? Pryč, pryč odtud! Pryč, nesmím-li Tě ani vidět, ač touže tolik po Tobě! Tehdy, když jsi se rozhodla pro mne, zažádal jsem za své přeložení do Prahy. Napnu všechny síly, aby se stalo skutkem. Dříve jsem tak činil proto, abych svou nepřítomností nerušil Tvého rozchodu s mužem. A dnes blahořečím svému odhodlání za poměrů docela změněných. Musím pryč, abych tolik netrpěl a nerušil Vašeho nového štěstí… Směji se posupně a krvavě. Pryč, pryč!

Po týdnu vycházím opět na ulici. Pohlédnu do okna a vidím Tě! Ty čekáš! Ty čekáš –? Sama jsi mne zapřísáhla, abych Tě nehledal ani očima. A Ty hledáš? A chci tomu rozumět. Ty vidět smíš, jenom já nikoliv! Klopím zrak a přecházím. Nitro mi bouří, musím si dodati síly, abych neklesl. Jdu pomalu. Stačí-li Tvé lásce pohled na toho, jemuž jsi předurčila těžký osud obětovaného, dívej se. Cítím, že mne sleduješ s touhou. Nesmíš poznati, že jsem sláb. Pokouším se jíti pružně a lehce. Tvé láskyplné pohledy mne vztyčují, přímí a sílí. Dříve jsem mohl Tě milovati ještě očima, a nyní stal se ze mne slepec. Mohu už jenom tušiti Tvou přítomnost. A posledním stupněm naší lásky budou už jenom – vzpomínky a touhy!

Mohu jíti ulicí a namlouvat si, že jsi v arkýři. Ne. Ty tam jsi, vím to! Smím procházeti ulicí a míti dojem pouště, zavlažované právě dlouho čekaným deštěm; dojem rostliny, nad níž, na konci podzimu, rozzáří se slunce z potrhaných mračen. Bude mi naučiti se novému umění cítiti dotek Tvých pohledů. Půjdu kolem Tvých oken vždy s nepokrytou hlavou: je to jediný projev lásky, jejž mi zakázati nemohou. A to také umožní, že proudy Tvých pohledů budu lépe cítiti… Ale já už se vzhůru tam k Tobě, do těch oken nepodívám. Budeš jako slunce, neboť láska Tvých pohledů bude přicházeti také z takové dálky, a já budu jen rostlinou, která se pod deštěm Tvých paprsků vždy na okamžik vztyčí…

* * *

3. listopadu

Můj drahý Arno!

Nemohu se ani dívati ven, jak mám oči od pláče opuchlé. Vedu děsný život a nevím, jak dále bude. U mne se odpor zvětšuje tak, že jsou chvíle, kdy bych se raději dala zabít, než snesla jeho polibek. Co Ti říkám, je důvěrné sdělení, není to ani výzva na Tvou lásku, aniž popichování neb mírnění Tvého nepřátelství k Richardovi. Čti to tak, jako bych to byla napsala pro sebe samu. A to, co o něm píši, je holá pravda. Nenadržuji jemu, sobě ani Tobě. Zdálo se mi zpočátku, že vše vydržím, že smířím se s myšlenkou býti navždy jeho ženou. Byla jsem k němu shovívavá, ale při tom nesdílná, uzavřená. Starala jsem se o něho, byla však úsečná a přísná. Považovala jsem vše za povinnost a tak také jednala. Měl dobrou vůli a snahu; ačkoliv vžité jeho náklonnosti, zvyky, způsoby a názory propukaly každou chvíli, přece jenom dobrá vůle přivodila trochu znatelnou nápravu. To ovšem bylo tehdy, kdy já klid a rozvahu zachovala. Jakmile jsem však já se odchýlila, neboť nejsem dosti silna k takovému postavení, bylo ovšem jinak. Propukal ihned výčitkami a obviňováním, a za chvíli mne zase prosil, abych se nehněvala a měla ho ráda. Vracejí se mi tak vždy znova staré myšlenky. Ptala jsem se potom, není-li jeho hněv přirozený? Vždyť snad nikdo by se nezdržel, cítil-li by z druhé strany vyhýbání se jeho slovům, pohledům, stykům. Nepřejde-li nakonec všechna trpělivost? Odpověz mi na to, Arnošte, spravedlivě a nestranně.

Dívám-li se na věc střízlivě, nesu všechnu vinu já. Proč jsou u nás různice? Protože já mu odpírám lásku, jíž jsem jako žena jemu povinna. A této povinnosti jsem se zřekla ihned, jakmile jsem Tebe měla ráda. Nemohu najíti pravdu, protože nelze všechno vtlačiti do jedné formy. Cítím se částečně vinnou a Tebe neosvobozuji též. Tys neměl dáti průchod svým citům přede mnou a já je měla odmítnouti; to byl osudný krok. Neboť nyní, po tolikerých pokusech a zápasech vidím, že již sebe nepřemohu. K Tobě láska zvítězila. Ač jemu jsem vše prominula a jej plně lituji, sebe obviňuji, nemohu Tě v sobě překonati. Jsem Ti oddána otrocky. Vyčítej mi, co chceš, buď hořký a zlý na mne, snesu vše. Jak jsem Ti již psala, chráním v sobě více Tvůj majetek než samu sebe. Odpuzuji ho, protože on mne Tobě přebírá a já mu nepatřím, neboť cítím se býti pouze Tvojí. Nevíš, co šílenství a děsné bolesti vhání mi do duše, ba i do těla jeho polibek neb jeho dotek. Ač se mi blíží s láskou, o níž již nepochybuji, připravuje mi tím největší muka. Neznala jsem nikdy toho pocitu. Je to pocit, který zaslepuje, zastavuje chod myšlenek, vše se v Tobě vzpouzí, tlačí v hlavě, v prsou, v očích, zapomínáš, kde jsi a co chceš a prudkým, zoufalým, bezohledným pohybem srážíš ze sebe vše, co Ti jeho připomíná. Jsem pak již šílená, cítím v sobě tak mocnou sílu, jsem tak omámena odporem, že bych byla s to ho zardousiti nebo sebe zabíti. Nejsou to fráze, Arnošte, co Ti tu píši. Nikdy necítila jsem v sobě tak silné vzepětí citu, buď toho, nebo kteréhokoliv jiného. Jsem příliš málo vášnivou povahou, jak sám dobře víš, avšak v těch chvílích se neznám. A nyní ptám se Tebe. Odpověz mi klidně, zapomeň, čím Ty v tomto poměru jsi. Chtěl-li bys jednati dobře a krásně, co bys učinil? Já již odpověď mám: Smíří-li se lehce s nutností rozchodu, stanu se Tvojí ženou. Neuzná-li to, musím zůstat!

Na lásku má každý právo; bylo-li by však za cenu cizího neštěstí, musím se ho odříci. Řekneš, že na Tebe nehledím. Totéž platí však pro Tebe. Byť by i byl Tvým nepřítelem, musíš se pro jeho život zříci mne. – – Odpusť, že tak mluvím, drahý Arno. Přečti vše a buď přese všechny mé názory ujištěn mou plnou, velkou láskou k Tobě. Veškerou svou silou pokusím se sebe u něho překonati. Jen mi napiš, kdy myslíš, že se do Prahy dostaneš. Já pak nyní na nic jiného nečekám, než až se náš majetek prodá. Nemluv o tom s nikým. Jak do té doby vydržím, nevím, ale snad to půjde, ač nevím, nepřejde-li ho trpělivost s mým odporem. A já mu své chování nemohu lháti. V pondělí čekej ve tři čtvrti na 5. Sbohem, můj jediný. Nemohu, nedovedu patřit nikomu jinému. Líbám Tě a jsem Tvá

L.

* * *

9. listopadu, ve středu, 9 hod. ráno

Můj jediný Arnošte!

Nevím, co bych za to dala, kdybych mohla být nyní u Tebe, přitisknouti hlavu na Tvá prsa a postěžovati si Tobě. Marně se bráním sama sobě, marně si namlouvám, že, budu-li chtíti, vše vydržím. Nemohu však již déle mlčet, musím si ulehčiti. Komu jinému mohu vše říci než Tobě! Kdo jiný mi rozumí a zná můj stav. Marná je, Arno, všechna má snaha. Nemohu Tebe míjet, Tobě se vyhýbat a k Tobě se neznati. Vše mne k Tobě táhne, vše mi Tebe připomíná, i každá má myšlenka mi Tebe přivádí. Hltám Tvé pohyby, Tvé pozdravy, Tvé pohledy. Dny ještě tak tak vydržím. Snažím se přetvařovati, ač již i od toho upouštím, nezáleží mi již příliš na tom. Nechci již ničeho dosíci, a proto bych nejraději vše na sebe řekla; vše, proč tu vlastně jsem tak nešťastná. Ale ty noci! Nic hroznějšího nemůže býti. Šílím, představuji-li si, takový že bude nyní můj celý život. Tak pustý a prázdný, cizí, nepochopený a nechápající. Nemám vyhlídky na radost, nemám, pro co bych žila. A v noci mne tato beznadějnost sráží. Drtí mne můj dnešní život i má budoucnost. Nevím o ničem, co by mi bylo náhradou za Tebe. Toužím po Tobě, trýzním se myšlenkami na ty dny, jež byly; štvu se do nadšení nad krásou minulých dní, a pak propuká zoufalství. Ty máš proč žíti, máš své povolání, svůj úkol, pracuješ, abys zapomněl, a pracuješ s láskou. Co mám ale já? Stojím tu jako žebračka. Přinutili mne vzdáti se Tebe dobrovolně ve prospěch matky a muže. Vzali mi cenu života a nechali mne tu se srdcem prázdným, pustým, jehož vyplniti nedovedou, i kdyby se sebe více snažili. Vzali mi Tebe, který jsi mi byl bohem, sluncem, světem, jak jsem Ti psala v prvním psaní do Ahlbecku. Ty chtěl jsi vrůst do mé duše, prosytiti se mnou tak, že bys již nikdy po jiné ženě ruky nevztáhl. A zatím, Tvé přání přesmyklo se na mne. Ty uchytil jsi se ve mně tak pevně, že nemohu se Tebe zříkati. Nemohu se k Tobě neznat, Tebe zapomínat. Celý můj život bude jedinou touhou k Tobě. Touhou, kterou Ty již nyní zastavuješ. Máš právo, a sama jsem Ti je dala, zabraňovati mi styky s Tebou. Podvolím se Ti. Zabrániti mi ale nemůžeš, abych Tebe milovala, byť způsobem, jehož nepochopíš. Nemůžeš mi zakázat, abych občas nenudila Tě těmito neobratnými výroky. Dopřej mi ty chvíle, kdy cítím, že jest tu někdo, kdo o můj osud se zajímá a o mně chce někdy slyšet. Nechci býti neštěstím, kletbou Tvého života. Hledej si náhradu za mne, duši oddanější, s pravou, prudkou láskou, oběti přinášející. Nemohu a nesmím již já jediná si na Tebe činiti nároky. Miluj a buď milován! Zasloužíš si lásky. Přeji Ti ji z plna srdce, přeji Ti štěstí a miluj tu, která si Tebe zaslouží. Prosím Tě ale za to, abys nemařil času u těch, které snad z dlouhé chvíle po dobrodružstvích neb z hysteričnosti po Tobě touží a Tebe chytají. Prosím, těch nevyhledávej. Přeji Ti ze srdce, byť při tom pukalo, lásku duše Tebe hodné, klid, štěstí, syna… Vše, vše, co jsem Ti kdy chtěla sama dáti. Nechť se uskuteční to vše, byť i s jinou. Pro Tebe sama si to přeji, neb chci Ti býti stále oddanou, Tebe milující Luisou. Lehce se to vše píše, ale těžce, hrozně těžce myslí. Jsou to příšery mých nocí. Nyní nesou ráz šlechetnosti, obětavosti, lásky opravdové, ale jak se mi zjevily, nelze popsati. Říkáš mi, že se vším jsem již smířena, že jsem již moudrá. A já teprve nyní začínám býti nemoudrou. Nedovedu se s osudem smířiti, nejsem tak povrchní, jak si myslíš. Nezavrhuj mne, Arnošte, a nepiš jako posledně. Nebyla jsem s to psáti Ti dva dny. Zdálo se mi, že jsi mne nikdy neměl rád, můžeš-li tak psát. Chtěla jsem Ti odpovědět hořce a snad nespravedlivě, neb byla bych zapomněla, že jednáním Tvým jsem vinna já. Byla jsem zdrcena, že si nepřeješ již se se mnou sejíti, že mne soudíš a jsi mnou tak zoufale zklamán. Viděl jsi mne potom na ulici. Cítil jsi snad, jak jsem k Tobě tíhla, jak jsem Tě pohledem zastavovala; chtěla jsem s Tebou mluviti, chtěla jsem slyšeti opět Tvůj obvyklý hlas. A Ty, Tys mne tak obřadně pozdravil, tak cize a jako posměvačně. Nedovedla jsem již ze sebe slova vypraviti. Tak mne zamrazil Tvůj hlas a Tvé chování.

Proč, drahý, vidíš ve mně nepřítele, proč jsi ke mně takový jako ke druhým? Proč chceš mne od sebe vzdalovati, proč mi již nepíšeš jako dříve? Vymlouváš se, že nevíš, kam máš psaní dávat, ač před tím jsi říkával, že budeš psát stále a pak že mi dáš vše najednou. Nenutím Tě, a nechceš-li, nepiš. Budeš-li mi ale občas přece psát, buď ke mně tím, čím mi jsi, mým Arnoštem! Buď takovým, jakého si Tě stále připomínám. Sděluj mi všechny své záměry, styky, vše, co děláš, píšeš. Důvěřuj mým slovům. Spoléhej v mou oddanost. A jakmile budeš chtít, přijedu. Vždyť to je to jediné, co mi zbylo ze všech snů, které jsem musila vlastní rukou rozbořiti. Nepřeješ si tedy nyní v Praze se mnou se setkati. Podrobuji se Tvému přání. Budu Tě sice hledati všude, po ulicích, v divadle, i u nás z okna, nebudu-li Tě někde v aleji viděti stát, a stále doufati, že Tě přece potkám. Nejela bych, ale potřebuji trochu změny. Nejraději bych někam sama odjela na několik týdnů, abych se trochu vzpamatovala.

Zdá se mi, že nejsem chvílemi vůbec příčetná. V hlavě i v prsou se mi vše bouří, vzpírám se tomu jhu, žíti podle jejich vůle. Nepřál bys ani svému nepříteli život, jaký vede nyní on se mnou. Nejsem k němu lhostejná, jak jsem myslila, že budu. Dráždí mne jeho přítomnost a splácím mu plnou měrou všechnu křivdu, počestnými rodinnými zvyky na mně spáchanou. Mstím se jim nechtíc. Má povaha se mstí krutě a nespravedlivě sama, neb kdybych se dovedla opanovati, netýrala bych ho tak. Nemá chvíle klidu. Pouhé jeho objevení mne dráždí. Přemohla a vlastně zabila jsem sebe samu kvůli nim, co mi již na všem záleží, straším-li je snad i v noci. – – –

V pátek odpoledne Tě potkám. Přijdu si pro psaní. V pondělí jsem Tě čekala opět nadarmo. (Doplňuji večer v 9 hodin.) Zažila jsem odpůldne značné vzrušení, jež mne na chvíli rozradostnilo. Týna jede na právnické soaré v sobotu, jak sám dobře víš. Její matka navrhla, abych šla s ní. Bavilo mne, že před nimi budu si hrát na gardedámu. Hlavně však viděla jsem se s Tebou pro jeden večer. Těšila jsem se tak dětinsky přes vyhlídku na matčin odpor. Nyní však má radost ochabla. Bláhová, zapomněla jsem, že nemohu tančiti, jsem-li vdána, bez muže. Co bych též s Tebou mohla mluviti? Téměř nic. Hnouti bych se nesměla, abych se nestala nápadnou, neb známých tam budu míti ještě dost a dost. Mám již opět po radosti, neboť vím, že by nám to neprospělo. Týna se však tam zdrží až do příští neděle. Napadá mi, že bych tam mohla zůstati též celý ten čas. Anebo že bych jela přece tuto sobotu a že bych snad přece někde se s Tebou sešla! Anebo snad doopravdy nechceš? Arno, slyšíš, myslil jsi vše doopravdy?!! – – –

Jeď až v sobotu ráno, pro případ, že bych jela též. Nepojedu-li já, pojede asi Týna. A věř, jsem tak ráda, mluvíš-li s ní. Říká mi pak, o čem jste hovořili, a tak vím alespoň něco bližšího o Tobě. Buď Ti napíši, nebo Tě potkám v pátek odpoledne na cestě k nádraží, hodně daleko. Přines mi, prosím Tě, též nějaké psaní. V Praze zanech mi též nějaké poste restante hlavní pošta; značka např. „Antverpy“. Prosím Tě o to, piš mi! Píseň se mi líbí, tiskopis přišel též. Tak jsem se tomu těšila, že mohu míti věci od Tebe, Tebou psané, a nikdo že o tom neví. – –

Víš, můj drahý Arnošte, snad přece jsem si od Tebe nezasloužila, abys mi nemohl ani připsati, že mne líbáš. Namlouvám si, že to příště napíšeš, nemohu se však ubrániti dojmu, že se mně vzdaluješ. Řekni mi, prosím, pravdu! Řekni mi upřímně, máš-li mne ještě rád. Vždyť před odjezdem na cesty nebyla jsem Ti nikterak zaslíbená, byla jsem pouze Tvou milenkou z volné lásky, a jaké jsi mi dával důkazy. Neodpuzoval jsi mne proto, že jsem ženou jiného, ale miloval jsi mne. A nyní, kdy stojím na témž místě, mne odmítáš. Nechci se domýšlet a dávat za pravdu různým domněnkám. Viď, Arno, viď, že se nemusím báti! Viď, že mne máš stále rád! Nechci mysliti, že bych Tě již byla omrzela. Ne, to nemůžeš říci, viď, že ne! Můj jediný, drahý! Líbám Tě tak teskně a smutně! Vidím Tě před sebou, jak z Podmokel odjíždíš do Benešova. Och, proč, Arno, jsme se tenkrát jenom rozcházeli! Tím začalo se naše neštěstí, a tak skončilo naše třídenní manželství. Jájo drahý, proč jenom nejsi zde u mne! Můj, můj, jediný! Nemohu Tebe zapomínati. Líbám Tě a celuji. Tvá

Luisa

18. listopadu. Sobota, 5 hod. odpol.

