Na východ od Labe

Historický román z XII. století

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Na východ od Labe tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Jos. R. Vilímek v Praze v roce 1947.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Müldner: Na východ od Labe), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 7. 2025.

Úvodem

K tvorbě historických románů nestačí jenom nadání. Je třeba důkladného zvládnutí všech pramenů, znalosti místa, památek chovaných v muzeích – v Německu právě těch nejdůležitějších –, vykopávek, studia zbytku dochovaných řečí a archeologických i historických reálií; jenom ze Saxona bylo třeba přeložit přes pět set stran psaných středověkou latinou…

Nejde jen o napínavost příběhů a osudů osob a kmenů. Historická fakta bývají někdy daleko dobrodružnější než výmysly autorů rafinovaných detektivek. Jde o přesnost a doložitelnost mnohých událostí, o vylíčení vzdělanostního a sociálního prostředí, národních a náboženských idejí, které rozhodovaly po dlouhá staletí v prostoru tragikou nabitém – na východ od Labe –, které se staly jazýčkem na vahách dějin.

Polovina osob tohoto rasového dramatu je historická. Jednají v románě tak, jako kdysi jednaly za života. Kde prameny mlčí, jsou podány osoby a události tak, jak by nutně vyplynuly z daných předpokladů. Román proto dokresluje, kde kronikářům vyschlo pero, prodlužuje nedokončené tahy, doplňuje začatou větu a přidává stínu a světla k napravení křivd, když o Slovanech psali vždy jen cizinci, ponejvíce jejich úhlavní nepřátelé. Ani malý přesun v datování epizod není nehistorický: co chyb našli vykladači a spisovatelé komentářů k dílu Saxona Grammatica jenom v dějové posloupnosti!

Studium původních pramenů není „přítěží“, jak chtějí čtenářům a neodborné kritice namlouvat laičtí autoři „historických románů“ proto, že je to pohodlnější a že jim chybí odborné školení. Bezpečná jistota zvládnuté látky musí prozařovat pozadím; pročtení dějepisné knihy nebo slovníků nestačí.

Historie je živá i v pramenech a usvědčuje padělek. Historii musí obrazotvornost podporovat a doplňovat. Musí být vyvoláním minulosti dokreslené intuicí. Tak nabývají příběhy a povahokresby historicky nezkreslené pravdivosti.

V historickém románě nepostačí útlé předivo erotické: tu jde o zděděné pudy, vlastnosti, lásky a nenávisti národních kolektivů v dějinných výsecích rasových protiv. Proti subjektivismu, uplatňovanému většinou v románech moderních, je a má být román historický dílem objektivity! Doplňky nesmějí být na újmu pravdy, musejí odpovídat době. Při zjištěném podnětu s neznámým výsledkem nutno postupovat tak, jak by nutně byl musel vyplynout z povah, prostředí a poměrů, kdyby se v těchto situacích byly líčené osoby octly.

Nešlo ani o vystupňování dynamiky nebo účinu; naopak, po dramaticky vyhrocených příbězích dávám slovo střízlivému kronikáři: líčení se promítá do sféry jeho zájmů, citů a nálad a čtenáři zjišťují shodu románu s minulostí starou osm set let.

Poněvadž jsou všechny mé romány psané od roku 1937 romány kulturněhistorickými, prokresluji pozadí. O starém Slovanstvu se toho ví tak málo, že i mnoho je tu málem, jak mi psali čtenáři i ze Spojených států. Líčím události několika krátkých let – 1156 až 1169 – mezi Labem, českými a polskými hranicemi.

Ránský1 básník XVIII. století Ludvík O. Kosegarten dal do svých veršů sentimentalitu i pýchu nad konečným vítězstvím. Meklenburský velkovévoda postavil před svůj palác na Zvěřínském jezeře pomníky bodrckým jezdcům a hrdinovi Niklotovi. Císař Vilém II. obnovil s pompou Malbork (Marienburg) – a Adolf Hitler na této slovanské půdě léčil válečná zranění, zde vstal z kavalce a pospíchal nastoupit cestu k moci a zkáze.

Tak vznikl tento můj první kulturněhistorický román, který připisuji dvěma milovaným národům, kteří zastavili pochod od Labe na Východ,

českému a polskému,

aby jim byl ve vážné chvíli výstrahou. Nepoučí-li je – byly životy a práce nás všech, kteří jsme o jejich dohodu čtyřicet let usilovali, – zbytečné!

Ve Všenorech u Prahy dne 21. srpna 1938.

Dr. JOSEF MÜLDNER

1 Rán byl příslušník kmene Polabských Slovanů, žijícího na Rujáně (Ráně). Pozn. red.

Osoby románu

Doložené historickými prameny:

TETISLAV, král Rány a jeho bratr a nástupce JAROMÍR

NIKLOT, kníže Bodrců, jeho synové VRATISLAV a PRYBISLAV

BOHUSLAV a KAZIMÍR, synové Vratislavovi, knížata pomořanská

LUBOMÍR, bratr Niklotův

TĚŠIMÍR, velmož vltický, sídlem na Gvozdově

GOČALK, slovanský šlechtic, uprchlík, žijící na dvoře Valdemarově

MAŠKO, šlechtic ránský

DOMBOR, vyslanec krále Tetislava

VALDEMAR I., král dánský

JINDŘICH LEV, bavorský a saský vévoda

ADOLF ze SCHAUENBURGU, hrabě holštýnský

ABSALON, biskup roeskildský, velitel Valdemarova vojska

SAXO GRAMMATICUS, jeho písař, kronikář dánsko-slovanské války

HELMOLD, farář v Bosově, autor díla Kronika Slovanů

STARKATHER, náčelník baltských pirátů

BERNO, biskup lubický pro diecézi bodrckou

GUNCELÍN, místodržící ve Zvěřínu a v Jílovém

GERALD, biskup starigradský, sufragán jeho ARNOLD

HILDIGER, náměstek a velitel Šturmarnů

RICHARD ze SALZWEDELU, oblíbenec Jindřicha Lva

HEGBARTH, mnich, zajatec Těšimírův

SVENO, biskup aarhuský

MIKULÁŠ, regenschori roeskildského chrámu

VYSLANEC norského krále Suerra I.

GNEMER FALSTRICKÝ, velitel dánského loďstva

RABEN, zajatec ze Starigradu

GRANZA, syn LUTOGŮV, měšťan korěnický

GOČALK, slovanský tlumočník biskupa Absalona

WETHEMAN, mořský lupič z Valdemarovy družiny

SIGARD, panoše dánského krále Valdemara

SKIALMON, kormidelník Valdemarova korábu, řečený VOUSÁČ

MAGNUS, zbrojnoš, HENRIK, štolba, HEMMING, štítonoš, ESGER, jezdec, DLOUHÝ PETR, RADULF, JUNGO, SARPO, HILGO, ODDO a LAMBERT, vesměs veslaři a vojíni družiny Absalonovy

SELGRET, vychovatel synů Valdemarových

ALEXANDER, švagr biskupa Absalona

MATHILDA, dcera krále anglického Jindřicha II., choť Jindřicha Lva

EDELER, zbrojnoš

MIKA, věštec boha Prova

Osoby prameny neuváděné:

ZAMOJ, bodrcký šlechtic, syn jeho DUŠAN a dcera LJUBA, jeptiška falderská

MĚČISLAV, kníže Dolenčanů

MILIBA, jeho vojenice

VELEN, velekněz Svantovítův

NĚBOJ, velitel Jaromírova hradu Ranogradu

KALICA, volcha, čarodějka, URM, sluha biskupa Gerolda, MIRA, dcera Těšimírova, PRADAN, obr slovanský, ORDULF, atlet saský, ASKOT, atlet Starkatherův, TREBOR, obr chyžanský, ŽELIBOR, válečník, DOLĚŠ, strážce Sněgovitova svatoháje u Posvátných dubů, GELMA, otrokyně Starkatherova, HOLMÝŘ, rybář a kupec lubecký, jeho žena SLAVINA, SVESLAV, šlechtic z válečné družiny Niklotovy, SVATKO, krajský podnáčelník dolenský, ŽELIBOR, sedlák z Vrbice, jeho dcera DENICA, mlada Starkatherova, GLAVA, Holmýřův rybák, KRYV, zvěd a posel knížete Vratislava, PRITULA, DOBOJ a TOMISLAV, předáci knížete Niklota, DAMAR, RADOVAN a GROMOV, jezdci běloušů z posvátné čety Svantovítovy, JARMIK, DAL, kormidelníci, GORM a HOLTY z loďstva Starkatherova, MSTIVOJ, DAŠKO a DOMAMÍR, šlechtici ránští, ŠUMO, mořeplavec, BĚLINA, volcha, KRATA, DRSLAV, BOJKO a MILOTA, vesničané z Mělnic u Roztoků na řece Vrané, RALOVAN a bratr jeho RAVEN, piráti a soupeři Starkatherovi sídlem na zřícenině Ralově, jejich sluha THOKON, LUTOBOR, kníže zápěňský a jeho panoše DRSLAV, PRIBOJ, kmet velehošťský, VYŠKO, GORAN, TYKO, ZAMOJ, BOJISLAV a MIR, starostové na sněmu ve Velehošti, ZULISTR, velitel hradu města Starigradu, RMUTEN, jeho starosta a MILIDUCH, povozník ze vsi Malína.

V mnišské cele Helmoldově na bosovské faře

Nízký strop s žebry profilovaných nosičů, zdi s prokládanými trámy, malé okno vedoucí do dvora zavátého sněhem, nad ním kříž z mořeného dřeva, u dveří v krbu, který přetínal roh dvou stěn, hořely kusy kmene. Vpravo od okna u zdi pulpit, na něm pergamenové svitky a velké knihy v dřevěných deskách potažených koží. V křesle s vysokým opěradlem seděl nad pulpitem kněz Helmold. Hubená postava, vrásčitá tvář; ruka jezdila chvatně dlouhým brkem po pergamenovém archu; včera z něho vyškrabal překlad prokletého pohana, Demokrita, brk skřípe. Ruší klid v jizbě. Snad poděsí i ty ďábly venku…

Venku? Tam je klid. Sníh snáší k zemi poselství míru i v zemi pohanské. Kdo to zahoukal? Vedle vrzly dveře. Sakristán? Helmold zdvihl hlavu, kostelník zabušil na dveře.

„Vlci, ctihodný otče…“

„Hoď na ně pochodně! Nevyjdi ze vrat!“ Helmold zase namáčel brk.

Nahlédl do papírových útržků: napsal na ně rozhovory s představeným Vicelínem a biskupem Geraldem. Ten beztoho stále naléhá, je-li už hotov se svou kronikou. Levá ruka spočívala na knize Adama Brémského, přinesl si ji z Faldery; pod ní byly svitky válečných a národních zpěvů, i ty budou důležitou pomůckou jeho díla.

Hotové archy skládal na spodní desku stolu, titulní list ležel navrchu, byl popsán velikými, malovanými písmeny:

HELMOLDI PRESBYTERI CHRONIKA SLAVORUM, připsaná „Ctihodným otcům kanovníkům lubeckého kostela na chválu těch, kdo zbraní, slovem a vlastní krví osvítili kraje Slovanů“.

Zbrázděná tvář mluvila o naplněném životě a strastech, které ho provázely na cestách s křížem v ruce, neseným přes padesát let, než zakotvil na bosovské faře. Bosov! Jeho dílo! Životní vyrovnanost, těšitelka lidského podzimu, zářila mu z očí, postava vzdorovala letům: musel být rovný jako strom, to jenom přímořské borovice mohly bouře pokřivit. Helmold je vojínem navyklým spíš sedlu než nosítkům, kterých používal hamburský Adalbert tam za Labem. Hýří v nádheře a nadbytku blízko paláců velmožů. On je předsunutou stráží za Labem, jeho fara a kaple je tvrzí.

Vicelínova slova mu tanula na mysli. Slyšel je, kdykoli namáčel brk. Jeho nedávná smrt mu stavěla před oči zanícence. Zůstal blouznivcem po celý život, misionář a vojín Boží, pobízel k vytrvalosti: „Není knih, aby se události zachovaly paměti příštích pokolení. Velkou dobu prožíváš, ctihodný otče a bratře – dobu poněmčování nekonečné slovanské nížiny, zahájeného ve Vagrii tobě svěřené. Všechno, co dědové vnukům vyprávěli, aby si z minulosti poučení brali pro současnost, příkoří a cesty křížové, kterými prošli v těchto pohanských zemích naši věrozvěsti, vzrušené domácí boje, pády císařů, trůnů a měst, vylidňování a osidlování širokých krajů, vše zasluhuje zvěčnění zručným perem, které ti svěřil Bůh. Začni a pokračuj ještě dnes – nevíš, zda bude zítra ještě čas!“

Bylo mu, jako by mu tento učitel jeho mladosti žehnal, kdykoli usedal navečer k práci. Píše pro oslavu německého národa a hubitele Slovanů, velkého Jindřicha Lva, má s ním společnou saskou krev. Připravil se, naučil se slovansky, ani polských tlumočníků nepotřebuje, káže slovansky, mluví s pohany, a jen na ukázku, jak drsnou je jejich řeč, vepíše i několik jejich slov do kroniky.

Byl mu trpký osud udělen! Ani velmoži mu nepomáhají, jsou sobci, často jí jen suchý chléb. Ale poslání se nezpronevěří! Ať se sváří Lev s hrabětem Adolfem o každou bídnou ves slíbeného obročí! I to zapíše, ale památce Lvově ublížit nesmí. Však to dovede napsat, aby i příští věky čtly mezi jeho řádky a dověděly se pravdy…

Vzal do rukou pergamenové a chorazanské archy, četl, co včera psal, když se pro vánici nedalo vyjít. Rozžehl dvě velké lojovice, nasadil je do vysokých cínových svícnů. Jsou to zbytky těch, které rozsvítil na Vicelínovu památku, přitáhl je k pergamenům z obou stran a četl:

„Slované se zase vzbouřili… od dob markraběte Gerona nenabyli větší urputnosti než po smrti bodrckého krále Měčislava… Vyvstalo mnoho knížat, Onodrag, Pribigněv, zvaný Ubo, a Ratibor… Ubo byl zabit, ačkoli syna Gočalka dal vychovat ve vévodově gliňském klášteře Luniburgu… Gočalk, zvěděv o hanebném zavraždění otcově, odřekl se víry, uchopil meč, přešel Labe, a spojiv se s Bodrci, pobil tisíce Sasů. Pro statečnost byl propuštěn ze zajetí, odešel do Dánska a s králem plul do Anglie (1031–1042).

Slovanské kmeny povstaly proti kněžským vyděračům, které odsuzovali věrozvěsti i biskupové… Dánové ubili zástupce Ratibora s osmi syny, a Slované vzali pomstu na Sasech, napadli Ripen, ale Magnus je porazil a na 15 000 Slovanů dal postínat… Do Slavie přišli kněží, zakládali kostely a biskupství v Rarogu, Slavie se hemžila teď mnichy… Až k řece Pěně přicházeli výběrčí desátků, dokud se nevzbouřili Vltici. Slované, využivše císařova pobytu v Itálii, porazili Sasy u Prěslavy (1056). Ale jejich kmenové se svářili, každý chtěl prvenství. Vltici, Črězpjeňané, Chyžané a Dolenci najímali i dánské a saské voje proti sobě… Jak mohla vzkvétat slovanská země, desetkráte větší celého Saska! Zvítězili Črězpjeňané, pomocí vévody Bernharda a Bodrců, ale museli zaplatit za to 15 000 liber stříbra, a to se ovšem potom už nemuselo mluvit o přijetí víry… Nebýt saské hrabivosti, Slované už dávno přijali křest, jako to učinili Čechové a Poláci. Křestitelé vyvolávali vždy nové bouře…“

Helmold četl dále, co napsal o hamburském arcibiskupu Adalbertovi, který byl nakonec proklet křesťanstvem i Slovany a vyhnán od dvora…

Četl o pomstě Slovanů, o vraždění mnichů, prodávání křesťanů do otroctví, o mučednické smrti biskupa Jana, jehož hlava byla obětována v Retře bohu Radgostovi (10. XI. 1066). Kněz Eppo usmrcen na oltáři, mnich Ansver ukamenován, dánská princezna zbičována a nahá poslána do Dánska a její děti, synové Gočalkovi, Butue a Jindřich pak ustanoveni za boží meče na Slovany. Kříže pokáceny, kostely spáleny, hrady vyvráceny… Bodrci si zvolili panovníkem mocného ránského krále Kruta, který vládl čtyřicet let (1066–1105). Po slovanském vzoru se i Sasové vrátili k pohanství. Teď už nepomáhalo přivazovat na tyče buvolí lebky a z hnátů na kyj přivázaných dělat palice nahánějící hrůzu. I Předlabí bylo zachváceno vzpourou proti kněžským vyděračům, žaláře srovnány se zemí, klatby a konfiskace neděsily už nikoho…

Helmold četl svou kroniku rok za rokem, na každé stránce byla krev. Musel se smát kupeckým smyšlenkám, že Slované zaklínáním vábí zvěř do pastí, mumláním vytahují velryby na břeh a že jejich vousaté ženy se zelenou pletí cvakají zuby, aby napadenému učarovaly, jak to dělají ženy na Islandě a v Grónsku. Rána byla střediskem vzpoury, tam bylo nejvyšší božstvo všech Slovanů. Největší události se odehrávaly na jezeře Plonském. Tam byl vlákán do pasti Butue s vojskem a vydán králi. Nyní platili Sasové poplatky Slovanům, Šturmarni, Holzati a Ditmarčané… Slavina, Krutova manželka, dala zákeřně zavraždit manžela a provdala se za Jindřicha, který přijal poddanství saské a s Holzaty a Šturmarny napadl Slavii. Těžký boj se skončil porážkou Slovanů na Smilovopoli 1105 v Polabí. Ani ránské loďstvo nepomohlo Lubici (1111), bylo potřeno, tisíce mrtvol naházeno do mohyly. Dne 1. srpna každého roku bylo znovu oslavováno vítězství; všechny slovanské kmeny až po polské hranice byly podrobeny. Jindřich se stal králem Velké Slavie. Došlo ještě k boji na zamrzlém moři, Ránové se poddali a slíbili výkupné. Nepoužívali zlata, platili plátnem, zlatem se zdobívaly jenom ženy nebo se odvádělo do Svantovítovy pokladnice. Jindřichovou smrtí ustaly boje (1127), do slovanských zemí pořádány jen kořistnické vpády. Jindřichovi bratranci Pribyslav a Niklot, bodrčtí velmoži, uvrženi v okovech do žaláře. To už přicházel do země věrozvěst biskup Ota Bamberský (1124), který pokřtil i Pomořance s jejich knížetem Vratislavem. Proti Ploně, Starigradu a Bukovci vystavěn nový pevný hrad Segeberk, a jeho duší se pak stal malý muž s lysou hlavou – Vicelín…

Novou vzpouru roznítil z vězení propuštěný Vratislav a zas už bylo Slovanstvo v boji. Vicelín se úpěnlivě modlil k Bohu za vítězství a ochranu. Vyháněl z lidí ďábly. Slované vyrazili s popuštěnými uzdami do Zálabí, kraj na západ od Faldery se změnil v poušť přes Vicelínovy litanie. Porážky a vítězství se střídaly. Do země přicházeli noví osadníci z Flander, Holandu, Vestfálska a Fríska. Až sem na sever pronikaly zvěsti o křižáckých válkách. Všichni kněží se pokládali za křižáky, i Vicelínův žák Thetmar v Segeberku. Niklot, byv získán dary hraběte Adolfa, brzo poznal, kam hrabě míří; stavěl na šíji mezi Zvěřínským jezerem a jeho odnoží tvrz Dobín; věděl, že je válka neodvratná. Přepadl loďstvem Lubici (26. VI. 1147), kupecká čtvrt s naloženými loďmi zapálena, Němci pobíjeni v domech i na břehu, houfy slovanské jízdy pustošily kraj, Němci v děsu prchali za Labe.

„Obnoven pokoj s Niklotem a Slovany na Východě… Hrabě ujišťoval lid, že jsou hraničáři (markomany), že musí přinášet oběti a krví nešetřit. Vykoupil od Slovanů zajatce, Vicelín kradl a rozdával chudým. Slované, jsouce povzbuzeni dánskými neúspěchy, najížděli na jejich pobřeží; na obloze se ukazovala zlá znamení, když vzplál v Dánsku boj o nástupnictví po smrti krále Hericha (1146). Ohnivé pochodně zaněcovaly severní obzor v nocích a děsily pověrčivý lid, který se i po pokřtění přidržoval pohanských pověr…“

Helmold zaslechl šramot, přestal psát. Otočil se ke dveřím a napjal sluch. Zbytek tlusté lojovice blikal a zhasínal; zachvěl se zimou; oheň uhasínal v krbu, na který zapomněl a do něhož kostelník nikdy nepřikládal, aby faráře nerušil.

Vyměnil svíčku, přiložil do ohně; slyšel zřetelně, že kdosi stojí na prahu a váhá vstoupit. Otevřel závoru, v předsíni stál kostelník s dívkou; měla obličej zastřený splývavou bílou rouškou, jako mívaly katechumenky před složením prvního slibu, kolem pasu jí visel dlouhý růženec.

„Tos ty, Ljubo?“

„Setrvala před chrámovou mříží až do večera,“ odpovídal za ni kostelník. „Musel jsem ji vyrušit z rozjímání a připomenout jí, že je čas, aby se odebrala do domu sester…“

„Přeješ si něčeho ode mne?“ ptal se Helmold s účastí.

Dívka přikývla a upřela na faráře veliké, krásné oči, jejichž barva zvyšovala bledost obličeje. Oči planuly, ruka si v rozpacích pohrávala s růžencem. Dodala si odvahy a řekla chvatně v obavě, že by se již toho později neodvážila:

„Ruším vaši práci, promiňte! Přemýšlela jsem dnes v kostele o své rodině…“

Farář pokynul kostelníkovi a otevřel dveře, aby vstoupili.

„Trápíš se zase, že jsi proti otcově vůli naši víru přijala?“ ptal se utěšujícím hlasem. „Zanech těch starostí, Ljubo, i tvůj otec dříve nebo později přijme křest…“

Ljuba zavrtěla smutně hlavou.

„Nikdy! Šla jsem za vámi přivábena krásnými slovy víry a útěchou, kterou srdci poskytuje, ale…“

„Ale?“

„… obávám se, že jsem slabá; nemám síly umlčet pochybnosti, pronásledují mě ve dne v noci… Obávám se, že moje oběť bude marná, že nikoho nezachráním, ale spíše do záhuby uvedu otce i rodinu, která čeká na můj návrat…“

„Ty přinášíš oběť?“ žasl Helmold.

„Nevyjádřila jsem se dobře… Myslila jsem, že vstupem do kláštera rodinu zachráním, lidu z útrap pomohu, že mne budou vděčně vzpomínat – a zatím… se bojím, že se stanu jejich kletbou!“

„Jak přicházíš na tyto myšlenky?“

„Nemyslete, velebný otče faráři, že stěny kolem mne v cele jsou němé; slyším, vidím, pozoruji, a… a… trpím při každé zprávě, která se mi k sluchu zanese.“

„O jakých zprávách mluvíš?“

„Přišla jsem s nejčistším srdcem k vám, s nadějí, že… budou vaši vyznavači jednat tak, jak mluví… Šla jsem za vírou Svaté Lásky, i v kostele se všichni modlíte za naši záhubu a já – já – se modlit za zkázu své rodiny a svého lidu nemohu… já se nemodlím…,“ vybuchla s pláčem a klesla před farářem na kolena.

„Je dnes už pozdě, je čas, abys šla domů, zítra si o tom promluvíme… Jsi rozbolestněna, vzpomínáš, stýská se ti a zapomínáš, milá sestro Ljubo, že už jenom týden máš státi v kostele za mříží a že se po přijetí slibu staneš Kristovou nevěstou. Přijď zítra, Ljubo, po ranní mši, netrp, nerozdírej mladé, čisté srdce! Je to zbytečné. Snad žehnat bychom měli tvrdohlavým nepřátelům za to, že naše věrozvěsty hanebně mučí, na trhu prodávají, po slovanských městech nahé bičují a kříže do hlav jim řežou? Vzýváme Boha o pomoc, modlíme se za ně, aby jim srdce osvítil a k pravému poznání přivedl… nechceme jejich záhubu, ale spásu…“

„Zbraním proti nim žehnáte, za vítězství nad nimi se modlíte, každého Sasa, který se chlubí, že moje rodáky surově ubil, odměňujete pochvalou, klnete jim a hrozíte jim vyhubením…“ Ljuba oddychovala těžce, oči jí hořely, rty se chvěly, ruce se spínaly k modlitbě jako v prosbě za smilování.

„Zítra, Ljubo, zítra všechno ti vyložím a doufám, že spokojena opustíš mou faru. Nejsme všichni stejní, drahá sestřičko! I já odsuzuji surovosti na Slovanech páchané, a zde, v tom mém velkém díle,“ a Helmold několikrát dlaní rozhorleně udeřil do popsaných papírů, „zde se o tom dočteš, bude-li to tebe zajímat… Odsuzuji kněžskou hrabivost, vychvaluji do nebes vaši pohostinnost a dobrotu srdcí, soudím přísně sobectví a lakotu, která tvůj lid od mé víry odvádí, statečnost a věrnost chválím, za příklad jiným dávám, otřásám se nad zvěrstvy Holzatů, ačkoliv je to vojsko vévodovo a chrání nás proti tvému lidu… Tak se na to dívám já a trpím často jako ty, mé dítě…“

Upřela na něho udiveně oči a sklonila je nad papíry, které ukazoval; tázavý pohled projevoval dětskou nejistotu. Shýbla se nad stůl a zavrtěla hlavou:

„Latinsky? Nerozumím tomu.“

„Přeložím ti, co tu píšu, počkej! Jako na příklad zde, kde píši o Holzatech: vidíš?“ Táhl prst pod odstavcem, četl latinsky a překládal do slovanštiny. „Šturmarni, Holzati a Ditmarčané, tři nordelbingerští národové se neliší zevnějškem, řečí ani saským právem; jsou křesťany, ale pro sousedství s barbary kradou a loupí. Jsou pohostinní; u Holzatů se musí však krást a rozdávat pro okázalost. Kdo nedovede nic urvat, je pokládán za bezectného zbabělce…“ Helmold položil pergamen na stůl: „Vidíš, tak já soudím o vašich nepřátelích! O Slovanech píšu jinak…“ Listoval okamžik ve velkém svazku a zdvihl list, stavě jí ho před oči.

„Poslouchej, co píšu o tvých lidech; vidíš zde: ‚Přesvědčil jsem se, o čem jsem dříve často slýchával, že v pohostinnosti není nikdo nad Slovany ctihodnější. V přijímání hostí jsou všichni téhož názoru a stejně horliví, nikdo jich nepotřebuje prosit o pohostinství. Co orbou, rybolovem nebo honbou získají, vše rozdají plnýma rukama a vychvalují jako nejstatečnějšího toho, kdo nejvíce rozdává. Z touhy dojíti tak obdivu a úcty dají se mnozí svést ke krádežím a lupům…‘“ Helmold zrychlil hlas a proběhl tiše několik dalších řádků, aby Ljubu neranil, a hned potom četl nahlas dále: „Kdyby někdo, což se však stane velmi zřídka, byl usvědčen, že cizinci přijetí do domu odmítl, tomu se smí jeho majetek a dům zapálit…“

Ljuba mu naslouchala se zatajeným dechem. Tváře jí zčervenaly, připadalo jí, jako by stála před soudnou stolicí. Hlas kněze píšícího o jejím národu pro příští věky zněl jako z jiných světů.

„Vidíš, my tu již dávno nebudeme, ale tahle moje kniha přečká nás všechny. Budou ji po staletích lidé brát do rukou a dozvědí se z ní pravdu o bolestech, které jsme musili snášet vy i my…“

„Pěkně píšete, velebný otče, v mnohém i pravdu máte, ale psal byste ještě krásněji, kdyby vás od mého národa nedělila víra. Znám svůj lid, znám křesťany, lépe tomu rozumím. Nehněvejte se však proto na mne. Je to přece lid, z kterého jsem vzešla, a víte, že mu vaši lidé spílají a jemu ubližují… Kámen by se musel rozplakat nad smutným jeho údělem…“

„Přijď zítra – povíme si více, bude tě to zajímat, a kdybych tu snad nebyl, ptej se na mne na faře. Psal mi biskup Gerald, že přijede v těchto dnech, a požádal mne, abych ho provázel na cestě k Pribyslavovi a Těšimírovi.“

„Nemám již dlouho zpráv o domově, nevím, co otec s matkou a s mými sourozenci dělají, nevím ani, žijí-li dosud… Až pojedete na cestu – zeptáte se na ně? Budu vám za to velmi vděčna. Co dělá Vratislav? Žije?“

„Syn Niklotův?“ zeptal se Helmold, svraštiv brvy.

„Ano, týž. Bojím se, že zahynul nebo je uvězněn… zdálo se mi často o něm a sny mě vždy poděsily.“

„Proč právě na něho se ptáš, Ljubo?“

Váhala a zašeptala: „Byl to můj snoubenec… Rodiče nás sobě zaslíbili od dětství, ale já ho už nespatřila…“

„Vratislav…! Je to zatvrzelý pohan, ten bývalý tvůj snoubenec. Pribyslav je zcela jiný muž. Víš, že přijal křest a s námi je zajedno?“

„Slyšela jsem o tom v klášteře – a nevěřila. Vratislav byl mužnější, otec ho vždy chválil…“

„Hm, hm – to snad proto, že ti byl přislíben?“

„Ne! Otec věděl, že se neprovdám. Bál se, že je jednou opustím a půjdu do Faldery nebo Lubice. Zapřísahal mě, abych zděděnou víru neopouštěla a kletbu bohů na sebe nepřivolávala. Chválil ho pro jeho statečnost a věrnost! Viďte, velebný otče, kdyby je snad… jednou něco zlého, nedej Bůh, mělo potkati… a já bych se za ně přimlouvala a za ně prosila, viďte, že byste mou prosbu vyslyšeli?“ Hlas se jí opět chvěl a oči zvlhly.