Tak, dvakrát jsem dnes byla na nádraží a marně. Kdy jsi jel a kudy šel? Je přímo nemožné se minouti! Ani nevíš, jak mi bylo, když jsem Tě nepotkala. Napadá mne, nešel-li jsi cestou ke skladišti; nechoď tamtudy nikdy, drahý Arno, abychom se neminuli. Teprve na zpáteční cestě jsem si všimla, že Tvé záclony jsou shrnuty. Jdouc k nádraží, domýšlela jsem se, že jsi je zúmyslně spustil, aby Tě nebylo viděti, stojíš-li u okna. Tak jsem čekala na několik Tvých slov, jež opět měla stačit na několik dalších dnů; tak jsem se těšila a nedočkala jsem se. Cožpak mi nebude život již nikdy tak lehký a jasný jako dříve? Je mi hádankou, jak mohla jsem před půl rokem žíti tak spokojeně, neptajíc se, proč je to a ono takové! Až teprve Ty dal jsi prohlédnouti mým očím. Musila jsem poznati násilím pravdu, jíž jsem se vyhýbala, domnívajíc se, že tak jedině umlčím sebe samu. Nechtěla jsem prohlédnouti pravý stav, neb jsem dobře tušila, že pak už svého já nepotlačím, které se bude hlásiti o svá práva a splnění přirozených nároků. A stalo se.

* * *

Neděle, 11 hod. dopol.

Včera večer byli jsme na přednášce. Byla mdlá. Proč jsi nemluvil ty sám? Šli jsme pak se starou naší společností na Střelnici na galerii, jak četně je navštíven věneček. Richard šel tančit. Hráli také valčík: „Quand l’amour meurt“. Jak to vše, hudba, tanec, sál, kde jsme se setkali, titíž lidé, na mne působilo, nemusím líčiti. A věř, měla jsem sto chutí jíti dolů mezi ně a tančiti náruživě, s rozkoší. Ale nešla jsem, neboť mi to pojednou připadalo tak hloupé.

20. listopadu, 11 hod. dopol.

Odpusť, drahý Arnošte, že jsem včera večer odešla, ani na Tebe již nepohleděvši. Viděla jsem všechny zraky k sobě upnuty, a proto hleděla jsem býti raději co nejdříve venku. Bylo to pro mne utrpení tam sedět, vidět Tě tak blízko a nemluviti s Tebou. Vymluvila jsem se na bolení hlavy. Věděla jsem dobře, jaké myšlenky by se opět Tobě vynořily, že snad úmyslně tak pospíchám, abych již byla u něho, doma. Prosím Tebe, Arno, slib mi, že již nikdy nebudeš tak smýšlet. Nechci žádným způsobem působit Ti novou a novou bolest; chci se snažiti, Tebe pokud možno chrániti dalších zármutků. Trpím, můj Jájo, hrozně. A co ještě ztěžuje můj stav, je pomyšlení, že Ty, Ty, můj jediný Jájo, trpíš rovněž tak a – snad ještě více. Nechci však dopustiti, je-li bolest Tvá tak mučivá jako moje utrpení, abys veškerou vinu dával mně. Ač jsem Ti posledně psala, abys raději mnou opovrhoval a vši vinu na mne svaloval, jen budeš-li se ke mně znáti, nechci dnes tomu. Nemohu býti příčinou takové bolesti. Osud a poměry jsou vinny právě tak. Nemohla jsem přivoditi veškeru Tvou i svou bídu! Nesmíš tak smýšleti, Arnošte! Bolest moje roste každým dnem, každým novým vzdalováním se Tebe. Každá chvíle zesiluje můj stesk, mou touhu po Tobě. Nemohu a nemohu se smířiti s vytčeným mi životem. Měla jsem dříve tolik tvrdé vůle všemu vzdorovat a si nestěžovat, ale nejde to. Jsem uzavřena vůči všem, mlčím, nepotřebuji porozumění jiných. Chci jen Tobě vše říci, protože Ty jediný vše víš. Byla bych proto včera nejraději utekla, když jsem na Tvé tváři viděla tak podivný výraz! Nechtěj mé zoufalství! Nepřeceňuj mou povrchnost. Vždyť jsou to nyní jediné už Tvé pohledy, které mi ze všeho zbyly. Hleď na mne tak jako dřív. Nezměň svých pohledů. Je to po myšlenkách to poslední, co vyplňuje můj smutný život a co s Tebou mne znova a znova spojuje. Nenič mi proto poslední zbytky letních snů. – – Mám nyní duši tak rozbolavělou, že vše, i nás dvou se netýkající, silně mne vzrušuje. Mrzelo mne velice, že včera odpoledne, když jsme byli ve společnosti na Kopci, nedovedla jsem se opanovati a celé mé chování vyznělo tak dětinsky a já při tom silně trpěla. Nesnesu té společnosti ani tónu jejich hovoru. Byla jsem tam v tom kouři, dusnu a hluku nekrocených hlasů jako zaprodána. Dva členové naší společnosti pozvali si tam děvčata a pak si jich ani nevšimli. Stála uprostřed, nikdo jim neudělal místa. Pozvala jsem je k nám, ale „naši“ vstali k odchodu právě, když jim přinášeli svačinu. A když i Richard se přidal k těmto neotesancům, vytkla jsem mu to rozhorleně, a všichni se mi – smáli. Jsou všichni tak hrubí, sobečtí a necitelní, nevraživí a lhostejní. Jediná Týna je dobrá. Jediná ona nikoho neodsuzuje a sebe nevynáší. A vím, že Ty mé chování dětinským nenazveš. Není směšno, touží-li někdo po tom, aby bylo více citu a vzájemné lásky ve světě!

Budu v Praze od včerejška za 14 dnů. Zařiď, můj Arnošte, vše tak, abys tam byl v úterý a ve středu. Jeď v sobotu, já v neděli, a dopoledne by nám patřilo. Ani nevíš, co to pro mne je, že se mohu alespoň na tuto chvíli těšiti. Nemohla bych žíti bez této vyhlídky. Můj drahý, co bych dala za ty tři neděle s Tebou strávené, směla-li bych je znovu prožívati…!

Líbám Tě, můj zlatý, milovaný Jájo. Dovolíš mi, abych Tě nazývala tak, jako tehdy… v Drážďanech? Marně chci se smiřovati s myšlenkou, že vše tak musí býti. Vůle mne zklamala. Raději bych Tebe… než… Však ne, tak psáti nesmím. Odpusť, je to děsné, co jsem napsala a přeškrtala. Nesmím – sama jsem zůstala u jiného. Nechtěj věděti, co jsem přeškrtala. Tvrdila jsem dříve opak… Raději bych vše znovu opsala, aby ses toho nedověděl, ale nemám kdy. Nesmím Ti tak psáti, ačkoliv tak vážně smýšlím a cítím. Snad se časem s tou myšlenkou smířím, ač sama tomu nechci. Buď tedy sbohem, má jediná lásko. Líbám Tě na oči a ústa a prosím, aby zrak Tvůj nikdy nic mi nevyčítal. Řekni mi znovu všechny obžaloby, až budu s Tebou, nyní však, kdy nic jiného nemám mimo Tvé pohledy, nechtěj, aby byly nevysychajícím zdrojem bolesti a smutku. Můj drahý, nezapomínej mne! Mám Tě tak ráda! Loučím se s Tebou a na Tebe se těším. Jsem Tvou

Lálou

Byli bychom spolu v neděli odpoledne a pak ve středu, případně v úterý večer. Od 11. v noci jsem byla v arkýři. Večer vyhlížím vždy buď v deset, půl jedenácté nebo dvanácté. Ty si s tím však žádných starostí nepřipouštěj a nechtěj mne od toho zrazovati!

* * *

Setkali jsme se naposledy v těchto smutných měsících teprve třetího prosince. Přišlas do našeho útulku, ale jak vše záblo! Každý z nás měl v duši tolik otázek; já sám jsem si několikrát opakoval, na co vše se Tě chci ptáti. A když jsme potom byli spolu, Ty s bledými tvářemi a oba se ztrhanými rysy přitiskli jsme se pouze k sobě, cítíce oba potřebu zahřáti se spolu. Plakala jsi, a jak bylo mně? Nebylo možno vybíjet současně dvojí vášeň: nás vyčerpala vášnivá naše bolest a němé zoufalství. Tak málo jako tehdy neřekli jsme si dosud nikdy, a přece nikdy více než tehdy neměli jsme si víc co říci. Co vše jsem chtěl vědět! Každou podrobnost Tvého zápasu i Tvé rezignace. Mlčeli jsme a mluvili jsme pouze očima, tisknouce tváře k sobě. A teprve tehdy jsem si uvědomoval, co znamenaly pro mne Tvé dopisy. Rozcházeli jsme se, nevyměnivše otázek a odpovědí, ale tupou, mlčící bolest. A tolik jsme se na toto setkání těšili. Ale pro mne bylas zpustošeným chrámem, kde jsem se modlil tím vroucněji. A konečně přišel Tvůj poslední dopis z tohoto období. Dopisy střídaly se vždy po delších přestávkách, bylas pro mne ztracena.

19. prosince 191*

Můj Arno!

Denně probouzí se ve mně otázka, budu-li již přece dnes Tobě psáti? Den jde za dnem a já stále nepíši. Neuvažuji ani o příčině, neb věř mi, bojím se přistihnouti se s vědomím, že je snad takto lépe, když nemohu stále Tobě sebe v dopisech připomínati. Vidíš, neměla bych Ti raději psáti; nedovedu se ukrýti, své slabosti a chyby. Musím Ti říci vše tak, jak je, mám-li Ti alespoň částečně upřímně psát. A píši Ti vždy tak, přes to, že nesouhlasíš s mými názory. Nechceš, abych Ti tak přímo psala o sobě, přeješ si, abych hleděla své slabosti ukrývati! Proč ale, Arnošte? Cožpak jsi mne viděl jinou, než jakou jsem? Hrála jsem kdy před Tebou snad divadlo? Vždyť jsi snad dobrý pozorovatel a mohl jsi mne brzo poznat dokonale. Nejsem si vědoma jediné chvíle, kdy bych nebyla jednala s Tebou nebo ve Tvé přítomnosti otevřeně. Byla jsem k Tobě vždy tak prostá, jednoduchá jako dítě. Mé city se nelišily od citů jeho. V naší lásce dítětem jsem byla; Tys mne vedl, Tys mně radil, Tys mnou panoval. A já hleděla na Tebe s očima široce otevřenýma, s duší nezakrytou. Netajila jsem před Tebou jediné myšlenky. Nehledala jsem úskoků, jichž pomocí bych mohla Tvé sympatie lapiti nebo zvětšiti. Měl-li jsi mne rád, bylo to pouze pro mne samu. Nechápu tedy, proč mne v jednom z posledních dopisů žádáš, abych svou slabost před Tebou skrývala. Jsem-li tedy v Tvých očích slabou, pohrdej mnou. Přetvařovat se nebudu. Nikdy jsem Tě, Arno, neklamala, anebo alespoň nechtěla klamati, a proto, máš-li mne rád, budeš rozuměti mým slovům tak, jak čistě z mé duše vycházejí. Věz tedy, že cítila jsem úlevu poslední dny, co jsem Ti nepsala. Nechápu ani klidu, který se mne zmocnil. Úplná rezignace po dnech těžkého smutku. Vím, Tys nikdy mým slzám a steskům nevěřil. Nebudu Tě též již nikdy chtít o tom přesvědčiti. Nezáleží na tom. Minulosti již nevzkřísí, byla-li jsem k Tobě taková či onaká, zapomněla-li jsem Tě ihned nebo nesla-li jsem bolestně naši odluku.

Byla jsem sice ráda, podařilo-li se mi Tě zahlédnouti, byla jsem však též spokojena, nedočkala-li jsem se Tebe v arkýři. Chodí asi jinudy, aby se mi vyhnul! A je to tak lépe! Tak jsem si v duchu říkala. Čekala jsem ale příště opět, a pak ještě jednou a opět. A když on stále nešel, přestala jsem. Nemysli, že svádím vinu na Tebe. Vím, že na Tebe ji svaliti nemohu. Viniti však pouze mne, to Ti též, Arnošte, nikdy nedovolím! Při lásce mé k Tobě, o které Ty již asi vůbec pochybuješ, nesmíš mne odsuzovati tak, jak bys odsoudil jinou, Tobě nevěrnou. Nepřiznám a neřeknu si nikdy, že jsem Ti byla nevěrnou. Nemám toho hříchu, a je to přece hřích. Anebo lže mé svědomí? To však není možné, výčitky by mne neušetřily. Ne, nemůžeš tak na mne hledět.

Však nesmíš mne k sobě volat pouze proto, že dala jsem Ti k tomu právo. Nechci býti již nikdy Tvou, mám-li cítiti v každém Tvém slově, že jsem jako ty druhé, s nimiž se stýkáš. Nedovedu vychutnávati zbytky okamžiků, strávených s jinými. Nemohu a nechci Ti býti milenkou, jakých můžeš míti každou noc. Nechci Tě opustiti, nechci Tě neznat, být ale pouze takovou milenkou už nechci. Nevím vlastně sama, co na Tobě chci a co Ti mohu vytýkati; vím jen, že budu raději Tvou přítelkyní, dohrála-li jsem již úlohu – letní milenky. Vím, je to nerozumné a naivní – nemohu však jinak, tak býti Tebou milována nechci. Musíš-li milovati, miluji. Nesmíš však po mé lásce šlapati. Jako mně jsou svaté všechny okamžiky s Tebou prožité a vzpomínky na ně, chci, abys i Ty stejně na ně vzpomínal. Je-li i naše zaslíbení u konce, nejsou u konce city, které tu byly již před vlastním začátkem a které si uchovám navždycky.

Mé psaní tak nedostačuje, jak nedostatečným poselstvím od Tebe byla píseň, kterou jsi mi poslal. Nemohu ani odpovědi dostat, ani slůvka, ani pohledu. Vše se mi odpírá, i když okolnosti povolily. Když se sejdeme, neb když Ty nás předejdeš, jediného slova rty Tvé nepropustí. A já tak čekám na okamžiky, jež Ty tak lehce maříš. Za něco však Tě prosím. Ve čtvrtek o polednách přejdi tudy, abych věděla, že dopis došel. Dostanu však snad příště nějakou zprávu o Tobě, až Tě budu opět prosit? Chci být vždy Tvou Luisou a líbám Tě na rty i oči. Píši Ti naposledy v tomto roce, který patřil nám! Zda vzpomeneš si na Štědrý večer a o posledním dni? Budu s Tebou se svými myšlenkami. Nezříkám se Tebe! Mám Tě stále tak ráda!

* * *

A to je a bylo vše. Nic už jsi mi neměla co říci. Přiznáváš ve všech dopisech rozumovou stránku své povahy a ujišťuješ dětinnou oddaností. Nuže, dítě neuvažuje, ale vrhá se střemhlav i do záhuby. A u Tebe – byla to pouhá obava před dočasným nepohodlím, před nepříjemnostmi a oběťmi. A pak, od rozumového odhodlání k použití lsti není daleko. Každý Tvůj dopis, tak jak tu dnes leží přede mnou, tvoří stupínek ku konci, který byl pro Tebe nejpohodlnější. Možná, že jsi byla upřímná a že jsi postupovala pouze poslouchajíc zákonů svých citů. Ale k témuž jsi mohla dospěti i cestou chladné rozvážlivosti a střízlivého rozboru.

A co že jsi to napsala na počátku posledního odstavce? „Jak nedostatečným poselstvím od Tebe byla píseň, kterou jsi mi poslal!“ Dříve jsi, Luiso, psávala jinak, neboť jinak jsi také cítila! Bylo to Tvé psaní… ach, vím už, znám je všechna zpaměti, z 9. listopadu, kdy jsi mi děkovala také za píseň. Krátká doba čtyřiceti dnů, – a co z Tebe učinila! Tehdy Ti píseň stačila, hledala jsi na obálce a na listech dotek mých rukou, poněvadž jsi mne tehdy ještě milovala. A dnes? Hle, jak lze časově přesně zjistit i z Tvých dopisů, kdy jsi se počala ode mne odvracet! A já – já měl čekat v pevné víře ve Tvou lásku i několik let?

Přála jsi si, abych Tebe míjel, a když já, utrýzněn v mukách probděnou bezesnou nocí, místo kratší cestou podél Tvých oken po dláždění jsem běhal do úřadu blátem a oklikou, ukrývaje se jako vrah, ač jsem byl Tebou vyvolený a dle Tvého doznání vysněný muž, jen abych Tě nebolel svou přítomností, docela tak, jak to tak krásně vystihl Heine ve své písni: „Weil ich Dich liebe –“, ihned jsi toho používala za záminku ke chladnutí… Rozuměl jsem příliš dobře Tvým slovům: „když okolnosti povolily…“ Jak bys mnou byla musila pohrdati, kdybych se byl býval smířil s tímto ponížením a přijímal každou příležitost zlodějsky a chytal se jí jako kosti vyhladovělý pes? Rozuměl jsem tomu příliš dobře: Tvůj muž byl Tebou nasycen, byla jsi tak a tak často jeho, že by už nic nenamítal, kdybych přisel já „vychutnávati zbytky okamžiků strávených s jinými“. A já tak nečinil, abych udržel na výši svou pýchu, kterou bych Tě omračoval, ale proto, poněvadž jsem trpěl více, než Tys byla s to chápati. Vytýkala jsi mi, že nedostáváš pohledů, ani jediného slůvka… Ženo! Byl jsem příliš mužem a měl jsem Tě příliš rád, aby mi byla mohla stačiti almužna, proměňovaná ve směnárně citů, jež jsi s mužem snad právě před chvílí byla vyměnila.