„Ovšem, Ljubo, že bychom se snažili pomoci těm, za které ty bys prosila! Ale teď už jdi, dobrou noc!“

Poděkovala faráři hlubokou úklonou a vyšla s průvodcem na chodbu. Slyšel, jak otvírají branku na dvoře a jak jim sníh vrže pod nohama. Usedl ke stolu a ponořil se opět do práce. Namočil brk a pokračoval:

„Synové zesnulého dánského krále počali mezi sebou zápasit… Vagrie se stala pomezím slovanské půdy… Vévoda se oženil s Klementinou von Zäringen a ujal se vlády nad Slavií… Za něho se nikdy nemluvilo o přijetí víry – vždy jenom o penězích. Dosadil do Starigradu Vicelína a jeho diecéze se prostírala po území Bodrců a Polabanů od Holzátska po řeku Pěnu s hradem Dymínem… Vicelín marně ve Starigradu, kde kněz Mika uctíval boha Prova, napomínal Rochela…

Za vévodovy nepřítomnosti přišel Niklot (1151) do Limburka se stížností, že se Chyžané a Črězpjeňané bouří. Odbojné země byly zpleněny, nejslavnější chrám zbořen s celým pohanským kultem. Lid se vykoupil nesmírnou sumou peněz…

Mír obnoven, země vzkvétala, Vicelín počal zakládat na svém sídle, ostrově Bosově, chatrče, bydle z počátku pod mohutným bukem, a založil kostel ke cti sv. Petra. Biskup Thetmar zemřel, byl pochován v Segeberku. To už přicházeli někteří Slované pro víru získaní do Bosova na mši. Báli se lupičů. Plonská tvrz, zbořená roku 1139, nebyla ještě obnovena a nemohla jim poskytovat ochranu…

Nové spory mezi vévodou a arcibiskupem Hartvichem zabránily tomu, aby se uprázdněného biskupství neujal Gerald, kterého si pro Vagrii přála vévodkyně. Hartvich odmítl jeho svěcení, ale vraceje se ze spiklenecké schůzky na českém pomezí, byl zaskočen a zachránil se útěkem do Sas. Gerald, na cestě do Itálie lupiči přepadený, došel papežského vysvěcení v Římě… Vrátil se do Vagrie, jsa uboze živ z výnosu chudého bosovského záduší, dokud se neusmířil s arcibiskupem.“

Helmold dopsal. Bylo pozdě; došel v svém vyprávění až po události ze včerejška. Zítřek je nejistý… Nespal ani dvě hodiny, když kostelník klepal na dveře. Za ním vešel do chudé jizby biskup Gerald.

Helmold vyskočil. Vítaje ho, netušil, že tato návštěva bude tak osudná… Biskup byl zamlklý, pod vrásčitou tváří se krčilo tajemství. Naléhal na Helmolda, aby se s ním vydal na cestu, která nestrpí odkladu.

Koně byli rychle osedláni, torby naplněny cestovními potřebami. Vyjeli do Starigradu a užasli nad jeho zpustlostí. Nebyly tu domy, nikdo se neukázal na tržišti…

Teprve po návratu z cesty zasedl Helmold k pulpitu a počal líčit události posledních dnů:

Psal se 6. leden léta Páně 1156…

Biskup Gerald se zalíbil Bohu

Biskup Gerald prahl touhou zasloužit se o církev a zalíbit se Bohu. Vyjel se dvěma mnichy a třemi jezdci z Hamburku ke Slovanům. Vyprávěli mu o nich misionáři a předchůdce Vicelín. Ve Vagrii vstoupil s bušícím srdcem do zpustlého Bosova. Měsíc tu hladověl. Ve Starigradu našel místo kvetoucího města rozvaliny, obyvatelstvo dávno přesídlilo do Lubice.

Vicelínova kaple ho vítala vytlučenými okny, probořeným stropem a zdmi deštěm spláchnutými, z oltáře zbyl kamenný stůl, z kříže pahýl. U vchodu do sakristie visel cár – pozůstatek zvonku. Sloužil mši v mrazu, jsa obklopen průvodci. Po mši přišel posel knížete Pribyslava; zval ho do Bukova. Snad přece se mu zdaří poslání, zvou-li ho slovanská knížata! Byl pamětliv rad, kterých se mu dostalo na cestu: slíbit vše, nepovolit nic! Odkázat jednou na vévodu, po druhé na hraběte, ale vždy na církev a říši. Na vévodu ohledy brát netřeba: zjímal fríské kupce na brémském tržišti a zanevřel na arcibiskupa. Z jeho návodu obsadil císařský posel biskupovy dvory v Brémách a pobral, co se našlo, pro císařskou pokladnici. Tak ovšem církev nezmohutní, a kněžím hrozí bída a hlad!

Jeli hlubokými lesy k Ratibořskému jezeru. Po boku mu klusal Helmold; utahoval uzdu, aby ani o délku koňské hlavy biskupa nepředjížděl. Co si počne v nevlídné zemi pohanů? Jen slovanská zdvořilost Pribyslavova ho uvítala – snad poprvé a naposled, zajisté jen s ohledem na vévodu a hraběte. Ovšem, i vltický velmož Těšimír ho zval, vzor dokonalého pohostinství. Jsou dobrosrdeční a marnotratní, pravý opak Němců – usmál se biskup sebevědomě. V Sasku ani císař neslyne štědrostí, spíše hrabivostí…

„U Pribyslava se dobře najíme,“ prohodil biskup k Helmoldovi s úsměvem, „když doma kručí žaludky. Čeká vévodovu odpověď, a vévoda kromě výstrah milostí neuděluje.“

„Vévoda nepovolil prosbě za snížení daní?“

„Odmítl, jsa připraven na nové polní tažení. Snad něco kuje s Dány, když si jejich poslové podávají dveře na jeho dvoře. Ty poprvé jdeš mezi Slovany?“

„Poprvé, Milosti.“

Les byl prosekán, jak to nařídil vévoda a vykonali Slované pro jeho bezpečí; zleva i zprava stromy byly dosti daleko, aby ze zákeří nemohli nečekaně vypadnout na pocestné lupiči. Přes cestu přebíhala vysoká zvěř a dlouhými, neslyšnými skoky mizela v houštinách. Biskup si pochvaloval širokou cestu, po které se i v noci dalo jeti.

„Toť dílo poslušného Pribyslava; bůhví jaké odměny čeká za to od vévody a – bude trpce zklamán! Vévoda je příliš krutý na východní knížata a sklidí jenom bouře. Věř, bratře Helmolde, jsme tu málo vítanými hostmi v zemích slovanských…“

Po výjezdu z lesa se k nim zvolna blížili jezdci na důkaz, že nechovají nepřátelské úmysly. Když biskup dojel, zdvihl velitel hlídky ruku k pozdravu:

„Jsi, pane, biskup Gerald a to jsou tvoji lidé?“

Biskup přijal s radostí nabízený průvod; to Pribyslav, v úsluhách nikdy neumdlévající, mu poslal lidi v ústrety, aby nezbloudili. Na prostorném dvoře knížecím, který se podobal spíše velké usedlosti než zámku, byl přijat okázale. Dvacet jídel obtížilo vyzdobený stůl; všechny pokrmy, zvěřina, ryby, kaše, chléb se sýry, ovoce ve šťávě, kuřata a holubi, byly připraveny s vybraným umem kuchařským; stroze úsečný biskup neskrblil chválou a na chvíli se naladil měkčeji, zapíjeje kořeněné pokrmy franským vínem a starou medovinou.

„Jsi, pane, spokojen?“

„Více, než jsem schopen chválit, kníže. Bůh ti odplatí tvou štědrost a ochotu.“

„Dnes zůstanete mými hosty; těším se, že ti mohu nabídnout dům, žel, tak prostý a chudý.“

„Chci tě požádati o nocleh. Cestou dost jsme znavili těla a jídla teprve v tvém domě požili. Měj za to dík nás všech!“

„K besedě si se mnou nezasedneš, pane?“

„Dnes mě musíš omluvit. Máme zítra velkou cestu před sebou… K tobě se vrátím na zpáteční cestě.“

„A zprávy žádné nemáš?“

„Nic, co by za řeč stálo a nesneslo odkladu. Jsou dnešní časy zlé, bratr bratru nevyhoví, co lze pak čekat od cizích?“

Kníže vycítil, že vévoda zamítl jeho prosby; biskup je unaven a host sám o pohodlí rozhoduje. Proto Pribyslav, ačkoliv lid netrpělivě čekal po měsíce na slíbenou odpověď, vstal a rozloučil se s biskupem s laskavostí, že se biskup cítil zahanben.

„Do tvé ochrany, pane, svěřuji svůj dům a životy naše. Rač se vším jako se svým podle libosti své nakládat!“

„Tys dobrou školu dvorskou měl, kníže, u nás neslyším tak mluvit ani na císařské falci!“

„Děkuji ti; kéž je příchod tvůj požehnáním pro naši zemi i pro tvé poslání!“ Kníže se poklonil, biskup ho objal, na obě tváře políbil a poslal průvodcům vzkaz, aby nazítří byli koně za rozbřesku nakrmeni, za bílého dne se vyrazí. Potřásl ještě rukou Pribyslavovou a dal se dovésti s oběma mnichy do ložnice.

Poněvadž se na knížecím dvoře chodívalo spat záhy, byli nazítří spánkem vydatně posíleni, když při loučení knížeti děkovali a nasedali na koně. Komorník je vyprovodil k bráně, kde biskup odmítl s díkem nabídnutý jezdecký průvod; jen na cestu se vyptal a vyjel první ze vrat, jako by měl tuze naspěch.

„Jako na velkostatku je to tu spíš než na knížecím dvoře,“ prohodil k Helmoldovi. Sníh umrzl a koně by těžko uháněli, kdyby jim čeleď nevybrousila podkovy. Cesta vedla opět do lesa, z kterého včera vyjeli, a točila se podél zamrzlé hladiny velkého jezera.

„Ty, Milosti, to nejlépe můžeš srovnávat, když jsi poznal život na dvoře hraběte, vévody, císaře i v Římě u Svatého otce.“

„Mne si vévodkyně po smrti Vicelínově za biskupa přála, a lépe mi, věř, bylo jako domácímu kaplanu na jejím dvoře a kanovníku brunšvickému; brémský arcibiskup Hartvich, odpůrce vévody, prohlásil mé zvolení za neplatné a odmítl mě vysvětit. Vévoda, odjížděje s císařem do Říma, mi nařídil, abych za ním přijel do Lombardie, kde požádá papeže za moje vysvěcení. Byl jsem však na hranicích rodného Švábska přepaden lupiči, okraden a zraněn na čele…“

Biskup sňal huňatou čepici a rozhrnul vlasy: „Vidíš? Nikým neléčen jsem cestoval za pánem a dorazil k vojsku císařovu v Tortoně, kterou jsme potom dlouho obléhali a osmnáctého dubna roku jedenáct set padesát pět se zemí srovnali. Ach, o tom o všem ti jindy budu povídat, snad se to hodí pro kroniku o Slovanech, kterou chceš jednou psát…“

„Svolil papež, když arcibiskup světit odmítl?“ ptal se Helmold.

„Moje volba zapadla do světodějných událostí, o kterých se bude mluvit po věky… Císař si vynutil korunu pro sebe i biskupskou mitru pro mne devatenáctého června. Doma jsme se smířili. Tak jsem, Helmolde, nabyl starigradského biskupství, kde hodlám pokračovat v díle svatého muže Vicelína.“

„A je pravda, že mnoho divů vykonal i po smrti a za života zázraky pohany k víře obracel?“

„I o tom chci ti jednou vyprávět, abys paměť toho budoucím zůstavil; nejenže se zjevil ve snách cudné panně ve stříbrném rouše utkaném ze slz Eppových, kterými ho ten žák oplakával, a nejen jiné ujistil, že žít nepřestal; po smrti ještě slepým oči vracel tak, jako to kdysi činil za živa, dotýkaje se křížem očí slepce, které Bůh na čas v nebi uchoval až do jeho příchodu a vrátil je na jeho modlitbu, aby mu své zalíbení před světem dokázal…“

Biskup se odmlčel. Jeho oči hořely podivným žárem; patřil k zanícencům k velkým věcem vyvoleným, a silný jeho duch byl v nesouladu s malou postavou, která se v sedle téměř ztrácela.

„Nejsme již daleko od cíle,“ řekl temně upíraje oči do dálky. Les řidl; před jejich zraky ležela pustá, zasněžená rovina, oči slzely, jsouce oslněny leskem sněhu. Kam jedeme? – tanulo stále na rtech Helmolda, který se však neosmělil doléhat na biskupa otázkami. Zdálo se, jako by náhle poznával krajinu; předejel netrpělivě družinu a povolil koni uzdy. Druzí jezdci mu sotva stačili.

„Je příznivá chvíle, dokončíme svoje poslání…,“ biskup se obrátil k družině. Pobídl koně, pět jezdců se rozjelo ostrým poklusem. Koně odhazovali každým nárazem sníh spěchovaný do kopyt. Biskup se ohlédl; nikdo za nimi nevyhlížel, jeli sami zasněženým krajem po utvrdlé půdě, která se skláněla k závějím.

„Pozor! Voda!“ zvolal jezdec.

Koně přešli do kroku. Z jejich chřípí i z úst jezdců se kouřilo, zima přituhla. Brodili se po kolena v závějích, koně větřili a ržáli. První jezdec se postavil na zasněženou plochu zamrzlého potoka a přecházel opatrně na druhý břeh. Otočil se po druhých.

„Po jednom!“

Přecházeli řeku s očima upřenýma na sníh. Led ani nezapraskal, mrzlo, nehrozilo nebezpečí. Vyšplhali po svahu, dali se znovu do klusu.

„Vidíš?“ ukázal biskup rukou na zasněžený les na obzoru a dal se do cvalu.

Vyhnuli se vysoké mohyle s pěti starými a košatými duby; sjeli do úvozu a mžikem vyrazili znovu na pláň. Posvátný háj vyrůstal rychle před nimi. Viděli už ozdobný, vysoký plot, za který se nesměl žádný křesťan odvážit bez obavy o život. Objížděli zvolna posvátný okrsek zezadu, kde byli více v bezpečí.

Plot byl příliš vysoký, nedal se ani ve cvalu přeskočit; biskup sesedl z koně. Sluha přiskočil, vzal koně za uzdu a přivázal ho k dubovému kmeni, ostatní následovali jeho příkladu.

„Je to památný den, datum dobře uchováme v paměti. Osmý leden roku 1156 po Kristově zrození. S chutí do práce, času příliš nazbyt nemáme! Koho by z nás chytili, nevyvázne. Máme dobré koně, pokusíme se v nejhorším o útěk. S boží pomocí do díla!“

Biskup se pokřižoval, rozmáchl silnou holí a počal rozbíjet útlé, vyřezávané tyče kolem obětiště. Dal se nejdříve do branky, která byla nejsilnější. Vrata chrámového okrsku měla dvojí bránu příčkami dovedně spojenou. Každá příčka a lať byla vyzdobena řezbami a pomalována pestrými barvami. Bylo to malé umělecké dílo; ani biskup neskrblil chválou a údivem.

„Je toho skoro škoda!“ prohodil, roztloukaje příčku za příčkou, tyč po tyči. „Každý z nás si zastrkáme kusy do pytle za sedly, jinak by nám nevěřili, že jsme se toho odvážili.“

Vybral několik vzácných příčkových řezeb a dva hroty tyček zdobených zlatem. Sluha je vsunul do koženého pytle upevněného za sedlem řemeny. Také druzí si brali nejpestřejší kusy a vecpali je do pytlů. Branka byla rozbita, vstoupili do nádvoří obklopeného obětními kameny bohů. Nad každým oltářem se tyčilo v kruhu několik mohutných dubů, chráněných ohradou.

Biskup se rozhlédl po svatoháji a mlčky přiděloval každému jeden; bylo jich tu mnoho kolem dokola. Srdce jim bušila v těle, když se k nim blížili. Každý obětní kámen byl ozdoben symboly bohů polí, lučin, skal, hájů, pramenů a pastvin, každá ohrada byla zhotovena z uměle vyřezávaného dřeva stromů sražených bleskem.

„Bohům přírodních zjevů, lesů a polí nestavějí pomníky ani sochy. Mají však týž význam, i když jsou nižšího stupně.“ Odložil hůl a rukama rozbíjel plot. „Tady všechno na jednu hromadu! Zapálíme k poctě jejich bohů hranici, jakou jim tu ještě žádný nezapálil!“ zasmál se drsně.

Muži snášeli latě na oltář uprostřed mýtiny, kde obětovával velekněz. Byli již téměř hotovi, zbývaly už jen dvě východní branky, ale i ty byly rázem rozbity a sneseny na oltář. Sluha rozdělával oheň, biskup si mnul prokřehlé ruce. Vojín držící koně pojednou zahoukl; biskup se otočil. Viděl, jak sem po sněhu kdosi běží se vztyčenýma rukama, klopýtá v závějích, zase se zdvíhá a běží úprkem.

„Na kůň!“ zavelel biskup. „Nikdo nás tu nesmí uvidět a poznat, jinak jsme ztraceni a naše velké poslání by bylo skončeno. Na kůň!“

„A co když nás poznal?“ šeptal sluha pánu do ucha. Biskupova tvář se zachmuřila, z očí vyšlehl hněv, ačkoliv nemohl potlačit nepokoj a úzkost.

„Zůstaň a podívej se na něho,“ řekl s významným pohledem a vrazil koni prudce ostruhy do slabin. Koně se dali do cvalu a namířili k úvozu. Kůň sluhy, který zůstal u svatopole, se vzpínal a ržál, vida druhé se vzdalovat. Sluha ho odvedl stranou a skryl mezi stromy. Zahlédl, jak se po něm biskup otočil, než sjel ze svahu do údolí.

Sluha Urm se skrčil za silný dub a čekal. Hranice šlehala vysoko nad koruny stromů, když k háji přiběhl udýchaný člověk. Byl oděn medvědí kožišinou a neměl zbraň. Oči třeštily hrůzou nad neslýchaným zločinem, který z dálky pozoroval. Vyrážel z hrdla bolestí a děsem staženého nesouvislé výkřiky, hrozil pěstmi a zase zoufale lomil ve vzduchu rukama nad hlavou; doběhl k svatému poli, které nemohl poznat. Otáčel se, nevěda, zda se nemýlí. Hledal plot, kterého tu již nebylo, marně. Sepjal ruce a blížil se se zatajeným dechem k oltáři. Hranice hořela už plným plápolem; teprve nyní pochopil, co se stalo. Chtěl oheň uhasit, rozhlédl se po Svatých dubech a spatřil, že byly zbaveny ohrad. Zavrávoral, vyrazil divoký výkřik, snad aby pomoc přivolal.

Urm si ho ze zástromí prohlížel jako šelma číhající na oběť; viděl, že to je starší muž z chrámových strážců, který sem přicházíval na hlídku. Vzpomněl si, že ho již biskup asi netrpělivě čeká; nebylo lze váhati.

„Sjunta dojm! Sjunta dojm! Dauša rizskokne!“2

Muž se obrátil a blížil se výhružně k Urmovi. Tváře mu hořely hněvem. Pozdvihl pěsti, aby ho srazil. Urm uskočil, tasil krátký meč, ťal po hlavě, a když se muž krví zbrocen zapotácel a pokoušel se vzpřímit, bodl ho několika ranami. Stařec se vypjal, zachroptěl, učinil krok nazad, jako by ustupoval, ale jako podťatý se skácel k zemi.

Urm rychle přiskočil k umírajícímu, uchopil ho za kožich srstí na líc oblečený a vlekl ke hranici, kam ho hodil. Plamen vyšlehl a kožich vzplál. Uskočil před ohněm, odepjal koně od stromu a vyšvihl se do sedla. Kůň ostruh nepotřeboval; vyrazil mocně vpřed několika skoky, dal se bez pobídky do cvalu, proletěl polem, sjel po zadních nohou do úžlabiny a vrazil do houfu jezdců; ti se skokem rozptýlili, vyjeli na pole a tryskem se hnali k vesnici.

Urm se přiblížil k biskupovi:

„Ujistil mě, že o všem pomlčí,“ prohodil drsně a dal se do smíchu.

„O ničem nevím a nevědomost hříchu nečiní,“ odpověděl kněz pro sebe. Utáhl koni uzdy a zvolnil běh; jezdci přecházeli do klusu a zamířili ke vsi. Bylo třeba popřát koním oddechu, aby nedojeli zpěněni.

„Hranice hoří ještě silněji,“ řekl mnich Arnold. „Musíme změnit směr, abychom nebyli usvědčeni. Objedeme vesnici ze západu?“

„Ano!“

Překročili zas zamrzlou řeku Travnu, dali se na jih, aby ušli strážím a zmátli slidiče. Biskup se pojednou zarazil a dal se touž cestou zpět k řece.

„Stopy ve sněhu nás usvědčí! Co nyní? Půjdeme po řece až k jezeru a oklikou se vrátíme na Lubici. Vy zůstanete s koňmi ve vsi, já si vypůjčím koně v klášteře. Řekneme, že jsem byl přepaden lupiči nebo že mi koně vlci požrali.“

Po ledě ubíhala cesta pomalu; bylo nutno dávat pozor na tající místa, která prozrazovala teplejší spodní prameny. Nejednou sjely koňovy nohy do vody a led zapraskal. Drželi se podél břehu. Plán biskupem vymyšlený sliboval úspěch, ale vyžadoval denního pochodu. Obloha byla zatažena, mračna ležela nízko nad zemí, jsouce obtížena sněhem, ale do sněhu se nedalo, ačkoliv by ho potřebovali právě nyní nejvíce.

Hodiny zvolna ubíhaly a jezdci se brali krokem stále k jihu, vzdalujíce se cíli; měli ještě dnes dorazit k Těšimírovi a ke knížeti Pribyslavovi, který je očekává s obvyklou nádherou a poctami. Přijedou pozdě, vymluví se, že byli zdrženi křtem v kraji Těšimírově nebo nehodou po cestě. Koně šli znaveně se svěšenými hlavami a potrhávali udidly; nikdo nemluvil, nikdo nerušil ticha zimní krajiny, nad kterou se stále níž snášela mračna, hrozící jižjiž spadnutím na vysoké návěje sněhu. Mdlý přísvit působil, že se obzor zúžil a sníh oslňoval.

Takové bylo i nitro biskupovo a jeho průvodců. Nepociťovali takovou radost ze zničeného svatoháje, jak si to kdysi představovali a po tom toužili. Tíživý klid ležel na duších, mdlý přísvit zachvátil i srdce. Bohulibý čin se zvrhl ve sprostý zločin, na rukou jim ulpěla krev nevinné oběti.

Biskup si otíral obličej. Byl to sníh vyhozený koňovou nohou či déšť? Zas měli vlhké tváře a otírali si je. V myšlenkách nepozorovali, že se vzduchem zabělely první vločky.

„Sníh!“

Biskup se zastavil a vzhlédl k nebi; skutečně, počalo sněžit. Chomáče sněhu houstly, netrvalo to dlouho a začal se sypat hustý sníh. Nyní už nebylo třeba jeti oklikou. Obrátili koně a přešli do klusu. Koně natřásali hřívy, odfrkovali, potrhávali vesele řemením, drženým zkřehlýma rukama. Jsou teď zcela bezpečni, nikdo jejich stop už neodkryje, sám Bůh jim přispěchal na pomoc. Biskup zdržel koně vzadu a kývl na Urma.

„Tys ho zabil?“

„Nebylo vyhnutí, Milosti. Vrhl se na mne, musel jsem se bránit. Podlehl – zabit nebyl! Byla to pouze sebeobrana, kterou i Bůh dovoluje…“

„Tím lépe pro nás pro všechny,“ zahučel biskup před sebe a popojel vpřed.

K Těšimírovi nebylo daleko; malá jeho tvrz, pověřená dozorem nad svatohájem, stála na ostrohu a častěji už přivítala věrozvěsty. Těšimíra ctili lidé v Zálabí pro jeho pohostinnost a proto, že nikomu neodepřel pomoci. Věrozvěsti našli v jeho tvrzi vždy útulek a jako on vítal první kněze jeho otec i děd.

Zde dojdou klidu, i kdyby se lid bouřil nad zničením háje; sněží, kdo by co hledal u Svatých dubů? Slíbili knížeti návštěvu – kdo by je podezíral, že jim sami nadbíhají do pasti?

Těšimír je uvítal v mostní brance; hlídač ohlásil zástup jezdců, kdo by to mohl být jiný než vzácný přítel, biskup Gerald? S úsměvy a pozornostmi byli dovedeni do síně, kde bylo připraveno občerstvení. Biskup odmítal; mají napilno, ještě dnes musí dorazit do Lubice, kde je čeká Pribyslav. Sotva se ve chvatu poháru s vínem rty dotkl.

„Však jsi nás užil dost, drahý Těšimíre,“ odmítl biskup. „Nové zajatce nemáš?“

„Již dlouho tu sedí a čekají na výkup.“

„Odkud jsou?“

„Všichni z Dánska.“

„Mohu je vidět?“

Těšimír se usmál: „Dělá-li ti to potěšení, pojďme.“ Vedl biskupa s mnichy do jizby, kde sedělo několik mužů v okovech.

„Ubozí! Taková těžká pouta na nohou – není ti jich líto, Těšimíre?“

„Nazveš toho ubohým, kdo by vaši abatyši nebo vévodovu dceru znásilnil?“ řekl významně Těšimír a upřel veliké modré oči na biskupa, který váhal s odpovědí. Na stěně viselo kladivo, do zdí byly zaraženy silné, dlouhé skoby. Byly tu i železné pruty k bičování, jakých používají Dánové, a pochodně připravené nad ohništěm.

„Mučíte je?“

„Jen když vzdorují, jak je toho třeba,“ odpověděl šlechtic. „Ti – byli postrachem všech našich kupců, kteří pluli do Jutska. Byli chyceni a čekají, až bude za ně nabídnuto výkupné. I my musíme za své lidi platit, nikdo se neptá, kde seženeme peníze!“

V koutě seděl vyhublý kněz; biskup k němu přistoupil a rozprávěl s ním dánsky. Vyptával se ho na jeho neštěstí a kněz odpovídal s nechutí.

„Nedáš mi je?“ ptal se po chvíli Gerald.

Těšimír zavrtěl hlavou: „Žádej cokoliv jiného, jen trýznitelů mého lidu nechtěj. Nerad ti musím tuto prosbu odepřít.“

„Kolik žádáš na výkupném?“

„Tolik, co váš vévoda od nás vyžaduje.“

„Pět set marek ve zlatě?“ žasl biskup.

„Vévoda někdy žádá i více. My máme více lidskosti a uznání než on. Ani kdybys peníze položil, nevydal bych ti ho. Po zaplacení výkupného pojede lodí domů – ovšem, jestliže jaká pro něho přijede. Kdo by také stál o hanobitele a zločince ze stavu kněžského, kterých vy se sami rádi zbavujete?“

Helmold přistoupil ke knížeti. Neklid jeho bledé tváře se za biskupova hovoru stupňoval. Zbavil se rozpaků rychlou otázkou:

„Starosta Zamoj – živ?“ vyhrkl ze sebe. Gerald se otočil.

Těšimír pohleděl na kněze s údivem.

„Zamoj?“ opakoval temně Gerald. „Kde jsem už slyšel to jméno?“

„Zamoj ovšem žije,“ odpovídal Těšimír zvolna, „chceš ho vyhledat? Je to den cesty, ale – není nakloněn vašim snahám. Od té doby, co dcera Ljuba odešla do falderského kláštera a synové vstoupili do vévodských služeb, stala se s ním změna… Nepoznáváme ho, nechápeme. Zdá se, jako by duši ztratil.“

„Snad i on nám tedy přísahal pomstu?“ ptal se biskup podrážděně.

„Nediv se tomu, je to zvyk našich lidí. Po odchodu dceřině se vydal k Posvátným dubům. Když mu později i synové odešli, Drahovan a Dušan…,“ a Těšimír se odmlčel, pozoruje biskupovu tvář.

„Nuže, pak?“ ptal se Helmold tiše, předešev biskupovu tvrdost.

„Odebral se k Velkým jezerním pramenům…“

Biskup zbledl; pokusil se o úsměv, který se nezdařil; vstal, přecházel komnatou a zastavil se u knížete.

„Tedy třeba se před ním mít na pozoru?!“

Těšimír přikývl: „Vyhněte se jemu a jeho čeledi! Nebylo by radno setkat se s otcem, který za tři ztracené děti zlaté kruhy do pramenů vhodil a člun obětoval… Nebýt jeho pokročilých mužných let a rodiny – jistě by vstoupil do družiny ránských zasvěcenců.“

„Vypověděl nám tedy boj na život a na smrt,“ řekl dutě Gerald.

„To byla jeho povinnost, pane biskupe… Což u vás tentýž zákon neplatí? A nemáte-li takové zákony – což nebrání u vás otcové svých dětí? Nechť se i vévoda bojí s ním srazit, ať je to kdekoliv!“

„Ale já měl jeho dceři Ljubě přinést zprávy o něm, prosila mne o to. Dojde vbrzku svěcení a chce se vypravit s misí na východní ostrovy. Slíbil jsem jí to…,“ pravil zarmoucený Helmold.

„Utěš holubici Ljubu… Byla vždy dobrou, milující dcerou a nevíš, co v ní ubohý Zamoj ztratil. Nesmíte mít proto otci za zlé, když srdce ochuravělo.“ Hlas Těšimírův zněl měkce, v očích stály slzy.

„Pozdravuj ho tedy od jeho dcery a řekni mu, že kněz Helmold mu její pozdrav přináší!“

Zajatec pohnul tělem, snaže se obrátit na zemi, na níž ležel; těžká koule k nohám připevněná sjela stranou a stáhla ho s sebou. Biskup uskočil z obavy, že by mu koule mohla rozdrtit nohu. Kněz se posupně usmál a obnažil žlutý chrup ve scvrklém, bledém a nečistém obličeji. Světlo padalo na jeho hlavu pokrytou vyrážkou, tváře byly pokryty vředy a sedlou krví. Biskup se zachvěl nevolí; kdož ví, zda také jeho takový osud nečeká. Těšimír se ho marně snažil zadržet. Zanedlouho se i Těšimír dozví o pohaně svatoháji způsobené a ničím by mu pak nebylo jeho přátelství. Však sami nejsou lepší a také svatokrádcům a prznitelům neodpouštějí! Což nebylo už dost válek pro zneuctění manželek a dcer královských?

„Chtěl jsem se jen s tebou ještě rozloučit,“ pravil na odchodu biskup. „Nevím, kdy sem zas přijdeme a co nás čeká v budoucnosti tak nejisté, když všady jenom bouře jsou, vraždy, spory o trůny a války. Buď sbohem, příteli Těšimíre, a povždy pamětliv našeho přátelství!“

Těšimír objal dvakrát biskupa a na tváři ho zlíbal, propouštěje ho z brány Gvozdova. Stál a kynul rukou za odjíždějícími. Jen se mihli po pláni a zapadli do blízkého lesa.

Biskupův neklid se stupňoval. Nepřál si, aby družina co na něm postřehla; půda ho pálila pod nohama, nejraději by se už viděl za branami falderského kláštera, k němuž je odtud daleko! I to ho mrzelo, že se ještě u Pribyslava za Lubicí podle slibu musí zastavit, sloužit mši a s lidem porozprávět.

Vraceli se svěžím klusem k Lubici. Už z dálky zahlédli věže prokmitávat černě na šedivém obzoru. Vyjeli z pole do lesa a objížděli zasněžené Vakenické jezero. Podkovy zvonily o pařezy a o kameny sněhem zaváté, cesta odbočovala opět do lesa. Ohýbali hlavy pod nízkými větvemi v hustém porostu; rozdělili se, každý si hledal vlastní cestu. Les řidl, mezi stromy probleskovala hladina sousedního menšího jezera; odbočili na silnici, po níž ujížděly vesnické sáně zakryté plachtou. Beranice a pláště byly pokryty hustými vrstvami sněhu, který přimrzával na vousech. Ani si nedali práci, aby se ho zbavili; bude na to čas v předsíni knížecího sídla.

Obrysy města vystupovaly na obzoru již zřetelněji. Předjeli sáně, nečekajíce na pozdrav; klusající houf nevzbudil pozornost ani u lidí, které potkávali. Sníh setřel známky odlišného zevnějšku kněžské družiny: po této cestě se udržoval nejživější styk v Zálabí s Hamburkem. Přejeli spojovací most, příkop i padací můstek a zabušili na bránu, ta se vzápětí otevřela jezdcům, kteří byli knížetem ohlášeni městským strážím.

Úzkou a klikatou cestou domků mezi hradební zdivo jako vtlačených vyjeli na nábřeží, kde kotvilo několik velkých lodí, jak je mráz po příjezdu v městě překvapil. Vysoké a úzké střechy domů byly zaváty sněhem, jenom podlouhlé a nízké vikýře se černaly v bílé záplavě sněhu. Na cestách byl blátivý, mokvavý poprašek, okna pokrývalo jíní, žádná vrata nebyla otevřena, jako by tu všechen život pomřel. Jenom na náměstí s vysokým zdivem chrámu Panny Marie a s tržištěm bylo živo. Na nároží náměstí, kam ústila ulička sestupující z kopce, visela na železné tyči v kruhu velká podkova, kovář v kožené zástěře držel nadzdviženou nohu koně a přibíjel na její kopyto podkovu pod nízkou, sazemi začerněnou a do ulice vybíhající stříškou.

Biskup vyjel z náměstí k zadní bráně, pak přes most podél několika stodol na širokou cestu se dvěma řadami stromů po obou stranách; bylo to snad něco neobvyklého v Sasku, za Labem; u Slovanů to ukazovalo na blízkost panského sídla, Bukova, hodinu cesty od Lubice.

Gerald vyjel po mírném svahu k velkému dvoru s knížecím zámkem uprostřed. Urm seskočil z koně a zabušil rukojetí těžkého meče na bránu; otevřela se s rachotem, a fortnýř poznávaje biskupa, hluboce se uklonil; zavřel závoru, a chopiv koně za udidla, čekal, až host sestoupí. Ze stájí vyběhlo několik čeledínů a převzalo koně biskupova průvodu. Setřásli sníh z ramenou, rukávů a čepic, oklepali koženky a vstoupili do předsíně, kde je čekal kníže.

Objali se s biskupem, políbili obě tváře a kníže je vzal do jizby. Biskupově družině byla vykázána jizba na dvoře, jenom dva mniši vstoupili s ním do komnaty, kde hořely na stěně svíce. V krbu plápolal oheň a šířil příjemné teplo.

„Zpozdil jsi se, pane, poněkud, čekáme tě od rána, už je pomalu čas k jídlu.“

„Nebylo to naší vinou; jistě omluvíš hosta, který k tobě v takové nepohodě spěchal, aby tě objal a přinesl pozdrav vévodův…“

Kníže se uklonil a objal znova biskupa; sluhové svlékli promočené šaty tří kněží a přistavili křesla ke krbu. Kuchař přistrojoval tabuli, nosil na stůl příbory, poháry a mísy.

„Dnes nám bude zvlášť dobře chutnat u tebe,“ zalichocoval se biskup knížeti.

„Velikou čest tím prokážeš mému domu. Vím, že na cosi lepšího jsi zvyklý u vévody a pana hraběte.“

Horké mléko s medem osvěžilo zkřehlé a znavené hosty; bez pobízení zasedli ke stolu, když byli knížecímu domu a jídlu požehnali znamením kříže. Kníže stál, dokud neskončili polohlasitou modlitbu, nepohnul brvou; poděkoval za požehnání, které se valně od slovanských zvyků nelišilo snad již proto, že je dovedli latinští kněží domácím poměrům přizpůsobit. Bohatá hostina překvapila hosty poznovu; jedli s chutí, dávajíce mlaskáním výraz spokojenosti. I medoviny a kvašeného piva upíjeli dost, aby byl kníže spokojen.

Po jídle a modlitbách propustil biskup sufragány, aby si odpočinuli a nerušili přítomností hovor s knížetem.

„Vévoda tě pozdravuje a hrabě darem posílá meč ze Svaté země,“ pronesl biskup úvodem, vida, jak kníže netrpělivě čeká na poselství, s nímž přijel.

„Díky za tak vzácný pozdrav a dar hraběte. O daních se zmínil, sleví lidu, který platit dál už nemůže?“

Biskupova tvář se protáhla, oči zamžikaly, stáhly se ve dva hroty a zabodly se do hostitelovy tváře. Ruce držely dlouhé a úzké kožené pouzdro. Již je chtěly položit na stůl, pohyb mluvil o daru, ale naráz se zastavily, zdůraznily překvapení a pomlku. Biskup pustil ruku s pouzdrem, usmál se ledově a lhostejně mávl rukou.

„Řekl, že platit musíte, k čemu jste se zavázali dobrovolně.“

„Den k vyjednávání též nebyl určen? Slíbil mi, že o tom pojednáme…“

Biskup, který byl ještě vzrušen zničením chrámového okrsku a trnul obavou, kdy už se to rozhlásí, nebyl valně nakloněn přátelské a bodré rozprávce; pociťoval také větší únavu po hostině a odpovídal nevrle, zlobě se na knížete, že mu nedopřává odpočinku.

„Vévoda by měl s vámi vyjednávat? Proč?“

Kníže se zarazil; nezasloužil si nedůtklivé odpovědi od vévodova posla. Biskup hleděl upřeně do krbu, naslouchaje zvukům ze dvora. Nařídil Urmovi, aby byl bedliv na vše, co se bude mluvit mezi čeledí, zvláště až dojde zpráva o znesvěcení háje. Věděl, že budou do měst vysláni rychlí poslové, aby oznámili lidu nový zločin, a že do Orekondy pojede rychlá loď s knížecími veslaři ke králi Jaromírovi s dotazem, je-li nutno válku vyhlásit.

„Což jsme jen dobří k placení, že se jednat s námi nemusí?“ namítl kníže odměřenějším tónem, pohlížeje biskupovi do očí. Ten se odvrátil mrzutě od krbu, jeho hlas zazněl cize a tvrdě, jako by ani s hostitelem a knížetem nemluvil.

„S barbary není vévoda nakloněn vyjednávat…“ Chtěl pokračovat, ale zvenčí dolehla do komnaty směsice hlučných hlasů. Biskup se odmlčel a naslouchal; knížeti neušlo, že mu v té chvíli na skráni pojednou naběhly žíly.

„Co pravíš, biskupe, s barbary?“ žasl Pribyslav. Avšak biskup nebyl ochoten začít smířlivěji. Hluk venku neustával, proto odpověděl tvrději:

„Váš lid je barbarský a s barbary, kteří se brání pokřtění, se nevyjednává. Zapomínáte, že nejste rovnocenní vzdělaným národům, kteří vyznávají Boha. Vytýkají vám, že ani písma a čtení mocni nejste.“

„Není zbožnějšího lidu nad lid náš, i když vašeho boha přijmout nechceme; vaše náboženství je bez srdce, jinak mluvíte a jednáte. My nevraždíme rukojmí a hosty při hostině po přísaze přátelství. Číst a psát že neumíme? A kdo popsal posvátné obětní kameny a sochy jmény bohů? Vidouce runy, myslíte, že je to písmo vaše, ale jenom proto, že sami číst nedovedete; máme svoje písmo, jiné než vaše, čárky a řezky v kameni se vyrovnají vašim písmenům!“

Hluk na dvoře vzrůstal, biskup vyskočil, nemoha již snésti trapnou nejistotu. Pribyslav si toho povšiml a chtěl ho uklidnit.

„To asi zas noví poslové z Rány přijeli, co do Trěbuše jedou…“

Biskup zaujal opět místo u krbu, natáhl nohy k ohni, ale jeho tvář nejevila radost z příjemného pohodlí a tepla; opřel hlavu do dlaně a přemýšlel. Pribyslav, nechtěje ho rušit z myšlenek, mlčel. Biskup se náhle k němu obrátil:

„Od tebe jsme jeli k Těšimírovi… Vydej mi jeho zajatce!“

„Dánské lupiče a kněze, který vašemu náboženství hanbu dělá?“

„Právě ty! Viděl jsem je, jsou zmučeni a blízcí šílenství… Vydej mi je, Pribyslave, a nebudeš nikdy litovat, žes mé žádosti vyhověl. U vévody se přimluvím…“

Pribyslav povstal, upřel na něho oči: „Proč právě těch si žádáš, biskupe? Ani kdyby mými byli, nemohl bych ti vyhovět. Jsou zajatci krále Jaromíra, sám o nich rozhodne.“

„Ty se zdráháš? Zloupili jste zas dánské břehy, odvlekli do zajetí lidi, za které chcete nyní výkupné.“

„Biskupe, můj lid je pokojný a nepřepadá dobré sousedy. To vaši lidé s Dány něco nastraží, aby si na nás hněv směli vylít beztrestně. Hanobíte naše dobré jméno po světě a štvete smečky vrahů proti nám… Však odpusť, pane, já se opanovat nemohl a zapomněl, co hostitelů povinnost…“

„Tvůj lid je smečkou lupičů, z krádeží je živ a neváží si cizího majetku!“ vybuchl biskup podrážděně.

„Což Vikingové jsou našimi příslušníky? Váš národ zaplavil piráty celou Evropu, ne my! My na svou vlastní zemi jsme odkázáni, vy si přisvojujete celý svět. Vaši piráti vyhledávají naše ostrovy, nejsouce před vámi bezpečni; zde se usazují, poněvadž jim míru dopřáváme, a vy je prohlašujete za naše rodáky, abyste měli záminku k válkám!“

„Nemine rok, abyste zemi naši nepřepadli, Jutsko nebo Sjeeland; číháte na příležitost, když je král zaměstnán boji ve Švédsku nebo na Labi a pustošíte ostrovy bez slitování, ukájejíce pomstu na bezbranných dětech a ženách!“

„Obrana není válkou, trest za vraždu není vraždou: tomu vás učí váš bůh! I kdyby tomu tak bylo, je velký rozdíl mezi nebezpečím, jež hrozí za války vám a nám! Když přepadnete naši vlast, opouštíme vesnice a města, abychom zachránili holé životy, a po válce se vracíme do pustin, v něž jste proměnili kvetoucí naše kraje. Kdy bylo vám tak třeba učinit? Vy vraždíte starce, znásilňujete ženy a děti, mučíte a upalujete hromadně v kolnách. Kdo komu strašnější, kdo víc se bránit musí? Což zoufalství je rovno zpupnosti a vražda souboji? Kolikrát jsme vám nabídli mužný zápas beze lstí a záskoků, tolikrát jsme poctivý boj svůj vyhráli. Proto používáte násilí a vražd, že chcete naše kmeny vyhubit a v každém nemluvněti vidíte příštího odpůrce! To je ta vaše vzdělanost, povýšené vědomí a nestatečná síla!“

„Kdo více mučí zajatce než Těšimír a vy, jak jsem dnes na své oči uviděl? Což lupiči mohou vésti poctivý boj, nemajíce cti…?“

„Ale váš král ani kněží nepohrdnou penízem námořních lupičů! Odsuzujete piráty, a na Heiliglandu poustevníci přijímají zavděk dobrovolnými desátky z loupeží, dánský král přijímal od Askomanů poplatky za to, že jim dovolil přepadávat a loupit lodi cizích kupců, čímž především naši plavci trpěli; nejednou v ochranu vzal i pověstný pelech námořních lupičů, malý ostrov Sprogu mezi Sjeelandem a Fyenem… I pirátství je tedy živností vámi trpěnou, když králi nese peníz, a oni mají čest, neboť od nečestných by ho nepřijímal!“

„Ze dvou zel je nutno volit menší; nelze-li lupiče vyhubit, je nutno je ukáznit, přivést k poslušnosti – a bez poplatků jaká poslušnost? Však vím, že tak bylo dřív, a není tomu dnes, kdy králové smlouvami zabezpečují klid a svobodu na souši i na moři. A těmto smlouvám se vzpíráte nejvíc vy, Slované!“

„My máme smutné zkušenosti z vašich smluv; vyšlete posly, že si vyjednávat přejete, a když je ujednáme, cárem jsou vám jako v moři vrak! Byvše oklamáni přísahou a zpečetěnými smlouvami, přijdou pak jen jednou naši kupci na vaše tržiště; zloupíte je, zboží zabavíte, kupce zjímáte a uvězníte, žádajíce za nevinné tak neslýchané výkupné, že se postižené rodiny zadluží a zchudnou. Když pak vám donesou tak těžce sehnané výkupné, dozvědí se, že jste jejich manžely a otce zatím prodali do otroctví. Kdo, táži se, je věrolomnější? Jaké smlouvy žádáte, když jste přesvědčeni, že není třeba smlouvy s jinověrcem dodržovat? Co chcete ještě víc?“

„Je planá tvoje obrana! Proč Bodrci nás milují a sto let pomáhají Dánsku, Německu a Sasku? Ti neváhali přijmout křest a mít zisk z našeho přátelství! Jen vy se stále zdráháte a tvrdošíjně lpíte na pohanství a modloslužbách. Kolik svatých mužů jste už zabili, když vám světlo křesťanské lásky nesli?“

„Snad kněze Edda myslíš, který svedl tolik našich dívek a žen, a s jednou se oženiv, potupně ji těhotnou vrátil rodičům? Či arcibiskupa Adalberta, kterého i váš velekněz v Římě zavrhl i císař? Či ty mnichy a kněze nehodné, kteří z klášterů a far brlohy kuběn udělali a které jste vy sami trestat museli vyobcováním? Cizina se obdivuje mravnosti našich žen a vy chcete nás učit mravnosti, úctě a zbožnosti? Je zbytečná řeč s vámi, jako by do větru a vln byla pronášena. Jen mečům našim věříte a síle, a proto chytráckými řečmi, jimž se v latinských školách učíte, nás chcete udolat. Od té doby, co Veliký Král zplenil Vlčicko a král Dragovit mu nabídl mír, daň a zástavy, roste vaše chuť po našem…“

„Což jste Karla Velikého sami nevolali na pomoc?“

„Ten se míchal jen do sporů mezi Bodrci a Vltici, aby se z rozhodčího stal pánem všech. Což bodrcký král Dražko neporazil u Sventiny labské Sasy? Syn Karlův mu dal za odměnu saskou zemi, když Sasy na jih odvedl – a po sedmi letech zas ji vzal. Tak jste odměňovali věrnost v samém počátku, a Dražkovi měla postačit čest, že byl jmenován starším rozsudím mezi oběma slovanskými kmeny proto, aby vrazil klín do Slovanů…? Vždyť jenom slovanskou pomocí zdolal Sasy už sám Pipin, zajav Teodoricha.“

„Kdo by to popíral? Proč nemluvíš o tom, jak vaše knížata do Německa jezdila s dary a sliby přátelství, s pokorou a úlisnými slovy, a doma nové bouře proti nám hned po návratu vyvolávala?“

„Ti všichni vaše meče měli nad sebou, a kolik jste jich zrádně zabili? Vy nedůvěru v jejich srdcích po sta let jste zasívali. Byl vámi zabit srbský kníže Miliduch, bodrcký kníže Godelaib potupně na strom pověšen, bodrcký král Vičan do nástrahy vlákán a zabit, ubit český velmož Lech, Dražko bodrcký, Slavomír, Ratibor s osmi svými syny, slavný Krut a Svatopluk! Kolik jste jich ze země vyhnali, aby se vám vaše práce dařila, tak jako Mestivoje? I ty, kteří víru vaši přijali, donutili jste ke vzpouře, Gočalk nebyl první ani poslední; vaše lakota učí vaši víru nenávidět. Tak trýznil saský vévoda Bernhard, který pokřtění naše znemožnil, když naši otcové byli tomu nakloněni. Kdo přijme křest, i německé jméno musí přijmout, a naplníte ho takovou nenávistí k vlastnímu lidu, že se za matku i za mravy lidu stydí… Kdo by vás za to mohl milovat?“

„Proč nemluvíš raději o tom, jak si bodrcký kníže Bělog za manželku vyprosil sestru biskupa Vaga a jak jeho syn Měčislav sestru svoji Hodicu z lubovského kláštera vyrval a hanebně za Boleslava provdal, poslav všechny jeptišky na Ránu a do Vlticka, kde se staly manželkami jeho válečníků?“

„Co z obojího bylo větším násilím? To, že byly panny donuceny proti své vůli jít do kláštera, či že se staly šťastnými ženami je milujících mužů? Vždyť ani jedna z nich se do kláštera nevrátila, ačkoliv jim byla ponechána svobodná volba, kterou ani zajatcům nikdy neodepřeme! Vy jste na svět přivedli násilí – nedivte se, že se někdy proti vám samým obrátí!“

„Tys do latinské školy nechodil, ale v hádkách neméně jsi zběhlý než vaši vojíni před zahájením boje! I paměť dobrou máš, jak vidím; to mnoho musíš vědět také o jiném…“

„Co tím chceš říci?“

„Odkud všechno zlato berete, kterými pokuty a daně platíváte? Vždyť dolů na zlato a stříbro u vás není?“

„Čím nám platíte jantar, koně, srsti? Koupíte lacino a vezmete nám zase, co jsme za práci a poklady své země od vás přijali! Tak nutíte ty, kteří tomuto křesťanství rozumět nechtějí, aby vám mocí odňali, co jim právem náleží. Dětem vyprávíte pohádky o pokladech pirátů v pobřežních dírách ukrytých, aby je od mlada k bojům s námi vzněcovaly! Kam jinam mohou uložit vlastnictví, když nikde není jisto před vámi?“

„Ty myslíš Sprogu, ostrov mezi Sjeelandem a Fyenem či Moen?“

„Měl bych ti ještě cestu ukázat? Marná bude práce vaše, i když vám oči lačností rozšířené budou svítit na cestu. Je lupičstvím ukrýt majetek v bezpečí před vámi? Je vraždou mstít vraždu otce, když sami děti učíte, že je povinností mstít rodiče? Je pirátstvím hledání spásy na mořích? Ne, biskupe, pravdě nás učit nebudeš, nás jinou poznat naučili otcové. To jenom u vašich Holzatů se musí krást, aby kdo slávy a úcty došel. Takové šlechetnosti věru nerozumíme my, Slované. Holzati za bezectného zbabělce mají každého, kdo se bojí krást, a odvážného po návratu z loupeže o kus kořisti prosí.“

„My nejsme Holzaty! Ti ovšem loupí na suchu jako Vikingové na mořích, ale my jsme poctivě živi za práci, kterou jménem božím u vás konáme. Či bez prostředků živi máme být za to, že spásu přinášíme? Kolik poslů božích jste ubili a umučili nástroji a hladem!“

„A kdo nám, biskupe, mučidla nabízí a prodává? My je kupovat musíme od vás, když jsme se je vyráběti ještě nenaučili. My jsme někdy kněžskou zpupnost ztrestali, častěji však odpustili, ač se náš lid bouřil proti nám za tuto slabost…“

Biskup Gerald byl tak zaujat slovní půtkou, že již zapomínal na vše, co předcházelo.

„Je s tebou, kníže, marná všechna řeč; vy se skloníte jenom před nutností na bojišti. Když dobudeme jednoho města, hned hlavy věsíte a ostatní se vzdají bez boje. My jsme jiní lidé…“

„Tos dobře pověděl, pane; znáš můj lid, který krev nerad prolévá. Proto dokud ještě jsme a bránit se můžeme, bojujeme, když jinak s vámi vyjít nemožno. Vy nás chcete zničit…“

„Nikoliv, jen k víře obrátit. Vždyť z osmnácti krajů slovanských už jen tři setrvávají v pohanství.“

„To naoko jen víru přijali, aby pokoj měli. Jsme všichni jedné víry ve velkého boha, který nás chrání, dokud jemu věrnost zachováme. Slyšíš, biskupe? Jen proto bojujeme, abychom se udrželi v nerovném zápase. Jste houževnatí, my vrtkaví. Vy jdete přímo za cílem, my se rozbíháme. Vy jste překročili Labe dobýt, co je za ním, a my se ukrýváme v močálech a lesích, které obkličujete krok za krokem. Ba, bojím se o svůj lid a jeho budoucnost.“

„Což je to tak těžké jej zachránit? Nevíš, co chceme od tebe a od něho?“

„Snad tvoje slova jsou boží, snad i pomoci nám chceš. Jak ale můžeme jinak jednat, jsouce do tolikerého zla současně zapleteni? Vyslechneš-li moji řeč, pochopíš. Pojď k lidu na tržišti, aby nás slyšel.“

Gerald váhal; co tu ještě hledá, když ani zajatce neosvobodí? Vykupovat otroky je první povinností misionáře. Ano! Nepřišel však sem i za jiným cílem? Což nechce jít ve stopách Vicelínových? Má v mnohém pravdu Pribyslav, i když mu to nechce přiznat do očí – hrabivost kněží zavinila, že obrácení od víry opět odpadli. Je těžké břímě, jež mu Bůh uložil… Či neublížil sám těm prostoduchým, důvěřivým Slovanům? Ublížil, aby se Bohu zalíbil, že je chce spasit.

Biskup vstal a modlil se jako vždy, když hledal útěchu a posilu; vykročili pak z knížecího dvoru zadním východem na tržiště, kde se již shromáždily zástupy lidu Pribyslavem svolaného; rozestupovaly se, aby jim učinily místo, a ztichly jako na povel; oči všech visely na biskupovi, o němž věděli, že se těší velké úctě u vévody i hraběte a který z dalekých končin k nim zavítal. Snad jejich osud bude záviset na tom, co mu kníže řekne; nikdo z nich netušil, že si ti dva již všechno řekli a že se oddávají marné naději!

Stařešina postoupil před knížete a pokynul rukou lidu; zavládlo ticho, bylo slyšet třepot plachet na stěžních lodí v zadutí větru z ulice vedoucí od přístavu. Kníže pozdravil, a zesíliv hlas, mluvil:

„Lid, který tu vidíš, tvým lidem býti chce. Je tvou povinností ho vyslechnout a naším právem je říci co nás tlačí. Pochop jeho bídu a lépe bude všem, nám i vám! Pochopíš-li, soucit veliký do tvého srdce vstoupí.“

Lidu se zmocnilo dojetí, kterému ani kníže neodolal. Jeho hlas se chvěl:

„Vaše knížata vystupují proti nám tak tvrdě, že se nám pro nesnesitelný útisk, poddanství a daně smrt stává snesitelnější než život sám.“ Hlas knížete nabyl opět plné síly. Oči se rozšířily podivuhodným leskem. Několik mužů vykřiklo, v očích starců a žen se zatřpytily slzy, ruce je otíraly a hlavy se bolestně sklonily.

„Řekni svému pánovi tam v Lubici i tomu za Labem, že trpíme tak, jak štvané zvěři trpět nedáme. Hle, v jediném tomto roce jsme zaplatili my, obyvatelé tak nepatrného kouta světa, vévodovi tisíc marek ve zlatě. Hrabě si na nás rovněž tolik set vynutil, a my jsme dali vše a zchudli, abychom si zajistili mír. Ví vévoda a hrabě, co je pro nás mír? Je naší potřebou, jsme lidé neváleční a pokoje každému dopřát rádi chceme. Ví vévoda, co pro něho znamená, když nás nechá na pokoji? Mír pro vévodu znamená, že se obchodem, tuhou prací v lovištích, na polích a moři zase vzmůžeme a budeme moci jemu zaplatit… Nechť nám i sobě přeje proto mír!“

„Mír! Mír!“ vypuklo shromáždění v srdcervoucí, úpěnlivé volání; ruce zalomily nad hlavami, dětský pláč se ozýval v bědování matek.

„Věz, pane, že vévoda a hrabě po zaplacení tak vysokých poplatků na nás dále doléhá a žádá daní. Jsme už zcela zničeni, a jak máme důvěřovat nové víře, která ohlašuje svůj příchod takovými strastmi? Nutí nás, chudáky, abychom ještě kostely, cesty a panská sídla stavěli, a z čeho, biskupe, máme žít? Což se lze dát pokřtít a věřit vám, když se nám jen vyhnanstvím vyhrožuje? Hledáme marně místo na pevné zemi a ostrovech, kam uprchnout; na ostrovech je tomu právě tak, a přejdeme-li Travnu, vidíme tam tutéž bídu. Přijdeme-li na Pěnu, i tamodtud se ozývá nářek a pláč, lidé v hadrech stírají slzy na prahu, kde kdysi zněl bezstarostný zpěv a smích.“

Biskup Gerald se pokusil knížete přerušit, ten vztáhl proti němu ruku, zavrtěl hlavou a pokračoval za napjatého ticha.

„Nezbývá nám než domovy opustit, na moře vyplout a bydlet na vlnách. Kdo nám může vytýkat, že my, z otčiny vyhnaní, činíme pak moře nejistým a od Dánů a kupců po něm se plavících vymáháme náklady potravin, které si doma opatřit nesmíme? Je to, biskupe, vinou naší, či vinou knížat, která nás k tomu dohánějí?“

„Nelze se knížatům divit,“ odpověděl rychle kněz, „že s vaší zemí tak zle jednají; jsou přesvědčeni, že nehřeší na neznabozích a modlářích. Přijměte víru, jejímž odmítáním trpíte, a dobře se vám opět povede. V ní hledejte útočiště, v ní je také najdete, podrobte se všemohoucímu Stvořiteli, jemuž se i mocní tohoto světa musí pokořit. Nežijí Sasové, Šturmarni, Holzaté, Dánové i ostatní národové křesťany nazývaní v míru a pokoji, po němž vy tolik toužíte, nežijí spokojeně v svých zákonech a právech? Jste jediní, kteří se zatvrzele odvracíte od víry, ke které se celý svět zná; proto jste také jediní, kteří se beztrestně musíte nechat olupovat od ostatních.“

„Přeje-li si váš vévoda nebo ty, abychom se přiznali k víře hraběte, musela by nám být přiznána tatáž práva, jaká mají Sasové, ochrana majetku a přesně vymezené daně. Pak ti slibujeme, že se staneme křesťany, že budeme stavět kostely a odvádět desátky. Je-li nám však pobrán majetek a život náš ve psí dán, z čeho, pane, rci, z čeho máme platit? Každé násilí na nás spáchané je beztrestné: víš, biskupe, jaký je to život?“

Zástup lidu se rozkýval. Nějaký hlas se ozval zezadu a jiný mu odpovídal. Dojatý lid otáčel hlavy tam, odkud se ozval pláč a rozestupoval se; starší žena v chudé haleně se protlačila davem vedouc za ruce z každé strany jedno dítě. Popošla do kruhu až k biskupovi a zvolala hlasem pláčem přerývaným:

„Zde je máš, pane, pohleď na nevinné, kterým vévodovi smardi otce vzali a jim, dětem bezbranným, oči vyloupali. Podívej se na ně, neboj se, ničím ti neublíží. Můžeš jim vrátit zrak a otce živitele?“

Zástup vypukl v nářek. Matka pobízela děti, aby šly k biskupovi, a postrčila je k němu; děti, necítíce bezpečí, natáhly obě ruce dopředu, kde stál biskup, a stály v pláči před knězem, který se k nim sklonil.

„Vrať jim živitele! Vrať jim světlo dne. Z čeho ti mají býti živi? Slituj se nad nimi, vrať jim oči!“

Kruh obstupující kněze se úžil a lid se tísnil, jako by hledal u toho muže v černém rouše uprostřed stojícího úlevu a spásu. Matka slepých dětí vzala je opět za ruce a hlasitě štkajíc nemohla pronésti jediné slovo.

„Vrať jim oči!“ bylo jediné, co ústa opakovala vždy znovu.

„Vicaj, vicaj!“3 bědoval lid, spínaje ruce ke knězi, a nářek neustal ani potom, když žena odvedla děti.