Prchal jsem, zoufalý a hladov. Proklel jsem Tě a přece Tebe miloval. Ale vyhýbal-li jsem se Tobě, činil jsem tak nejen proto, že bys mne již zítra byla s to o to prositi, ale proto, že jsem nemohl hleděti na Tebe, jak zevšedňuješ mým snům. A tato moje mužná láska to byla, která si Tě uchovala v tak světlých vzpomínkách po dnešní den… Prchal jsem před Tebou, proseděl celé měsíce u svého stolu, aniž jsem se mohl dotknouti pera, prochodil celé noci se svěšenou hlavou po pokoji v touze po Tobě, zatím co Ty, po všech svých přísahách, tak snadno ženou zapomínaných, opouštějíc právě objetí mužovo, jsi spokojeně usínala. Dílo spravedlnosti a soucitu bylo dokonáno. Bohužel však pouze u toho, kterým jsi pohrdala, a nikoliv u toho, k němuž jsi tíhla celou svou bytostí. Vytýkala jsi mi jiné ženy, zatímco se mi všechny tak hnusily, neboť jsem už nedovedl rozlišovati po Tvém pádu lásku od prostituce.

Umělas psát, přiznávám, a rozuměla sofistice. Ve středověku byla by Tě katolická církev jak náleží využila v boji proti nevěřícím, v kazatelnách i u lože umírajícího. Možno, že bys bývala byla prohlášena i za světici. Ale mně jsi byla peklem. Klnu Tvojí památce a nesmím již nikdy čísti Tvoje dopisy. Neboť jeden líbám, jihna, a při druhém zatínám pěsti a nechápu, jak bylo možno, že jsem Tě i potom miloval jen o jediný den déle. A já Tě přece miloval déle, celých deset let!

Tvoje matka mi klnula, jsouc cizí kráse a vkusu, jíž největší nemravnost, k níž Tě donutila, byla mravností. Nesměla by žíti v době, která přijde a přijíti musí, aby vysvobodila všechny, kdož jsou prostituováni manželstvím. A přibíjím její jméno na pranýř. Bude v opovržení příštích věků jako dnes všichni, kdo znásilňovali lidského ducha v mučírnách. Tvoje matka mi klnula, a hleď: mí rodiče, kteří Tě neznali, milovali Tě proto, poněvadž jsem já Tě miloval, přes to, že jsem pro Tebe tak trpěl, jak můžeš o tom čísti pouze v starých, dojímavých legendách. A přece Tě miluji dodnes!

I ten důvod hrál v Tvém rozhodnutí: peníze! Jak jsi to psala? „Že lehkomyslně ztrácím tisíce, našetřené rodiči…“ A co já Ti chtěl za to dáti! Všecku svou sílu, své mládí, svou práci, život… Tvůj soucit byl falešný; to, co nenávidím v slově „měšťáctví“, otrávilo vůni mých zahrad. Chtěl jsem s Tebou stavěti chrám věčně nedostavěný, k němuž upíná se tolik lidských nadějí a marně, poněvadž jsou slabé – chrám Života a Krásy, ale Tvojí vinou budou větry staletí ohlodávat pouhou zříceninu. A přece Tebe dodnes miluji!

Připadalo mi, žes v dobách našeho štěstí vydala všechny své skryté prameny najednou, z nichž jeden po druhém vysychal. Zažehla jsi v skvělém sále, připraveném pro hostinu svatební, nedočkavou rukou všechna světla jedno po druhém… Sedím v něm nyní sám, s malátnýma rukama a očima, které koulejí tmu. Počala jsi zdokonalovati lidské svědomí, a to byl konec poezie… Sedím sám a přece Tebe dodnes miluji a – čekám!

Starala jsi se pečlivě o bezbolestný přechod. Dopisy Tvé byly vždy řidšími hosty mých rukou a vždy odměřenější; vážila jsi city lékárnickými vážkami. Chytala jsi se účelnosti, povinnosti, rozumu, počestnosti, všeho, co stírá kouzlo. Hledáním Pravdy zničila jsi Krásu. Viděla jsi se proto pojednou ve střízlivém světě šosáků jako kacířka a s hrůzou jsi připravovala své obrácení. Já zachraňoval svůj Sen. Šlo o to, podržeti Tě v duši takovou, jako jsi byla v době rozpuku své lásky. Byla to opět suchá ruka byrokratova, jež mne zachránila. Byl jsem v březnu přeložen do Prahy, právě v nejvyšší čas, kdy potkati Tebe bylo mi takovou hrůzou. Let rychlíku mi nestačil… Bylo třeba odejíti rychle, neboť každým dnem Tvá měnivá nálada a přibývající objem Tvého těla prozrazovaly příliš zřetelně Tvé dozrávající mateřství. Luiso! Tvé tělo, krásné, štíhlé, dívčí Tvé tělo, znetvořované pýchou a sobectvím jiného, který zvítězil… Šílel jsem, zavíral oči, chtěje neviděti, snažil jsem se Tebe neslyšeti, a Ty, Tys myslila, že už Tě nemiluji!

Pryč, pryč! Napjal jsem všecky páky, abych se dostal do Prahy, a okolnost, že proti mé žádosti stojí třicet šest žádostí jiných uchazečů, z nichž mnozí opírají se i o velké vlivy ve Vídni, mne ničila. Co bude se mnou, musím-li tu zůstati snad ještě celý rok? To vítězství Tvého muže, který mi svěřil s takovou pýchou Tvé tajemství… Překypoval štěstím. Na Tvé měnivé nálady hleděl s blahovolnou trpělivostí šťastného otce… Otec dítěte, které jsi slíbila mně! Cítil jsem výsměch v každém jeho pohledu a slově, a v něm vysmívala se mi všecka tupost, zlomyslnost a obmezenost nepřátelského maloměsta. Věděli všichni, že všechnu naději skládám ve své přeložení. A kdyby selhalo, nezbývalo by mi nic jiného než utéci!

A teprve letos na jaře, po deseti letech, jsem spatřil Tvého syna poprvé. Musil jsem ho viděti. Počkal jsem si na něho, když ho doprovázel někdo cizí, kdo by nepoznal mého vzrušení, do školy. Zděsil jsem se, jak je podoben Tvému muži! Ne, toho nepopřeš; to je neklamným důkazem toho, že jsi se mu tehdy oddala s láskou. Jen vítězící personalita v tomto okamžiku vtiskuje ráz a určuje i rysy tváře klíčícího plodu. Ztrácela jsi se v něze, rozplynula jsi, oddala se mu, v něze přijímajíc i jeho vůli. Pozbyla jsi sebe samu, přijala jsi ho plně a s láskou… Bál jsem se tohoto okamžiku, odkládal jsem jej tak dlouho, až konečně jsem musil proniknouti i do tohoto Tvého tajemství. Nevěřím Tvým dopisům. Kdybys ho byla tehdy tolik nenáviděla a mne milovala, musilo by dítě býti čistým otiskem Tebe. A vidíš – i to dítě bych měl rád, jak nekonečně Tebe miluji!

Až k tomuto roku naší lásky dosahovalo každé mé přání svého cíle. Výbojností, nadáním i rázem své osobnosti dosáhl jsem vždy, čeho jsem si přál. Tebou dosáhl jsem vrcholu na této své vzestupné dráze. To je důkazem toho, že tento osudný rok 191* je mezníkem mého života, a že Tys byla vrcholným mým přáním. Od tohoto roku začíná se můj sestup. A sestup je vždy zánikem. Štěstí, jak lidé říkávají, mne opustilo; ale tos byla Ty! Od té doby mé ruce zeslábly: vše, čeho jsem si přál, bylo tak daleko, že jsem marně vztahoval svou ruku. Neúspěch stíhal neúspěch. Toto poznání dodávalo mé tváři rysů hořkosti, která můj zánik urychlovala. Měl jsem vůli zlomenu: přeje si něčeho, nevěděl jsem ani dosti jasně, zda si toho přeji skutečně. Neměl jsem potřeb, přání, cílů… I nejsnadnější věc se mi nezdařila; všechny předměty nabývaly kulatého tvaru a tak hladkého povrchu, že mi vyklouzly z dlaně, i když jsem je konečně už měl… Víš tedy dnes, co jsi pro mne znamenala!

Každý rok shledal se se mnou opět ve větší propasti; roky přicházely jako vleklé, nekončící serpentiny vedoucí z hory ztraceného štěstí do hlubin. Slunce zapadalo každý rok dříve, ročně ubývalo jeho tepla i světla v mém životě. Tys zůstala nahoře, a já sestupoval, za každým krokem se k Tobě obraceje. Je proto přirozeno, že historie mého dalšího života byla řadou malých neúspěchů a velkých bolestí. Odbudu ji několika slovy, neboť hlavní bylo už řečeno.

Vrátil jsem se do Prahy a hledal jsem Tebe! Chodil jsem bez ducha po ulicích, domnívaje se, že Tě přece najdu. Počítal jsem dny a měsíce, kdy budeš se moci objeviti přede mnou, zbavená dívčího kouzla jako matka dítěte někoho jiného, ale přece jen mnou milována. Zastavoval jsem se, otáčel. Hledal jsem ve tvářích potkávaných žen Tvé rysy. Často šel jsem jako somnambul za hlasem, který připomínal mi Tebe. Slyšel-li jsem písně, jež jsme spolu zpívávali, nemohl jsem se opanovati ani ve společnosti. Potkal-li jsem ženu, Tobě podobnou, díval jsem se jí upřeně a déle, než se slušelo, do tváří, odhaduje, kolik jí chybí do Tebe. Nebylo předmětu, ulice, náhody a osob, jež by mi Tebe nebyly připomínaly. A po každém takovém vzrušení prožíval jsem tytéž chvíle svrchované bolesti, jako tehdy, po našem setkání pod lucernou na konci pusté zdi tovární. Proč? Proč mi každá nálada, jež byla v určitém vztahu k Tobě, každý předmět, jenž mi Tě vyvolal v duši, chutnal jedem mého zklamání? Proč mi nepřipomínaly, alespoň někdy, výjimečně krásu s Tebou prožitou?

Byla jsi pro mne ztracena; zrušila jsi slib, rozhodla jsi se zůstati, a, aby Tvé odhodlání bylo nezvratné, zpečetila jsi je dítětem, které tě mělo k místu poutati. Co jsem měl dělati já? Zapuzen Tvou rodinou, zhanoben Tvým mužem, opuštěn a zklamán Tebou překročil jsem práh tanečního sálu. Ale jak mi bylo u srdce, když jsem si uvědomil, že Tebe v tanci objati už nemohu. Ale šel jsem: sál přeplněný těly, vůněmi, prudkým dechem, hlukem a světlem vytlačoval prázdnotu prostoru, jež se vrhá do samot… Tu nebylo samoty. Přišel jsem sem, abych nasytil oči barvami, sluch zvuky, umučen vyčítavými kouty svého bytu, kdes byla příliš postrádána.

Hle, kdosi mne béře podpaždí. Dříve kolega v úřadě a pak soupeř v boji o pražské místo. Představí mne své ženě a její svobodné sestře. Je tak dobrá, neskonale dobrá, jako Ty! Přijímám vděčně její zájem, tisknu jí dojat ruku. Setkáme se několikrát. Ano. Bylo by možno ještě žíti? Její oči mi říkají ano. Má vlhké oči a plnou tvář. Ale to hlavní, dobré, oddané, dívčí srdce. Ptám se jí. Klopí hlavu s uzarděním. Posílám jí kytici růží jako pozdrav. Ale bývalý kolega, který v boji se mnou byl poražen, když už mé jmenování bylo ve všech listech, se mstí. Vymýšlí pomluvy. Sám s minulostí prostituta otírá se o naši čistou lásku. Luiso! A tak touha dostati se pro Tebe do Prahy, stává se i tu mi osudnou. I tu mluvíš mocným záporem do mého života. A Marie, s níž se loučím věncem veršů v listech, je pro mne ztracena; mluvíme spolu naposledy, opět v tanečním sále. Vnucují jí za manžela jeho bratra… Její velké věno bylo předmětem lačné pozornosti obou počestných bratří. Ale ona nezoufá; lze čekati a netřeba vždy poslouchati vůle rodičů. Čas vše napraví…

Tak utrácím celý rok. Jako žihadlo v otevřené ráně píchá dopis přítele z města, kde jsem zůstavil své štěstí. Hlásí mi, že se Ti narodil syn, ač jsem ho o tu zprávu nežádal. Přichází rok nový. Vánoce stráveny zimními sporty v Krkonoších, neboť bylo potřebí změny; nedalo se žíti za trvalé deprese v témž prostředí. A tam seznamuji se opět se ženou, jež se Ti přibližuje na dosah ruky. Táž pružnost, hlas, vlasy, oči… Domnívám se, že jsem Tě našel. Po urážkách, jež odmítnutí Tvou rodinou mi způsobilo, působí tak hřejivě, vidím-li, že jsem tu vítaným hostem do rodiny. Z hosta stává se přítel, z přítele snoubenec, ze snoubence muž… Potkali jsme Tě jednou; stěží jsem obdržel díky za pozdrav. Bylo to před sňatkem. Ani tento sňatek nebyl bez přímého vztahu k naší lásce.

Krátké manželství mne poučuje o tom, že jsem se mýlil. Nejsi to Ty! Pokouším se zoufale přenésti Tebe do bytosti své snoubenky. Marně! Jinak se směješ, jinak pláčeš a – jinak jsi milovala! Pokouším se jeti s ní k moři; znala je už, nebylo pro ni žádným překvapením, nechává ji lhostejnou, bez účasti, bez vzrušení. Jak jinak chápala a vnímala jsi Ty! A víš to vůbec, že jsem se oženil? Přál bych si, aby Tě to ranilo, ač ze vzdoru jsem tak neučinil. Bylo Ti to lhostejné? Hleď: potřeboval jsem klín, kde bych se mohl vyplakati. Všechnu svou lásku k Tobě namáhám se přenésti na ni, ale vše je marné. Vypáčí můj psací stůl, upozorněna nepodepsanými listy na mou lásku k Tobě, najde i Tvoji podobiznu. Najdu ji jednoho dne její rukou postavenu na svém psacím stole u květin… Zdá se, že moje žena velmi trpí. Churaví, musím volati lékaře. Je potřebí cesty na jih, na Rivièru a do Paříže, a jsem zase sám. Trpí opravdu, anebo je to můj trest? Ale rozhodně to nejsi Ty! Ty, po níž toužím, mluvě k ní a ji líbaje; vím, že se rouhám, ale pomoci si nemohu. Nenajdu lepší ženy, když Ty mou býti nesmíš, ale nemohu jinak.

Žárlivost stává se potřebou neklidu. Týrá mne. Je teprve pak klidna, jsem-li já zoufalý. Má potřebu stonati, aby viděla moji starostlivost a mé obavy o její zdraví. Toto manželství udržuje se více s ohledem na lidi. S krvácejícím srdcem poznávám svůj omyl a poznávám, že rozchod bude nutností. A jednoho dne, bylo to na počátku našeho manželství, vyslovuje se o Tobě s neúctou. Myslí, že Tvůj syn je mým dítětem! Och, jak bych se k tomu přiznal nadšeně… jen nebýti těch rysů, tolik podobných. Doráží znovu. Zítra opět. Přerušuji ji ledově:

„Bylo mi velikou ctí poznati tuto ženu. Měla takové vlastnosti, že ji dávám za vzor všem, ani… vás nevyjímaje…“

„Chcete mne srovnávati…?“

„Zadržte! Nezapomeňte, že tato má přítelkyně je dámou.“ Nesmírný důraz, kladený na poslední slovo, vede k pláči. Odcizujeme se pozvolna. A když přichází světová válka, do níž odcházím s jedinou bolestí, že jsem se s Tebou nerozloučil, vítám ji. Snad já jediný ji vítám. Není možno, abych v této zkáze světů nezahynul. Není třeba sebevražd… Celý svět stává se vrahy, kteří budou po mně slíditi na cestách i ve vzduchu. Odcházím rád, první den mobilizační mohla jsi mne už viděti ve vojenském. Jdu, abych se nevrátil – na shledanou, Luiso!

Avšak vracím se. Z nemocnice do sanatoria se vracím. Plížím se po Praze jako stín. Co děláš Ty, má Luiso? Hle, ležím v nemocnici, a moje vlastní žena mne nenavštěvuje. Jsou vánoční svátky, a já jsem sám, v úzké cele, kam mne přicházejí těšiti lékaři. Viď, kdybys to věděla, že bys sem přišla, Luiso? Myslím na Tebe, používaje aqua laurocerasi, uhličitých lázní, elektrizačních přístrojů a maje zafačované nohy. Ležím a nespím. Tři měsíce. Vycházím na jaře poprvé do ulice; ke konci února, a slunce hřeje. Jsem to já? Můj stín plíží se, opíraje se o hůl, ulicemi. Píše se rok 1917, a já potkávám Tebe. Salutuji, chvěji se. Jak krásně, hluboko do očí jsi se mi podívala. Nezastavil jsem Tě, neměl jsem té síly tělesné ani duševní. Musil jsem jíti jako stroj, dále; a snad Ti mé vyhaslé oči řekly více, než kdyby se má ústa byla otevřela.

Toho roku je rozchod mého manželství umluvenou věcí. Rozejdeme se, jakmile se válka skončí. A hle, pojednou se dovídám, žes volna, Luiso! Právě letos bylo Tvé manželství rozloučeno. Nemyslím na nic jiného, než na Tebe! I já budu volný, a Ty můžeš dokázati, zda jsi mne měla ráda. Chtěl bych zadržeti Tvé city. Zdá se mi, že se příliš rozbíhají. Zdá se mi, že Tě samota plní také hrůzou. Abych nepřišel pozdě! Na shledanou, Luiso!

Vracím se z války jako člověk, který se nalezl. Jsem někým jiným, ale jsem a těším se. Rozvod mého manželství je snadnou věcí. Nebylo ani třeba mluviti o nevěře ženy, která ještě, žijíc po mém boku, zaslíbila se jinému. Ale nejsem jako Tvůj muž, Luiso! Nechť každý jde, kam ho srdce táhne. Jde ode mne, jest volna. I všechnu vinu beru na sebe. Líčení trvá dvě hodiny. Jsou to kruté hodiny! Zdá se mi, že se soudci se zřejmou okázalostí a netajenou chtivostí prohrabují v mé duši. Stojím tu jako nahý. A, co to? Soudce se vrhá na mou ženu a vytýká jí milostné pletky? Jak ošklivé slovo. Zapomínám, oč jde. Vstávám prudce, slyším-li že ji i soud tak přísně odsuzuje, a počínám mluviti. Stávám se obhájcem své cti, mluvím a dociluji úspěchu; žena je zproštěna vší viny a já, obhájce, odcházím jako odsouzený. Ale je to nutné. Cítím, že jsem vinen – svou touhou po Tobě, Luiso! Soud vrátiv se z poradní síně, povstává. Vidím, jak si předseda posazuje na hlavu baret. Na co tak dlouho čekáme? Zdá se mi, že to vše trvá věčnost, chtěl bych už býti daleko odtud. Slyším na polovici poslední větu soudcovu: Manželství dr. Arnošta Grama s chotí Jaroslavou rozenou Němcovou se rozlučuje… A pak ještě vidím, jak moje žena chce povstati. Dívá se slábnoucím, vděčným pohledem po mně… Vidím, že přemáhá mdlobu a její rty volají zoufale: „Arnošte!“

Ale tato samota mne, ku podivu, neděsí. Vybíhám ze soudní síně a mám v duši zmatek: stesk s nadějí, stesk s nadějí, a to je vše. A já Ti píši, Luiso! První dopis po tolika letech. Dopis plný touhy a bolestí, výbuch za výbuchem; mlčel jsem k Tobě tolik let, každé slovo má význam hlubší; každé slovo mluví za všechna ta léta bolestí a odříkání. Odpustil jsem Ti. Přijal bych Tě i s Tvým hochem. A já Ti píši, rychle, neboť se obávám, že přijdu pozdě.

25. února 191*

Má dobrá, drahá Luiso, smím Tě tak nazvati? Nevracím se k jménu po letech: já se s ním nikdy nerozloučil. Říkal jsem Ti tak celých osm let. V době, když jsem Ti směl tak říkati, viděla ve mně Tvá rodina démona. Smím Tě tak nazvati dnes, kdy pročištěn utrpením nekonečně dlouhých let, mám jedinou touhu, Tě pozdraviti a dokázati Ti, jak mi na tom záleží, abych Tě neztratil? Vezmeš mi i tuto útěchu? Je to hrozné vědomí bezúčelnosti pro mne, nebýti Tobě ničím. Znáš ten cit? Býti lampou v cizím bytě? Byl jsem donucen vydat Tvé listy a fotografie, ale nevydal jediného, v němž bylo o lásce, nevydal jediné ze dvou podobizen, zhotovených pouze pro mne. A jedna z těchto, která visela celou tu dobu v mé pracovně, provázela mne na každém mém kroku i ve válce, kam jsem šel s Tvým jménem na rtech, ač jsa ženat, Tvé dopisy byly uschovány v sejfu banky, jejímž ředitelem je bratranec; zaručil se mi, že je před svědkem, mým strýcem, zapečetěné spálí ihned, jakmile dojde zpráva o mé smrti.

Musím Tě překvapiti sdělením, že Tvůj parfém z Tvých listů dosud nevyvanul, a že jejich obsah je tak mým majetkem duševním, že jich ani oheň nezničí. A chci Ti na něco vzpomenouti. Psala jsi mi 19. října 191*: „Nyní Tě ještě zajímám… Máš mne a nemáš. Stále se ještě o mne obáváš, stále ještě se se mnou zabýváš. Co ale potom, když budu stále s Tebou…?“ A proč Ti to píši dnes? Abych Ti dokázal, jak jsi mi křivdila, podezírajíc mne z nestálosti. Jak jsem tehdy trpěl. Přál jsem smrt jemu nebo sobě, neboť nebylo lze vyváznouti. A když jsi mi potom svěřila, že jsi jeho ženou a že zůstaneš, vyvrávoral jsem se nejen z ulice a určitého města, ale ze všech snů a ze života. Prchal jsem před sebou. Hledal jsem Tě všude. Tak si můžeš vyložiti i můj sňatek. A dnes, kdy Ti nemohu být už ničím, jak jsem sešlý a stár, kdy už nemám nic než tu svou velkou lásku, přicházím k Tobě jako hráč, vstávající od hry, v níž prohrál život. Prohrál jsem jej za těch sedm, osm let, trpěl a Tys trpěla. Měl bych vášnivou touhu měřit svoji bolest s Tvojí, abych si nemusil nic vyčítati. Chtěl bych, abych byl býval trpěl ještě mnohem více, ač již to, co bylo, mne zdolalo, abych dnes, pohlížeje do Tvých očí, mohl v ně hleděti čistě; a chtěl bych státi před Tebou mladý a krásný a chtěl bych býti Tebou milován jako tehdy. Vidíš, a Tys mi tehdy psala, že jsi pro mne jenom „letní sezonní láskou“! Luiso! Chci s Tebou mluviti, ale bojím se, že se Ti ještě více zhnusím. Byl jsem vždy jenom k Tobě obrácen. Čekal jsem Tě v den svého sňatku před evangelickým kostelem, že přijdeš a řekneš: „Tu jsem!“ Čekal jsem Tě v horečkách v nemocnici, kam nikdo za mnou nepřišel. Chtěl jsem se dívati Tobě do očí a slyšeti Tvůj hlas. Možno, že bych s tím opět na řadu let vystačil.

A dnes? Ztrácím se všemu, mizím světu, jda k Tobě. Přihlásil jsem se proto k Tobě, uslyšev, žes konečně volna, neboť se ve mně ozvala znovu touha po životě. Ty a můj život jedno byly jste! Cítil jsem, že bych znovu dovedl žít, zápasit, věřiti… že bych omládl. Ozval jsem se. Přišla Tvá odpověď, prozrazující velké utrpení, ale zůstavující mne na pochybách, co je s Tebou, jsi-li šťastna, milující, plna té velké lásky, jíž jsi mne kdysi obdařila. A chtěl bych získati Tvou vděčnost, něhu a přátelství, chtěl bych Ti posílat květiny, mluvit s Tebou, obklopit Tě tisíci krásnými předměty, abys byla šťastná, vykonati pro Tebe něco pohádkově velkého, abys cítila tíhu slov, psaných před mým sňatkem Tobě.

Hledal jsem Tě dnes marně po ulicích, za každým rohem; nechtěl jsem, abys mne viděla tak ubohého, a přece jsem po tom tak toužil. Přišel jsem domů a ulehl, a bojím se, že Ti už nebudu moci nikdy říci, co chci, že budu opět nemocen a sám, jako tehdy, a pouhá vzpomínka na to již mne děsí. Stále jsem si říkal, co si počnu, až Tě potkám? A co, kdybys mne minula a neodpověděla mi? Co potom se mnou? A kdybys se zastavila, zda bych ovládl svou radost, pýchu a rozrušení, aby toho nikdo nepozoroval? A proto si myslím, že bude lépe, přijdeš-li ke mně! Budu Tě čekati den za dnem, až přijdeš. Moje nejhezčí vzpomínko, dopřej mi chvíle hovoru! A nejsi-li už to Ty, kterou jsem miloval, budu Tě milovat jako sestru své zemřelé Lály, které už není…

Snad Tě přece poněkud bude zajímati, co a jak bylo. Nezdržím se jistě výbuchu nadšení, až přijdeš, ale neboj se! Víš, můj pes, ten také skáče, je-li šťasten. Nepiš, nechoď si třeba, znič mne, ale nech mne Tebe čekati. Jsi mojí dlužnicí, neboť jsem trpěl pro Tebe. Jedině Ty jsi rozhodovala o nás dvou, a já nesměl ztěžovati Tvé postavení, vida Tvé odhodlání, jež ničilo současně dva životy. Nemáš dnes jména jiného muže, ukončilas to utrpení, a k čemu nebylo tehdy dosti síly a mužnosti, ukončila jsi hrdinně, pro sebe, ne už pro mne, vím to. Přicházím k Tobě s prosbou, abych Ti směl býti něčím: zálohou, slibem, důvěrníkem, otrokem – což já vím? Zůstal jsem Tvůj. Krásné vzpomínky a touhy udrží dlouho předměty svěžími. Oddej se tomu zahřívání zdaleka jako květina ve skleníku, než zasvítí zase slunce.

Vím, že máš třeba kolem sebe mnoho lidí Ti oddaných, nevím však, najdeš-li jen jednoho z nich, který by se utrpením vykoupil z hříchů, a tak se očistil. A býti očištěn je větší zásluhou, je daleko více než býti čistý! To už církve všech světů a věků uznaly. Ať chceš či ne, zůstávám Tobě tím, čím jsem byl před lety. Jenom vědomí, že tento vztah, udržovaný, jak se obávám, pouze mým nitrem, se neblíží svému uskutečnění a nenabývá přesných vztahů životních i zevně – a to je, co mne bolí. Myslil jsem, že po prvém psaní přijdeš, Tys však psala. Tak obřadně! „Pane doktore!“ Čekám Tě. Dej mi možnost, abych se o Tebe zasloužil, a Ty mi budeš spláceti smíchem a důvěřivým slovem, jako jednou u moře, k němuž jsem Tě vedl za ruku. Neboj se mne a přijď. Myslíš, že straším? Přijď a dokaž mi svou důvěru, bez níž žíti nemohu. Na shledanou, Luiso!

* * *

Vyměnili jsme ještě dva, tři dopisy, v nichž jsi se pokusila vyložit mně sebe jako člověka zcela nového. Nechtěla jsi navazovati na minulost. Nejtěžší obvinění jsi řekla, jež jsem se pokusil vyvrátiti. Tvrdila jsi, že já Tě zradil, že jsem se naší láskou vychloubal. Nemohla jsi mi způsobiti většího žalu. Ale dokázal jsem Ti nepravdu Tvého tvrzení dopisy i svědky, a Tys uvěřila… Ale já myslím, že jsi naslouchala klepům lidí, kteří mě chtěli Tobě vzdáliti, proto jen, abys měla náš rozchod snadnější. Abys mne mohla vytrhnouti ze svého dobrého a spravedlivého srdce, musil jsem se státi ničemou Tebe nehodným, ale právě takovým, jakým mne líčili zlí lidé… Bylo to velmi pohodlné, Luiso, takhle zabíti člověka. Nejstrašnější vraždu jsi spáchala a trpím, pomyslím-li, že Tvé ruce, Tvé myšlenky, srdce, oči, Tvůj hlas – vše že pomáhalo mne utloukati s tlupou zákeřníků, kteří Tě obklopili po mém odchodu.

Dnes už víš, že to pravda nebyla. Co mi to pomůže? Jsem ubit! Mám Tvé přátelství, a nemám Tvé lásky. Ale přece jsem se na Tebe tak nevýslovně těšil. Čtrnáct dnů jsem čekal, ale Tys přišla přece. Zaklepala tiše a vstoupila… Nezapomenu nikdy té chvíle. Divila jsi se, kde jsem vzal Tvoji poslední podobiznu? Vypůjčil jsem si Tvůj obraz od našeho přítele a dal jej zhotoviti. Usedla jsi za psací stůl. Zanesl jsem Tě lahůdkami, odešel do druhého pokoje, otevřel piano a začal hrát a zpívat píseň, a Tys nevěděla proč. Ve velkém zrcadle pozoroval jsem od piana každý Tvůj pohyb. Naslouchala jsi písni, která byla psána pro Tebe.

ZAS VONÍ AKÁT…

I.

To bylo v době, kdy nám srdce kypí
víc toužíc po něze než po vášni.
My potkali jsme se, když kvetly lípy…
Oh, náhoda to byla prazvláštní.

Tak dávno je to a přec ještě bolí…
Nám, mladým, patřil tehdy celý svět.
Nechť vzpomenu si z dob těch na cokoli,
– já nemohu své vzdechy zadržet.

Byl dětský tak a hořely mu zraky,
a nevěděl, co počít se mnou má,
mne líbal nesměle a plašil ptáky,
již do tmy větví tloukli křídloma.

A hladě, chtěl mne celou v náruč pojat:
já byla mu tak svižná, veliká…
V klín vtisk mi hlavu, štěstím svojím bohat
a chápati mne učil básníka.

My byli sami… Zvolna vyšel měsíc…
Mně zdá se vše, jak bylo by to dnes.
Já chvěla jsem se, v rámě se mu věsíc,
a za ním kráčel věrný jeho pes.

Nás touha vypjala, jež tělo mučí.
Oh, dosud jeho tváře planout vidím!
Já zvolala, když strh mne do náručí:
„Váš pes se na mne dívá… Já se stydím…!“

II.

A jarního dne kdysi v podvečeru
jsme v náručí si klesli vášnivě.
Tu v radostné a žhavé jizby šeru
já zřela planout věrné oči dvě.

Nám dálka zněla hudbou přitlumenou,
a vůni akátů jsme vdechli z nábřeží.
„Oh, Luiso moje,“ šeptal, „jsi mou ženou!“
Vtom hodiny bít začly na věži…

Jak sladké je být zapomenut světem
a jednou bytostí být takto milován!
Nás oba mládí zasypalo květem,
rtem vášnivým list našich těl byl psán.

Pes, nepovšimnut, přiblížil se k lůžku
a lízal nohu mou… Jak dnes ho vidím.
Já, vzkřiknuvši, se skryla pod podušku:
„Tvůj pes se na nás dívá… Já se stydím…“

Však on se smál a vlas mi hladil z čela.
Psa zahnal žárlivě a u nohou mi klek:
„Má strach, že bys ublížit mi chtěla…“
mi řekl v myšlenkách a hlas mu změk.

„Vždyť pes Tvůj viděl naši lásku růsti,
je shovívavým svědkem jejím též.
Pes věrný je, a ten mne neopustí,
… ni tehdy pak i ty když odejdeš!“

III.

Jak dávno tomu! Mládí chvatně mizí…
Let přešla řada, léta plná změn.
My potkáme se, jsme si zcela cizí.
– Já vdala se, on zůstal svoboden.

Zas voní akát… Pro jiného voní,
a hudba láká mladá srdce blíž…
Tvář jeho bledá zdvořile se kloní,
a setkání se zdá být na obtíž.

Já zradila ho. Necitelně, krutě…
Oh, dnes už vím, proč jeho pes se bál.
Já neslyšela proseb: „Miluju Tě
a milovat jsem Tebe nepřestal!“

Už nenávidí mne. Ah, zda ho dosud svádí
snad vzpomínka na vůni akátů?
Ah, škoda jen, že jednou jsme jen mladí,
když milujeme v prvním záchvatu.

Mne bolí, když pes jeho běží ke mně
jak dřív, když sobě chodili jsme vstříc,
a čeká, že ho pohladím zas jemně
a půjdeme dál spolu do ulic…

Pes stojí, čeká… Zpět ho nezavolá,
sám smuten vrací se… A psa když vidím,
mně plakat chce se, a já šeptám zpola:
„Váš pes se na mne dívá… Já se stydím…!“

* * *

Dozpíval jsem. Chápu, proč jsi svěsila hlavu. Pozoroval jsem Tě v zrcadle a neušlo mi ani bolestné stažení rtů, ani první slza ve Tvých tmavých řasách. Nevolky dal jsem do hlasu všecko své zoufalství. Náš minulý život táhl Tvou duší…

Vzpomínka na tišinu letního parku v noci, kam jsme chodívali s Tvým mužem ve třech na procházku, kde se vysoko v topolech volali slavíci a kde, námi probuzení, ptáci polekaně naráželi křídly do větví křovin; vzpomínka na psa, který nás provázíval, na akáty, které se rozvoněly Prahou právě v týž den, kdy jsem Tě čekal na vyšehradském nádraží a kdy jsi šla ke mně; vzpomínka na tu chvíli, kdy jsme viděli, jak můj pes stojí u lože a udiveně na nás pohlíží a jak jsi potom vykřikla, když jsme již na něho zapomněli a pes Ti lízal drsným, svým jazykem nohu…

Byla to právě tato píseň, která se zpívala potom často na večírcích po Praze. Několik předních zpěvaček ji zpívalo v sále za pozornosti jedva dýchajících hostí z přední pražské společnosti, kteří se marně po Tobě otáčeli. Kdes byla, Luiso? A víš, jak mi bylo u srdce? Píseň se stala v uměleckých kruzích tak populární, že ji v kterési místnosti počali hrát vždy, kdykoliv jsem vstoupil a zpívala se i v rodinách. Zpívala ji též primadona naší opery za doprovodu skladatele…

„Ach, takové závratné štěstí a krása se už nikdy, nikdy nevrátí…“

Vzal jsem Tvé ruce do svých a pohlížel Ti do tváří. Je možno, že jsi opět u mne? Ty, moje jediná, krásná Luisa u mne? Je možno, že zas držím Tvé ruce a smím Ti hledět do velikých, hlubokých Tvých očí? Jsi to Ty?