„Tvoji kněží činí, jak se vypravuje, zázraky. Můžeš jim dát zrak? Všichni by ti hned uvěřili a šli by za tebou,“ volal děd na kněze.

„Jenom víra jim může zrak vrátit,“ bránil se biskup. „Či ještě málo divů se ve vaší zemi událo? Kdo věří, i zraku nabýt může vzýváním Boha a naší modlitbou.“

„A co dojednáme spolu, biskupe?“ zeptal se Pribyslav. „Či nepřišel jsi k nám cos vyjednávat? Odjedeš a daně budou zase na nás vydírat? Bylo tedy zase marno vše ti vykládat a přesvědčovat? Jakou odpověď dáváš, co slibuješ?“

„Není mou věcí něco slibovat. Já mohu dát jenom víru, která potěšuje nešťastné a sílí slabé. Já jenom k vévodovi přijít mohu s přímluvou, až přijmete křest. Na něm záleží, co se s vámi stane, já Bohu sloužím jen, on vládne lidem. Ale chci si na něm vyžádat, aby se s vámi do jednání dal…“

„A řekneš mu, co jsi slyšel a viděl? Řekneš mu, že do zoufalství žene nešťastný lid a mne a že za následky bude odpovídat před svým bohem sám? Na jeho hlavu padne všechna vina, když se lid vzepře drtivému tlaku. Slyšíš, biskupe? My chceme žít a jiné žíti nechat…“

„Cime bejt zejva! Cime zimja! Cime zejvat! Corny clavak, slejsis?“4

Biskup stál uprostřed zástupu, jemu po boku stálzs jedné strany Helmold, z druhé Arnold; ani ti se neubránili slzám. Lid bědoval jako hlouček osiřelých dětí. Je možno, že jejich pláč Bůh lásky neslyšel?

Vzpomínka na Vicelína, jenž slepým vracel zrak, táhla hlavou muže, který nyní nastoupil na jeho místo a jeho povinnost převzal. Z biskupových očí zmizela neústupnost. Jak rád by pomohl, kdyby mu Bůh dal sílu činit zázraky; on, který platil ve dvou arcibiskupstvích za nejlepšího znalce Písma svatého a řečníka, stál tu mezi pohany, jimiž pohrdat ho učili na latinských školách.

Pokřižoval se, a sepjav ruce, počal se hlasitě modlit latinský Otčenáš. Lid sledoval každý jeho pohyb s posvátnou úctou; snad právě teď se stane zázrak, kněz dětem na svém Bohu oči vyprosí, a pak se všichni na kolena vrhnou a budou obráceni k víře, jako zázrakem byl k ní přiveden král Harold roku 966 věrozvěstem Poppem, který žhavým železem, jež nosil, se nespálil… Kolikrát takové okamžiky naplnily lidská srdce posvátnou hrůzou, až jim mráz šel po zádech před naplněním zázraků, než slovo tělem stalo se… V očekávání tajemství, když začne mluvit Bůh, lidé se sami k bohům blížili, a nyní stojí žák Vicelínův, tváří v tvář zástupům, aby jeho ústy promluvil k nim Bůh!

Mnich Arnold byl vzrušen; podléhal citově prostředí, které neodpovídalo představám, jež si utvořil z řečí náboženských vychovatelů před Labem. Ačkoliv tito lidé byli pohany, zdáli se ušlechtilejšími než ti, jež uctívat mu nařizovala víra. Sem bylo třeba lidem vstupovati bez předsudků, mělo-li se jejich dílo zdařit. Dosud nikdy se v něm neudál tak důležitý zvrat myšlenek a citů; pracovat pro tyto ubohé, proti nimž se spikl celý svět, by bylo úkolem hodným andělů; lidské síly nejsou s to, aby odvrátily neštěstí od lidí nevinných a předem odsouzených k záhubě. Cítí to, chápe a ví, co jim chybí; k nim dosud nikdy nepřišel člověk nebeské lásky, aby je získal, a nebylo by to těžkým úkolem, mají-li tak vyvinutý právní cit, takové mravní názory a ušlechtilé rodinné svazky.

Pribyslav čekal na biskupovu odpověď. Bylo zřejmo, že se biskup modlí se zanícenou myslí, jako by se i jeho tělesnost měla odpoutat od přítomnosti a jeho srdce ode všech zájmů, které ho poutaly k světu, v jehož jméně sem přišel. Modlil se dlouho se zrakem k nebi obráceným a slovanský lid, jenž křesťanskou bohoslužbu na veřejných místech netrpěl a dříve ji někdy i smrtí trestal, se neozval jediným výkřikem nevole nebo pohoršení.

Gerald se poznamenal opět znamením kříže a upřel oči na knížete, který si oddychl. Čekal na biskupa, s jakou zprávou se to vrátil od Boha, s kterým právě rozmlouval. Žena se slepými dětmi stála zase rozpačitě před kruhem na volném prostranství a její oči těkaly po třech kněžích stojících uprostřed. Byla rozhodnuta znovu oslovit biskupa, když se počali lidé otáčet, dívat kamsi daleko do polí a ukazovat jedním směrem rukama.

Biskup postoupil ke knížeti a mluvil změněným hlasem. Oslovil knížete i lid, poděkoval za prokázané pohostinství, nabádal k trpělivosti a k pokoji:

„Požádám pana vévodu, aby byl k vám milostiv, ačkoliv pochybuji, že se dá oblomit, dokud neuslyší, že jste se rozhodli přijmout křest. Nepřišel jsem k vám liché naděje ve vás vzbuzovat; přišel jsem křtít, a nikoliv soudit, získat vás, a nikoliv varovat, a přece srdce mi káže, abych vám připomenul, že jenom své neústupnosti musíte vinu přičítat! Mučíte v žalářích zajatce: podejte ruku k smíru s vévodou – propusťte je! Poraďte se o tom se starosty a králem Tetislavem a dejte zprávu do Starigradu nebo Lubice, jak jste se rozhodli. Já jenom prospěch váš bych viděl v tom, neboť činy a dobrou vůli dovede vévoda ocenit a snad i odměnit!“

Matka slepých dětí stála teď těsně u kněze; upřela na něho zaslzené oči a uchopila jeho ruku. Biskup se k ní obrátil s údivem a řekl mírně:

„Vím už, jaké neštěstí navštívilo tvou rodinu a dům. Slepota tvých dětí je němou výčitkou, já, ženo, viny nenesu. Čeho si přeješ ode mne, co mohu pro tebe vykonat? Chceš snad naši víru přijmout?“

Žena si otřela suknicí tváře a oči; chtěla cosi říci, rty nepropustily slovo. Držela se jeho ruky, tak jako děti se jí držely, a pohybovala mlčky sevřenými ústy.

„Mluv, co si přeješ? Křest?“

„Vrátíš těm nebohým oči, když se s nimi dám pokřtít? Rci, zda jim aspoň potom vrátíš zrak… Tak hezká očka měla, veliká a modrá… vrátíš jim je?“

Biskup jí položil ruku na temeno hlavy, a skloniv se k ní, pravil:

„Bůh silný jest a uvidí tvé slzy. Přijď za mnou do kaple. Velké víry žádá po lidech náš Bůh a neoslyší modliteb spravedlivých, trpících a zarmoucených. Na tobě bude také záležet, já slibovat víc nemohu. Přistoupíš ke stolu Páně z dobré své vůle a já tě svěřím jeho ochraně – pojď.“

Pohovořil ještě s knížetem, objali se spolu a dvakrát políbili, a biskup odcházel pěšky s družinou do zbořené kaple, kde včera ve sněhu sloužil mši. Několik kroků za ním se ploužily tři bytosti smutných srdcí. Matka s dětmi po boku šla váhavě, ohlížejíc se po rodácích s úzkostí, zda ji neproklínají anebo jí nepohrdají; lid ji sledoval očima naplněnýma steskem. Bylo jí, jako by se těžké zrady na zemi, lidu i své krvi dopouštěla. Loučila se s něčím, co opustit člověk nesmí na zemi. Chvěla se strachem, jako by nyní po rozmluvě s biskupem ochranu svých bohů rázem byla ztratila a teď bezbranná kráčela, jsouc vydána jejich pomstě na pospas, když svatyně nové víry, kterou pro své děti přijmout se odhodlala, je daleko, až v městě, kde ji do ochrany převezme nový Bůh, který má dětem vrátit oči…

Lidé, kteří viděli podivný ten průvod, divili se, jak biskup pospíchá, jak nejistě se jim dívá do očí a otáčí se, jako by ho běsi pronásledovali, až jim zmizel z očí v kapli Vicelínově…

Arnold a Helmold přisluhovali biskupovi při mši; zpověď ubohé ženy a dvou jejích dětí se protáhla a zvyšovala biskupův neklid. Dva zbrojnoši se účastnili mše, Urm zůstal u koní v nedaleké stáji zcela opuštěné chatrče. Odpočíval a přihýbal si pro zahřátí z plné čutory, kterou mu naplnili na Těšimírově dvoře medovinou. Ve stáji nebylo oken ani dveří, dalo mu práci sehnat z koutů otep, aby vymetl navátý sníh.

Koně neměli už několik dnů tak dobré sousto jako dnes; cedil ovesná zrna v hrsti do dlaně a pokyvoval hlavou. Dobře, že si i bez vědomí biskupova dal dva pytle pro každého koně vrchem naplnit, kdo ví, kdy zase bude moci do žlabu píci nasypat. Koně frkali spokojeně, jenom jeho kůň těžce, namáhavě odkašlával. Třel mu a ohmatával krk od spodní čelisti až po prsa, odhrnul chřípě, ale nenašel nic, co by ho mohlo znepokojit; zde by bez koně zůstat nemohl, když se mu nezdařilo koně v Pribyslavových stájích nepozorovaně vyměnit.

„Má ten náčelník lupičů věrnou čeleď,“ vybuchl hněvem, aby si ulevil. Nohy ho zábly, přešlapoval, vyhledávaje nejsušší místa pod zbytkem vyhořelé střechy, napil se zase a vyhlédl ven, nevrací-li se už biskup s družinou. Nebude to trvat dlouho a Těšimír se dozví o zločinu, jehož se biskup dopustil. Kůže na těle ho svrběla při pomyšlení, co by se jim stalo, kdyby je tu přistihli a usvědčili – Slované, jinak dobří, stávají se potom vzteklými šelmami.

Urm otevřel sedlový vak, maso přijde k chuti, po medovině dobře vytrávil. Usmál se záludně, vytahuje z torby slepičí pečeni. Stmívá se, bylo na čase se vrátit, poženou s větrem o závod beztak celou noc k první saské tvrzi. Dojedl stehno, zaobalil zbytek do lýkového obalu, otevřel vak a chtěl do něho vložit jídlo pro zítřek.

Ruce se mu roztřásly; pohodil balík na zem, prohrabával pytel, zajel rukama do hloubky, nechal první torbu otevřenu, přeskočil na druhou stranu a otevřel i tu, prohrabávaje se v ní odshora ke dnu. Nechtěl očím věřit, protřel si je a zabořil se znovu do vaků, vyházel všechny předměty na zem, ale nenašel to, co hledal.

Upřel oči na ostatní sedla, vrhl se na ně jako šílený. Zotvíral jednu torbu po druhé, oddychoval hlasitě, obličej se potáhl úzkostí. Jsou ti lidé takové zmije? Uskočil zděšeně od sedel, vyběhl na dvůr, sahaje po meči na obranu, slyší je, už jsou tu…

„Co to, Urme, že na mne tasíš meč?“ vybuchl biskup zděšen úzkostí, zda nepřišel o rozum.

Urm nebyl schopen slova. Ukazoval na zotvírané sedlové torby, hrůza se zračila na tváři.

„Tos nám chtěl tedy výslužku vzít?“ pokoušel se biskup o úsměv, ale i ten pojednou porozuměl. Klesl na sedlo a sjel rukou po levé straně torby dovnitř.

„Kde jsou – důkazy naší práce…?“ začal a zarazil se z obavy, že by ho mohl někdo zaslechnout.

„Všechny… vzali. Ta havěť prokletá, úskočné zmijí plemeno,“ zasyčel Urm.

„A ty nevíš, kde a kdo? Jak jsi hlídal koně?“ vybuchl biskup hněvivě. „Kde, slyšíš? U Těšimíra, či u Pribyslava?“

„Nevím, pane. U Pribyslava nám jídlo dali, medovinu a oves pro koně – snad tam…“

„Rychle na koně! Spaste duši!“ zavelel biskup, nabyv duchapřítomností. „Tady ani slova o tom, kdo se chceš zachránit!“

Roztřesené ruce sedlaly koně, biskup sám utáhl sedlový řemen, Arnold sténal, nemoha nakrmeného koně stáhnout krátkým pásem. Nebylo kdy myslit na jídlo, ačkoliv se ohlašoval hlad; vyvedli koně na dvorek, nasedli a vyjeli na zasněženou cestu mezi opuštěnými chatrčemi.

Biskup chtěl co nejrychleji dorazit k Labi, bylo pozdě a v noci se dobře jeti nedalo, i když sníh svítil na cestu. Začalo opět hustě sněžit. Za vesnicí se biskup zastavil. Nemluvil, byl zachmuřen; všechny jeho plány se zhatily. Nemohou dnes dále, musí se vrátit do blízké Lubice. Je to vévodův pevný hrad, budou tam bezpečni, ovšem – má-li hrad silnou posádku. Obrátili koně a cválali ke hradu, kde zavolali na stráže. Trvalo to dlouho, než se dorozuměli a než spustili padací most. Promrzlé dřevo mostních trámů praskalo pod kopyty jezdců, kteří vjeli v noční tmě do nádvoří a sestoupili ze sedel.

2 Starodrevansky: „Svatý dým! Svatý dým! Duše se rozskočí!“

3 „Oči! Oči!“

4 „Chceme být živi! Chceme svou zemi! Chceme žít! Černý člověku, slyšíš?“

Porada na dvoře Niklotově

Knížecí družina seděla v hodovně za dlouhým stolem postaveným u stěny, před nímž bylo dost místa pro hry a tance. Popíjeli, pěstmi do stolu tloukli, vyprávěli si žerty, chlubili se silou, láskami a boji. V rohu šest válečníků hrálo v kostky; vyhazovali je na desku, počítali kolečka do jejich hran vyrytá, sbírali je chvatně do dřevěného pohárku a znovu vysypávali na stůl. Kolem krku měli bronzové řetězy – odznaky důstojenství, kolem boků široké kožené a kovové pásy s četnými přívěsky, noži, ocílkami, hřebeny, lžicemi, váčky s penězi a sírou, smolou i jantarovým zrním; meče, oštěpy, kopí a luky byly odloženy v pristavu, kde visely po zdech, jenom krátké, loveckým nožům podobné dýky se jim houpaly po boku.

Někteří byli prostovlasí, krátce ostříháni a tváře měli vyholené břitvami, které také nikomu nechyběly u pasu; byly z ostře broušeného, měděného plechu s držátky kostěnými nebo dřevěnými; nejedna se podobala noži koželuhů, konce držadel byly spirálovitě stočeny a opatřeny kroužky, za které se zavěšovaly na pásy. Sáčky byly lněné a kožené a všechny byly napěchované.

Zpod bohatě prošívaného límce s ozdobami listového tvaru z lesklého kovu vyčníval spodní lněný šat šedohnědé barvy s rukávy, které se v zápěstí úžily, a kabátec tvořil tmavý pláštík vpředu i vzadu zpola rozstřižený, jehož kraje byly lemovány vzácnou kožešinou. Konce kabátce visely přes kolena a zakrývaly sedícím dlouhé, tvrdé a polotěsné nohavice sahající až k bedrům, v bocích stažené pásem. Nad kotníky byly nohavice utaženy řemínkem a vtlačeny úzkými konci do střevíců a botek z kůže a houňových látek. Lýtka byla obtočena lýkovými pruhy; mnozí, především jezdci, měli šaravary ze široké látky ušité a svázané u kolenou, anebo krátké spodky z tuhé látky s holenicemi na lýtkách a na vysokých tabaristánských škorních vpředu rozstřižených k šněrování dlouhé železné ostruhy řemením pod klenbou a kolem nártu připevněné.

Jezdci měli krzna podšitá a obroubená kožišinou nebo krátké kožichy přehozené přes levé rámě, spjaté vzácnými přezkami. Hlavy pokrývaly čepice nejrůznějších tvarů; stojaté, vpředu vybrané okraje zakrývaly brokátový vršek zakončený zlatým třapcem nebo koulí ze sobolí kůže, jiné čepice byly bez okrajů, strmé a ploché, dole s kožišinovou obrubou; poněvadž pitka trvala dlouho, odhodili pokrývky na stůl vedle sebe, kde nejeden žert byl s nimi proveden.

Kníže seděl ve vyřezávaném křesle a popíjel méně než družina, odpovídaje s úsměvy hřmotícím stolovníkům; bylo jeho povinností zůstat mezi těmi, kdo tvořili jeho šik a hráz v bitevní vřavě, nejeden z nich mu už život zachránil. Měl dlouhé vlasy, uprostřed pěšinou rozčísnuté a hladké, které mu spadaly do týlu, delší knír visel po tváři. Ruce se vzácnými prsteny a náramky spočívaly na stole a pohrávaly si s pozlaceným pohárem, z něhož se právě napil. Čepice byla zdobena zlacenou obručí s rytými loveckými výjevy a svírala brokátové dýnko napříč dvěma zlatými pásy sepjaté a zakončené malým jehlancem z drahokamů; ležela teď na stole, aby ji měl po ruce, kdyby bylo třeba hlavu si jí pokrýt při vstupu hostí. Z obruče visely na kroužcích připevněné malé ozdoby tvaru šípových hrotů.

Jeho plášť byl zhotoven ze vzácného brokátu lemovaného stříbrem a podšitého hermelínem; od podbradku ke kolenům byl rozstřižen a lemován širokou bobří kožišinou. Splýval z boků k zemi a obnažoval široký pruh zlatě a červeně svítící látky byzantské, několikrát obtočené kolem boků. Široké rukávy byly zadrhnuty v záloktí a sevřeny zlatými pruhy s tausovanou výzdobou; kolem hrdla visela plnostříbrná hřivna s navlečenými kroužky ze stříbra, mědi a zlata, plášť byl sepjat záponou umělecky zhotovenou v podobě samostřílu, jehož rukojeť zakrývala zlatou jehlici zespod do očka zavěšenou.

Na prstech měl prsteny, jaké bylo třeba navlékat při okázalých slavnostech: široké proužky zlatého plechu s vbíjenými zubovitými čarami s korunkou z drahokamů uprostřed, z nichž vyrůstala perla, jiný prsten byl stočen na způsob hada, nejvíce však upoutával prsten vpředu značně rozšířený, z jehož štítu trčela umělecky věrně modelovaná hlava vlka s otevřenou tlamou a vyceněnými tesáky. Knížeti nebylo třeba, aby seděl stranou na vyvýšeném sedadle, měl-li býti poznán na první pohled hostem do síně vstupujícím, ani kdyby si příchozí nepovšiml silného sloupu uprostřed hodovny, před nímž byl jeho stůl umístěn; mohl ho poznati podle střevíců lesknoucích se zpod stolu; byly brokátové, mřížovanými stehy zlatem prošité a prozrazovaly vladaře nachovou barvou, sobolím lemem a zlatými knoflíky, kterými se zapínaly. Měly cenu celého města s tržním právem, rybolovem, se všemi dušemi, bohatstvím úrody, stády dobytka a koní.

Medovina, kterou služebníci dnes družině předkládali, byla zvlášť lahodné příchuti; však se jí kníže nasmál dost, nechav ji na pochybách, jakou přísadu jí dal jeho vařič, nikdo dlouho nepoznával puškvorec, vlčí mák a šťávu z borůvek. I to již patřilo k přednostem knížecího dvora, že se nápoje takové příchuti v nejvybranějších kupeckých krčmách nedostaly, ačkoliv je dováželi kupci z Východu.

Bylo na čase, aby předstoupili poslové. Mluvčí povstal a rozbalil pergamen.

„Jau, Tetislav, jahiš jiem kroul Rany, Fembry, Uznojma, Volínu, poun svych zem jezeřastich a muoří, duobri brat tvoj.5 Těšimírovi, starostovi gvozdovskému a chrámového okrsku Svatých dubů na Vakenici, Hostislavovi, veliteli kraje rogovského, ochránci svatyně boha Prova, Gorenovi, náčelníku Svatopole utínského, Slavomírovi, náměstku našemu na ostrově Fembře a válečníku Porevítovu, Zvinkovi, ochraniteli chrámu Černoglavova se sídlem v Těchově, Dabomyslovi na Belgradě a Našově, náměstku na Uznojmu a starostovi háje Podangova, Trěskovi, náměstníku volínskému a veliteli jezdců Gromovojových, Dušanovi, kmetu jastrovskému a věštci Stribogovu, Pradanovi, knězi v Lubjevě a obětníku Volosovu, Daškovi, věštci háje zasvěceného Moreně v Moračově, Želiborovi, sluhovi Jutrbogovu ve Volšově, Mstibojovi, veliteli korouhví Triglavových a náměstníku v hradě lipnickém, Bolekovi, strážci mohyl kraje dolenského, Čedragovi, starostovi gumbinskému a hlasateli v kmeni chyžanském, Radovanovi, věštci Radgostovu v Nedlíně a všem věrným strážcům bohů domácích!

Nou, přednímu knížeti ve Slovanstvu, Niklotovi a synům jeho Pribyslavovi a Vratislavovi, pánu kmene Ratarů, Došanů, Chyžanů a Črězpjeňanů se sídlem v Střelici, knížeti Dugomírovi v kraji golinovském, Drahoslavovi v zemi ukerské, Trpimírovi v kraji samtenském, Jaroplukovi, knížeti moračanskému, Měčislavovi, knížeti Dolenčanů na Dolenském jezeře, Bohuslavovi a Kazimírovi, knížatům země Pomořanů, knížeti Vratislavovi se sídlem ve Štětíně, Žatoslavovi, knížeti pomořanskému v Gradci, Zdeslavovi, knížeti mokranskému, Ctiboji, knížeti plonskému, knížeti Stojgněvovi na Velkém jezeru Zvěřínském, Neklanovi, náčelníku smilovopolskému v Dodově a Gudově, Jadelovi, náměstku v Privalech, Garlacovi, veliteli lovců v Finově a Krivicích, Dragovitovi, náměstku ve Velkém Bukově a Vysokém, Krokovi, správci loďstva v zálivu Dašovském, Drevanovi, svolavateli lodí v Pomoří, Dragotovi, náčelníku loďstev v Podgradu na Fembře, všem velitelům přístavišť a zásečníkům krajským!

Všemu Slovanstvu mezi Labem a Odrou, mezi mořem a půlnočními horami! Tetislav, král Ránů na Ranogradě a Orekondě všem na ostrovech a pevnině sídlícím lidem a bratrům oznamuje, že pýcha kraje vltického, chrám u Svatých dubů byl mrzce zneuctěn, posvátný okrsek zničen a strážce hájový Dolěš na oltáři Sněgovitově křesťanskými zlosyny obětován, ochoz a brány obětníků rozbity a na potupu naši spáleny. Je povinností všech, aby byli nápomocni stihačům, které jsme za pachateli vyslali.

Všichni cizinci, Dánové a Němci, buďtež schytáni, ukováni do želez a na soudy pohnáni, kde nevinu budou muset prokazovat. Lodi kupecké a rybářské cizím národům patřící buďte zajaty, do přístavů dopraveny a pod dozor postaveny. Zvláště pak všichni křesťané, mniši a kněží, cizí i domácí, buďtež zajištěni vězením. Nikdo z nich ze zemí našich puštěn býti nesmí, ať již opatřen je listy průvodními našimi, nebo knížat zálabských; ručenci a rukojmí zástavou u nás meškající hrdlem propadají dnem vyhlášení, kněžím na poznanou temena buďtež tvarem kříže rozříznuta, klášternicím kříže vypáleny na čelo, zavazadla a truhlice odňaty a prohledány buďtež soudci.

U Svatých dubů ztratil jeden kněžský zlosyn perleťový kříž z rukojeti meče, podle kterého snadno může býti poznán. Kněžští jezdci, kteří projeli krajem kolem Plonského jezera a návštěvou se u našeho bratra Niklota syna také zastavili, musí býti rychle stíháni a dopadeni. Za nocí nechť planou hranice a hlasatelé neminou jediné vsi. Na tržištích buďtež vztyčeny věnce slaměné a ze všech tvrzí vlajtež korouhve pod válečnými štíty.

Zneužitím pohostinství porušen byl mír; proto všechen majetek cizinců a hostí svobodným se činí, všechny smlouvy, trhy a záruky se ruší, psancem se stal každý, kdo nepatří k nám, cesty jsou uvolněny a v našich zemích místa nepřátelé nemají. Pevnosti a tvrze nechť se náspy opatří, stodoly a sýpky vyprázdní, podhradí se zemí srovnají, stavidla na řekách spustí, cesty a brody zahladí, kostely křesťanské vypálí a zbraně do shromaždišť lidu válečného dopraví. Slovanský průliv mezi Fembrou a zemí vltickou je uzavřen a každá cizí loď v něm postižená přechází do našeho majetku. Za noci i za dne nikdo beztrestně k břehům našim blížiti se nesmí: je vaším úkolem zabrániti, aby se zvědové nepřátel k nám nevloudili. Strážné ohně nechť hoří na pobřeží celý čas, co nám Svantovít uložil vésti svatou válku!

Tetislav, král Ránů, pozdrav vzkazuje všem, kterým je svoboda drahá a kteří pomstít chtějí smělé zločince:

Rat! Nabrac namaulu virjaly v dauše! Kouždi člavak jes vaucka! Kouždi člavak jes ako boži mječ! Kamjenač! Krestač! Sjunta rat!6“

Posel krále Tetislava dočetl list za hlubokého pohnutí. Knížecí družiny se zmocnilo rozechvění; mnohým ruka sjela po meči na rukojeť – jen vytasit. Kníže povstal z křesla a vykročil doprostřed síně. Ani brva se mu v očích nepohnula, když začal mluvit.

„Jsa zděšen zločinem, o kterém nám král zprávu podává, za povinnost svou pokládám s veškerým lidem vytáhnout do pole. Řekni králi, že půjdeme s ním a chceme válčit, abychom pomstili uražené božstvo.“ Odepjal z pasu malý pozlacený nůž, vyňal jej z pouzdra a podal poslu: „Jsme připraveni!“

Bouře souhlasu doprovázela slova knížete, po jehož pravici stála skupina válečníků s odlišnou zbrojí a oděvem. Měli kožené nohavice a dlouhé pláště s velkými sponami na prsou, široké pásy lesklými pruhy obšité a zakončené kruhy, na nichž visely červené střapce, těžké meče, jaké nosívali lidé na ruském pomezí, a velké štíty, z jejichž vypuklin vyčnívaly ostré hroty. Na první pohled je bylo poznati; byli to přední mužové z Pomořanska, kteří nesmířivše se s křesťanskými řády knížaty tam zavedenými, raději se vystěhovali a vstoupili do služeb knížat západních, aby bojovali proti společnému nepříteli.

„Ciemä bjic! Ciemä bruonic našą ziemją ä naše muořą! Prejč s krescäjänskim pieklem! Ciemä bac pounem duoma!“

„Smart niepřäjaceloum! Niecemä laknoųc! Voina, voina, voina!“

„Niga są ňizec! Kuonec s toų robuotoų! Kuonec s cäzi ňievoloų ä ňiepravoscoų! Prejč se všim djoubelstvim!“

„Ciemä dachac duoma sluobodnä, bo cnuotlävjä zmjierac! Puomouž nam vjelhi Boug!“7

Všechny ruce tasily meče, udeřily jimi do štítů, mávaly jimi nad hlavami a oči se upíraly na knížete, který stál nepohnutě jako socha s očima dojetím zvlhlýma. Když se bouře utišila, pokynul rádcům a ti se s ním odebrali do poradní síně mezi rozestupujícími se řadami válečné družiny.

Po odchodu knížete hučelo to znovu v prostorné hodovně; utvořily se hloučky pokrevných a přátel, druh se mísil s druhem, meče a ostruhy zvonily o dlažbu, několik pohárů se zdvihlo do výše a bojovníci pronášeli zdravice. Když se později kníže vrátil k stolovníkům, shromáždění rázem utichlo. Na tvářích rádců bylo zříti stopy vzrušení z porady, na které se rozhodovalo o osudu vlasti; mužné rysy jevily neúprosné odhodlání; bylo jim, jako by se nad nimi vznášel bůh, žehnal jim a pobízel k vytrvalosti. Meče zmizely v kožených pochvách, ruce visely k bokům, vztyčené hlavy byly obráceny ke knížeti, který zasedl opět do křesla.

Nejstarší náměstník postoupil vpřed s oběma knížecími syny po boku. Mečonoši pozdvihli nad křeslem meč a štít. Síní se rozhostilo ticho a bylo slyšet oddechy vznícených hrudí a ržání koní ze dvora a stájí, kam se všichni nevešli. Napětí zavládlo ve vojsku dokola tábořícím, z něhož se mnozí tísnili u oken a nahlíželi zvědavě dovnitř.

Náměstek se ujal slova; oznámil, že se porada usnesla vyhlásit nastávající válku za všeslovanskou. Poněvadž se však ještě všechna knížata a slovanští náčelníci, kteří se na vévodovu výzvu odebrali na sněm do Artlenburku, domů nevrátili, bylo třeba vyčkati jejich návratu; Sasové, Němci a Dánové, kteří by nyní v zemi byli postiženi, nijakou by nebyli náhradou za bezpočet slovanské šlechty, která by byla v cizině utracena. Snad bylo vše předem umluveno a Slované vylákáni na sněm ve chvíli, když se kněží dopustili takového zločinu. Počítali s tím, že se Slované nezdrží a vyhlásí válku, čímž vydají nepřátelům své náčelníky meškající za Labem na sněmu, kde se beztoho mluví jalově a ukazuje, že všechny sliby jsou jen vnadidlem.