A pak jsme spolu hovořili a hodiny nikdy neúprosněji a zlomyslněji nezkracovaly lhůty vyměřené Tvému pobytu u mne. Vyptávala jsi se na to i na ono. Jak všední mi připadalo vše, co jsme mluvili. Cítil jsem jen veliké zklamání. Svátek, na který jsem se tolik těšil, byl obyčejným, všedním dnem. Mluvil jsem lhostejně a Ty též. Zapíral jsem své pohnutí úsměvem a to posilovalo Tvou nedůvěru.

Našla jsi na stole několik popsaných archů a prohlížela jsi je. Viděl jsem, jak se Ti ruce zachvěly, když jsi objevila báseň, kterou jsi počala pročítat:

JSI TO TY…?

V opojném víru hidalgo lásky
zapadl pro Tebe v taneční rej.
U vchodu čeká a prohlíží masky.
Jsi to ty? – Nejsem! Nečekej!

Vzpomínám před léty: náš tanec prvý!
V objetí opil nás valčíku sen.
Ztracena světu se vznícenou krví
uprostřed sálu mne líbalas jen…

Uprostřed sálu, v tom polibků chtění,
v opojném vzduchu a výdechu těl,
pro Tvoje vášnivé políbení
s Tebou jsem do světa odtančit chtěl…

Tehdy jsem prchal před tanečním vírem.
Dnes se v něj vracím. Co hledám tu jen?
Že jsem Tě ztratil kdes ve světě širém,
jdu, by mne opojil valčíku sen.

V bolesti masku mne oděla léta.
Tak nelze tančit a nelze se smát.
Vracím se do sálu z širého světa,
hledaje ženu, již měl jsem kdys rád.

V ohnivém víru hidalgo lásky
zapadl pro Tebe v taneční rej.
Ženu svou hledá a vidí jen – masky.
– Jsi to Ty? – Nejsem! – Nečekej!

Přivedl jsem svého psa, líbil se Ti. Byla jsi nadšena jeho inteligencí a ptala jsi se po jeho jméně. Jak jinak by se mohl jmenovat, než jako kdysi Tvůj? Brok, ano, Brok! Čeho jsi se dotkla, vše Ti připomnělo, že jsi žila celých osm let se mnou, ve mně, zapírajíc mne nebo toho netušíc. A jak Ti stále něco lpělo na rtech, s čímž jsi nemohla a bála se mi svěřiti. Chvěl jsem se po celém těle. Tušil jsem, že to bude něco, co mne podetne rázem jako blesk. Držel jsem Tvou ruku a hleděl ti do očí. Jak jsem se těšil na tento okamžik! Zastavil jsem se citově u poslední řádky Tvého posledního dopisu až do tohoto dne, kdy měl se můj život opět počínati nebo pokračovati s Tebou po tak dlouhé přestávce. Jenom ten bolestný výraz kolem úst. Co je Ti, Luiso? Bojím se tázati se; ale konečně se vzmužíš a otvíráš rty.

„Milý pane doktore! Promiňte, ale – jsem zadána… Ten, koho mám nyní ráda, ví, že jsem šla k vám…“

Dělám, jako bych přeslechl. Chtělo by se mi zvrátit se do pohovky, v hlavě to bodlo. Ale nutno se ovládnouti. Ani jediný sval mne nesmí prozraditi! Ani nevysvětlím, co jsem vše podnikl, več teď doufal. Vidím, že mne pozoruješ, a vydávám poslední svou sílu.

„Ach, tak, pardon, milostpaní…“

Vypravuješ o všem, co bylo. Musím se soustřediti, vždyť lačním i nyní po Tobě. Zdá se mi, že Tě slyším už jen napolo a nesmím propásti jediného Tvého slova a pohybu. Co jsem, bláhový, mohl čekati od Tebe, jež jsi také jen – žena? Vypravuješ o svém dítěti, svém životě.

„Je pravda, myslívala jsem často na vás. Dříve trpce, jako na svůdce… nyní z pouhé zvědavosti, abych si leccos objasnila z minulého života. Jsem už dva roky po rozvodu a mohu hleděti na vše nepředpojatě. Nedivte se, že jsem se proto po vašem odjezdu v chorobném návalu upřímnosti a soucitu s mužem přiznala jemu k své vině. A nyní přišlo teprve peklo! Myslila jsem, jest to dobře! Trp, je to zasloužený trest za Tvou nevěru – řekla jsem si. Myslila jsem, že přiznání a dítě mne vykoupí. Od kolika mužů jsem mohla čekati takovou velkomyslnost? Vy jste výjimka. Jsem ráda, že jste se zachoval k své dřívější choti tak noblesně, gentlemansky. Ctím vás za to. To byl čas, kdy jste z donucení vydával mé dopisy. Ale můj život byl zlý. Spílali mi všichni, vždy a všude, ve společnosti, nebyla jsem jista před hrubou, kompromitující mstivostí svého muže, jeho nadávkami a bouřemi. A začla jsem si uvědomovati, že to, co já provedla, učinila jsem – z lásky. Jednala jsem podle citu a měla jednati podle rozumu. To je to! Uvědomila jsem si, že je marno býti obětavou, dobrou, oddanou a úslužnou… A tak pomalu rostlo mé sebevědomí i odvaha a po pěti letech, díky bohu, dostala jsem se až k rozvodu. Myslím, že by žádná žena mého věku a povahy byla neodolala vaší vytrvalosti… A nahlédla jsem, že nejednal jste o nic hůře, než sta jiných mužů by bylo jednalo, kdyby byli přišli na práh tak chatrně stavěného manželství… Odpustila jsem už vám dávno. Děkuji vám za vaše přátelství… Nesahám po něm z potřeby, ale vážím si ho a přijímám a tisknu vaši ruku, i když ona byla příčinou mého vyšinutého života… Jsem nyní docela spokojena. Netrápí mne nic, nalézám i v těch nejvšednějších a nejsmutnějších vzpomínkách účel…“

Zarděla jsi se pod mým dlouhým pohledem.

Přesvědčila jsi se, že jsem nelhal. Vše, čeho jsi se jen náhodou dotkla, dokazovalo Ti mou lásku; byla jsi zmnohonásobena mými vzpomínkami, každý předmět představoval svým umístěním, barvou a tvarem duši jsoucí s Tebou v styku trvalém. Lidé mi dnes mohou vytýkat slabost a nemužnost. Budiž! Což však desetiletým hledáním se neunaví ruka a srdce neklesne? Vrať mi moji sílu, nemůžeš-li mi vrátit svou lásku. Slyšíš?

Zlomyslní nazvou mne šílencem a slabochem, nemohouce pochopit tak hluboký a čistý idealismus. Místo aby Tě zatratili jako pramen obecného zla, kterému i já jsem podlehl, budou Tě ceniti nade mne. A ačkoliv Tě proklínám, toto vědomí mne blaží: budou Tě milovat pro Tvou krásnou tvář i pro Tvou duši, která byla kdysi schopna lásky tak veliké. Kdysi?! Což nemiluješ dnes toho… nového svého milence právě tak, Ty… Ty…

Osušila jsi slzy vzpomínek a odcházela ode mne s lehkostí akrobatky života. Proč jsi přišla ještě vůbec ke mně dnes, kdy mne nemiluješ? Chtěl jsem Tě zahanbit, chtěl jsem Tě vidět skleslou, zestárlou a ubohou, – a Tys vítěznější než kdykoli předtím. A kalné vody mé nenávisti dorážejí na úzké zdi pobřeží a ženou se přes jez, který znamenáš v mém životě. Nemám větší urážky, kterou bych Ti vmetl do tváře nad jediné jméno: Ženo…!

Poslouchal jsem Tě nehnutě. Nebyl jsem mocen slova. Teprve tento dopis Ti vše vysvětlí. Neřekl jsem Ti, že Tvá velkomyslnost není na místě. Ale každé Tvé slovo mne zranilo. Odešla jsi a ve mně dozrával čas. Nepřišla jsi dlouho. Slyšel jsem o Tobě, že máš přítele; jednou jsem Tě potkal na schodech svého domu; vycházelas s ním po boku, od lékaře, ale já Tě nepoznal a proto nepozdravil. Byl míjen nápadný neklid a rozpaky sestupující dámy. Seskakovala jsi po schodech, smála jsi se na svého průvodce, chtějíc vybřednouti. Teprve, když jsem vyhlédl z okna, jsem Tě poznal.

Maďaři přepadli Slovensko. Přirozeně, že jsem se hlásil dobrovolně. Válka, válka! Rachot dělových kol, trysk jízdy, hvizdot střel a smrt, smrt na všech stranách. Můj prapor byl jedním z prvních, které odcházely Prahou na Slovensko. Odměřený krok vojáků, vzrušení v ulicích, zpěv vojska a pozdravy ze všech stran. Květináři proměnili nás v les v pohybu, každá puška se končila květem, za každým kloboukem byla kytička. Šel jsem. S úsměvem a hrdý. Z té i oné strany padaly mi k nohám růže. Zdvihal je a děkoval, a vojáci zpívali, a šlo se! Mnohá dáma prodrala se zástupem diváků a podala mi kytici, již třeba právě obdržela z horké dlaně… Jenom Tebe jsem neviděl, jen Ty jsi mi nehodila ani jediné růže…

To byl rok 191*. Vrátil jsem se opět!! Bylo po bojích. Poslední osamělý výstřel zabil mého přítele. Je nutno tedy žíti! Přicházely ženy, dojaté mým smutkem, i ty, jež mne neznaly. Těšily, zachraňovaly. Jak jsem děkoval věčnému ženství za tyto projevy, ač jsem věděl, že jsou marné a mně nepomohou. Člověka Touhy nelze zachrániti! Přímily mou hlavu a dokazovaly nezištnou svou láskou, že ještě teď, ještě teď není pozdě… Ale pozdě už bylo. Tys postrčila ručičky mého orloje.

Psala jsi mi ještě několik málo dopisů hrané lhostejnosti a rozmarné krutosti. Dávala jsi mi cítiti, že je lehko odmítati, opíráme-li se – o druhého. Ale já se Tě táži: Nebylo by bývalo, Luiso, velkomyslnější a krásnější, býti sama a odmítnouti? To by méně bolelo. Zradu, spáchanou na mně před deseti roky, jsem Ti odpustil. Ale že Ty jsi také jen žena a že jsi zradila mé sny o Tobě, to Ti odpustit už nemohu! Byla jsi pro mne tak vysoko, že jsem nepokládal Tě za schopnou opět jen lidsky milovati! Nechtěla jsi býti opravou nebo dodatkem své osoby let minulých, neboť začínati znovu je krásnější než pokračovat – pro ženu! A slíbilas, že přijdeš, ale až budeš věděti, že Tě volám jako někoho, koho jiný nahraditi nemůže. Vidíš, čtouc dnešní můj list, který uspoří pracné nekrology, že jsem Tě stále potřeboval; jsi už pevně nyní přesvědčena o tom, že Tebe nikdo jiný nahraditi nedovedl? A Ty jsi nešla, celý můj život jsi nešla, ač jsem Tě volal a prosil. Tys to věděla a nešla… Byla jsi příliš – rozšafná!

Nedivím se, poznávaje Tvoji krutost poznovu po tolika letech, že Tys nebyla ta, která mne chránila a vyvedla z válek i všech úskalí… Ne! Ty spíše jsi si přála opaku. Čekala jsi na můj konec, aby očista Tvého svědomí byla úplná. A jen tak mohu si vyložiti několik událostí svého života, kdy jsi mne hnala v náruč smrti. Ano, lidé o mně říkali, že jsem rozrušený. Ale byla to pouhá porucha nervů, když jsem Tě viděl tak určitě přebíhati koleje za Lublaní a prchati přede mnou do lesa a kdy já, řídě opratě bujných koní svého kočáru, bez ohledu na dvě dámy, jež jsem vezl a sluhu, jenž seděl vzadu, povstal jsem, popustil opratě a dal se za Tebou v cval právě v okamžiku, kdy se ze strany hnal na nás vlak a železné závory byly již tak nízko, že poranily i koně…? V tomto okamžiku, kdy viděl jsem se uzavírán do pasti a Tebe prchati a se otáčeti, když již vlak byl na několik metrů vzdálen od nás, jen zuřivá chuť Tě dohnati, vraždila nás všechny v nejbližší vteřině… A kdosi zezadu vyrval mi bič, zařval a jedním mocným vyražením koní do šíleného letu nás dostal z kolejí právě tehdy, kdy vlak byl již těsně u našeho kočáru, jehož rámy právě dopadnuvšími závorami zapraskaly a se rozletěly!

Dnes, kdy jsem Tě poznal k takovému žalu podruhé tak necitelnou a tvrdou, dívám se na mnohé události zcela jinýma očima. To bylo roku 1915, na podzim. Mohu si představiti, po Tvém doznání, jež mne tak zdrtilo a které dokazovalo, jak nízce jsi o mně smýšlela, jak jsi asi v tomto roce, kdy jsi se připravovala k rozvodu, na mne vzpomínala. Směji se smíchem šílence, jenž, často opakován, také brázdil vrásky mojí tváře! Jak jsi asi vzpomínala! Ha, ha, ha!

Jak jsem si vždy přál vykouzliti Tvůj zjev ze sebe. Bičoval jsem oči v slzy, abych Tě uviděl vytvořenou ze vzduchu před sebou. A neviděl jsem Tě nikdy tak zřetelně, jako v okamžicích krajního nebezpečí. Přicházela jsi se mi ukázati vždy, kde každý krok znamenal smrt, ale jinak jsem se marně pokoušel si jen představiti Tvůj zjev. A vidíš, já Tě přece miluji!

Tak viděl jsem ještě několikrát Tebe před sebou, ve chvílích, které měly rozhodnouti o mně v příští vteřině… V Záhřebu, na hlídkové službě v noci, bylo tomu právě tak! Psal se rok 1913. V hluboké srpnové noci vyšel jsem na hlídku. Zastavil jsem se na rohu strážní budovy za jízdárnou. Jak mi celé to okolí Tebe rázem připomenulo. Jezdil jsem ve velkém kruhu oplocené jízdárny. Ty, přejíc si mne viděti, přicházela jsi často. Za prudkého trysku i cvalu vyhlížel jsem přes zeď k Tobě. Podél levého rohu táhla se cesta do polí. Přicházela jsi po ní a zastavovala se, hledajíc mé oči. Právě tak, jako i tu. Týž roh a zeď. Hledím směrem do polí, přes nízkou zeď, za níž tuším ve tmě nekonečné rozlohy kukuřičné. Nechci věřiti svému zraku. Upírám své oči k tomu rohu. To jsi Ty? Jdeš podél zdi, zastavuješ se. Celá tvá postava se rozsvěcuje jakoby vnitřním světlem; je tomu právě tak, jako bys byla nesla v ruce světlo, chůzí ohrožované. Jakmile jsi se zastavila, světlo se rozhořuje plným plamenem. Vidím tvou tvář – jsi to Ty! Luiso! Nesmím se ani pohnouti, abych Tebe nezaplašil. A vtom se několikráte v rohu prudce za sebou zableskne, zazní několik výstřelů rychle za sebou vypálených. Tři, čtyři, šest… Slyším, kterak mi kule letí kolem hlavy. Některé se odrážejí od zdi, omítka padá a sviští, některé se zavrtávají do písku. Omítka a písek dává se do pohybu, sviští kolem mne. Světlo zhaslo, Tvůj zjev zmizel… A já si uvědomuji, že konám stráž na místě důstojníkově, který měl míti dnešní službu a onemocněl…, jak jsem se nazítří dověděl a který obdržel, jsa nenáviděn, výhrůžný dopis. Strhuji pušku z ramene nejbližší hlídky a střílím do polí… Za Tebou? A proč jsem Tě viděl právě v tom okamžiku?

Konečně Tě vidím roku šestnáctého… Krajina je zasněžena. Vracím se v noci ze sv. Petra na Počku. Sníh padá, padá, jako by nás chtěl zanésti v nejbližším ohybu. Je noc. Ani hvězdy nesvítí. Vítr zdvihá závěje, a sněhu je tolik, že koně nemohou již kupředu. Dojeli jsme na úbočí, kde se táhne cesta zařezaná do skal. Uvažuji, nebylo-li by lépe se vrátiti; nejsem však daleko ležení. Snad již jenom hodinu jízdy, kdežto nazpět je tak daleko. Sestupuji, hledám cestu. Není jí, sníh ji pohltil. Při nejbližším kroku možno se zřítit. Odhrabal jsem nohama sníh před koňmi, aby mohli zatáhnouti. A když usedám na kozlík, zleva, právě tak blízko, jako bych rukou po Tobě mohl sáhnout, vločky houstnou, srážejí se v závoje, které vlají ve větru. Právě tam jsou někde v hluboké propasti vrcholky lesů, ukrývajících jezero… A závoje se proplétají, svinují a vidím – Tebe, Luiso! Je to Tvůj svatební šat. Vztyčuješ se přede mnou. Zkřehlé ruce, které již stěží držely rozčilené koně, odkud berou pojednou tu sílu? Za Tebou! Za Tebou! Ztrácíš se mi. Jdeš však po rovině, ač dle mého odhadu musí tam býti propast. Trhnu koňmi, vůz popojede. Ale koně zařičí hrůzou a opřou se o přední nohy s takovou silou, že kočár se smykne nazad. Náruční kůň sjel předníma nohama po stráni, zmítá se, chtěje se dostati zpět… Nemohu kupředu ani vzad… Čeká nás smrt ve sněhu, neboť se spánku neubráníme. Chápu se lovecké pušky, střílím do vzduchu na poplach a čekám. Pokryt sněhem na kozlíku čekám. A když přicházejí lidé se světly, mnoho lidí, a slyším řičení přiváděných koní, procitám… Proč jsi se mi objevila právě tu? Jdu se ráno podívati v ta místa: vybrala jsi místo vskutku nejnebezpečnější. Odtud nebylo záchrany!

Avšak to je už minulost. V okamžicích krásy, pod sluncem mezi květy jsem Tebe nikdy nespatřil, a marně jsem se tehdy ptával proč. Ale dnes to vím! Byl jsem Tvým svědomím. Nepřipomínal jsem Ti pouze Tvé viny, ale i Tvou zradu! A Ty jsi skutečně přicházela v okamžicích, kdy Tebe nikdo nahraditi nemohl, poněvadž nikdo nemohl míti takový zájem na mém konci.

Po posledních Tvých dopisech vzbouřil jsem všecku svou pýchu. Už žádné psaní, žádné přivolávání. Trpěti až do konce, mlčky. A v největším klidu, neprozrazuje se svému okolí jedinou mlhavou narážkou, připravuji se na svou poslední cestu za Tebou. Nenalézám Tě zde, kde žiješ snad nedaleko, a kde Tě hledám. Nenalézám Tě proto, že již nejsi mou Luisou z minula. Půjdu ve Tvých stopách za Tebou, tam, kde jsi jí byla a rozpřádala se mnou sny o našem štěstí. Jsem dnes už jenom slídičem prchavých stop Tvé osobitosti; najdu je v náladách, kráse míst, jež jsme naposledy navštívili spolu. Najdu je v pokojích, v nichž vydechly Tvé touhy takovou silou, že stopy Tvé vůně, Tvého dechu a hlasu ještě z nich dosud nevyprchaly.

Také Tobě neřeknu ničeho. Budeš však překvapena, dostávajíc ze všech míst, kde jsi byla se mnou, zprávy, které Tě omýlí. Přenesu Tě zpět, pojedu s Tebou a prožiješ ještě jednou se mnou krásu, zasypanou lety. Na shledanou, Luiso! Nebudež už moci nic mi vytýkati. Nazveš mne i dnes – svůdcem? Jak rád bych byl nesl deset let své utrpení, jak oddaně bych otvíral srdce novým bolestem, kdybych byl věděl, že nakonec mojí odměnou budeš přece jenom Ty. Ale těch deset let, co jsou proti té nekonečnosti běd, které mne ještě čekají nyní, kdy jsi se opět rozhodla proti mně? A toto Tvé rozhodnutí je smrtící. Tehdy mohla jsi pochybovati o mé věrnosti a lásce, ale dnes pochybovati už přece nemůžeš!

Zde, v městě, kde žijeme oba, mohla jsi se mi vyhýbati. Ale tam, víš, tam, kde všechny předměty, lesy, nábytek, cesty a nebe, hvězdy a mosty, voda i prach Tě usvědčí, tam se mi nevyhneš. Jdu, abych Tě potkal tam, kde jsi byla, nemohu Tě potkávati tam, kde jsi. Tvá přítomná skutečnost, Tvůj zjev, hlas a oči byly mi pramenem radosti. Tato radost mne vedla k životu. Tvůj přelud je výtvorem mé bolesti a vede mne k zániku. A i kdyby místo přeludu to byly přízraky a vedly do pekel, půjdu za Tebou. Tvůj přelud je pramenem mého utrpení, ale i ten je krásný a já miluji i jej. Jako jsem však Tebe měl ve dnech radosti, mám Tě i ve dnech svého těžkého smutku. Zápor a klad se ruší ve mně silou mé touhy. Nedostatek Tebe nutí mne, abych Tebou vyplňoval své nitro měrou ještě větší, než kdybych Tě měl. Věštím si Tebe, maluji si Tvůj hlas, hraji si Tebe na houslích, tvořím si Tě ze vzduchu soustředěností svých očí, kam nyní přeložila své sídlo má vůle. Tvůj přelud je něco, co mohu stvořiti všemi svými tajemnými silami i svým uměním. Nespatřil jsem Tě opět plná dvě léta, ale bolest se neumenšuje. Mám vždy týž palčivý pocit touhy a smutku. Neudržují mne stále v témže napětí, ale slábnou a mohutní v mém srdci jako bouře. Zachvacuješ mou bytost ve způsobu vln; někdy jsou to shovívavé, usínavé vlny o nízkých hřebenech, které se vzedmou a tříštíce se o mělký břeh, vypravují mi o marnosti, jindy však jsou to valící se stěny, které se vzdouvají v noci a hrozí zkázou. Vracíš se ve způsobech těchto vln vždy znova do mého srdce. Jsi hladinou, na níž pluje vyděšené a bezbranné, čekajíc rána. Ale ještě nikdy nevyhladily jeho hladiny, aby si mohla odpočinouti po tolikerých bouřích. Rozvlnila jsi mi všecek prostor, a není oleje, který by tyto vlny utišil. Půjdu Ti vstříc, abych Ti dokázal svou lásku; rozhaluji prsa ráně a půjdu blíž, aby ses cíle neminula. Chceš pochybovati ještě dnes, když zítra si už jedu pro Tebe sám?

Ostende, 14. července

Hle: jdu po břehu; zde, kde poprvé jsi viděla moře po mém boku, o němž jsem Ti tolik vyprávěl a na něž jsi se tak dětinsky a nedočkavě těšila. Sestoupili jsme tu spolu na břeh, dotýkajíce se lehce svými lokty a já lačně hleděl do Tvé tváře a obdiv, jejž jsem viděl ve Tvých očích, dokazoval mi znovu, že jsme si souzeni. Tento břeh potvrdil naši duševní spřízněnost, zatímco Tvůj muž se nám nešetrným a svým obmezeným způsobem posmíval. Ale čím nám byl on, čím nám bylo všechno to, co leželo za námi a co na nás čekalo v okamžiku, kdy jsi poprvé se mnou uzřela moře: vidělas je takové, jako já je vidím. A lehce omámeni, radostni najali jsme plachetní člun a vyjeli do moře. Tvůj muž stál na přídi, u trojhranu, kde bývalo vždy dosud mé místo, dokud jsem býval sám, a kde jsem vydržel státi hodiny v neutuchajícím nadšení. Ale tehdy, tehdy byl jsem šťasten štěstím, jež je každému člověku pouze na vteřinu dopřáno. Předstírajíc únavu i nevolnost, opřela jsi svou hlavu o mé rámě, a kryti bílou, oslňující plachtou v ranním závanu svěžího větru, prožili jsme největší rozkoš našeho života: nebyl jsem nikdy za celý svůj život šťastnější než tuto krátkou hodinu…!

A tak tu jdu a hledám Tvoje stopy… Asi tu stála jsi se mnou a poprvé ve své zvědavosti, tak krásné a dychtivé, že rovnala se zvědavosti umělcově, a tak uzpůsobené, že z jejího pole dala se čekati úroda krásných vznětů a myšlenek pod dotekem viděného a cítěného… uviděla jsi moje moře. Zdálo se mi, že moje slova mohou rozehráti v Tobě všechny emoce, byl jsem přesvědčen, že Tě vedu… Tvůj zrak díval se na moře, vraceje se vždy znovu, zarosen štěstím, do mých očí, aby se tázal, jsem-li se způsobem Tvého vnímání spokojen. Dívala ses na moře, ale Tvůj citový vztah ke mně mi dovoloval experimenty: hleděla jsi pouze do kaleidoskopu, točeného mou rukou. A tehdy jsem cítil, že můj život není marný: našel jsem účel, vésti Tebe! Cítil jsem sílu rváti se o Tebe s obry: jak titěrně lidským připadal mi Tvůj muž: stál docela mimo hru; v poměru k síle, jíž jsem nabýval uvědomováním si svého štěstí, nebyl žádnou překážkou. Teprve daleko později, když počal ničiti naše štěstí, vznikala ve mně divošská vášeň ho zabít!

Hledám Tvoje stopy, a ty dávno jsou zaváty: i po tomto pobřeží hnala se válka, kopyta koní a kola těžkých děl vlekla se na bojiště; a pro Tvé drobné šlépěje stačil přece lehký ranní větřík… Bylo třeba té války?

A jak tu kráčím po břehu, připomínaje si naše veliké štěstí, jež jsme tu v takové čistotě prožili, zmocňuje se mne opět staré zoufalství; ani na břehu moře Tebe nemohu zapomenouti; moře je bezmocné, ač přece kdysi znalo každou moji bolest uklidnit.

Pocit vzrůstající samoty je předzvěstí konce… Mohu si tudíž Tebe tu tak žhavě představit, moje oči, paměť, láska a touha jsou tak silné, že Tě tu mohou postavit přede mne na břeh. A ochabne-li jejich síla, odvaneš, neuvidím Tě už a jako závrať zmocní se mne mé zoufalství: to už nikdo nebude s to, aby mne zadržel. Dovedu-li si Tebe ve svých snech vykouzliti po svém boku, zavládne po Tvém odchodu samota tím děsivější. Samota, která věští vždy konec. Čím více toužím po Tobě, tím větší prázdnota mne obklopuje, a to dokazuje, že můj zánik je mechanickým následkem mých dějů citových. Největší tragédie odehrávaje se v srdci a mozku…

Stockholm, 17. srpna

Přeplul jsem Severní moře, a nevědomci, ohánějící se matematickými výpočty a měřící vzdálenosti stupni šířkovými, mohou se právem domnívati, že se Ti vzdaluji, ale právě naopak: jsem Ti opět blíže. Jdu jako slídič po Tvých stopách; vzdálenost klame, přibližuji se Ti nezadržitelně. Chtěl jsem použíti téže dopravní lodi, ale dověděl jsem se, že leží na dně mořském, potopena německou ponorkou. To mne poněkud zmýlilo, avšak na druhém břehu, jakmile vystoupím v Malmö, sednu do téhož vlaku a snad i vozu, vystoupím na témže nádraží o šesté ráno a půjdu po hlavní třídě do téhož hotelu, který Ti byl doporučen Tvými přáteli, a kde jsme se též usídlili: Ty s mužem v pokoji č. 43, já v č. 41. I tento svůj starý pokoj jsem opět obdržel!

Pololidé nepochopí, že i dokonalosti je třeba zvykati. Je cizí těm, kteří až do okamžiku, který se stal mezníkem jejich života, žili všednosti. Nedokonalost je základem davů, darem, který v kolébce potěší jen ty, kterým dostačí, že jsou lidským svým zevnějškem více nebo méně podobni nejslavnějším lidem světa. Nedokonalost, to je ona zlatá střední cesta, s níž se spokojuje stáří nebo neschopní, kterým je všechno nedostupné: veliká láska nebo proslulost. Nechápou a nepochopí, že zdokonalováním sebe sama vzrůstá též dosažitelnost všech věcí.

Člověk, který v pravý okamžik najde přiléhavý výraz a nebojí se činu, který jedině je možný, který zbavil své nitro všech povlaků a slupek prostřednosti, teprve tehdy vzrůstá, když projel peřejemi těchto úzkostí. Je to práh sebepřekonání jako první procitnutí Buddhovo. Roste k dokonalosti teprve tehdy, když si přestane uvědomovat svůj vzrůst, zcela zaplněn touhou vytrvat. Silnému je právě tak všechno dostupné jako kouzelníku slova není nic nevyslovitelným a jako dokonalý není schopen stádní polovičatosti.

Tys, Luiso, dorůstala ve svém vzestupu na milenku: růži, vydávající všechno své kouzlo, vnímané člověkem barevně a čichově. Svinula jsi své listy předčasně z lítosti nad prchavostí věcí. Obdařena krásou nitra i tváře, spokojila jsi se rozkvětem tváře, bojíc se vzrůstu duše dotekem lásky. Já růsti nepřestal. Sálaje touhou rostl jsem do štíhlosti jedle a sílil až do našeho zaslíbení. Pro mne byla jsi vichrem, který mne už ve kleč změnit nemohl. Naklonil mi jenom moji hlavu, tváře zvrásčily. Vím už teď, proč mi bylo třeba desetiletých bolestí: měl jsem ti být nedokončeným pomníkem, který z muže učiní tvá láska. Deset těžkých let bylo potřebí, abys uvěřila mé stálosti a pochopila, že bolest nebo štěstí, lidem láskou propůjčované, jsou jednoho těla.

I ty jsi byla děckem všednosti: vyzbrojena vlastnostmi, které vedou po trnitých cestách k velkosti, spokojila jsi se úzkostlivostí lidí průměrných: i Tobě stačilo, být zaopatřena. Tvá láska ke mně ohrožovala Tvůj klid. Vykartáčovaný klid, jak jsme ironicky mluvívali v zákopech. Kouzlo Tobě propůjčené vábilo, a bylo přirozené, že v soutěži vítězili mnozí nad Tvým mužem, ke kterému Tě vábila Tvoje rozšafnost. Měšťácká všednost, titulární manželství, bylo Tobě vyšší všech krás a posvátnosti lásky.

Nepopírám, milovala jsi, a naše láska se pokusila více než o Tvé štěstí: O tvou dokonalost. Dostačilo Ti její zápraží. Neměla jsi odvahy a síly sebeobjevitelů. Milovaná jiným a spokojující se lží manželství, o kterém Strindberg řekl tolik pravdy, rozhodla jsi se pro toto odsouzené manželství. Jista mnou, rozhodla jsi se pro jiného. Až odejdu, budeš po boku nového manžela milovat opět jiného, anebo po něm toužit. Snad ani mne z okruhu svých tužeb nepropustíš… Ano, v tom jediném snad měla Tvoje matka pravdu…

Vlastní slova má mne děsí…

Hle, jak i moje nenávist Tě miluje! Vznesl jsem těžkou obžalobu na Tebe a přece Ti poskytuji nejúčinnější zbraně a prostředky k obhajobě. Tvůj soudce, osvobozuji Tě, abych se sám odsoudil. Dávám mluviti Tvým dopisům, ač jsem je mohl pozměnit, některé zničit a jiné podvrhnout; buďsi i třeba osvobozena neviditelnou porotou lidí, kteří je čtou, – neměním na nich jediné řádky. Bude to nedůslednost? Snad. Což láska ptá se po důvodech? Což láska se řídí zákony logiky a ubírá se po cestách, předepsaných psychologizujícími kritiky?

Je mi jako Římanu, který, jsa soudcem, musil odsouditi vlastního syna na smrt. A neblažilo jeho srdce v tom okamžiku vše, co mluvilo ve prospěch odsouzence? Zda jeho srdce také nekřičelo proti jeho rozumu? Miloval jsem Tě a chci, poněvadž Tě dnes již milovati nemohu a nesmím, aby Tě jiní milovali. Chci, aby Tě viděli vítěznou, krásnou a čistou tím více, čím Tebe zatracuji do hlubších propastí…

Stojím sám proti všem a vím, že jsem právě tak silný jako oni. Sám, čelím sobě samému. Mohu Tě zničit a nečiním toho. Mám potřebu vidět a slyšet, že jiní laskají Tvé jméno, které proklínám, poněvadž laskati už je nemohu a nesmím. A tak mezi řádky mého rozsudku kanou slzy lásky, které Tobě, vinici, přinesou osvobození. Žaluji Tě a soudím, abych sám před sebou Tě mohl osvobodit… A poněvadž toho nikdy schopen nebudu, chci, aby Tebe ospravedlnili jiní… Je to jen zákmit veliké mé lásky anebo projev slabosti? Nevím! I vražednici vlastního dítěte osvobodí porota: proč by neosvobodila Tebe, když je moje bolest i neodvratná smrt všem lhostejná?

Každý nerv se ve mně vzpírá, tisíce pocitových tělísek se ježí ve mně proti Tobě, Tvému jménu, Tvému jsoucnu i vlivu a hlava mi klesá na zaťaté pěsti. Vysála jsi všecku moji krev a v mých cévách proudí jed Tvé zrady. Není místa v mém těle, jehož bys nebyla bývala rozbolela. I můj hmat onemocněl, každý dotyk prstu mne bolí. Celý Tvůj život byl lží a jak mohu ztrestat ženství, vteřinově měnlivé, na němž chtějí budovat své životy muži? Největší urážku, jíž jsem schopen, vrhám Ti nyní ve tvář: milovala jsi mne, majíc zabezpečené lože manželské. Za nějaký čas, až se tato bouře zapomene, budeš po boku svého chotě milovat opět jiného…

Jak mohl jsem mít v úctě Tvého muže, znaje vše, co předcházelo Tvému zasnoubení. Hle, co stačilo, abys podala ruku tomu, jehož jsi vyvolila za svého manžela. Neřeklas mi to nikdy, vím to přece! Koupala jsi se doma, Tvá matka odešla. A přišel Tvůj dnešní muž, který klepal na dveře ložnice. Neotevřela jsi, ani když se začal do pokoje dobývat násilím. Jeho zvířecí náruživost zvítězila: vyrazil okno a vnikl za Tebou… Jiná žena by ho zavrhla, ale Ty, – Tys byla překonána jeho mužností… Snad i já také měl jsem Tebe tak vyrvat z klece předsudků násilím. Kdož ví, zda jsi na to také nečekala!?