Kníže Niklot se vrátil ovšem domů dříve, přesvědčiv se o bezúčelnosti jakéhokoli dojednávání, ale ví, že dvacet starostů dosud dlí na vévodově dvoře. Měla by se opakovat historie tak poučná, kdy markrabě Gero dal při hostině zavražditi třicet slovanských knížat?8 Vyčkejme, až se všichni vrátí domů, vyšleme raději tajné posly do Artlenburku, dejme je varovat, vyzvěme je k okamžitému návratu, a až se vrátí, vyhlásíme válku.

„Máš pravdu,“ odporoval starosta Zamoj, „ale vrazi a ničitelé našich chrámů se zatím beztrestně vytratí ze země a nikdy na nich nevezmeme spravedlivou odplatu.“

„Neuniknou, ani kdyby se do země propadli! Nechť prchnou do Dánska nebo Švédska, dojdeme si pro ně! Válka, která nastává, bude tak strašlivá, že se v ní rozplynou hranice jako obláčky a zkrátí vzdálenosti. Budeme všude, zaplavíme Sasko i Zálabí, naše meče zotvírají všechna zákoutí!“

„Jak chcete dopadnout a ztrestat pachatele, nevíte-li, kdo to učinil?“ Zamoj uznával prozíravost postupu, jak ho navrhoval Niklot, ale jeho srdce vzplálo takovou touhou po pomstě, že se podroboval jenom nerad převaze námitek.

„Král Tetislav neví, co víme my! Je moudrou řečí jeho řeč a nutná je válka, kterou vyhlásil. Ale věztež, poslové,“ Niklot zesílil hlas, „i vy všichni, kdo se domníváte, že chceme vrahům dopřáti včasného útěku a zachránit je – že jsou známa jejich jména naší radě a že – byli usvědčeni po činu na dvoře Pribyslavově…“

„Kdo to je? Jmenuj je, snad je dopadneme včas!“

„Jmenovat!“ volali všichni ve vřavě, žádajíce, aby se jim nic nezatajovalo.

„Je to ten, komu chybí tento perleťový kříž z rukojeti meče skrytého pod kutnou, meče, s kterým nás učí lásce k bližnímu! Tím rozsekal posvátné Svatopole a tak se děsil pomsty, že ani jeho ztrátu nepostřehl!“ Niklot zdvihl vysoko nad hlavou lesklý kříž. Šlechtici se tlačili k němu, aby si prohlédli důkaz kněžské zvůle.

„Stíhat ho! Nebude daleko!“

„Nesmíme sáhnout na cizince, dokud se naši domů nevrátí.“

„Souhlasím!“ křičel Zamoj. „Což nemáme dost chytrých a hladkých lidí jako jsou němečtí, saští a dánští úhoři? Můžeme je pozvat, aby nám prokázali čest návštěvy, a hostinami je zdržet do návratu našich z Artlenburka. Sami nás učili dvě stě let záludům. Záminkou může být rozprava o novém kostele v Březině, zájem osadníků o novou víru německou. Sednou na lep jako uštvaní krahujci.“

„Ne, Zamoji, po našich rozmluvách by tomu neuvěřili, ještě více bychom je popohnali k útěku. O tom už jsme v radě mluvili.“ Niklotův hlas zněl rozhodně.

„Řekls, kníže, že po rozmluvě by prchali ještě víc… Pak je musíš znát?“ Zamoj dotíral, nechtěl se podrobit, mnozí mu přizvukovali.

„Kníže! Jmenuj pachatele!“ volali bojovníci a starostové.

„Známe je! Po zločinu byli ještě mými hosty, co stačili na knížecí dvorec cvalem dojeti. Však i jiné důkazy tu jsou,“ volal do síně Pribyslav.

„Prozradit nechceš, kněžici?“

„Vzkážeme dříve králi Tetislavovi, důvěřujte naší rozvaze a cti. Je zvykem na našich dvarech, že z nedůvěry k zálabským sousedům je střežíme; naše čeleď sleduje jejich sluhy, prohlíží jejich torby, kdy nic netuší, při hostině nebo ve spánku. Oči vašich knížat bdí a vidí, i když spíte vy!“

„Jsi spokojen, Zamoji?“ volalo několik rádců současně.

„Stačí, kníže, děkuji! Ctím tvou důmyslnost. To jen žhavá touha po pomstě a víra mi káže odporovat, i když můj rozum vám dává za pravdu.“

„Neušel mi jejich neklid, když po zločinu přišli ke mně na návštěvu,“ vypravoval Pribyslav. „Každý vrah je netrpělivý. Tím líbeznější byl jsem já. Mezi lid jsem s nimi šel a zdržel je, ačkoliv by byli bývali rádi už za hradbami Segeburka. Odpovídali s očima na dveřích a s ušima na oknech. Ani nejstarší víno už jim nechutnalo, pospíchali jako z hořící stáje před zadušením. Co jsme je hostili, moje čeleď jim cpala torby a pytle ovsem, senem, masem a medovinou, a vytáhla z nich důkazy, které budeme obětovat bohům na smír s jejich mrtvolami!“

Pribyslav zachovával klid vpravdě knížecí; na jeho pokyn otevřel sluha malou truhlici z březové kůry, kníže vyňal několik purpurem a zlatem natřených latěk. V jedné ruce kříž, ve druhé tyčky, mluvil: „Jak dobře se to hodí k sobě – kříž a hradba obětiště! Prohlédněte si je dobře, příští mstitelé! S lidmi jejich druhu se nelze dorozumět. Hle – meč a trosky Svatopole: toť přátelství a důvěřivá láska mezi Slovany a Sasy. Kříž na meči, zradu v srdci, jed ve slovech. S nimi nelze žíti v pokoji. Jen boj mezi nimi a námi může rozhodnout v budoucnosti. Buď zmizí oni, nebo my, já však věřím, že zvítězíme! Přísahali jsme v radě, že za odvetu zničíme všechny křesťanské chrámy a za smrt Dolěšovu strašnou pomstu vezmeme na všech cizincích. Nezáleží na jménech, přátelé. Rozumíte? Známe jejich jména, nositelé jejich našimi hosty byli a my si pro ně půjdeme třeba do pekel, kam jejich duše patří. To byli lidé jenom dva – za Labem jich žije mnoho tisíc a všichni stejnou planou nenávistí k nám… To budiž naší odpovědí králi Jaromírovi, a vy, poslové, ohlaste knížeti všech knížat slovanských, že půjdeme za ním a německé písky prohrabeme z hloubky a pomrvíme krví zločinců. Rat a zejvat! Črěs grencą! Sjunta dumb są ťauri – rat!“9

Nepopsatelné nadšení se zmocnilo zástupců všech krajů mezi Plonským jezerem a řekou Travnou; oči zářily leskem, jako by lidé nezasedali v hodovně, spíše v kontině, kde se rozhodovalo o válce a míru. Královi poslové děkovali hlubokými úklonami knížeti, jeho synům a družině. Museli ještě zasednout do křesel a sluhové do síně přinášeli nové stoly s mísami a příbory.

Z hlubokých hliněných talířů, jejichž okraje byly pomalovány květy, kouřila kuřecí polévka se zeleninou, nakrájenými srdci a žaludky, s masitými pirogy a žloutky; ruce se chopily bez pobídky lžic a spokojený výraz stolovníků nasvědčoval tomu, že jim knížecí kuchyně chutná znamenitě. Z velkých mis voněla sladká kaše, na malých talířích solod, zelenina, hrachovina, krajíce čerstvě uhněteného a do zlatova na žhavých kamenech upečeného chleba s praskavou korou, ovčí sýry a ovoce, na podlouhlých mísách se rdělo růžové maso lososů a dráždily nařezané kusy černých úhořů s jemně rozetřeným sočivem a před každým stolovníkem byl položen veliký koláč.

Sýry a ovoce byly zvláštní lahůdkou na šlechtické tabuli, kterou hojiči doporučovali při kvasech a pitkách; nesmírně veliká koule, do které byl sýr zhněten, budila nemenší pozornost než obrovský koláč hustě potřený medem. Poslové neskrblili obdivem, netajíce se, že ani sám spolukrál Jaromír, obávaný státník a válečník, jehož přátelství vyhledávali císař, vévoda i hrabě, nemůže vystrojit takovou hostinu; o tolik bohatší a úrodnější jsou země zálabské, že i menší šlechta předčí krále slovanských národů.

Sytá kuřecí jucha podráždila chuť do té míry, že sluhové přinášeli další stoly s mísami, pod jejichž tíhou se prohýbaly. Přinášeli je pokryté ubrusy, které se z nich snímaly až v síni.

Skopové, dušené v koženém měchu, jeřábkové upečení na železném drátu, vepřové kýty uzené, holubi a kuřata na rožni, srnčí hřbet s octem přinesený v bljudu, kony vína, které se nabíralo cěrpem do potirů, uzené tresky a sledi, medovina, kterou nikdo nedovedl tak připravit jako knížecí medovník, nekvašený i režný chléb sypaný solí, tence krájené řízky masa, brašno a placky z obilné mouky, sypané mákem a krystalovaným medem nebo plněné jemně rozsekaným masem koroptvím a tetřevím, vyplňovaly mísy a talíře různých velikostí a tvarů ze dřeva, kovů a hlíny, zdobené barevnou, lesklou polevou.

Obvyklý přípitek zahájil kníže z velkého kubje; jakmile mu ho sluha podal, povstali hodovníci a neusedli, dokud kníže pohár nevrátil sluhovi, který pak s ním obcházel jednoho po druhém. Každý uchopil pohár a připil spojenectví a zdaru smluveného podniku:

„Abo ti niepřäjacelä ńimogli zduobec vaše mjasto!“

„Puokoj duomu tvemu!“

„Abo djöubel kra jim fšim zpjel!“10

Obětníci naplnili dvě černé číše medovinou a pověsili je do kruhů nad prahem; měli jimi být usmířeni zlí běsové za to, že se jich lidé dovolávají. Zamoj pozdvihl pohár s přípitkem.

„Dla mjie, dla votca, dla ciebjä, dla nas všiech: puoslovjinsku cąško dopřoutku ä přiezd řeką!“11

První hlasatel krále Tetislava opakoval při každém přípitku:

„Ňierozbratac są! Janoše! Boug bruoni sve dziecä!“12

Když kníže Niklot uzavíral obřadné přípitky, všichni povstali; zdvihl velký společný kubj a řekl silným hlasem:

„Jes zdruovi ä ščestlavi kroul, jieva mouvca ä kruolevna! Prejč s ńezguodou!“13

Pribyslav povstal, děkoval poslům; síla mládí mu zářila z očí a z pružných svalů. Byl předmětem obdivu a nadějí. Mluvil, strhuje výmluvností k novým výbuchům nadšení. Jeho pěst se zaťala, hrozila kamsi daleko k Západu, odkud přicházelo všechno zlo.

„Boųz zmjerac – boųz žac! Heino! Slovjinshi lud cieřpjoul dluhi čas, la nina cie cnuotlävjä žac. Maluško muovjic, mnugo činic! Bjeda ńezboužnim, ganba ńiepřäjacuolom! Muoc a janosc! Jes živo ńieboine bratoistvo – jäna gluova, jädin gluos! Puomož nam vjelhi Svąntovit! Jes zdrou kroul Tetislav! Vjitro přizä naše robuota janak duo konca – hej!“14

Nesmírné nadšení zachvátilo shromáždění; poslové byli spokojeni, když záleželo králi především na Niklotově souhlasu, a našli v něm připraveného spojence. Zasedli, porozprávěli o poměrech a doplňovali vzájemně zprávy, kterých se dověděli. Rána a Chyžiňsko tvořily dva odlišné světy, ačkoliv si nebyly příliš vzdáleny; na Ráně věděli často více od kupců, kteří sem dojížděli z celého světa, Chyžané byli opět v bezprostředním styku s pevninským Slovanstvem a byli lépe zasvěceni do poměrů překotně se vyvíjejících v sousedním Sasku.

„Vévoda Jindřich Lev nás povolal na sněm do Artlenburka, a byv vyzván biskupem Geraldem, měl k nám delší proslov; napomínal nás, abychom se již déle křesťanství nevzpírali; varoval a hrozil, ale sněm se vposled rozešel bez valného užitku,“ řekl Niklot. „Vévodovi šlo zas jen o peníze, a ty jsme mu slíbit nemohli. Vévoda se vydal z peněz na výpravě do Itálie a jeho pokladna je prázdná.“

„Kde je dnes vévoda?“ ptal se Bolek.

„Pokud lze soudit z příprav, mešká v Brunšviku, kam má za ním přijeti biskup Gerald.“

„Není to ten guologluovi, nadąti čart15, který byl před nedávnem u tebe a Těšimíra?“ vyrazil ze sebe Zamoj, zablýskav očima a svraštiv tvář. Niklot ho umlčel dlouhým, přísným pohledem.

„To je on, biskup Gerald. Mají se všichni tři, biskup, vévoda Jindřich a hrabě Adolf, dohodnout o biskupských desátcích a vesnicích, které má dostat k obživě, a chtějí se, lakomci, ošidit; jde o Utín, Gamalu a dvě vsi, které mají býti přidány k Bosovu, o tři sta honů a dvůr ve Starigradě na náměstí. Znáte naše lidi na Krempinu – jsou to nejvěrnější naši hraničáři – stopují je ve dne v noci. Těch se lysí kněží a mniši bojí jako psů vycvičených pro medvědí lovy… Vévoda ošidil hraběte, hrabě biskupa, přeměřují znova pozemky, kterých je sotva sto místo slíbených tří set honů. Tací jsou mezi sebou – co můžeme od nich očekávat my?“

„Každý měří jiným sáhem, lid se jim směje,“ ozval se Blotec z krempínské nížiny. „Vévoda měl rozhodnout, mají-li se do pozemků počítat močály, porosty, vřesoviska a rašeliniště, které hrabě biskupovi vydával za pole. Vévoda to neuznal, ale biskup ještě dodnes k svému nepřišel a vytýká hraběti, že o rozvoj církve mezi námi, pohany, nepečuje; nepomohla mu ani stížnost k německým knížatům.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Vratislav. „Proto se také museli mniši přestěhovat do Segeberka, kde hlučný život tržiště prý ruší jejich pobožná rozjímání, ačkoliv náš lid by mohl vyprávět, jak se modlí a s kým rozjímají… Nevěstky z přístavů a krčem plní mnišské jizby a otcové pospíchají z kostela do sklepů, cel a hodoven, kde žijí tak mrzce, že to budí pohoršení i u lidí otrlých.“

„Také biskup si postavil nový dům v Segeberku, zajel k arcibiskupovi a prosil ho, aby mu vrátil falderské biskupství, kde se mu spokojeně žilo, a ten ho odmítl; i arcibiskup si hledí jen svých zájmů, na úspěchu věrozvěstů mu nesejde.“

„To proto snad se dostal Bruno do Starigradu,“ pokyvoval Niklot hlavou. „I Bruna jsem často musel pohostit, když naše kraje navštěvoval s Vicelínem. Bruno obnovil kostel, který ležel devětkrát deset let v rozvalinách byv zbořen našimi otci po smrti knížete Gočalka. Vysvětil opět kostel, zvony mu opatřil a latinské knihy a počal své ničivé dílo v kraji; kácel posvátné háje, trestal zaklinače a obětníky, zakázal pohřbívat mrtvé na rozcestí, na pokraji hájů a v mohylách, nařizoval jako nám návštěvu kostela o svátcích a svolával lid k milosti vzkříšení.“

„Bruno mluví, i kázání si naším jazykem připravuje a pobuřuje lid neslýchanými útisky. Nedal se odstrašit ani deštěm kamení, který ho přivítal v Hodově a Ješíně, když nám zakázal přísahat u posvátných pramenů, stromů a obětišť. Ještě před měsícem vzbudil odpor, když postrašený lid, jemuž přísahy zakázal, přivedl k němu dva chlapy z vraždy obviněné a žádal, aby je tedy přezkoušel ohněm a radlicí; ani božích soudů jim nedopřává, sám chce být jediný vjiduomni boug, pjierši poun ä jestic!16 Když dva našinci dánským zlosynem uštvaní tohoto zlosyna zabili, udal je hraběti a ten jim uložil neslýchanou pokutu a vypověděl je ze země; to se asi sotva s biskupem o peníze podělil. Vida pak, že lid zkrotí a že ho poslouchá, poradil hraběti, aby také v Suselu kostel postavil. Poslali tam z Faldery kněze Deilavu, který to dlouho nevydržel; Brunovou vinou byl založen kostel v Radkově a Lütjenburce za pomoci hraběte a Geralda. Teď se už mohli jít až do Říma pochlubit, že jejich víra ve Vagrii rozkvétá…“

„A jak se bránil proti nim lid bodrcký?“

„Nebránil a neubrání!“ Niklotův hlas zabouřil síní. „Jak se mohl bránit na hranicích, kde jim hrozila smrt od surových Holzatů a Sasů? Opustili s pláčem svoje chatrče a pole, řeky a mohyly, pastviny a lesy, stáhli se na východ k našim jezerům a na jejich místo přicházejí nyní Frísové, Sasíci a Němci. Vyklidili zemi, přišli k nám a živí mezi námi touhu po odvetě. Není daleká doba, kdy se začne s nimi účtovat, pak musíte mít oheň v krvi a blesky v pěstích!“

„Budeme!“ Zamoj vybuchl a jeho výkřik pozdvihl hlavy, které Niklotova řeč sklíčila.

„A ty, Zamoji – nebojíš se o dceru Ljubu a syny?“ zvolal Pribyslav, který dlouho tuto otázku v sobě potlačoval.

Zamoj vyskočil jako uštknut. Stál rozkročen před Niklotovým křeslem, ale jeho pozdvižená pěst klesla bezvládně k boku, hlava k prsům a čelo se složilo do těžkých vrásek.

„Do kláštera mi odvedli mou drahou Ljubu. Otce a matku zapřela, byvši získána Brunem a Geraldem, zprávy od ní nedostávám, jako by se za otce… styděla. Synové na vévodově dvoře slouží jako zbrojnoši s vévodovým znakem na kopích a štítech, ale – ti se vrátí, ti se vrátí…“ Jeho hlas zněl dutě; zdálo se, že sám pochybuje o svých slovech, ale znovu se vzepřel pochybám.

„Do Itálie a Říma s vévodovým vojskem pojedou, ale – vrátí se! Šli tam, aby…“ Rozhlédl se nedůvěřivě po přítomných a náhle se odmlčel. Nechtěl prozradit, proč do nepřítelova vojska vstoupili. „Snad nám to přinese užitek,“ řekl temně s pokřivenou tváří.

Poselstvo krále Tetislava předstoupilo před Niklota a požádalo o dovolení, aby se mohlo vydat na cestu.

„Ani lázně přijmout jsme pro spěch nemohli před slyšením u tebe, kníže Niklote, a tys nám prominul. Daleká je naše cesta a důležité, jak vidíš, poselství. Ještě dnes večer musíme dorazit do Statenic, kde nás čekají lodi.“

Obřadník Niklotův předstoupil, aby je ujistil mlčením a závazností splnit vše, co slíbili a o čem rokovali. Pozdvihl posvátný roh a položil na něj pravou dlaň. Odříkával tiše formuli; všichni ostatní účastníci pokryli hlavy beranicemi a čapkami, vztyčili levice, položili je na prsa a jeden po druhém přistupovali k božímu rohu, jehož se dotýkali dlaněmi. Každý vzal po jednom zrnu obilním a házel je do rohu.

„Aby křivopřísežník visel se psí zdechlinou a s ní byl pochován!“ pronášel obřadník zaříkadlo po skončené oběti a přísaze, vstoupil na zápraží a zdvihl roh k východnímu obzoru. Zde již na něho čekali kněží, kteří převzali z jeho ruky pozlacený, stočený velký volský roh a odcházeli s ním k chrámovému poli zasvěcenému Provovi. Kníže a poslové kráčeli v první řadě, za nimi synové knížecí a družina.

Průvod se ubíral k lesu a po obou stranách cesty se vypínaly menší a větší pahorky opatřené místy stříškami; jiné byly již zarostlé buky a duby – mohyly zemřelých obyvatelů knížecího sídla; v nejvyšším byla před nedávnem pochována s velkými slavnostmi kněžna, manželka Niklotova. Přecházející družina zdvíhala cestou kameny a házela je na kopec, aby se mohyla ještě více navršila a odlišila od ostatních. Před třemi dny, kdy uplynulo první výročí její smrti, vystrojil Niklot u mohyly vzpomínkovou tryznu s hostinou a zbytky jídel, nádoby a poháry byly hozeny na její temeno a pokryty hlínou; proto bylo návrší holé a čekalo na jaro, které je pokryje zelení.

Lesním průsekem vedla cesta k vrátkům zasazeným do kamenných opěr. Za těmi bylo vidět několik širokých obětních kamenů a skupiny posvátných dubů. Velekněz vstoupil do chrámového nádvoří, převzal od obřadníka pohár a ubíral se k obětišti Provovu; ostatní kněží zaujali místa u druhých kamenů a čekali na pokyn. Velekněz vztáhl ruce na kámen, kde zasadil roh do hluboké jamky, uklonil se se zkříženýma rukama bohu, kterému se nesměla ani jediná modla postavit, vztyčil se a pohleděv k nebi zahájil žertvu.

Kníže a družina stáli před brankou, kam směli vstupovat jen každého úterka, když se tu od jara do podzimu odbývaly soudy. Velekněz sypal zrní na desku a ustoupil nazad, odříkávaje hlasitě modlitby:

„Bože oblaků a vánků, který přijímáš do posvátného svého okrsku všechny nešťastné, kteří by jinde ochrany nedošli, a jehož oltář krví poskvrněn býti nesmí,

bože noční rosy třpytivé a vláhy, která posiluje vzrůst a rozkvétání, který suchem tresceš neřesti lidí, jež jsi opustil, a úrodou odměňuješ věrné,

bože, rozptýlený ve výšce, hloubce a dáli, přicházející mezi východem a západem slunečním a vracející se vždy do lidských srdcí i stébel trav,

bože věčný, ustrnující se nad lučinou žárem usychající deštěm a obracející mračna z námoří do pevniny,

bože smíru a rovnováhy, přátelství a úmluv, velký Prove našich kmenů, vezmi do ochrany země svých vyznavačů a ochraňuj je ve chvílích, které přicházejí; přijmi přísahu, kterou se sobě zavázali k tvé poctě, a vytrvalostí jim naplň srdce, jako rosou plníš kalich květin;

velký Prove nad nivami bdící, z hloubky země i z nadoblačných výšin ochraňuj zemi svých mužů a odvrať zkázu od příbytků jejich, aby postihla ty, kdo zmar každým krokem přinášejí a chtějí lid od víry v tebe odvrátit;

velký Prove, ulož mlčení ústům a nezanášej větrem slova mužů u Svatých dubů vyřčená nepřátelům, aby jich nezneužili k svému prospěchu a na záhubu tvých národů, spoj sílu Tetislavovu s Niklotovou a všech, kteří se ti dnes zaručili svou vírou!

Vjelhi Prove, nezaros slzami oči nevinných, ale mužností naplň srdce mužů, aby měli sílu bránit víru předků, a přijmi oběť pokornou na dotvrzení smluv dnes uzavřených, které nám uchovej neporušitelné a mocné, živé a věrné až na sklonek našich životů! Vjelhi Prove, dei noum ńedovjinnym puokoj mjizä tämi ńiepřäjacolami! Dei sacho ńevjernikoum ä noum chleb ä čvjardi batug! Vjelhi Prove, pruošą: puomouž noum!“17

Velekněz se vrhl tváří na stupeň oltáře, zapálil žertvu a obrátil se k divákům a ti sklonili hlavy. Ticho přerušovaly polohlasité modlitby kněží, kteří se seskupili kolem hlavního kamene a kladli do ohně dříví; velekněz sypal do ohně zrní a vzýval při každé hrsti boha. Obešel třikrát obětiště a rukou táhl kolem něho kruhy, do jejichž středu šeptal předepsané pozdravy. Obřad se skončil, dav se rozcházel, poslové se rozloučili s knížetem, nasedli na koně a obrátili je k východu, kde brzo zmizeli v lesním porostu.

Kníže se vracel s družinou do tvrze a zasedl k poradě. Bylo mnoho záležitostí, které vyžadovaly úvahy; připadla mu úloha vyzvat všechny slovanské starosty dosud na saském území meškající neprodleně k návratu a vyzvědět pobyt všech misionářů, mnichů a kněží na slovanském území, aby se mohlo při zahájení nepřátelství jít najisto a zabezpečit se pro všechny případy největším počtem cizinců, za které by bylo lze vyměniti přední osoby a kupce v cizině zatčené a uvězněné.

Byli ustanoveni zvědové a nařízeno jim, v jakém přestrojení se vydají na cestu tak nebezpečnou. Záleží na tom, kdy odjede vévoda a hrabě do Itálie, kde chce císař potrestat odbojný Milán; pak budou míti volné ruce a nic jim nezabrání, aby se nevyrovnali s odpůrci. Také události v Dánsku rozhodují; i tu mají Slované mnoho nevyrovnaných účtů. Lid nenáviděl krutého krále Svena, a proto Knut povolal bratrance Valdemara, který dosud stál při Svenovi, a získal ho pro své plány, dav mu vlastní sestru za manželku. Přeplavili se spolu na Sjeeland a počali na něho dorážet vojensky; Sven, nemaje vojska, uprchl s manželkou a dítětem přes moře do Starigradu a hrabě se tím velmi popudil, neboť král Sven vládl v dohodě s ním a držel krutou vládou na uzdě evropský Sever.

Vévoda Jindřich, který v těchto dobách přijal příjmení „Lev“, odebral se na říšský sněm do Řezna, aby si opět vyprosil Bavory, které císař odňal strýci, a císař Fridrich, uznávaje velké zásluhy vévodovy na italské výpravě, a pomoc, kterou vévoda poskytoval jeho plánům v říši německé, dal mu Bavory, takže se Jindřich Lev stal vévodou bavorským a saským. Vrátil se do svého domova obohacen a jeho význam netušeně vzrostl; proto se saská knížata obrátila na něho jako předního kurfiřta říše s žádostí, aby dopomohl sesazenému Svenovi na trůn. Poněvadž i Sven ho získal slibem velké sumy peněz, dal vévoda sbírat vojsko, doprovodil krále do Dánska, kde ho uznala jen dvě města, a proto Dánsko opustili.

„Proto se Sven obrátil také na mne a na mé syny; přijel s malým průvodem k nám krátce před tím, než přišel biskup. Přinesl vévodův rozkaz, abychom ho podporovali ve všem, čeho by potřeboval. Zvláště pak nám uložil a sliboval, že nám to přičte k dobru, postavíme-li mu velké loďstvo pro jeho námořní výpravu. Nezbylo nám nic jiného než vyhovět, když vévoda sídlil v Lubici a o každém našem kroku byl zpravován Svenem; denně přicházeli a odcházeli noví poslové se zprávami.“

„A ty, pane…“

„Strpení,“ usmál se Niklot. „Poslové si vyměňovali zprávy. Sven dostal od nás lodi, Laaland ho uznal za pána, Knut a Valdemar ho napadli s velkou přesilou, a Sven se uhájil. Došlo k smíru, Valdemar přijal Jutsko, Knut Sjeeland a Sven Skony. Přísahali si věrnost a vy víte sami, jaké nebezpečí nám hrozí od Valdemara. Nikdy neměli Slované většího nepřítele v Dánsku. Dejž bůh, abych byl špatným prorokem!“

Porada pokračovala. Bylo určeno, kdo se vypraví do Lubice, Saska, Artlenburka a do přístavů, kde kotví koráby slovanských knížat. Nezapomenuli na jediný klášter, kde byly ženy přijímány s otevřenou náručí. Koupí si je, ty vyzvědí všechno lépe než přestrojení muži.

„Máme své vlastní ženy. Strávily už hodně nocí v kobkách a v žalářích. Usednou na schodech chrámů, klepou na vrata v noci, prosí o nocleh, předstírají zimu a hlad. Nu – a klášterníci se už nějak nad nimi smilují. Nemusejí předstírat, že se chtějí dát pokřtít. Některé z nich byly dvakrát v týdnu po klášterech pokřtěny, a tolikrát se vyspaly…,“ smál se hlasitě Ctiboj. Strhl ostatní k veselí, jen Zamoj seděl zachmuřen. Právě tato slova ho ranila. Zdálo se mu, že se na něho dívají s nedůvěrou. Měl potřebu vždy se bránit, vzpomínal na Ljubu, srdce mu krvácelo. Bál se, že ani ta nezůstane ušetřena v příští válce saské pomsty. Vrtěl se v koutě, ruce ležely neklidně na kolenou. Chtěl se již dříve vmísit do porady, teď byla příležitost.

„Myslíte, že jsem dal souhlas ke křtu své dcery? Kdybych věděl, kde je, s vojskem bych si ji domů přivedl. Tvůj syn, Niklote – což ten víru naši nezapřel? S tvým souhlasem prý přijal křest od biskupa, o kterém jsme spolu mluvili!“

Niklot chtěl promluvit, ale Pribyslav vstal a vypjal hruď: „Tys tedy neslyšel, co jsem před chvílí vyprávěl? Nestačí ti, že získav biskupovy důvěry, mohu naší věci více posloužit než ty v své zarputilosti? Neslyšels, že jsme usvědčili pachatele jen tím, že – nám důvěřují? Víru jsem nezradil, i když si mnich mé jméno zapsal do výkazu pokřtěných pohanských knížat a hlásí to třeba papeži do Říma. Co po tom? Koho jsem poškodil? Nejsem člověk svobodný, abych mohl rozhodovat o své víře a svědomí – i kdybych nebyl veden jinými úmysly? Ptám se tě: kdo může vlasti prospět víc: tvá dcera, nebo syn Niklotův? Nezmohu jako pokřtěný více, když nám vytýkají, že se bráníme víře, a hůř než se zvěří nakládají s nepokřtěnými? Se mnou se musí jednat jako s rovným, výmluvy odpadly, musí mi přiznat práva, jakých vyžadují sami pro sebe! Poškodil jsem svatou naši věc, že jsem do jejich kaple šel a byl na mši? To tobě byla zima v zasněžené lavici, Zamoji, a tebe hřálo tajemství v srdci ukryté, když jsem naslouchal skřehotavému hlasu biskupovu?“

Zamoj zatínal pěsti. Bolestí. Vstal, zas usedl, přimhouřil oči, těkaly mu po síni, rty se třásly, v koutcích škubalo, s ropuchou v žaludku a s hadím jedem v krvi nelze žít. Lapal slova, těžko se mu odlepily vyschlé rty.