Drážďany, Hotel Ilm Gallien, 4. září

Poslední věty mé zpovědi derou se mi ze staženého hrdla nesouvisle. Jsem na konci své pouti. Vím, že dále nepůjdu. Zde se končí moje bloudění a moje touhy. Přijel jsem týmž vlakem v touž hodinu na totéž nádraží, právě jako Ty před deseti roky. Čekal jsem Tě? Ba, ano, jsem do té míry šílený, že jsem Tě tam čekal. Je možno, aby láska jednou tak silná nevzbudila aspoň zájmu tam, kde jde o lidský život? Měl jsem jediný pocit: bolest očí. Oči mne bolely, jak jsem se Tě snažil uviděti dnes právě tak, jako tehdy, ve chvíli tak zázračného a prchavého štěstí. Mé touhy jsou u konce: ani nohy nemohou mé tělo nésti. Jsem vyčerpán, prázdný a dutý. V hlavě mi hučí vjíždějící vlak, pod nějž jsem se nevrhl, Tebe neuviděv. Hučí mi v hlavě vodopád času, který spláchl všechny Tvé vzpomínky. Nemohu již udržeti své touhy, tělo je slabé a nestačí; musilo by narůsti, aby se v ně vešly, ruce musily by se prodloužiti jako tykadla, aby Tě, poletavou a kmitavou, uchvátily.

Nyní vím, čím jsi mi byla. Přelhával jsem se celých deset let. I Tvé dopisy lhaly. Neměl jsem nikdy oddechu, můj život neznal zastávek. Touhy mne bičovaly, štvaly, každá jinam. Měl jsem jich v duši tolik, že jsem nemohl dojíti klidu; byly příliš roztěkány, a pak – bylo jich tolik! Poznal jsem Tebe a všechny mé touhy se k Tobě upjaly. I ty, jež si zdánlivě odporovaly! Jak je možno, dáti jedné bytosti tolik kladu a jiné tolik záporu! Jak je možno, že jsi ztělesňovala všechna moje přání? A právě ta, na nichž mi nejvíce záleželo? Toužil-li jsem po tom, radostně tvořit, s vědomím, že úspěch mé práce blaží duši mi nejbližší – bylas to Ty. Toužil-li jsem po tom, pro někoho dýchat, se obětovat, rozdat v květinách a úsměvech – bylas to Ty. Toužil-li jsem po klidu rodinného pokoje, kde do šera bijí starosvětské hodiny a vzduch je nasycen účelností a hospodárností – byl to pokoj, kde Ty bys stála za mnou, hledíc mi přes rameno do práce. Toužil-li jsem po cestách dalekým světem, netěšily bez Tebe. Tančil-li jsem – připomínal jsem si vždy hořkost zklamání, že to nejsi Ty. Četl-li jsem, přál jsem si hovořiti o knihách pouze s Tebou. Nebylo pro mne předmětu, který by mne zajímal bez Tebe. Drtila-li mne bezúčelnost mého podnikání, bylo to proto, že mi nebylo dovoleno mysliti při každém svém kroku na Tebe jako na odměnu za všechny bolesti, žaly a prázdnotu mé samoty.

Proč byla nahromaděna v Tvé bytosti všecka uskutečnění mých tužeb a snů, těch, jež jsem znal bezpečně, i těch, jež jsem pouze tušil? Nemohl jsem si vymysliti žádný cíl, aby nebyl lákavější, kdybys Ty nestála mu po boku. Bylas dvojencem všech mých životních cílů. Každé dosahování rozpolťovalo se mi v ruce: držel jsem v ní pouze vždy jednu, a právě tu – bez Tebe! A tak jsem se pokoušel nakonec už o nic neusilovati, po ničem netoužit, nic nečekat, nechtít a nemilovat. A je-li nutno vztáhnouti ruku po něčem – zavřu zrak. Snad Tebe přece jednou sevřu ve své dlani… Zavíral jsem oči jako zbabělý šermíř: uniklas mi vždy, a já místo úspěchů sklízel rány. Život přestal býti rozumově učlánkovanou řadou příběhů, jež se daly více nebo méně tušiti, upravovati a zmirňovati; stával se řadou senzací, nepředvídaných dobrodružství s pozadím měnícím se se šílenou rychlostí jako přelet krajiny z okna rychlíkového vozu.

Abych ubil své touhy, potkával jsem ženy, které potkávaly mne; měly mi dokazovati i Tvoji marnost, ale neubil jsem jich. Lze zničiti tělo, lze potlačiti lásku, usmířiti svědomí, napraviti křivdu pokáním – ale touhy zničiti nelze. Nelze odsuzovati člověka, neznáme-li jeho touhy! Působily někdy takovou bledost mých tváří, že přátelé nechutně naráželi na prohýřenou noc. Působily takovou závrať, že jsem chodil v davu lidí jako opilý… Nazvete zhýralcem člověka, jenž za těchto příznaků klesne na ulici? A přece se celá řada lidí odvrátí s odporem, pokládajíc ho za opilce… Nuže, jsem tímto zhýralcem. Jsem tímto melancholickým donem Juanem. Ale říkám to teprve dnes a jenom Tobě, kdy už nelze pomoci! Tys došla klidu pokáním, ale pro mne není odpuštění.

Mohla jsi mne viděti, kdyby trocha lásky byla v Tobě zbyla, zde, v Drážďanech. Avšak už neuvidíš. Moje touhy se staly Erinyemi. Běhal jsem dnes po čtvrti nádražní, hledaje dům, v němž jsme právě dnes před deseti lety žili své štěstí, jež se mělo státi naším životem. Byl jsem zoufalý, nemoha se přesně upamatovati na dům a ona dvě přízemní okna, v nichž jsi svou úbělovou rukou tak cudně stahovala záclony. Zdálo se mi, že jsem již na místě. Deset let jsem se tomu pokoji vyhýbal, žije z Tvých dopisů, jež mi připadaly jako drobty, spadlé o tehdejší naší hostině náhodou pod stůl. A vidíš, živily mne celých deset let! Jak bohatá to byla hostina srdcí, vypravená Tvojí rukou, že jsem dosud vždy, po tak dlouhou řadu let, mohl jimi ukájeti svůj velký hlad po Tobě. Odsuzovala bys hltavce, vědouc, jak strašným hladem trpí? A tohoto mého hladu lidé neznali!

Běhal jsem po ulicích jako šílený. Ohlížel jsem se jako vrah po místech, jež jednou byly spatřovány námi ve dvou. Avšak dvě oči nenalezly míst, jež viděly oči čtyři! Vlekl jsem se po Střelické ulici, zahýbal u Semperovy, procházel opět celou Schnorrovou, abych prokřižoval všechny uličky příčné, a vždy vracel jsem se znovu k rohu ulice Werderovy… Zde to musilo býti… Pokoj, jejž jsem se bál uviděti, abych prodloužil svůj život, deset let už zbytečný… Děsil jsem se vkročit do něho, připomenout si vše, co bylo a co nám život vzal! Hrozil jsem se vstoupiti do něho, jako kdybych tam měl na našem loži uvidět mrtvolu. A celou tu řadu let jsem míjel Drážďany: Tvé dopisy vyzařovaly vždy ještě dosti tepla lásky, aby stačily mým touhám a nadějím.

Avšak dnes je nutno do pokoje vkročiti; zůstala v něm třeba ještě trocha Tvojí vůně, snad někde na stěně nebo nábytku uchoval se Tvůj dotek… Jsem zoufalý, že jej nemohu najíti, neboť vím, že jej najíti musím. Bude to podle všeho přece jen onen přízemní pokoj, z jehož okna vyhlížejí dvě ženy, dcera s matkou. Dívají se na mne tak pozorně… kdož ví, zda mne matka nepoznává? Bude tomu tak… Jenom ovšem, nevím, měla-li dceru. Nevím, jak se jmenovala. Snažím se vzpomenouti si, zda chodbou neběhaly dětské kroky… Ne, bylo vždy ticho. A přece, musí to býti ten pokoj. Blížím se k nim opět, snad už popáté. Pohlížejí na mne ještě přátelštěji, anebo se bojí…? V ruce držím kytici. Pro Tebe, Luiso! Tehdy jsem Ti také proměnil pokoj v zahradu. Jak bych mohl dnes do našeho pokoje vstoupiti bez nich? Máš je ráda. Políbíš mne za ně?

Připadám si jako vypuzený žebrák. Oči bolí, nohy bolí. Jenom uvnitř, v srdci taková bouře. Všechny mé touhy vstaly současně. Zdvíhají se, chtějí viděti a poznávají svoje rodiště. Neboť to je zcela bezpečno, že se zrodily právě tu. A musím je sem dopraviti zpátky jako ošetřovatel nemocných… směji se, a nevím, zda nahlas. Uložím je do téhož lože, jsou však také zvědavy! Všechny se mi dívají z očí, cítím, jak se napínají. Zdvíhají štíhlé hlavy jako zmije z koše, který nesu. Možno, že jejich nostalgii zaměňuji svou bolestí.

Zastavuji se blízko okna, a v očích starší ženy čtu zděšení. Ty útlé hlavy s rozeklanými jazýčky ji asi postrašily; nutno ji příjemně oslovit, ale nevím, jak začíti. Zdá se mi to tak směšné, a ta žena přece čeká. Nemohu se jí přece zeptati, měla-li před deseti lety šestiletou dcerušku, když jsem u nich bydlil tři dny! Nebo když jsme u nich bydlili, já, se svou… nebožkou dobrou ženou… Nepamatuje se na Dr. Hofmana? Jsem to já. Nabídla mi sama byt na nádraží, ano, ona sama…! Ne, tak ji nemohu oslovit. Zeptám se jí, zda se nepamatuje na onu šťastnou dvojici, jež rozbila porculánové sousoší hrajících si koček, za něž odmítla přijmouti náhradu? Víte, tři kočičky z bílého porculánu… Stály na konzole zrcadla, umístěného mezi oběma okny.

A tu si vzpomínám, jaký výbuch veselí zazněl z Tvých úst, Luiso, když, objímajíc mne svýma pažema, zavadila jsi bosou nohou o porculán, jejž jsem potom dlouho uchovával jako památku našeho štěstí… Hle, tvář se rozjasňuje; to hlavy asi opět se schoulily při této vzpomínce. Ale bojím se ji osloviti, abych neslyšel, že se už na nic nepamatuje, že je jí skutečně velice líto… a aby nezavřela rychle okna. Počínám mysliti opět střízlivě. Nesmím se státi nápadným, neboť jinak bych nemohl sem přijíti opět zítra, a do pokoje vniknouti musím! A zmocňuje se mne opět starý smutek. Stojím tu jako žebrák pod okny. Ani ten pohyb nechybí, pohyb ruky ke klobouku. Na pozdrav nebo pro almužnu? Nevím, bože, já nevím, co tu chci… Ale ano, zeptám se jí, zda nepronajímá pokoje, a zda už před tolika a tolika lety pokoje nepronajímala v letních měsících cestujícím… Pohlížejí na mne, jak se zdá, se soucitem. Matka opět rozjasňuje tvář, snad se domnívá, že její dcera vzbudila můj zájem a čte v mé tváři s patrným mateřským zadostiučiněním obdiv… Oh, kdyby věděla! Je mi jí líto. Jaká nemilá věc! Potřísniti ložní prádlo tak nechutnou tekutinou. A pak to překvapení, sběh a řeči lidí, snad pro celý život. Ostatně, mohu jí věnovati větší obnos, aby se vystěhovala a poprositi v dopise za odpuštění. Ale, bože, moje zavazadla! Nesmí se nikdo zmocniti Tvých dopisů. A pak, jak špatně bych se uvedl, vstupuje do bytu jako cestující – bez zavazadel. A běžím do hotelu, abych je zachránil…

Ale dnes už je pozdě! Nelze pokoj najímati, promyslím věc a vrátím se tam zítra. Tedy dnes ještě ne. Až zítra. Na shledanou, Luiso!

5. září, náš pokoj

Šel jsem po všech cestách, jimiž se kdysi ubíraly Tvé pružné kroky po boku mých. Zastavil jsem se u směnárny, kde jsme proměňovali ráno své franky a koruny, šel za Tebou až do Obrazárny, prolétl všechny síně, vzpomínaje, u kterých obrazů jsme se déle zdrželi, a hledě z Tvého zájmu vytušiti Tvoji duši. V této síni, ano, právě tu, upozornilas mne na jednoho dotěravce… Vyšel rychle, následován mnou, právě týmiž dveřmi, jimiž vycházím, abych nejkratší cestou zašel do klenotnice. Víš, tam, kde u pokladny, měně zlatou dvacetimarku, postrádaje Tebe i pro malý zlomek vteřiny, o který jsi popošla, zapomněl jsem si vzíti drobné… Jak jsme oba zčervenali, když výběrčí, bodrý stařec, s takovým milým a rozumějícím úsměvem zastavil nás v jedné síni a tlačil mi do rukou zapomenuté peníze! Kryli jsme usměvavě rozpaky svého prozrazení, neboť na nás bylo viděti, čím si jsme! Prošel jsem městem, asi týmž směrem jako tehdy, obědval v zámeckém sklepě, snad u téhož stolu, a vrátil se znova do ulice, kde jest mi třeba rozhodnouti o nás dvou…

Není tu řečeno příliš mnoho? Myslím, že nikoliv. I o Tobě rozhodnu, neboť nebudu-li já, nebudeš také Ty! Snažím se býti pokud lze nejklidnější. Zastavil jsem se u cidiče, který mne ošetřil s pedantickou pozorností, a pak jsem šel… Šlo to lehčeji, než jsem myslil. Má vůle byla tak pevná a neodolatelná, že mi paní Starcková pronajala pokoj, ač již dlouhá léta nepronajímá pokoje nikomu. Byl-li jsem tu již jednou – jest to výjimka…

Sedím u stolu, u něhož seděti jsme my dva kdy neměli, a píši. Klid se mi vrátil, průzračný, chladný klid jako led bystřiny. V našem pokoji se mnoho nezměnilo. Nábytek je týž, lože tam, kde bylo… Na věšáku visí ženský plášť do deště. Namlouvám si, že je to Tvůj. Tys pouze vyšla a vrátíš se zase a já tu jen sedím a z dlouhé chvíle píši si hloupůstky, co by se stalo, kdybych Tebe neměl. Ale já Tě mám. Hle, naše lože, zrcadlo s konzolou, na němž stálo kočičí sousoší. Snad bych měl ještě sebrati střepy… Je nutno vše zatajiti a koupiti nové. Marně jsem dnes podobné hledal po městě: vkus se mění. Ale střepiny musím sesbírati, a proto oprašuji kapesníkem konzolu i podlahu.

Tak to jest onen koberec, na němž jsi stála, dívajíc se mi do očí a ruce majíc ovinuty kolem mé šíje, šeptala jsi: „Viď, že jsme a budeme svoji. Viď, že mne nezradíš, Ty, můj…“ Však já Ti všechno připomenu, až se vrátíš. Budeš se opět tak usmívati, přimhuřujíc své veliké, orosené oči? Hle, tu je obálka s dopisem pro paní Starckovou. Nediv se; byl to pravý míšeňský porculán, práce starého mistra… rodinná památka. Omlouvám se jí, že nemám více než poslední dva tisíce marek. Ať mi odpustí…

Sedím tu a zdá se mi, že se dlouho nevracíš. A přece večer, kdy jsem se sem vrátil se zavazadly, viděl jsem Tě zcela určitě. Šel jsem zvolna, neboť vše už bylo dojednáno. Nemohl jsem už být odmítnut… A pak unavil jsem se poslední tři dny… Nemysli, že jsem na Tě nevzpomínal. Byl jsem Ti věrný, moje Luiso! Po celou tu dlouhou cestu jsem jiného ženského jména nevyslovil. Vrávorám? Věř, nejsem opilý. Mám bledé tváře? Věř, je to únava: spal jsem dnešní noci špatně a čekal Tebe… A Ty nedala jsi se viděti tak dlouho. Až teprve večer, kdy jsem v hotelu opět ukradl svá zavazadla, jichž se chtěli zmocniti, neboť věděli, že je tam Tvoje podobizna a Tvé listy, jež by Ti mohly ublížiti – až teprve večer, když jsem přicházel k Střelické ulici, uviděl jsem Tě! Zdálo se mi, že se najednou přede mnou rozlilo ostré světlo odněkud shůry. A když jsem zdvihl zrak, viděl jsem, jak Tvoje štíhlá, milovaná postava v cestovním oděvu barvy, podle níž dal jsem si zhotoviti i tento oblek, pospíchá rychle ulicí do našeho domu… Chtěl jsem křičeti, ale hlas se mi nevydral z krku. Chtěl jsem mrštiti zavazadly o zemi, aby mé ruce byly volné pro Tebe, když tak dlouho jsem Tě neobjal – ale vtom, jak běžím, Ty se zastavíš ve dveřích našeho domu. Vypjaté Tvé tělo otočilo se po mně; viděl jsem Tvou plnou, laskavou tvář; pokynula jsi mi s úsměvem, jako obyčejně, a prudkým skloněním hlavy jsi mi děkovala. Vztáhla jsi ruku, která mne zvala dovnitř, a zmizela jsi mi v průjezdě.

Polekal jsem asi značně svou bytnou otázkou, nevešel-li právě nyní někdo do pokoje… Pokývala hlavou a zámek kuchyňských dveří rychle dvakrát zaklapl. Vím, žes tu byla anebo že se vrátíš. Zval jsem Tě po celou cestu sem. Nebylo lze, abys v myšlenkách nesledovala celou moji cestu, již jsem nastoupil pro Tebe… Anebo jsi tu již nyní se mnou?

Jsem tu klidný a lhostejný. Nyní vím, proč jsem se našemu pokoji vyhýbal; bál jsem se tohoto klidu. Zdá se mi, že všechny mé naděje a touhy k Tobě upjaté umlkají. Hadí hlavy se schoulily, nebolí už nic. A pak, jistota vědomí: ze dvou smrtí nejbezpečnější jsou obě! Slyším píseň, které jsem naslouchal poprvé v takovém vytržení na dánském parníku za usínavé nálady letního odpoledne. Píseň, zpívanou ke kytaře. A poněvadž Tvůj portrét mohu od té doby vnímati následkem nějaké záhadné poruchy svých čivů pouze sluchem, vidím Tě pojednou u sebe. Tvá hlava leží v záplavě Tvých tmavých kaštanových vlasů na poduškách neodkrytého lože.

Touhy zmlkly, ale jaká prázdnota se mne zmocňuje. To není jenom klid, mrtvé ticho a nehybnost samoty, nikoliv: tato samota vzrůstá každou vteřinou. Sedím udiveně v křesle a pozoruji, jak se vyprazdňuje prostor. Což lze stupňovati ještě do nižších, mrtvějších poloh hlas ticha, poušť prázdna, nehybnost mrtva? A je to možno: závrať se mne zmocňuje při pomyšlení, že se řítím do samoty ještě děsivější. Zapadám do ní zvolna tíží celého těla anebo mne snášivým poletem zavaluje? Stojím na prahu světa, kde se předměty odhmotňují a kde vzduch nabývá tvarů. Ale vidím jasně, že bez svých tužeb jsem žíti nemohl ani těch deset let. Musím Ti býti vděčným, že jsi je dovedla všechny pohlcovati tak dlouho… Jsi nasycena? Jsem mimo hranici hladu a přesycenosti. Nemám jediného lidského přání. Sedím a bolí mne, že se přistihuji na životě, neboť ten řítivý pád neustane, dokud neumrtvím ústrojí, jimiž jsem s to jej vnímati.

A snažím se uvědomiti si štěstí, že jsem opět tu, v tom našem pokoji, a nemohu se vyrušiti z lhostejnosti. Pobíhal jsem tak dlouho kolem tohoto domu; připadalo mi, že vše se spiklo proti mně, aby mi zatarasilo vchod do něho: zestárlí lidé, selhávající paměť, čas a všechny změny, které nastaly… Můj vstup do tohoto pokoje rovnal se do všech důsledků skoku do propasti… Jsem tu, přeživ sebe sama, žiji mrtev, chutnaje život ze záhrobí. Jak malicherné, titěrné zájmy prodlužují lidské životy.

Život, toť nekonečná řada sil. A síla má schopnost buditi síly nové. Je to navazovací schopnost síly, její okruh zasahovací je neobmezený. V tom je vše. Mohu Tě dnes zavolati. Mohu i v nepřítomném vyvolati určitou myšlenku na základě své vnitřní síly, působící přímočaře, jinou mohu potlačit… Jsou lidé, kteří jako by stále stáli u telefonu. Jiní, kteří se těžce k němu dostanou. Těchto nelze se dovolati, neslyší zvonku. A jako stroj vypoví často službu následkem povětrnostních poruch, zeslabuje se duševními poruchami i tato síla.

Rytmus hledáme slepě mimo naše nitro. Toť paprsek slunce, tráva, která se chvěje vánkem a přitom přece jenom roste. Toť hudba sfér, rozpoznaná řeckými mysliteli. I bod, který ustává růsti, má svůj rytmus; jeho uvadání není podřízeno pouze zákonům biologickým a chemickým. Faun, který seřízl vrbu na Eufratu a počal pískati, prozrazoval obsah svého nitra. V okolí hledati rytmus nelze: je ve mně, v Tobě, v nás všech. Životní čára, to je rytmus. Radost a smutek, toť jsou dva kolíčky, mezi nimiž se chvěje lidská struna. Čím hlubší je, tím déle a tišeji se chvěje. Lidé jsou jako struny: vyšší, hlubší. Nedostatek vnitřního rytmu nutí nás vymýšleti nástroje, které vzbuzují rytmy. Udělali jste z citu hudební teorie, toť vše. Vím dobře, proč zněly mi na stěně struníky…

Vstupuje do tohoto pokoje, potřeboval jsem téže síly a téhož rytmu jako člověk, kladoucí své tělo na koleje nebo který se vrhl do řeky a nevolá o pomoc. Jsem klidný. Občas vynoří se ve mně vzpomínka na život, jako ruka nad vodou ve smrtelném zápase. Tedy: touha doufati přichází na místo všech těch, jež kdysi hostilo mé srdce a jež odešly. Má samota nedovedla nikde jinde se končiti. Veškeru její hrůzu a vražednou sílu mohu prožívati teprve tam, kde jsme prostor zaplnili svými těly a kde jsme svým společným štěstím, úsměvy, objetím a šeptem téměř vytlačovali vzduch… Čiší na mne tento vzduch, a vytlačený prostor valí se na mne s hukotem zpět. Cítím, jak prázdno samoty nade mnou zvolna vítězí…

Vstupuje mi do očí, které ještě hledí, ale nepoznávají. Píši po paměti. Vstupuje mi do všech pórů ve způsobech praménků tekoucího olova. Vkrádá se mi do sluchu tak, že ničeho již neslyším, jako bych byl ohluchl… Zhynul všecek život, že nevydává žádných zvuků, ani stonu umírajícího? Samota zaplavuje mi srdce, jehož tlukot ustává a já cítím, kterak se odosobňuji a přecházím ze světa trpící hmoty ve stav kmitů, strunového chvění a záření. Je to anatomie touhy, kterou studuji na sobě. Trpěl jsem svými touhami celou tu dobu, hledím na ně nyní s chladnokrevností zvědavého diváka, kterak hynou. Prázdnota zmocňuje se mého čichu, neboť jinak musil bych cítiti poslední krůpěj Tvého parfému, jímž jsem zkropil Tvoje podušky. Čichám tmu a slyším čerň… Ani růží necítím, jimiž jsem postlal naše svatební lože. Chtěl bych promluviti, přehlušiti na jedinou vteřinu toto hutnící ticho, abych pozoroval, kterak bude se opět rozptylovati, aby tím větším proudem a silou vracelo se ke mně. Chci zvolati, otvírám ústa, ale vím, že nevolám a neslyším… Hrdlo je sevřeno, nevydává jediného zvuku. Chci se rozchechtati, ale prázdno mne umlčuje, dusí všechny zvuky u samých úst. Není možno, aby se tento projev mé pevné vůle, vzkřiknouti Tvé jméno, ztratil zcela bez účinu. Snad podléhá už zákonům jiného světa, přechází do jiných tvarů. Mám dojem, že Ty však musíš slyšeti…

Jako majáky, mají i lidé určitý okruh, kam zasahá jich vliv. Tvá sféra působnosti byla tak nezměrná, že vždy byl jsem v jejím středu… zcela těsně u Tebe, ač zdánlivě Tobě tak daleko. Nevymanil jsem se nikdy z Tvého okruhu; mé nitro bylo půdou, věčně se chvějící všemi Tvými otřesy. Nepatře sobě, podléhal jsem týmž zákonům, jež určovaly Tvůj život… Děsím se svých neschopností, jimiž mne tato samota obdařuje.

Nevidím Tvé podobizny, nerozumím Tvému písmu… Spaluji všechny tyto památky nad plamenem svíčky, nevidím však kouře a necítím dýmu. Ani bolesti mi to nepůsobí, neboť je nezbytně nutné, že se tak státi musí ještě dnes. Mám pouze jedinou potřebu: potřebu klidu, mrtvého kamenného klidu. Neměl jsem nikdy klidu za živa, jsem vysílen. Vyrovnán se vším, končím tento list, který má platnost smlouvy s Osudem, jejž prosím, abych Tebe, má drahá, milovaná Luiso, v příštím svém životě už nikdy… nepotkal. Dnes potkáváme se naposledy. Budeš mou, ale rozloučíme se navždy!

Mám nepopsatelný dojem, že se v tomto pokoji ztrácím sám sobě. Sedím a cítím přece zcela bezpečně, že odcházím… Chci povstati, ale nemohu; nesmírná tíže se mne zmocnila.

A jak se nakláním, vidím Tě pojednou v zrcadle. Je to možno? Jsi to Ty? Vidím, jak se nadzdvihuješ z lože, opírajíc se dlaněmi o pelest, hledíš ke mně, se zavřenýma očima… Právě tak, jako před deseti lety v Bruselu… Spíš? Slyším, opět své srdce… A vím, proč Tě spatřuji v zrcadle; nedivím se tomu, že zrcadlo mi vrací Tvou podobu… Bylas tak neskonale dobrá a milující, že jsi vtiskla i našemu pokoji svou podobu. Dotýkala jsi se všech předmětů tu kolem mne s tak překypujícím citem, sdělila jsi svými širokými úsměvy jim tolik teplého kouzla, prosytila jsi celý vzduch svým šťastným dechem a hlasem tak, že Tě tu se mnou všechny předměty milovaly… A zrcadlo, které mělo štěstí nejvíce z Tebe zachytiti, neboť lačně stíhalo každý Tvůj pohyb po celém pokoji, vrací mi odleskem dne Tebe uprostřed věcí, které se mnou vydechují potřebu Tebe… Postrádalo Tě deset roků, a když zanesl jsem Tebe sem ve svých vzpomínkách, dává mi Tě v nejkrásnější Tvé podobě: ušlechtilosti, zkrásněné bolestí…

Dostihl jsem Tě. Jsem u Tebe a Tvůj. Avšak než se přiblížím k zrcadlu, z jehož hladivé desky zanesu Tě na lože, chci dopsati tento list. Svíčka dohořívá. V posledních zákmitech jejího světla líbám Tebe písmem své třesoucí se ruky: na shledanou, Luiso!

* * *

To byla poslední slova zpovědi dr. Arnošta Grama. Rukopis byl mi vydán jako člověku, který mu rozuměl. Dověděv se ze všech drážďanských listů ze dne 6. září o podivném konci záhadného cizince, spěchal jsem, abych se přesvědčil o věci na místě.

Byla to věru příhoda velmi trapná pro paní Starckovou. Lomíc rukama, naříkala hlasitě, když vynášeli jeho tělo tmavou chodbou do umrlčí káry na nosítkách. V pokoji, jehož okenice byly neprodyšně uzavřeny, bylo plno dýmu. Když po marném klepání a volání vypáčili, jati zlou předtuchou, sousedé v přítomnosti strážníkově dveře, netroufal si nikdo vstoupiti dovnitř. V pokoji byla tma a naprosté ticho. Lidé hrnuli se do chodby a kdosi vzkřikl: „Otevřte okna.“ Ale nikdo se nehnul. Konečně strážník vešel, a pospíchaje k oknu se světlem v ruce, zaklopýtl a upadl. Výkřik hrůzy zazněl na chodbě.

„Nu, ano, je mrtev!“ volal strážník, dodávaje si hlasem odvahy. Ve chvíli, kdy jeho ruka hmatala po okenici, hledajíc knoflík, zračilo se na tváři všech nevýslovné napětí, jež končilo se hlasitými výdechy; když do pokoje vpadlo denní světlo, bylo viděti na zemi mrtvolu muže, třímající v ruce zbraň. Lékař, rychle se dostavivší, prohlédl ji, ale zavrtěl nedůvěřivě hlavou; tento sebevrah neskončil sebevraždou. V poduškách neodestlaného lože blíže dveří byly patrny otisky hlavy, jež tu spočívala, ale jinak bylo lože nedotčeno. Polštáře byly posypány květy, odtrhávanými z velké kytice, jejíž zbytek tkvěl ve váze na zrcadlové konzole. A když se ruka dotkla konzoly, sypalo se ze zrcadla roztříštěné sklo.

Zjistilo se, že mrtvý do zrcadla dvakráte vystřelil; zbývající čtyři náboje vězely ještě uvnitř, ale bylo viděti, podle všech známek, že se mrtvý pokoušel vystřeliti ještě jednou, když se sám skácel, zraniv se do hlavy o hranu pelesti. Podle vypálených ran, jež se našly v zadní stěně zrcadla, vystřelil poprvé přímo od lože, při druhé ráně postoupil, ale mezi druhou a třetí klesl.

Jeho oči prozrazovaly, že jeho smrt neobešla se bez těžkého zápasu. Ač se to zdálo téměř vyloučeno, když pokoj byl zevnitř úplně uzavřen, vyšetřování připouštělo, že cizinec byl přepaden a vystřelil v sebeobraně. O tom, že smrti předcházel zápas, svědčily i záhadné podlitiny na krku, červené a naběhlé; nasvědčovaly tomu i hrůzně vytřeštěné oči a levá ruka, která křečovitě tiskla do dlaně vysokou vrstvu papírů, zmačkaných a popsaných nesrozumitelnou řečí. Vyšetřující soudce, který se později na místo dostavil, mluvil již o tom, že k zápasu došlo asi o listiny, jichž mrtvý nechtěl vydat a jež chránil. Když však při bedlivém pátrání se objevily na stole mezi spálenými listy i ohořelé desky cestovního pasu, jež byly prohlášeny za desky československého pasu a pod stolem dopis adresovaný paní Starckové, z něhož vypadly dvě tisícimarkové bankovky, stal se případ ještě záhadnějším, neboť bylo jasno, že mrtvý se k sebevraždě sice připravoval, ale sebevraždy nespáchal, neboť mu v tom bylo kýmsi zabráněno.

Bylo také možno, že domnělý sebevrah zemřel náhle raněn srdeční nebo mozkovou mrtvicí, jak se vyjádřil úřední lékař. Avšak to může dosvědčiti teprve pitva; záhadné dvě podlitiny na krku svědčí přece jen o tom, že mrtvý byl přepaden.

Nebylo také vyloučeno, že umírající, vida obraz milované ženy a nemoha ji volati, maje hrdlo stažené šílenou úzkostí, sám drásal své tělo a v nejvyšší, mučivé své bolesti stiskl křečovitě své hrdlo.

Tato záhadná příhoda donutila denní listy, že se k ní ještě několikráte vracely, oznamujíce výsledek soudní pitvy a převoz mrtvoly do Prahy, odkud docházely úřední i soukromé telegramy, nasvědčující zájmu, jejž smrt tam vzbudila. Jako člověk, který jsem mrtvého znal podle jména i vynikající jeho činnosti veřejné, byl jsem požádán, abych listiny, které zavražděný zůstavil po sobě, přečetl a jejich obsah sdělil vyšetřujícímu soudci. Učinil jsem tak a přečetl jsem jeho zpověď za jedinou noc, kdy jeho tělo leželo ještě v pitevně. Slíbiv, že rukopis odevzdám, přijal jsem jej a uveřejňuji jej v domnění, že přispěje k vypátrání tajemného vraha; jsem nezvratně přesvědčen o tom, že dr. Gram byl zavražděn. Ženě, jež se stala jeho životu tak osudnou, musilo záležeti na tom, aby jeho zpověď byla zničena, neboť nebylo nesnadno podle všech indicií vypátrati její stopu. Zdá se mi, že vidím živě před sebou, kterak se celý zápas odehrál a že jsem pronikl tajemstvím, jež poslední okamžiky jeho života zahaluje mlhami. Dr. Gram pálil poslední dopisy nad světlem, když uviděl její tvář na loži. Když se rozběhl k loži, dotkl se prázdných podušek, neboť záhadný obraz jeho milenky objevil se mu náhle na protější stěně v zrcadle. Rozehnal se k němu, ale zrcadlo ukázalo mu jeho vlastní tvář. Jeho oči třeštily hrůzou. Vrátily se k loži, a hle, hlava s rozpuštěnými vlasy byla tam opět, aby znovu drásala jeho srdce svým smutným, zoufalým pohledem. Nerozpakuje se dlouho, namířil zbraň, jat šíleným strachem, a vystřelil do zrcadla. A nyní se mu zdálo, kterak její postava, zbrocená krví, blíží se ke stolu, kde ležely jeho papíry. Skočil po nich, vystřelil po druhé, ale v tom cítil, kterak se k němu jeho milenka naklání. Ruka mu sklesla. A nabízeje jí rty k polibku, cítil, jak se mu zatajuje dech. Neviditelné ruce tiskly jeho hrdlo vždy pevněji, a on klesal. Vytřeštěné jeho oči dokazují i na pitevním stole, jakou hrůzou a zklamáním naplnila jeho duši její poslední zrada –

Nechť již prokázal výsledek soudní pitvy cokoliv, jisto je, že člověk, jejž Touha vehnala do tohoto šílenství, nemohl ani jinak končiti. Nepotvrzuje jeho zpověď všech našich předpokladů i konce? Avšak poněvadž soudní pitva případu nerozřešila, zbývá náš dohad jako jediné možné východisko. Vždyť byl to člověk, jejž zavraždila Touha…

Zajímal jsem se ovšem o jeho vražednici a dlouho jsem pátral po ní marně. Až jednoho dne dověděl jsem se oklikou přes Plzeň, že žena, na kterou se popis, zhotovený umírající rukou dr. Arnošta Grama hodí, a již už podle hlasu, tak mistrně vylíčeného, těžko najíti nebylo, bydlí ve vilové čtvrti blízko Prahy. Viděl jsem ji a teprve nyní pochopil jeho tragickou bolest. A tato žena, která vraždila, Luisa Domanová, vdávala se právě osudného toho dne, 5. září r. 192*, podruhé! A tato okolnost vyvrátila mi už i tu poslední pochybnost o její těžké vině…

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text díla Zpovědnice dona Juana tak, jak bylo vydáno Osvětovým odborem Družiny dobrovolců čsl. zahraničního vojska v roce 1934 jako první svazek Sebraných spisů Josefa Müldnera. Součástí tištěné předlohy je předmluva Jana Havlasy, kterou nepřejímáme z licenčních důvodů.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme v textu provedli pravopisné úpravy podle současné normy.

Redakce MKP

Josef Müldner
Zpovědnice dona Juana

Román touhy

Ilustrace na obálce robertindiana/Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4660-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4661-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4662-9 (prc)