„Slyšel jsem tě mluvit s biskupem, Pribyslave, na náměstí v Lubici. Zastáváš se prý statečně naší věci. To zraněný otec ze mě mluvil, ne tvůj poddaný. Sám právo máš o sobě rozhodovat, a jistě jsi měl na zřeteli prospěch lidu, když ses nechal v kapli vodou postříkat, pakli jsi odstoupil od naší víry i veřejně…“

„Já víru naši nezradil a jinou nepřijal. Slyšte, Zamoji, ty a vy všichni! Jen křesťanští kněží se domnívají, že jsem přešel k nim, když jsem šel do kaple. Chceš-li poznat válečníka, kde jinde ho poznáš než na bitvišti a kněze v jejich kostelích a na hostinách?“

Knížecí družina vyprskla v smích, nadšený souhlas zabouřil síní. Pěstmi tloukli do stolů a pokřikovali na Pribyslava a Zamoje; ten usedl do kouta a svěsil hlavu. Nikdo nepochyboval o knížeti a jeho rodině. Dokázali často, že jim na přízni ciziny nezáleží a že jenom budoucnost lidu mají na zřeteli, i když se někdy nutili do pokory a zapírali rodovou hrdost.

Vyhlášení války vstoupí v platnost po zprávě, že se slovanská šlechta vrátila domů. Tak budou ohlašovat vůli krále Tetislava poslové na všech dvorech, kam zavítají. Bylo dobře, že se zastavili nejdřív u Niklota, kterého Tetislav uznával za předního ne tak pro jeho moc a velkost území, jako spíše pro jeho význam a zkušenosti nabyté za čtyřicetileté vlády v nejohroženějším kraji, kde často jenom státnický důmysl zabránil neštěstí.

Nikdo nesmí nic prozradit a žádné nápadné přípravy válečné se díti nemají pro veliký počet saských a dánských zvědů, kteří se v každém zaměstnání a přestrojení hemží v městech, na všech cestách, pod hradbami tvrzí, v hlučných přístavištích a vojsku. Tetislavovi poslové sňali z koňských pokrývek znaky královy a přehodili si přes vojenské pláště haleny, které se nosí na pevnině, a vůdce průvodu vetkl do sedla Svantovítovu korouhev. Jejich poslání nabývá tím okamžikem mírového rázu; jedou oznámit výroční slavnosti v Ranogradě a Orekondě, vyhlašované podle potřeby a věšteb velekněží. Jedou zvát k slavnosti jarního slunovratu a významné události v královské rodině, která strojí zásnuby princezniny s norským velmožem.

Ještě tedy několik týdnů nebo měsíců bude pokoj ve Slavii, jak němečtí misionáři nazývali nekonečnou nížinu slovanskou. Vratislav, mladší syn Niklotův, odjede rychlou knížecí lodí na Ránu ke králi se zprávou, čeho je třeba k zajištění zdaru a k záchraně ohrožených velmožů; na Ránu nevěděli o účasti slovanských náčelníků při sněmu v Artlenburku; krále Tetislava se neodvážili vyzývati na sněm, Dánové o společných zájmech námořských zpravovali krále nejzdvořilejším diplomatickým způsobem. Nebylo radno si znepřátelit tuto námořní velmoc, která často s úspěchem na požádání zasáhla v dobách zmatků a jejíž dynastie byla několikrát se všemi severskými státy spřízněna.

Bylať Rána nejednou jazýčkem na vahách a s dobrou se potázal, kdo se o její přízeň ucházel, jako bylo nebezpečno ji podceňovat. Proto král úctou, které se v cizině těšil, získal obliby u všech slovanských národů na pevnině a rozhodoval v záležitostech tak, že si vždy vyprošovali jeho rady všichni, kteří se pouštěli do sporů a válek. Žádná sebevětší moc vojenská a námořní by Ráně a její královské rodině nedopomohla k vážnosti, kdyby o ní nebylo známo, jak cizině na jejím vlivu a síle záleží. Proto také byli vždy královští poslové přijímáni s poctami, jakých Slované na pevnině nikomu jinému neprokazovali.

Okolnost, že se král Tetislav a mocný bratr jeho, hrdina Jaromír, vítěz v tolikerých válkách, rozhodli ujmout se kmenů, kterým se stalo nové bezpráví, pozdvihla význam místního příběhu na urážku všeho Slovanstva a byla výstrahou do budoucna. Veliké loďstvo, jemuž nemohla čeliti žádná jiná moc, bylo strašlivou pohrůžkou těm, kdo se domnívali, že mohou beztrestně šlapat po právech nepokřtěných národů. Kde se vyslovilo jméno Jaromír, dálo se tak vždy s úzkostí a zatajeným dechem, a nyní Jaromír, dědic ostrovů a moří, půjde jako mstitel přes všechny ostrovy, moře, úžiny a země, pronikne do ústí řek, zaplaví pevninu obávanou jízdou; bylo v tom jméně něco, co hrozilo jako mořská bouře a těžká mračna táhnoucí nekonečným obzorem nad překocujícími se horami zeleně modrých vodních spoust, co dunělo jekem vln a svištělo blesky, oslepovalo zrak a duši naplňovalo hrůzou, jako by už v tom jméně byl kus oceánu, který král může loďstvem uvést do pohybu a valit jej před sebou na pevninu, kterou hodlá ztrestat.

„Kroul Tetislav, kroul Jaromír,“ šeptala ústa s posvátným obdivem a úctou, nadějí a hrůzou. Neslo se to jméno od chatrče k městům, od rybářských vsí na hlučná tržiště velkých měst, přeplněná vozy vysoko naloženými zbožím mezi špýchary, baštami a kupeckými loděmi, tísnícími se boky u přístavních hrází. Král přijal zprávu o zločinu biskupově jako vlastní potupu, a nechť tedy pozná nadutá cizina, co to znamená vzbouřit jeho hněv!

Stříbro měsíčního světla leželo na zasněžených polích vakenických, když potemněla poslední okna knížecí komnaty, která malými skly, oddělenými olověnými příčkami, propouštěla na náměstí pruhy načervenalého světla lojovic a velkých olejových lamp, kde by stěží mohla usvědčit zrádce přitisknutého ke zdi a okennímu rámu; zářila tak důvěřivě do ulice, že nemohla varovat ani vykřiknout a oslnit jeho postavu, ani dát se za ním do běhu o závod, když počali vycházeti první členové rady z knížecího domu.

Jediný Vratislav ho zahlédl a zavolal: „Stůj!“

„Zaris?“18 vzkřikl Sveslav, ukazuje rukou do tmy, kde se rychlým útěkem ztrácel tmavý stín, a mrštil za ním do tmy sekerou.

„Jau moum ta chluopą vjizale. Skuok, zaräčoul, naskakavoul… Bjiegon!“19

Sveslav se pustil za utíkajícím do tmy. Dva jiní běželi na dvůr do stájí, dali sedlat koně a již zanedlouho se dal houf jezdců do cvalu tam, kde jim zvěd zmizel z očí; Niklot stál ve dveřích, pohlížeje za odjíždějícími, a stěží se jen podařilo synům odvrátit ho od úmyslu, aby se nepustil s nimi do noci.

Jezdci drželi nad hlavami hořící pochodně, světlo osvětlovalo koruny stromů, podél nichž cválali. Četa pěších mužů se vypravila na prohlídku nejbližšího okolí se smolnými pochodněmi v rukou a rozešla se všemi směry, aby znemožnila zrádci skrýt se v noční tmě. Družina pospíšila do příbytků, aby odtud přivolala pomoc, a Niklot se vrátil se staršími náčelníky do síně, kde chtěli vyčkat výsledku. Sluhové opět rozsvítili, každý zaujal své místo a vzrušeně se zabývali nečekanou příhodou, která nasvědčovala, že vše je prozrazeno a že je vévoda nebo hrabě dává stále špehovat, aby byl zpraven o každém jejich kroku.

Zbytek noci ubíhal rychle, nikdo nepomýšlel na spánek; bylo nutno zmocniti se zrádce stůj co stůj. Pozdě k ránu se ozvaly před dvorem udýchané hlasy, křik, rány a nadávky; dveře se prudce rozletěly. Sveslav vrazil do síně vleka za sebou člověka. Měl ruce svázány silnými provazy a řemenem staženy k břichu tak pevně, že těžko dýchal.

„Dolů čepici,“ zařval Zamoj a strhl mu huňatou pokrývku z hlavy; mladý muž s rozcuchanými vlasy stál uprostřed síně, rozkročen, zamračeně a vzpurně pohlížeje knížeti do očí.

„Daleko své zprávy nedoneseš! Kdo jsi?“ ptal se Niklot přísným hlasem.

Cizinec pohodil hlavou a mlčel, vyceniv posupně na knížete chrup. Niklot zavolal dva sluhy a ukázav na zajatce, nařídil, aby ho odvedli do zděného sklepa.

„Na každé chodidlo padesát železných ran, aby se mu nezachtělo svobody! Přikovat ke stěně a kouli na nohy – zítra o něm rozhodneme, až se mu rozváže jazyk! Stráže k němu, a poprosí-li, dejte mu pít!“

Sluhové chopili zvěda za řemen. Vzpíral se, cloumal jimi a opíral se nohama o půdu tak, že ho jenom stěží vyvlekli ven, a prozrazoval tím nebezpečnou sílu.

5 Slovinčinou: „Já, Tetislav, který jsem král…, pán všech zemí jezernatých a moří, dobrý bratr tvůj…!“

6 „Válku! Nabrat orly do duší! Každý člověk budiž jako vlček! Každý člověk buď jako boží meč! Kamenovat! Křižovat! Svatá válka!“ (Slovinčinou se starodrevanskými slovy.)

7 „Chceme bít! Chceme bránit naši zem a naše moře! Pryč s křesťanským peklem! Chceme býti pánem doma!“ – „Smrt nepřátelům! Nechceme hladovět! Vojna, vojna, vojna!“ – „Nikdy se nesnížit! Konec té roboty! Konec křivd cizího panství! Pryč se vším ďábelstvím!“ – „Chceme doma dýchat svobodně, anebo čestně zemřít! Pomoz nám velký Bůh!“ (Baltickou slovinčinou.)

8 R. 939.

9 „Válku a život! Přes hranice! Posvátný dub hoří – válka!“ (Starodrevansky.)

10 „Aby ti nepřátelé nemohli dobýt vašeho města!“ – „Pokoj domu tvému!“ – „Aby ďábel krev jim všem vypil!“ (Slovinčinou.)

11 „Za mne, za otce, za tebe, za nás všechny: po slovinsku tvrdě kupředu a přes řeku!“ (Slovinčinou.)

12 „Nerozdvojit se! Jednotu! Bůh brání své děti!“ (Také.)

13 „Nechť zdráv je a šťasten král, jeho poslové (mluvčí) a královna! Pryč s neshodou!“ (Též.)

14 „Buď umírat – buď žít! Hoj! Slovanský lid trpěl dlouhý čas, ale teď chce žít se ctí. Méně mluvit, mnoho činit! Běda bezbožným, hanba nepřátelům! Sílu a jednotu! Nechť žije bratrstvo bez bázně, – jedna hlava, – jeden hlas! Pomoz nám velký Svantovít! Nechť zdráv je král Tetislav! Zítra přijde naše robota stejně ke konci – (skončí se) – hej!“ (Též slov.)

15 Holohlavý, nadutý čert. (Slovinčinou.)

16 Viditelný bůh, první pán a soudce! (Též slov.)

17 Velký Prove, dej nám nevinným mír mezi těmito nepřáteli! Dej sucho nevěrným a nám chléb a tvrdý bič! Velký Prove, prosíme: pomoz nám! (Slovinčinou.)

18 „Vidíš?“ (Starodrevansky.)

19 „Já jsem to chlapisko viděl. Skočil, vykřikl, povyskočil… dal se do běhu…“ (Slovinčinou.)

V jeskyni čarodějky

Miliba se zachvěla, jak na ni působil nezvyklý kraj; neznala bázně, dokázala statečnost v bitvách na zemi a na moři, zažila nejednou ztroskotání plavidla, z něhož vysílena na smrt doplovala k břehu, ale dnes jí srdce bušilo úzkostlivě ve svalnatém těle. Soutěska, do níž se pojednou naklonila široká polní cesta, klesala při každém kroku; povšimla si cestou, že po silnici, kudy kráčí, nepotkala člověka; v měkkém písku nebylo vyjetých kolejí ani otisků bosé nohy. Nad hlavou hučely koruny stromů, které vroubily silnici. Nízká křoví a bujná tráva vyrazily ještě i tu, ale ubývalo jich a místo nich se objevovaly holé skály a balvany bůhví odkud zřícené.

Sestupovala prudce do hluboké úžlabiny, prosycené vlhkem a ponořené do stálého stínu; sem nepronikne nikdy sluneční paprsek! Kameny byly pokryty jemným vlasovím mechu, děsily mohutnými rozměry. Pamatuje si, co jí v mládí matka vyprávěla: báji o bohyni, které na usmířenou museli být každého čtvrtého roku obětováni dva jinoši. Jediný kněz vezl ji na voze taženém spřežením bílých volů, a bohyně bývala zahalena hustými, bílými, stříbrem protkávanými závoji. To bylo v době dávné, kdy tu sídlili vedle domorodců první slovanští obyvatelé, kteří museli také přinášet bohům jejich oběti, a slovanští vozatajové, kteří vedli spřežení do svatoháje k obětním kamenům, nikdy se již potom nevraceli…

Lidé dlouho nevěděli, co se s nimi stalo; velekněz vyprávěl, že se stali vyvolenci božími a že doprovázejí bohyni do nebeského nadmoří, odkud se vrátí, až jich bude velký šik. Ten pak podstoupí zápas s démony a zvítězí, aby dali lidem věčný mír. Teprve po dlouhém čase se dozvěděli, že slovanští její průvodci bývali vždy v blízkém jezeře utopeni, aby nic nevyzradili o bohyni, kterou žádný smrtelník kromě velekněze nesměl uvidět; kdyby se to kněz byl zdráhal vykonat, byl by sám býval od ní vylákán za bouře do mořských vln.

Na jednom kameni jí matka ukazovala otisky kročejů této bohyně; ví, kde by kámen našla, jen pověrčivá hrůza vždy jí zabránila ukojit zvědavost. A byla to bohyně dobrá, která se zamilovala do ránského knížete, a byvši jím odmítnuta, přísahala mu pomstu. Sebrala ohromné vojsko, aby dobyla jeho hradu a zpustošila mu vesnice. Z obavy, že se s vojskem přes mořskou úžinu mezi Jasmundem a Ránou tak brzy, jak si přála, nedostane, běžela k Stupeňkameni, kde nahrabala do velké zástěry kamení a hlínu, jimiž by zbudovala přechod přes moře, a s plnou zástěrou pospíchala zpět.

U Zagardu se jí však zástěra protrhla a z kamení, které tu utrousila, vznikl pahorek Dubové (Dubberworth). Pospíchala dále tisknouc cípy suknice k tělu, ale cestou i potom ze zástěry padaly kameny, z nichž povstávaly další pahorky; když dorazila k vojsku, neměla v zástěře nic; tak dodnes zůstala Jasmundská mělčina oddělena od ostrova, a bohyně, kterou lid uctíval a které se bál i pro její nadlidskou postavu a sílu, rozhodla se opustit navždy svůj ostrov; odcházela v noci. Kudy kráčela přes kameny a skály, zůstaly pod tíhou jejího smutku otisky kročejů, které si dodnes ránský lid ukazuje.

Muselo to být někde tu nablízku, kraj se jí zdá povědomý. Tudy se také chodívala k moři za měsíčních nocí koupávat cizinka, kterou uloupil pirát Bitko kdesi na druhém konci oceánu a uzavřel do sluje, kde měl schovány poklady; byl však králem dopaden a popraven se svými pomocníky; osiřelá panna zemřela hrůzou a chodívala každé noci prát do moře jeho prádlo. Kdo ji pozdraví a na ni se usměje, tomu dá z vděčnosti na památku nějaký drahokam z pokladů, které hlídá…

Jako by to ani pravda nebylo, že kdysi těmto bájím se zatajeným dechem naslouchávala… Ví už dnes, že většina pahorků jsou staré mohyly, jež větry, déšť a lidé srovnali se zemí, když pomřeli potomci, kteří je měli v úctě. Snad i tenhle veliký balvan, který se zřítil ze stráně do rokle, byl kdysi obětním kamenem, neboť noví lidé nové oltáře na počest bohům stavějí.

Jenom posvátná hrůza, kterou se lidé dávno zemřelí před nimi zachvívali, tu zůstala v ovzduší a svírá srdce tesknotou. Také tu se zdá, jako by lehké mlhy vyplňovaly prostor mezi vysokými kmeny dubů a buků; jsou to vzdušná, závoji obetkaná těla přívětivých stařenek, kterými mlžně zastřené prosvitají staleté stromy… Kdykoliv je matka zahlédla, přiběhla domů rozradostněna a přikázala Milibě: „Dnes přijdou, prostři jim čistý stůl,“ a již snášela na stůl chléb, sýr, máslo a sůl. Byly to rožanice, které lidem přály a které ani chuďas nepustil z domu bez pohoštění. Snad i dnes jim bude muset přinést oběť, aby se její přání vyplnilo…

Cesta klesala vždy hlouběji, jako kdyby rokle byla bezedná. Její stěny se ještě více úžily, tělo se již otíralo o jejich boky, když Miliba pojednou sebou poděšeně trhla; z blízkého porostu zaslechla praskot větví a suchých listí, potom několik plouživých kroků a prudký skok. Zastavila se – laň s bílou lysinou na krku se mihla přes cestu a zmizela v protějším lese. Vyprávělo se, že čarodějka v rokli bydlící žije v přátelském poměru ke všemu živoucímu tvorstvu. Proto se ani nepolekala, když zašustilo listí na pokraji stezky; spatřila hada, který se rychle svinul do škarpy s pruhem lesního pramene.

Vysoko hučely stromy a malou strží z boku probleskla na chvíli obloha ukazujíc cestu k moři, odkud vanul slaný, svěží vzduch. – Jsou tedy ještě jiné příchody do čarodějnické jeskyně – pomyslila si Miliba – které neznala. – Boky skal se opět srážely, tma houstla, chlad zachvěl jejím tělem; to již nebyl stín, tvůrce vlhka, to byly spíše nesčetné lesní prameny lidským očím skryté, které prosycovaly vzduch rokle tak, že se zdálo, jako by se stával plynným a sám kapalněl; ovzduší bylo napojeno rosou, a snad proto také tu bylo tolik mechu s řasami dlouhými jako vlasy, sytě zelenými jako rosničky.

Úzká cesta se pojednou stáčela ostrým úhlem doprava, k moři, několik kroků za záhybem byla zavalena obrovským balvanem. Nikoliv, byla to skála před dávným časem spadlá a kolem jejích boků se plazily kořeny stromu, jenž i tak vyrazil přese všechny drtivé překážky přímou cestou k slunci, k němuž nedospěl. Miliba musela vystoupit po příkrém srázu, aby se vyhnula silnému kmeni a mohla jej obejít. Z obnažené skalní stěny stékalo do úzké průrvy tenké stéblo vodopádu, který si tu vyhloubil malou studni. Nebylo pochyby, byla již blízko u cíle; to asi sem chodívá stařena čerpat vodu pro kouzelné nápoje.

Snad se v ní šplouchá za měsíčních nocí vodník, který se štíhlým tělem lehce protáhne z hlubiny, koupe se a bouří hladinu tak, že lidem naskakuje hrůzou husí kůže. Ví jistě, že podzemními strouhami může plout z jednoho jezera do druhého, pronásleduje-li člověka. Sama často viděla, jak Mokranské jezero mělo vzbouřenou hladinu jako moře. Tady ovšem nemůže sedět na vrbinách, pod nimiž nastraží zrcadla a pestré tkaniny, aby vábil ješitná děvčata; když se mu to podaří, směje se, až se mu tělo třese, a při každém pohybu mu kape ze šosu voda… Miliba se dotkla třemi prsty pravé ruky skráně a sáhla si na srdce; je to nejlepší obrana proti potutelnosti.

Přes cestu se smyklo dlouhé hadí tělo, div že nevykřikla úlekem. Had vztyčil hlavu, ale neviděla na ní korunku, jak o tom kdysi slýchávala. Uskočila za strom a had zmizel v podrostu. Ačkoliv neznala bázně, srdce jí prudce v těle bušilo. Dorazí do sluje před západem slunce? V noci by nemohla bez průvodu najít cestu z rokle. A jak dlouho potrvá ještě její bloudění? Nějaký pták poděšeně vykřikl kdesi vysoko, a zanedlouho se rozskřehotalo několik jiných hlasů; první hlas přicházel z nesmírné výše; to asi trčí jako hlídka nad lesem a číhá na oběť. Sama již často spatřila mořského orla i krahujce, kterak nehybně viseli ve vzduchu, jako by leželi na oblačném polštáři; snad i to byl dravec, jehož vyrušila na číhané.

Miliba věřila v sílu dobrodějky, kterou mají všichni poctiví a stateční lidé. Kolikrát už viděla ve snách svou dobrou posestrimu, slyšela jako med sladký její hlas a chvěla se lítostí nad jejím bledým obličejem, z něhož šlehaly blesky hlubokých, tajemných očí, které mohou učarovat odpůrci tak, že mu ani šíp z luku nevyletí!

Jak to však kouzelnici vysvětlí, co ji k ní vede? Ale – což také ona nebývala kdysi mladou dívkou, aby ji nedovedla pochopit? Ještě žádný mladík jí nedal nosit v záňadří jablko a neprosil ji o ně třetího dne zrána, aby se jí zaslíbil, přesto však studu necítí. Jen aby dorazila do sluje před západem, aby ji doma nikdo nepohřešoval. A ostatně, jsou to cizí lidé, kterým na ní málo záleží, znají ji jako dívku, která si na potupu vlasy do závoje nikým dáti nedala, a také jí nikdo nenabídl darem černou slípku!

Stezka se zvolna šířila; stála uprostřed malé údolní roviny a zachvěla se předtuchou. Připadalo jí, jako by se všechny předměty na ni vrhly mrtvýma očima. Cítila se pojednou ostře pozorována každým stromem, listem kapradiny, kamenem mezi travinou zvědavě se zdvíhajícím a tisícerým zrakem životů, které nevidí.

Zaslechla to teď štěkot psa? Jak podivně zněl jeho hlas! Či to nablízku zabručel medvěd? Miliba se zarazila a naslouchala napjatě před sebe do mýtiny, aby jí neušlo, kdyby se zvuk opakoval. Proběhla mýtinou, zastavila se na jejím konci, kde se stezka opět úžila a zahýbala do úžlabiny. A teď se jí před očima náhle zatmělo a srdce se jí sevřelo hrůzou!

Proti ní se vyřítili dva huňatí psi se sluchy nazad sklopenými a s vyceněnými tlamami, z nichž svítily jako bodce estonských kopí ostré zuby; vrčeli na ni, jsouce připraveni ke skoku. Byla tedy na místě! Slyšela již šouravé kroky stařeny, která psy odvolávala a vyšla jí vstříc.

„V tak pozdní době se nechodí do Medvědí rokle! Co mi přinášíš, pěkná dívčino?“ usmála se na Milibu vědma prázdným chrupem, vzala ji za ruku a táhla do sluje. Otevřela závorou zavřené dveře, zasazené do veřejí postavených ve skále. Miliba si všimla, jak jsou nízké; musela sklonit hlavu, aby prošla; veřeje byly pevně do skalního otvoru vecpány a mezery mezi dřevem a stěnou upěchovány klestím, mechem a hlínou.

Milibě se zdvíhala hruď úzkostí; jizba byla temná, jenom oheň v ohništi ji osvětloval; stíny obou žen byly nadměrně dlouhé, míhaly se po stěnách a zvyšovaly tajuplnost místa, kde se rodila kouzla. Stařena pokynula, aby usedla na stolici.

„Jaké to máš krásné zápony a čelenku!“ zvolala vědma, prohlížejíc z bronzu vytepaný, široký kruh kolem čela, z něhož splývaly na kroužcích zavěšené přívěsky, v nichž se střídaly mušle s jantarovými slzami a měděnými proužky. Brala do rukou její náušnice, závěsné kruhy nad ušima s esovitými konci, splývající z vlasů po obou stranách hlavy a upevněné na pásce z tlačené kůže.

Miliba byla netrpělivá; těkala očima z předmětu na předmět snažíc se je ve mdlém přísvitu rozeznat.

„Přišla jsem tě o něco poprosit,“ řekla chvatně, dodávajíc si odvahy.

„Však už Kalica ví, co ti srdce tíží,“ smála se, dívajíc se na ni ze strany s laskavým úsměvem. „Nejsi první ani poslední, které sem přivedla láska…“

„Ty víš?“ divila se Miliba, rozevřevši na ni veliké oči. „Můžeš mi pomoci?“

„Seč mé síly stačí,“ prohodila vědma, kutíc cosi v zákrbí. Obrátila se k Milibě plnou tváří: „Jsem ve spojení pouze s divoženkami, nikoliv s bohy!“ usmála se opět dásněmi, až ji zamrazilo. Překonala úzkost, naklonila se ke Kalici a vztáhla k ní obě ruce.

„Dej mi tedy jeho – lásku!“ vybuchla temným hlasem, prozrazujícím nespoutanou divokost vášně. „Dej mi… jeho lásku!“

Kalica ji pohladila soucitně po vlasech.

„O rusalných svátcích pít jsi mu již dala vody z lázně, v které jsi tělo vykoupala?“

„Ne,“ pronesla šeptem s uzarděním.

„Je to muž svobodný, žijící dosud jen s ženinami?“

„Nikdy jsem po jeho boku naložnice neviděla.“

„Je tedy plavcem?“ zeptala se stařena, rozdmýchávajíc zhasínající oheň.

„Je to bojovník, starosta, jeho matkou prý byla dolenská kněžice…“

„Jak ho nazývají lidé?“

„Měčislav…“

„Vysoko jsi se zadívala, dušičko! Odkud jsi ty?“

„Jsem – – lutická…“

„Ty moje malá vlčičko, odtud ten nepokoj v tvé duši…! A vadit holoubkovi tvému nebude, že jsi z lidu, který proti jeho kmeni už od dávných dob válčí?“

„Je Dolenčan po matce, její krev mu v těle obíhá… Ale – jaký podivný krb máš, Kalico?“ žasla Miliba, když se oheň rozhořel a mohla rozeznávat každou podrobnost, zvláště když oči tmě přivykly.

Povstala, přiblížila se ke krbu a vykřikla. Dotkla se nahým ramenem studeného předmětu visícího ze stropu, kterého si dříve nevšimla, a otřásla se. Z kamenného stropu visely hadí kůže, přes bidlo bylo nataženo několik splasklých a ještě plných těl zmijích.

„Neboj se, děvčico! Ty ti neublíží, spíše prospějí! Jsem nejenom bylinkářka po celém ostrově i na pevnině známá; i ze zvířecích útrob leccos svařit dovedu. Ne nadarmo mi dal Storverk z Dánska syna na výchovu, když jeho matku v hněvu zabil, přistihnuv ji na palubě v objetí s otrokem… Víš, kdo to byl?“

Miliba zavrtěla hlavou, prohlížejíc kouty s dížemi a lahvemi. Obrátila se k stařeně:

„Nikdy jsem nic neslyšela o Storverkovi.“

„Byl to otec velkého Starkathera!“ řekla stařena s důrazem, vidouc úžas na dívčiných tvářích.

„Starkather?“ vykřikla Miliba. Ruka se zachytila spony držící dlouhý rubáš ze široké bílé látky, kterým byla prsa ovinuta a spjata po levé straně tak, že pravé rámě bylo obnaženo.

„Nikdo jiný než on! Vychovala jsem ho, když ho ke mně přinesli ne celé tři měsíce starého…“

Vědma se sklonila k Milibě a šeptem jí svěřovala, co dosud nikdo nevěděl: „Mám k tobě důvěru – a ostatně jsem už tak stará, že mi to ani neublíží. Mlčela jsem o tom celý život…“

„A Starkather to sám snad ani neví?“

„Ten – jak by nevěděl?“

„A považuje si tě, zná se dosud k tobě?“

Kalica se pokusila napřímit shrbená záda.

„Zdali se ke mně zná? Dětino! Přijíždí ke mně často, nikdy bez darů… Což myslíš, že bych jinak mohla být živa – kdyby Starkathera nebylo?“ Vybuchla ve smích, který se Milibě zařezával do srdce. „Zda se ke mně zná!?“

„Navštěvuje tě často? Což kdybych ho tak byla v lesích sama potkala?“ zachvěla se Miliba.

„Myslíš, že by ti ublížil? Jemu není třeba shánět ženy, když otrokyni může koupit za veverku nebo jednu kuní kůži,“ řekla pohrdavě, „a Starkather jich má jenom na Sproze několik balenů po stu kusech, hahaha! Neublížil by již proto, že jsi sama, rozumíš, sama k jeho staré vědmě šla, která ho medvědí krví místo matčiným prsem kojila! Ve třech měsících měl už všechny zuby. Teď snad víš, kdo je a čím je mi zavázán!“

„Vím, nemyslela jsem to tak… Ale osamělé dívčici i tak smutno bylo cestou do rokle a…“

„Kde lěšije každý strom poslouchá a před ním se strachy chvěje, viď?“

„I tu je lěšij?“

„Právě tu! Což tu nejsou hlubší lesy než jinde, aby se jim mohl vyhýbat a je pod svou moc nevzít? Ale neboj se, náš lesní běs vycházívá jenom po půlnoci a ty půjdeš jinou cestou, ukáži ti ji.“

Kalica ustoupila do tmavého kouta; Miliba slyšela, jak vystupuje po drabu do klětě, kde něco hledá. Sestoupila oddychujíc po žebříku za chvíli do sluje a držela v ruce plosku a malý krčag.

„Kdyby bylo více času, ukázala bych ti Starkatherovy dary, ale ty máš napilno, co nevidět se zešeří, a já jen kousek s tebou budu moci jít, abych ti ukázala kratší cestu k moři, kde se ti nebude třeba lěšije obávat. Tys šla roklí, viď?“

„Roklí,“ odpověděla Miliba, pozorujíc každý pohyb stařenin. Viděla páru z hrnce vycházet, kam vědma hodila do šeda uschlé květy. Sledovala s bušícím srdcem ruku, která právě třela v díži několik drobtů; nevěděla, jsou-li to plody, nebo kousky sušeného masa, a zeptat se jí neodvážila, vždyť vědma by jí tak jako tak ani odpovědět nesměla.

„Ty jeho lásku si přeješ, viď?“ zeptala se, neobracejíc k ní tváře.

„Ano, dobrá vědmo, nic jiného…“

„A válečníkem je tvůj holoubek, viď?“

„Válečník…“

„Dám ti tedy nápoj, který mu dáš pít a který mu lásku v jeho těle k tobě vzbudí, budeš-li mu nablízku. Vystříhej se však mu dáti lék před odchodem!“

„Proč?“

„Aby jiné nedal, po čem toužíš, srdéčko, ty sama!“ a stařena vybuchla v chraplavý smích. „Neboj se, že ti tam přimíchám jedu, ten jiným účelům slouží, ač snad by ho i tvůj Měčislav do boje jednou potřeboval – nu, můžeš mu to říci, že by stará Kalica, která vychovala Starkathera, také něco měla pro něho, čeho by s prospěchem mohl použít – – jednou, až mu bude nejhůře…“

„A nápoj mu musím sama podat? Což když mě odmítne?“

„Zná tě, či nikoliv?“

„Nemá ani potuchy, že ho miluji,“ zašeptala Miliba.

„Nevadí, děťátko, nevadí. I o to se postarám…,“ a vědma se zamyslila. „Kde by ses mu mohla přiblížit tak, aby nevětřil úklad?“ ptala se po chvíli.

„Jenom na bojišti snad,“ odpověděla zaraženě dívka. „Anebo ve stanu…“

„Počkej okamžik, Kalica musí přemýšlet!“

V jizbě se rozhostilo ticho; Miliba seděla s hlavou skloněnou nad klínem, kde spočívaly její sepjaté ruce; vědma nahlížela do kádě s vodou, šeptajíc nad ní nesrozumitelná slova. To se asi nyní o mně rozhoduje, pomyslila si dívka a srdce se jí v těle mohlo rozskočit nejistotou a úzkostí. Viděla, jak Kalica sklání nad vodu cosi lesklého a dívá se teď na odraz předmětu ve vodě, kam nasypala trochu prášku a tři břečťanové listy. Mumlala opět nesouvislá slova a věty, kterým nerozuměla, jako by ani její mateřštině nepatřily. Potom odtáhla dřevěnou vidlicí kotlík z ohniště a mísila hrst jader v měsidle; utřela je a polila lžicí hustého nápoje, z něhož se ještě kouřilo.

Miliba si teprve nyní povšimla, že stařena stojí v kruhu ránskou křídou taženém na podlaze upěchované z hlíny. Pozdvihla nádobu, obešla s ní kruh a přiblížila se k dívce, chvějící se úzkostí v osudné chvíli. Pokynula jí, aby rozepjala sponu rubáše, dala jí do ruky nádobu, z které se kouřilo, a vedouc její ruku, spouštěla ji zlehka k ňadrům.

„Drž pevně na srdci!“ zavelela potichu, zdvihla ruce do výše, přiblížila se k prahu, sklonila se nad ním, pronášejíc opět nesrozumitelné zaříkadlo. Vrátila se k dívce, udeřila ji proutkem přes ňadra a obrátila se k prahu, což ještě jednou opakovala.

„Jeho jméno!“ velela vědma.

„Měčislav!“

„Podruhé: jeho jméno!“ A když je Miliba vyslovila, vykřikla: „Nebraň se! Neopouštěj! Poslechni hlasu srdce! Jeho jméno?“ a zesílila hlas tak, že i Miliba bez pobídky jméno milovaného muže prudkým dechem vyrazila z hrdla. Potom se stařena dotkla plochými dlaněmi prahu; v Milibě se zatajil dech: to jistě je pod prahem zakopáno mrtvé novorozeně nebo pes. Volcha vzala do dlaně po jednom listu barvínku, chmel, hrách, proso a len a vhodila do hrnce, potom vyňala z dívčina záňadří nádobku a držela ji nad krbem. Pak ji doplnila medovinou a uzavřela korkovým víkem, nadnesla nad kádí obě ruce do výše, zaříkávajíc páry, a vyvedši Milibu přes práh na cestu, pravila: „Třikrát tebe zavolám, ale ty se nevracej! Počkej, až sama k tobě přijdu a dám ti nápoj, který ti přivede tvého holoubka do náruče.“

Miliba zůstala stát za prahem; to asi volcha koná zaříkání, kterému ona nesmí být přítomna. Slyšela, jak mluví nahlas a chodí od dveří ke krbu a zpět. Trvalo to dlouho, než se objevila na zápraží, a zdála se jí být poněkud změněna.

„Pojď sem, Milibo!“ zvala dívku dovnitř mdlým hlasem. „Až půjdeš před úsvitem z rokle, dbej, abys na žádnou zmiji nešlápla. Buď opatrná na každém kroku! Chovám je, neboť je potřebuji. Odpočívají nyní pod kameny a drnem ve křoví, a při východu slunce vylézají ze skrýší. Ostatně tě největší kus cesty lesem doprovodím sama, abys nezbloudila, a pamatuj dobře, co ti řeknu…“

Miliba visela očima na každém slově vědmy; usedla na stolici a upřela na ni oči, které sálaly vnitřním ohněm. Kývla hlavou, že poslechne, nebyla schopna vypravit ze sebe jediné slovo.

„Je ti souzeno, aby ses pro svého holoubka třikrát obětovala, než ho budeš moci obejmout jako milence. Přineseš mu třikrát za sebou oběť, ale tak, aby o tom neměl tušení. Bude už tvou věcí najít si způsob, jak to provedeš…“

„A co když nebudu mít dost sil? Je tak veliký, silný a krásný, že sotva kdy bude potřebovat pomoci slabé ženy…“

„Láska dovede v tobě vzbudit takové síly, že se jich ani nejsilnější muž neodřekne.“

„Ale – což jiné ženy musejí také podstupovat takové zkoušky, aby došly štěstí?“

„Každá si své štěstí sama musí vykoupit – jedna dřív, jiná později, věř – já tomu dobře rozumím. A neprotiv se osudu! Věz, že osud není neodvratný. Lze usmířit i rozhněvané bohy, tím více lze si naklonit osud tak, aby tě z nepřízně naráz štěstím zasypal.“

„Tak ještě nikdo se mnou v životě nemluvil. Mluv, poslechnu tvých rad.“

„Což, mluvila jsi někdy s volchami?“

„Ty jsi první, kterou jsem sama vyhledala, nikdy nebylo mi jejich pomoci třeba. Co tedy učiním?“

„Až se potřetí pro něho obětuješ,“ vědma zesílila hlas, „nepřivede mu tě do cesty náhoda… Měj potom s sebou nápoj, který ti dám! Vloudíš se k němu do dýmnice…“

„On však nebydlí v dýmnici. Řekla jsem ti, je doba válek a Měčislav tráví život ve stanu polního ležení u svých vojsk…“

Stařena se na ni usmála a ukázala opět prázdné dásně. Vzala ji za ruku, pohladila jí hlavu a mluvila:

„Nu, dovésti tě až k němu nemohu. Vstoupíš sama k němu do stanu a naleješ mu do potiru, z kterého medovinu pije, moje koření… Ale potom, Milibo, nesmíš odejíti děj se co děj, jinak…“

Miliba stiskla v rozčilení její ruku, nutíc stařenu, aby dokončila řeč.

„Jinak by byl pro tebe navždy ztracen, a nikdy bys ho více nezískala, poněvadž po napití zůstane věren té, která právě bude u něho. Zapamatuješ si dobře, co ti říkám?“

„Ano, dobře si zapamatuji každé slovo!“ vyrazila prudce, a stáhnuvši chvatně z ruky prsten, podala jej vědmě.

„Nemám nic jiného, jsem chudá, to jediné mi zbylo po matce, než mi ji vzala Morana v Popelanech – vezmi, zůstanu ti do smrti vděčna…“

Kalica se usmála, prohlížela prsten; byl to stočený bronzový pás se vbíjenými zuby na obvodě a s malou perlou vsazenou do vysokého polštářku na vrcholu.

„Děkuji ti, Milibo – ale prsten si ponech pro sebe! Jsem stará, k ničemu mi nejsou skvosty… Ponech si jej, sama ho budeš více potřebovat, nemáš, co bys Měčislavovi dala na důkaz lásky.“

„Chci mu přinésti oběti, které jsi mi uložila, a ty snad budou mít větší cenu než prsten.“ Prudkost slov, jimiž vybuchla, prozrazovala velké odhodlání.

„Buďsi, jak říkáš, ale prsten si nech – a až dojdeš štěstí, vzpomínej na starou Kalici, která ti všeho dobra přeje.“ Vědma zvážněla; hlas se chvěl a zvlhl, snad při vzpomínce na vlastní život. „Kdyby každý z nás druhému jen jednou drobtem lásky prospěl, jak jsme zahrnováni po celý život oddaností a věrností matek, než navždy oči uzavřou – nebylo by nám všem lépe na světě? Pak bys ani ty necítila tíhu samoty! Jdi, dušičko, a vezmi kouzelný nápoj, který nikdy nezklamal…! Pojď, vyvedu tě z lesa na stezku k moři.“

„Děkuji ti, dobrá Kalico! Snad se ti jednou odvděčím já – – – i Měčislav, až… po tvém a mém se stane! Ale cestou k moři jsem nešla nikdy, nezabloudím?“

„Až mu dáš nápoj pít, bude již vědět, že ho miluješ tak, že si ho zasluhuješ, a bude tvůj… Přes práh tebe přenese,“ hlas volchy se zajíkl, „na rozprostřenou kožišinu tebe položí a jako svou očepenou mladu tě uvede,“ pravila rozhodně; kladla důraz na každé slovo věštby. Miliba podlehla jejímu kouzlu a přitiskla vděčně její žilnatou, suchou a vrásčitou ruku na své srdce.

„Zadívala jsi se poněkud vysoko,“ řekla opět mírně s úsměvem, „ale což si i cizí králové a knížata z Norska, Dánska a Švédska i z našich a jiných zemí slovanských místo princezen vysokých rodů prosté dívky naše nebrali od pradávna a dosud neberou? Měj jenom v sebe důvěru, opři se o tu velkou svoji lásku, uvidíš, že zvítězíš. Nejiná, věř, vede cesta k úspěchu… Cesty k moři, kterou ti ukážu, se nelekej! Snad tě ani Mornik nepotká a suknici ti větrem nenazvedne, aby tě pozlobil nebo pro jiného lákadlem tebe učinil,“ zasmála se bodře Kalica; uzavřela dveře na závoru a vydala se s dívkou na cestu.

„Zde se posilni douškem na cestu!“ pravila, ukazujíc na studánku pod lesním vodopádem, a zastavila se. „Je to léčivá voda – – i Měčislav z ní doušek v nápoji ochutná. Chladí, viď, Milibo?“

Napila se dychtivě, ovlažila rozpálené skráně a s rozzářenýma očima děkovala vědmě.

„Abych tě tu co nejdříve mohla ve zdraví zase navštívit… ne už sama, matičko Kalico!“ zvolala Miliba a políbila jí ruku na rozloučenou.

„Vidíš ty kameny?“ ukazovala baba vědma na zřícené obětní kameny.

„Už cestou jsem jich mnoho viděla! A jak jsou veliké!“ žasla Miliba.

„Víš, že byly daleko menší za mého mládí?“

„Je možné? Myslila jsem si také, že je lidé nemohli na tak vysoké srázy ani postavit. Tak kameny rostou?“

„Ne všechny, Milibo! Teď už neporostou! Rostou, pokud je lidé na počest bohům uctívají.“

„Jak to myslíš?“ žasla dívka.

Stařena se usmála.

„Jsi mladá a mnohé ti zůstává utajeno. Život ti sám vysvětlí, co dnes nechápeš. I bohové by byli malí – vzrůstají jenom lidskou úctou jako ty kameny… Všechno se ve světě ztrácí, pomalu toho ubývá, zmenšuje se to, z balvanů se stanou oblázky, jenom obětní kameny bohů vzrůstají, pokud jim lidé oběti přinášejí. Což se tě také nezmocnila posvátná hrůza při jejich spatření? I po svém pádu jsou velebné a hrozné! Ty, na které dnes lidé ve svatohájích kladou oběti – skalami se stanou, než zestárneš. Kameny rostou a lidé umírají…“

„Poslouchala bych tě celou noc, ale musím běžet…“

„Teď se už nezmýlíš, stezka vede přímo k moři, po několika krocích ustane les, hned uvidíš písčité pahrbky a pobřežní rákosí, to tě dovede až k moři. Měj štěstí, Milibo, řiď se mými radami a jdi přímou cestou i… k tomu druhému svému cíli!“

Na východě už počaly probleskovat růžové pruhy, když Miliba naposledy pokynula Kalici stojící na rozcestí a klopýtajíc pádila stezkou vroubenou ostružím a kapradinou k moři.

Dusno před bouří

Události byly sledovány s horečnou bdělostí a strachem. Den co den docházely do Bukovce, Ranogradu, Starigradu, Ratiboru a do všech větších měst slovanských zprávy o válečných přípravách Dánů a Sasů. Slovanská knížata se nenápadně vracela domů bez okázalých průvodů, pomalu a s úsměvem po srdečném rozloučení v Německu. Zůstával tam jediný Ctimír, kníže pomořanský, který byl odedávna v přátelských stycích s vévodou Jindřichem Lvem.

Slovanští kupci dojížděli jako dříve do kupeckých měst německých a dánských, nemohli však vyhovět poptávkám po soli, nasolených rybách, kožišinách, jantaru a medu. Prodali prý největší část nákladu již po vjezdu do prvního přístavu, slibovali, že se vrátí zas s plným nákladem. Omlouvali to chvatem, s jakým se teď nakupuje před odjezdem německých knížat do Itálie, kdy je třeba zásobovat vojska světských a církevních hodnostářů odjíždějících k císařově korunovaci. Uvěřili jim. Netušili, že kupci sledovali jiný cíl – co nejvíce vyzvědět, co nejméně prodat!

Podivné věru věci se děly v sousedním Dánsku, o které se tři nápadníci trůnu rozdělili; Knut a Valdemar vystrojili podle zvyku i u Slovanů dodržovaného kvas v Roeskildě, který měl trvat osm dnů. Třetího dne byly za soumraku přineseny do hodovny ostré meče, a Sven proklál Knuta mečem (9. srpna 1157). Když namířil čepelí na Valdemarovu hlavu, Valdemar vyskočil, zporážel světla a za zmatku a tmy zmizel, byv zraněn jedinou ranou. Prchl do Jutska, pobouřil Dánsko, a když se za ním Sven s vojskem ze Sjeelandu přepravil, byl nedaleko Viborgu sveden boj, v kterém Valdemar zvítězil a Sven padl. Ačkoliv zmatky provázené vraždami ani potom neustaly, uzavřel Valdemar mír s hrabětem Adolfem a ctil ho jako jeho předchůdci.

Po požáru města Lubice prosili měšťané vévodu Jindřicha, aby jim vykázal místo k založení nového tržiště. Poněvadž hrabě nechtěl vévodovi postoupiti přístav v Bukovci, založil vévoda na Vakenici nedaleko Lubice nové město, Lvím (Löwenstadt) po něm nazvané. Nový přístav však nevyhovoval svému účelu.

Vévoda rozeslal posly do severských zemí a do Ruska, nabízeje mír a slibuje kupcům výhody, dal razit novou minci, zavedl spravedlivé řády a cla a obnovené město počalo opět vzkvétat.

Před výpravou proti Milánu vyjednal císař Bedřich Rudovous prostřednictvím vévody Jindřicha se Slovany mír, který měli zachovat do jeho návratu. Nabídl jim za to 1000 marek stříbra, Slované se zavázali neútočit na Sasy a Dány a vydat všechny pirátské lodi. Slované poslali do Lubice jen staré, nepotřebné čluny, aby se mohli bránit. Také Niklot slíbil, že nenapadne sousedy.

Slované věděli, že vévoda vyrazil do Lombardie s tisíci obrněnci, s hrabětem Adolfem a šlechtou. Císař již tábořil před milánskou tvrzí Cremonou. Pevnost se bránila statečně. Těmto zprávám věnovali Slované zvláštní pozornost; dalo se čekat, že nových válečných prostředků, kterých vévoda používá v Itálii, použije v příští válce se Slovany.

Do jejich zemí přicházeli kupci z jihu jako dříve, každý věděl nějakou novinu; vévoda a císař studují prý staré knihy o taktice Římanů, a nové stroje stavějí podle kteréhosi římského cézara. Stavějí věže s několika patry, po nichž se oblehatelé dostanou na nejvyšší hradební věže, jsouce kryti dřevěnými sruby a koženými plachtami, kterými šípy neproletí. Odtud vrhají do města ohně, věnce a sudy s hořící smolou. Z dolních pater strojů, které se pohybují na kolech, trčí těžké, železnými beraními hlavami opatřené klády, které se strojem uvádějí do pohybu. Boří hradby kus po kuse, až v nich vznikne průlom.

Obležení naproti tomu zesilují hradby zevnitř tak, že co stroj zničí, z druhé strany se doplní a zesílí, den po dni. Jsou stále více tísněni, nemají dost potravin a vody. Stroje se posunují stále blíže, je třeba bořit nové zdivo za průlomy, obléhací věže jsou brzo přitištěny až k hradbám a beran mizí ve vylámaných otvorech. To má, jak ujišťovali dva arabští kupci v Dubně, výhody i nevýhody; oblehatelé jsou chráněni před střelami, ale vysazeni nebezpečí shora, odkud na ně lijí vařící vodu a smolu, obležení pak musejí odrážet útoky vojska stojícího na válečných věžích, které se jižjiž dere dovnitř. Cremona podle jejich úsudku musí padnouti co nevidět; císař se dá potom v Římě korunovat a bude naléhat na rychlý návrat do říše, kde je jeho přítomnosti zapotřebí.

Arabové mluvili pravdu: 26. ledna roku 1160 padla Cremona do rukou císaře, který dovolil vojsku drancovat. Milánští se nepoddali, proto se císař rozhodl táhnouti na jejich město. Vévoda Jindřich si však vyžádal dovolení k návratu do Sas. Císař svolil, když do tábora docházely stížnosti na násilnosti, kterých se prý Slované dopouštějí na pohraničním obyvatelstvu. Těmto zprávám naslouchala slovanská šlechta se zatajeným dechem.

Největší stesky docházely do ležení na Slovany ze Starigradu a Meklenburska; napadají prý Dánsko, a Valdemar v odvetu za to plení Sasko. Také o biskupovi Geraldovi proniklo až do Itálie, že poselstvem požádal Slovany o pokoj do vévodova návratu. Dosáhl prý, že se Slované dali obměkčit, a sjednali příměří na šest měsíců. Biskup se sice pokusil vyjednávat, ale zpráva o jeho cestě do Zálabí byla vylhána. Nechtěl přijít Slovanům na oči z obavy, že by ho ztrestali za to, čím se proti nim provinil.

Zpráva povětrné ženy z hamburského kláštera potvrzovala přítomnost vévody a hraběte v Německu; vrátili se rychle z Itálie a zahájili jednání. Vévoda vyhlásil pomeznímu obyvatelstvu v markách usedlému, Slovanům a Němcům, sněm v městě Barförde v kraji gliňském. Král Valdemar přijel za hrabětem do Artlenburka a stěžoval si na strasti, které mu působili Slované.

Podle úmluvy se nedostavil na tento sněm ani jediný slovanský náčelník. Vévoda prohlašoval, že nepřišli z bázně před trestem. Když se ani třetího dne před ním neobjevili, vyhlásil na ně klatbu a nařídil náčelníkům vojska, aby se připravili k velké válečné výpravě o žních. Niklot, dozvěděv se o tom již nazítří svými zvědy, a tedy dříve než byl dán ve vlastní zemi do klatby, podivil se nové saské taktice: dosud vždy byly podnikány téměř všechny válečné výpravy proti Slovanům v zimě, aby se německé vojsko mohlo dostat snadněji přes zamrzlé řeky, jezera a moře do nepřístupných sídel slovanských. Je to novinka, která bude asi mít také hospodářské pozadí: vévoda chce na útraty Slovanů živit vojska v létě, aby si uspořil obtížný dovoz píce a potravin. Čeká na žně, které chce odvézti, ačkoliv nesil.

Vévoda se přepočítal; domníval se, že jeho zvědům neujde ani tajná myšlenka poddaných, které dává pozorovat; čekal na příchod slovanských starostů a knížat – a nevěděl, že se již po celé Slavii rozjeli poslové s víchy a věnci na žerdích! Vyhlašuje acht na Niklota a knížata, netušil, že již sám předtím byl achtován se všemi náhončími s biskupem Geraldem v čele. Jakmile byl vyhlášen acht na Slovany, vstoupila v platnost tajná úmluva, na které se usnesli v přítomnosti králových poslů před necelým rokem. Slované čekali a – dočkali se!

Ve všech slovanských vsích a městech byli cizinci zjímáni a uvrženi do želez tak nečekaně, že se ani jediný nepokusil o odpor nebo o útěk. Acht vévodův se sice nevztahoval na krále Tetislava, ale i na Ráně byli zjímáni Dánové a Němci, kněží a kupci, usedlíci i lidé pocestní, kteří právě dojeli. Hrůza a děs se zmocnil všech, jenom Těšimírův vězeň, za kterého prosil biskup, mu nepodlehl.

Když prošla lhůta, do které měli být vyměněni zajatci, byl vyveden i on z vězení na popraviště s obrovskou koulí na noze; valil ji před sebou a potácel se na čerstvém vzduchu, vyzáblý a odporný, s vyvstávajícím chrupem a žlutou pletí a rozhlížel se posměšně po knížecí družině. Vlekl se na popraviště za městem pomalu, jsa poháněn sluhy, kteří svírali v rukou biče; svištěly vzduchem, ale jeho těla se podle Těšimírova rozkazu nedotýkaly; kníže zavrhoval mučení a ukrutnosti.

Půda se náhle svažovala, krok, a koule, která se tíhou dala do prudkého pohybu, strhla kněze. Převalil se a drsně zaklev řítil se za ní do úvozu. Těšimír nařídil, aby mu ji odpoutali od nohou; už jen ruce byly spjaty řetězem, když s námahou vstával ze země a upřel oči na Miru, dceru Těšimírovu. Postál chvíli před ní, vyskočil a vrhl se rukama na její ňadra. Byl sražen, dříve než se jí dotkl, několika ranami, ale ani tentokrát nedal na sobě znát, že trpí. Kolem splasklých, tenkých úst se objevila pěna. Vycenil zbylé, černé zuby a dal se do chechtotu.

„Vaše děvky se rodí s květy na ňadrech a vaši chlapi se psími hlavami na čele a zádech… Chtěl jsem se ještě podívat na ten tvůj květ… Jsi krásná, Miro, je tebe škoda pro ty psy!“

Nedořekl. Biče a pruty zašvihly vzduchem a umlčely zlolajná ústa. Ani do pošklebku je už nezkřivil. Ležel na zemi, prudce oddychoval, zavíraje oči. „Pryč z cesty!“ zvolal Těšimír.

Sluhové se chopili jeho těla a vlekli je po zemi k návrší, kde se zdvíhaly tři kůly. Zaklel, sevřel rty a jeho mstivé oči sršely smrtelnou nenávistí.

Těšimír poslal dceru domů; poprava neměla býti divadlem pro její oči. Právě Mira se o něho starala, aby netrpěl hlad a zimu, a hle, jaké myšlenky v sobě živil! Nebylo pochyby, že zešílel nenávistí a bídou vězení, v kterém marně čekal na výkup.

Zástup se nyní bral rychle k popravišti. Když ho dovlekli ke kolům, zdvihl po nich hlavu. Na obou kolech po stranách visely psí zdechliny, prostřední čekal na něho. Těšimír ustoupil o několik kroků, když se nad tělem sklonil kat. Jeho ruce pracovaly obratně; ozval se výkřik, druhý a třetí, a pak zavládlo ticho v hloučku kolem něho se tísnícím. Několik rukou zdvihlo mnicha, tělo uvízlo krkem ve smyčce a rázem se vyhouplo na kůl.

Střeva měl ovinuta kolem beder, zpřelámané údy se houpaly v závanu větru podél těla; tak visel mnich Hegbarth na kolu, malý pramen krve stékal po tváři z kříže vyříznutého mu na temeni, kde nosívají kněží tonzuru.

Sluhové se vrátili s katem pro druhé vězně; ti byli za živa zakopáni do země s tvářemi obrácenými ke kolům. Jen hlavy jim vyčnívaly ze země, a když se po nich ohlédli, slétali se na ně dravci, kteří již předtím kroužili s křikem nad zástupem, větříce dobré sousto. Ještě večer se ozývaly z popraviště ojedinělé výkřiky lidí, kteří se dravcům nemohli ubránit, ale nebylo už kdy věnovat jim pozornost. Nezáleželo na životě jedinců: šlo o bytí celých národů.

Docházely první zprávy o ukrutnostech, jichž se dopouštěli Holzati a Sasové na lidech zcela nevinných, kteří se vraceli do svých domovů z daleké ciziny a netušili, co nastává a na čem se usnesla slovanská šlechta. Zub za zub – oko za oko neplatilo nikde více než v zemi Sasů a Holzatů, kteří se chtěli zavděčit vévodovi největším počtem postínaných hlav bez ohledu na vinu nebo nevinu.

Valdemar přidával v Artlenburku polínka do ohně; stěžoval si na Slovany, ponoukal k zahájení útoku na nepřítele, na kterého sám nestačil. Slované prý se za vévodovy nepřítomnosti dopouštěli nejtěžších zločinů; nevjížděli do přístavů, kotvili před městy na širém moři, obchodovali z lodi do lodi, aby se vyhnuli poplatkům a poškodili jeho práva. Lovili v dánských vodách, královi poddaní museli k tomu přihlížet, poněvadž se nemohli měřit s jejich vojenskými silami. Na každý lov přijížděli prý s vojskem v podpalubí, jsouce doprovázeni bitevními plavidly; se zlou se potázal, kdo se pokusil jim odporovat. Pašovali zbraně, látky, plodiny i dobytek, v jednom městě prodávajíce, co včera v jiném uloupili.

Napadali prý nechráněná města, s kterými dosud žili ve stycích přátelských; muže a děti prodávali do otroctví do Ruska a do Orientu, neuznávali císaře, vévodu ani krále dánského; všude měli zvědy a buřiče. Nikdy předtím neutrpělo Dánsko tolik slovanskými paliči jako nyní; zakládali požáry v noci, aby mohli ve zmatku loupit a nepozorovaně uprchnout s kořistí. Lodice, které se nevrátily domů, nezahynuly mořskými bouřemi, jak to chtěli lidu namluvit: byly schytány námořními lupiči; misionáři prožívali právě v posledním čase peklo na jejich území. Jenom proto se prý Slované nedostavili na sněm z obavy před zaslouženým trestem vévodovým.

Valdemar věděl, kde má nasadit páku, aby vévodu přiměl k rychlému tažení; líčil, že celé území za Labem je ve vzpouře a připraveno k boji a že každý den zvyšuje jejich naděje na vítězství; počítají s tím, že vévodovo vojsko je italskou výpravou znaveno a že k válce ještě nedojde. Zapřísahal vévodu, aby neotálel, nechce-li zahynout. Slované snad sami přejdou k útoku, a válka vedená na německé a dánské půdě zničí oba státy. Dříve byvše nesvorni, jsou teď všichni zajedno v předsevzetí setřást nenáviděné jho. Odjížděl potom z Artlenburku v největším spěchu.

Ani toto jednání mezi vévodou a Valdemarem nezůstalo v Zálabí utajeno; Niklot se již nazítří o něm dozvěděl, dříve ještě, než král překročil hranice; Niklot se pokusil ho stíhat a zajmout; Valdemar unikl pronásledovatelům v přestrojení, když ho již Slované na rychlých koních doháněli u samých dánských hranic, kde mu posádka pevného hradu vyrazila na pomoc.

Vyhlašovatelé klatby se neodvažovali proniknout do Niklotovy říše; spokojili se tím, že ji vyhlašovali troubením a bubnováním, s dlaněmi u úst, z cimbuří tvrzí a hradů za pevnými valy a příkopy, kdykoli uviděli zástup blížících se slovanských kupců; knězi ji vyhlašovali s kazatelen, mniši v krčmách za veselých pitek šířili vylhané zprávy o nesmírných houfech německých vojsk shromážděných na Labi a Aidoře, která co nejdříve vypadnou na zatvrzelé pohany, aby je naučila poslouchat; přehlušovali vlastní úzkosti a děs před pomstou.

Slovanské ženy, zastižené před Labem, staly se kořistí opilců; zvířecí chlípností znetvořené tváře surových žoldnéřů vzbuzovaly šílenou hrůzu u jejich obětí; vousatí, prachem a krví pokrytí vojáci žilnatých rukou, zježených hlav a chlupatých prsou vyvolávali představy lesních netvorů z bájí, o kterých matky vyprávěly dětem; také těm se leskly lstivé, uhrančivé oči, také těm praskalo pod rukama všechno, čeho se naběhlými svaly zmocnili. Slintali říjí a opilstvím, suroví vykonavatelé válek a otrlí diváci tisícerých vražd, podávali si ukořistěné ženy z ruky do ruky, až hynuly nesčetněkrát opakovaným násilím, zaléhali umírající bezvládně těžkou, opilou hmotou svých těl a pak je házeli do řek, které odnášely jejich mrtvoly k moři. Ženám v naději otvírali ostrými meči napjaté životy a zárodky příštích pokolení předhazovali dravcům; zneuctěným nedospělým dívkám nařezávali ňadra a zalévali jejich útlá těla vařící smolou. Nejedna dcera lodníka nebo kupce byla tak zhanobena a s oholenou hlavou hnána přes hranice do rodiště za noční tmy, kdy nikdo neslyšel její zoufalý nářek, a nalezena ráno vychladlá s hejnem supů na těle, kteří ji dobili.

Holzati a Sasové neznali ohledu ani soucitu, který nebýval hostem jejich srdcí. Kypěli nenávistí, kterou v nich pohraniční služba a velmožové vždy nově rozdmýchávali, jako by nikdy jediné věty Kristovy víry neslyšeli. Doba, kterou prožívali, nebyla příliš vzdálena a cizí stavu, ve kterém žili do pokřtění. Nepřestavše být lstivými lupiči, vraceli se k surovému řemeslu, barbarské úkladnosti a zvířecí divokosti, kterou Karel Veliký ohněm a mečem z nich vyháněl.

Jsouce vázáni přísnými předpisy církve a státu, ukazovali jenom Západu tvář křesťanů; na Východ jimi obmezováni nebyli, tam uplatňovali beztrestně zvůli a vybíjeli všechny zděděné pudy, zvláště když se hubení Slovanů stalo zásluhou a vražda bezbranného, důvěřivého příslušníka nenáviděného plemene byla kladena na roveň hrdinství. Jejich povaha byla rozdvojena: odvráceni k Západu obnažovali zarostlé hlavy, skláněli se v předstírané pokoře a křižovali – na Východ cenili zuby a mávali franskými meči, které svírat v pěsti už proto bylo čestnou výsadou, že se nesměly prodávat Slovanům pod přísnými tresty.

Válku povedou teď především hraničáři Šturmarnové a Holzati a na čas bude postaráno o píci a stravu; slovanské žně jsou tentokrát vyhrazeny Sasům, sečká se, až odvezou úrodu do sýpek. Pak zaplaví nejdivočejší lid žírné krajiny, na které pohlíželi se závistí, a velké vozy s plnými koly budou ze slovanských dědin odvážet zdarma to, co dříve museli kupovat.

Válka, válka! Strašlivé slovo! Děsilo před tisíciletím jako dnes; člověk se vždy bál nových válečných prostředků, jimiž ho nepřátelé překvapí. Válka! Hučelo to slovo v korunách staletých dubů za večerního soumraku, vylo stády lačných vlků za humny vesnic, které lid opouštěl, řvalo zběsile v mořském bouřlivém příboji za tmavých nocí na nedalekém pobřeží, vyvstávalo věžovitě nízkými mračny na obloze, skučelo ve větrech lámajících ostré rákosí a větve borovic, zadrhovalo hrůzou hrdlo v mlhách, které se ani k ránu nezdvíhaly nad plochou, pojednou tak zoufale smutnou a děsivou nížinou, přesycenou bažinami, rašeliništi a zamlženými hladinami tisícerých jezer.

Válka, konečně tedy válka! – zabouřilo to ve zrychleném tepotu srdcí lidí, kteří v syrové, vzdělaností neprohnětené době nemohli nikdy míru přivyknout. Staletí stěhování národů a vyvražďování kmenů přihlašovala se o svá práva v duších barbarů, kteří křesťanství přijímali kdysi také jenom z donucení. Oči se jim leskly jako vyhladovělým šelmám, které zvětřily bezbrannou kořist na pokraji pralesa. Válka – konec přetvářky, dovolený teď i svěrací kazajkou křesťanství. Není žádné víry, žádného boha, žádných zákonů, není lásky… Konec soucitu a milosrdenství, jemuž obrácení těžko přivykali. Nyní lze vraždit i za odměnu; za duše padlých budou slouženy po kostelích slavné mše; čím více kdo ruce krví potřísní, tím větší dojde milosti před tváří Všemohoucího. Vraždit ve jménu víry je povinností a zásluhou, když zázračné náboženství lásky k bližnímu ji nařizuje jenom k souvěrcům a mimo staví všechny, kteří víře zatvrzele odpírají.

Kněží již ani nesestupují z oltářních stupňů a z kazatelen, odkud se už nemluví o pokoře, ale kde se také zdvíhají zaťaté pěsti k Východu a plamenné řeči podněcují k pomstě. Kněží se stali rozdmychavači nenávisti a války, snivé oči obrácené dříve k nebesům zmizely z obličejů, ze všech tváří srší blesky záhuby, z úst hřmí pohrdání, odpor a zášť, a všechno to dusno, mračno srdcí, touha po odvetě, výzvy a kletby ohlašují bouři, v které zaniká každá stopa křesťanství. Bůh lásky se stal bohem války, na Východě nejde nikomu o šíření víry. Nikdy předtím nešlo tam o duchovní spásu pohanů, jen o nabytí úrodných polí, politickou nadvládu, placení daní do prázdných pokladnic biskupů a králů, a lid měl nadto platit desátky, aby ze svých prostředků zvýšil lesk a slávu církve a státu.

Válkou se obohatí chudá záduší, rozsáhlé statky v dobytých zemích nově získané přilákají zástupy kněží, kteří zvýší důstojnost biskupů, jimž se nesluší, aby bez průvodu sufragánů sloužili mši v polozbořených chatrných kaplích jako venkovský farář bosovský v průvodu dvou ministrantů. Idea nezvítězí dříve, dokud nepronikne mocí a slávou – okázalý lesk je nejbezpečnějším jejím prostředkem. Co se tu dosud dělo, byl jen marný, nedůstojný zápas o několik vsí a dvorů. Hoj – teď je příležitost rázem se domoci všeho, čeho církev postrádala: válka rozšíří světské její panství, opanuje ohromná, bohatá území, nebude již třeba hrdlit se s lakotným vévodou o nepoctivá zemská měřidla, vřesoviska a písčiny, poskytnuté kostelům k výživě místo úrodných lánů. A církev toho všeho dosáhne, neboť tato válka je jejím dílem, její zásluhou; proto udržuje a rozpaluje v srdcích Holzatů, Šturmarnů a Sasů válečné nadšení jako u Dánů biskup viborský a jeho podřízení kněží.

Východ je otevřen a čeká na dobyvatele; pokorou se nepřemáhají kvetoucí pole a pryskyřicí vonící, kypré lesy. Už tři staletí se tu vedly krvavé boje o půdu, a přece nebylo cíle dosaženo. Je třeba zmrvit půdu proudy lidské krve, znovu naplnit srdce šíleným děsem, vyvražditi lid ve jménu nové víry, dobýt nekonečné slovanské nížiny a zaplavit ji lidem německým tak, aby přesycený a nečekaným úspěchem šťastný vévoda dopřál církvi přebytku, který by jí dostačil. Brousí se meče a kopí, šípy se napouštějí jedem, zkouší se pružnost tětiv; čím dále doletí jejich šípy, čím vzdálenější kraje postihnou děsem a smrtí, tím větší území bude odměnou statečným křižákům, mnišským blouznivcům i sprostým vrahům. V jednom šiku půjdou vedle sebe asketa a zástup surových žoldnéřů; kněží se stanou veliteli vojsk a vojáci misionáři, jak o tom snili horlivci, které sem přivedla touha po mučednické smrti. Slibují nebe těm, kterým na zemi za života chleba dát nemohli, dopomohou-li jim k dobytí pozemského království…

„Padnou, životy své ztratí, ale jména jejich hvězdným písmem budou zapsána na nebesích…“

Nestačí vražditi tento slovanský lid záludně při přátelských schůzkách a předstíráním smluv, které se mají při hostině podepsat. Je třeba pohany vhánět do stodol a hromadně je upalovat, když je velká nouze o dříví; škoda ohně pro jednoho člověka, když, žel, jiných zhoubnějších prostředků po ruce není, a třikrát blažen budiž ten, jehož smrt bude zaplacena deseti nepřáteli.

Je málo křesťanů, málo Sasů a Holzatů, a Slovanů je jako písku v mořích. Je málo opravdových křesťanů a na samých hranicích říše Kristovy se zapalují oběti k poctě slovanských bohů. A tito bozi s několika hlavami musejí ustoupiti jedinému Bohu s jedinou hlavou, slovanští králové jedinému králi, všechny říše se musí v prach pokořit a sklonit před říší jedinou – lidstvo Němcům! Kupředu! Za kořistí a snad i – za vírou. Jsou vyhlašovány odpustky všem, kdo se této války zúčastní, a zločiny, které se dříve trestaly smrtí, stávají se zásluhou o věc boží. Kupředu proti nepřátelům, o jejichž pohostinství a štědrosti vyprávějí cizí knězi po nejvzdálenějším Orientě! Beztoho hostí jenom tím, co nakradou, jejich uctivost je lstí a přetvářkou. My nehostíme jiné z ukradené kořisti z nouze, kterou trpíme; ani píď země naše nebyla, dokud jsme se jí nezmocnili násilím. Kupředu!

„Jména padlých zapsána budou hvězdným písmem na nebesích…“

Hle, jak se vítr opřel o plachty a vane mocněji! Splav tajemných pudů a sil je otevřen; které ruce jej otevřely, aby zahubil lidstvo? Slované na ně ukazují prstem: i tamten malý kněz s lysinou na hlavě je viníkem! Zvyky, pravidla a zákony rve dravý proud volnosti, vír středověké msty, pověrčivosti a bezuzdnosti strhl lidstvo do kalných vod. Není závor, není zámků, ohrad a nedotknutelností. Každý, kdo se cítí dost silný a má chuť, stává se výběrčím; poklady, zásoby, ženy a majetek nepřátel dráždí k lupu.

Pyšná města za vysokými dřevěnými hradbami stávají se malými hnízdy s pisklavými mláďaty; lze je všechny vybrat, pohrát si s nimi a je zašlapat. Všechny cesty jsou otevřeny, není bašt, hranic, zdí ani jezů. Lze si nyní dojít do tvrzí a hradů, které se staly jen vějičkami na zbabělce, i pro vzácný kámen, který museli lámat na Bornholmu a jiných dalekých ostrovech do úpadu. Není odměn ani pokut, lze beztrestně pochytat všechnu zvěř i stepní koně, zajíce i koroptve, medvědy jako dobytek…

Kde se vzalo pojednou tolik lidí, tolik zbraní? Oči jsou široce otevřeny a lesknou se i ve tmě, ale církvi se náhle zatmělo ve Slovanstvu. Houf ozbrojených jezdců žene před sebou veliké, rozbíhavé stádo dobytka; napočetl bys tři sta párů dlouhých, kroucených rohů, a bílá jejich těla probleskují v noční tmě. Ženou je z Gliňska, přebrodili s nimi šťastně Labe a ženou je biči před sebou úprkem, aby ještě před svítáním dorazili do bezpečí. Přivedou Niklotovi zpět stádo uloupené před rokem Holzaty.

Břehy řek a moře ožily; není radno vyjíždět na rybolov s vlastními sítěmi; zajíždí se k hnědým, korkovým a dřevěným poplavkům saských a dánských sítí ve dne v noci, jedním zátahem se vyloví dnes víc než dříve, kdy sítě trhaly bouře. Poplavky prozrazují zkušeným rybářům z daleka polohu sítí: jsou opatřeny návěštím z rákosiny, ale jejich oči zelená barva neoklame. Dovedou rozlišovat nejnepatrnější odstín zeleně modré barvy. Silné paže vytahují síť z podvodí na palubu, sotva stačí, aby zdolaly její tíhu.

Nelze se divit, že i moře bije útočněji do pobřežních skal drobných ostrovů a úskalí. Ani příroda nezůstala bez otřesu, i ta je dotčena bouřemi lidských niter. Propasti mořského dna se otevřely a chrlí oheň, před kterým se chce zachránit mořská zvěř únikem k břehům; dosud nikdy nebyly loveny ryby tak děsivého vzhledu. Nestvůry, které se živí lidskými těly. Větří kořist a táhnou jako válečné, živé stroje do boje proti lidstvu, které se jim teď podobá. Nad poli a pastvinami se sletují hejna krkavců a vran, supů a mořských orlů, z lesů se ozývá za noci a do morku kostí proniká houkání sýčků a sov. Poděšení vesničané přitahují houně přes hlavu, ale děti nepláčí. Mrazivé „uhu, uhu“ se ozývá brzy z toho, brzy z onoho kouta. Krouží kolem zemnice a věží hradů jako na výstrahu, psi úzkostlivě vyjí. To se snad již vlci odvážili až k palisádám a vyhlížejí kořist. Úzkost, která zachvacuje lid, tiskne hrdlo živým jako upír, který se také odvažuje na spícího bázlivce.

Po každé bouři leží na mořském břehu ztroskotané lodi, bedny nákladů, utopenci, utlučené ryby a opeřenci, které sup pustil ze zobáku. Vyplulo již loďstvo ze Sprogy? Běda! Může tu býti každé noci, proti němu jsou i vojska bezbranná. Děsivé, ponuré loďstvo, kletba pomoří, neštěstí, které zničí pobřežní osady a zplení nejúrodnější kraj o půlnoci. Hrozný velitel pirátů Starkather, potomek zakladatele baltské lupičské námořní moci, nezůstaví ve vesnici jediné dívky; všechny odvleče do svého brlohu, a když se jich nabaží, prodá do Finska a Orientu do otroctví. Největší obchodník s dívčím masem má ve službách tisíce lidí roztroušených po celém světě. Jemu neujde jediná světová událost, vnitřní zmatky v Dánsku ani jízdy císařovy do Itálie, a každé události užívá k velikým podnikům.

Starkather je nepostižitelný; je všude a nikde, vidíš ho na moři pod vydutými, koženými, hnědými plachtami, stíháš ho, a nikdo nevyvine takovou rychlost. Vypráví se, že má nejsilnější veslaře, které mu i král závidí. V jeho bitevním loďstvu jsou největší koráby, jaké kdy brázdily oceán; v řadách jeho náčelníků jsou bojovnice, které mezi sebou závodí v hrdinství, aby si zasloužily polibku a nočního objetí. Stíháš ho Slovanským průlivem, vidíš jeho rychlá plavidla, letí podél bradel Fembry, zatáčejí prudce k severu do úžiny mezi Langelandem a Laalandem, vyhýbají se mrštně mělčinám, na kterých hrozí každému jistá smrt, a již ho ztratíš z dohledu, jako by jeho loďstvo náhle zmizelo pod hladinou. Není ho, pátrající loď míjí pouze obávaný ostrov Sprogu, a křesťan, který to jméno vysloví, se pokřižuje v obavě, aby nevyrazil proti němu přízrak, který by ho usmrtil děsem blížení.

Dánové a Sasové prohlašují o Starkatherovi, že je Slovan, aby měli o záminku více k jejich pronásledování. Ani norské jeho jméno prý nerozhoduje: není Vikingem, je prý Slovan, zneužívá nordického jména k zakrytí původu. Postrach Baltu a Severního oceánu se objeví znenadání u Gotlandu jako v ústí ruských řek, v Jutsku jako na anglickém pobřeží. Obyvatelé přístavních měst se ho bojí, nikdy ho nezradí; kdo se o to pokusil, zmizel, jako by se země pod ním slehla. Odpravili ho náhončí velikého piráta, žijí ve všech městech. Jsou to obchodní spojenci, kteří mu dávají zprávy o vyplutí lodí obtížených zbožím, o pohybu vojsk, o ceně plodin a o politických událostech. Starkather zastiňuje slávou vévodu i krále Valdemara; není předmětu dost vzácného, kterého by si nemohl dopřát. Jeho milostnice chodí, dokud se těší jeho přízni, v drahocenných šatech, kterých nemají královny. Pluje-li Skarkather podél pobřežních měst, nikdo nevaruje před jeho přítomností, nikdo neukáže prstem: „Hle, ten převlečený obr – toť Starkather! Vidíš? Má na sobě šedivou halenu a vysokou medvědí beranici na hlavě!“

Vyplulo již jeho loďstvo opravdu? K čí straně se ve válce připojí? Nabídl prý služby králi Tetislavovi, a nikdo neví, jak mu Veliký Jaromír odpověděl. Bojí se, že služby jeho nepřijal, bylo by to osudnou chybou, urážkou nepřemoženého piráta, který by se již z ješitnosti stal spojencem Valdemarovým. Králi Valdemarovi by nevadilo, kdyby se s ním spojil: zná jeho sílu a ví, že vyhraje ten, komu přeje Starkather. Ránský král by ani chvíli neváhal odmítnout nabízenou pomoc, která by ho zneuctila v očích světa. Běda, proč dbá šlechetnosti více než jeho odpůrci ve válce, v níž lišácká kůže je nejbezpečnějším krunýřem?

To se pak bude mstít velký pirát na Slovanstvu a způsobí jim těžší ztráty než spojená vojska sasko-dánská; král by měl slyšet, jak poděšeně bijí srdce poddaných při vyslovení jeho jména, měl by slyšet hlas lidu a dbát jeho rad: jde o osud několika kmenů pohraničních a pomořských, na které má vévoda i Valdemar spadeno. Předzvěst těžkých dob zesiluje otázka: na čí stranu se přidá Starkather? Před ním se třese zvěř, pod kopyty jeho koní zní zlověstně půda, pod bleskovými nárazy jeho veslařů hromem duní podmořské sopky…

Vody Plonského jezera se zavřely

Z dřevěných chatrčí a z domků ohlazených maltou ve vsi Jarnici vycházel nízkými komíny kouř. Prozrazoval, že ženy připravují mužům oběd, krupičnou kašu, včera ulovené ryby a ovoce čerstvě očesané ze stromů. Stařeny praly v rozšířené strouze vedené z potočiště prádlo za veselého skotačení dětí, které se brouzdaly potokem a hrabaly se v sypkém písku návsi. Starci, co již na lovy nevycházejí, měli dost práce doma; opravovali plot zahrad, pleli úzké záhony zeleninové, čistili postroje nebo seděli po vykonané práci na zídkách a lavicích před vrátky.

Slunce stoupalo, stíny lidí a věcí se krátily; nic nerušilo mír všedního dne, ženy očekávaly, až se muži vrátí z blízkého lesa, kde káceli stromy, nebo z lovu. Za ohradou za humny se pásl dobytek, koně, krávy, ovce a kozy, po návsi pobíhala drůbež, husy se vyhřívaly v trávě nebo s krky ponořenými pod vodu hledaly sporá sousta v bahnitém dnu potoka, jehož mělký a tenký proud se namáhavě klikatil loukami, než se prodral do vesnice.

Ozval se dusot koňských kopyt, mrak prachu ukazoval, odkud přijíždějí. Čtyři jezdci vjeli prudkým rozběhem na náves, trubač pozdvihl trubku k ústům. Lidé počali poděšeně vybíhat z domků a zahrad, sbíhali se k jezdcům s výrazem nejistoty v obličejích.

Každý jezdec měl kopí o třemen vzepřené, na jejich hrotech se houpaly předměty, které nevěstily nic dobrého! Dva měli na nich věnce ze stočeného lýka, třetí na žerdi zavěšené pouzdro se sbaleným rozkazem, čtvrtý třímal v ruce obnažený meč. Trubač se na cosi vyptával a rozjel se k domu starostovu, kde byl na vysoké tyči vích; rozkřesal hbitě oheň, a nabodnuv chomáč koudele na oštěp, zapálil ji a vztyčil k víchu, který zaplanul jako pochodeň. Nebylo pochyby, co to znamená.

„Vićaźi, vićaźi!“ křičely ženy a děti, vbíhaly do chat a opět z nich vybíhaly. Zmatek zachvátil klidnou vesnici, srdce tlouklo bouřlivě.

„Puomož nam buoh! Puomož nam buoh!“

Jezdec s rozkazem na tyči se vyptával na cestu k náčelníkovi kraje; několik rukou mu ochotně ukázalo směr. Trubač nasedl opět na koně, houf jezdců zmizel v polích mezi ohradami určenými pro dobytek, který se také poplašil a pobíhal divě mezi sebou. Jezdci neměli kdy se dlouho zdržovat; zmizeli tak rychle, jak se objevili, mají dnes projet všemi vesnicemi bodrckého kraje s důležitou zprávou.

Uháněli prašnou vozovou cestou mezi poli a loukami k šlechtickému dvorci, kde předají písemný rozkaz knížete Niklota. Zabušili na vrata, ta se naráz otevřela, vjeli do dvora, seskákali z koní, ptajíce se po starostovi Svatkovi. Seděl ve velké síni sroubené ze silných trámů s vojenskou družinou, když byli ohlášeni víchoví jezdci. Rozkázal, aby byli ihned vpuštěni, a vzav do rukou pouzdro s rozkazem, otevřel je a četl knížecí výzvu: nepřátelský vpád Sasů lze čekati ještě této noci, nutno se připravit. Každá ves dá všechny bojeschopné muže s koňmi a zbraněmi pro pěší, každý rod na mořském pobřeží, řekách a jezerech postaví jednu plně vyzbrojenou, mužstvem osazenou loď, způsobilou k boji. O bezpečnost nechráněných vsí a míst zvlášť důležitých, jako jsou brody a lesní průseky, mosty a cesty v močalištích, se postarají starostové jednotlivých krajů sami a přitrhnou s vypraveným vojskem ke knížeti ve stanovený den!

Svatkova družina se zdvihla od stolů, kde se dosud bavila ve veselé rozprávce. Zavěšovali meče k opaskům, ostruhy zvonily o podlahu; dva, kteří vrhali krátké a ostré sekery do terče opřeného o stěnu, zanechali zápasu, vytrhli z prkna zaseknutá ostří, zapustili je do kožených pochev a zavěšovali si sekery k pasu. Na nádvoří se sedlali jejich netrpěliví štíhlí koně, čeleď je nemohla ani udržet. Vzpínali se pod jezdci a vybíhali z řady, když nasedal Svatko, kterého měli doprovodit k jezeru do vesnice Velbuku.

Vrata dvorce se otevřela dokořán, jezdecká družina se vyřítila na cestu a obklopila šlechtice jedoucího v jejich středu. Měli naspěch, obrana a nástraha, kterou Svatko s knížetem Měčislavem umluvil, musela být provedena do večera, kdyby je již v noci chtěl vévoda nebo hrabě Adolf nečekaně přepadnout. Cesta nebyla daleká, dvě hodiny cvalu stačily, aby dojeli do vsi, která měla nastražit nepříteli past, ale přípravy vyžadovaly několika hodin horečné práce, měla-li se nástraha zdařit. Bylo třeba sehnat všechny dělníky z vesnic, kteří často i noci stráví na lovu po lesích a řekách a netuší blízké nebezpečí. Hláska pevné Plony bude napadena nejdříve; kdyby jí nedobyli, byli by stále ohrožováni v útoku na pevnou Plonu. Tu nutno opatřiti především; Svatko se proto nikde nezdržel a objel celé jezero před západem slunce.

Z Plonského jezera byly narychlo odstraňovány všechny skuty, jadra, švédské asky, které za bouře ztroskotaly a byly opraveny po vyvržení na slovanském pomoří, prámy a velké lodi válečné, dále na východ; nepřítel tu nesměl najít jediné plavidlo, aby se nedostal na druhý břeh. Nebylo ani třeba zvláštních rozkazů, Slované tak činili po dlouhá staletí sami, jsouce poučeni válkami, za nichž nejednou opominutím toho těžce pykali.

Vytahovali lodi na písčinu lany a řetězy, dvacet třicet paží pracovalo horečně a hbitě; vesla, stěžně, plachty, palubní kryty, zbraně a kameny vyházeny na písek, pod lodní kýl podstrčeny dlouhé špalky. Několik mužů táhlo loď zpředu za provaz upevněný k přední kormě, ostatní se rozdělili do dvou skupin, podchytili loď rameny a zdvíhajíce a nadlehčujíce ji, aby se kýl nepoškodil, vlekli ji po válcích do křovin a rákosí. Tam ji naložili na prosté sáně, a zapřáhnuvše koně, dopravovali ji do bezpečí.

Až dorazí těžkooděná pěchota a králova jízda, nenajde už lodic a do dravých proudů řeky se nepustí; bude objížděti jezera rozlehlými bařinami daleko do pevniny se prodlužující, aby neutonula ve zrádných vírech. Nikdo jim neukáže brody, které skupiny dělníků již na nejdůležitějších místech vyhloubily, aby se staly pastmi. Obyvatelé roztroušených chatrčí naložili čluny kamením a ukryli je bezpečně na dně mokřin a bažin. Kde nebylo jiné pomoci, byly starší pramice rozsekány a dříví použito k úkrytům.

Břehy dříve oživované sterými čluny a válečnými koráby osiřely a pustly. Jenom na širokých proudech, kde přebrodit se znamenalo jistou smrt, byly lodi dopraveny na protilehlý břeh na posměch útočníkům, kteří z levého břehu budou po nich pošilhávat s netajeným vztekem. Zůstaviti loď na západním břehu, kam dorazí nepřítel, bylo zradou a trestáno smrtí; byl to nepsaný, odvěký zákon z neklidných dob stěhování národů. Nenašel by se však také člověk, který by se toho odvážil, i kdyby král byl již nablízku. Ochrana země tkvěla v ochraně řek, pobřeží a jezer; nemalou úlohu hrály močály, mokřiny a zbahnělá koryta řek.

Močály především byly nejstrašnější nástrahou a léčkou; bylo-li uprostřed bařiny obydlí, zbořiti je nesměl nikdo; naopak, bylo je třeba ještě zvýšit a upevnit jako hrad, aby již zdaleka padlo nepřátelům do oka. I k tomu účelu se použilo lodního dřeva. Vybudovány věže a střílny, mosty a valy, aby nepřítele oklamaly a přivábily. Okraje bařiny byly na místech vedoucích k můstkům vysypány a spěchovány, aby budily dojem zničených přístupů, a opodál, na půl cesty k domnělé baště, byla vodní plocha pečlivě poházena větvemi a křovím. Nepřítel útočí v noci, dá se zlákat nadějí na snadný úspěch, rozjede se křovím a bahnem, které i za měsíční noci vykoná své dílo.

Pěchota číhala v zákrytech mezi stromy, jízda Svatkova a Měčislavova se ukryla ve vzdálenějších zálohách, aby je koně neprozradili. Číhali jako dravá zvěř, ale do půlnoci nebylo o nepříteli ani slechu. Teprve když vyšel měsíc, bylo slyšeti hlasy a dusot. Nepřítel se plížil jako po špičkách. V pevném přesvědčení, že přepadl klidný a spící kraj, blížil se hlásce, byv zlákán nadějí na snadný úspěch. Jezdci se obezřele rozhlíželi krajinou; někteří co chvíli seskakovali z koní a přikládali uši k zemi, neuslyší-li nic podezřelého.

Rozvědky se rozjely kolem celého jezera, potichu si dávaly znamení o stanovištích, kam právě dorazily. Bylo slyšet i hlášení, že vojsko není nikde v dohledu. Rozvědky zaujaly pevné body, odkud řídily nástup a ukazovaly cestu. Když bylo zjištěno, že kraj je liduprázdný a že nikde nenarazily na odpor, začala saská jízda najíždět na nic netušící hradní hlásku. Jízda vyjela z několika stran do bařiny; mlaskavé zvuky těžkého bahna a šplíchání vody rozvířilo ticho. Nyní se již couvnout nedalo; nepřítel by je mohl napadnout, když se prozradili, a přepad by byl zmařen. Je třeba jíti vpřed stůj co stůj!

Hlasy nedůvěřivců rázem umlkly, když se ozvalo volání, že cestu k hlásce našli. Viděli zřetelně v jasné noci zbytky několika cest sbíhajících se k jedinému bodu; není pochyby o tom, že se tudy chodilo k mostu, hlasy odvážnějších nabývaly rázem převahy. Druh povzbuzoval druha, už jen několik sáhů je dělí od cíle. Kupředu!

Saská jízda vyrazila s plnou silou vpřed na vzpínajících se koních, trocha páchnoucí vody nikomu neuškodí. Je slyšet smích, těší se na kořist a brzký pád hradu. Voda šplouchá pod kopyty, stříká po brnění, po šatech až do tváří, i to jen pro smích, který se ozývá již hlasitěji. Stačí několik skoků a jsou na místě!

Temné zaklení a výkřik se vydral z hrdel předních jezdců. Koně se plaší, ticho! Vtom však jíž vykřikla první řada v hrůze; ti, kteří jedou za nimi, slyší, nevědí, oč jde.

„Slované?“

„Ticho! Kde by se tu vzali! Voda!“

Snad přece však narazili na přední jejich stráže, když tu všechno stojí, v tom případě je třeba napadeným ihned pomoci! Druhá a třetí řada se rozjíždí na pomoc, ale i ti trnou hrůzou: pod kopyty se ztrácí pojednou země. Není to však voda – tu čekali! Kůň se pozvolna propadává do hloubky. Není to voda, není to země, tráva ani křoví; jeden po druhém se boří do mazlavého bahna, marně se snaží z něho vyprostit. Kůň s jezdcem už netvoří jedno tělo; stali se z nich nepřátelé, každý z obou se snaží zachránit na úkor druhého. Kůň se staví na zadní nohy, snaží se vypětím a skokem do výšky dostat do bezpečí, jako to činívá na poli, síly mu nestačí. Každý pokus urychluje záhubu, když se i tíha dříve na větší plochu rozdělená posunuje pouze do jednoho bodu.

Zoufalé pokusy jezdcovy zachránit se na krku zvířete končí také zmarem; jeden po druhém se propadá do močálu a nikomu nelze pomoci. Seskočit ve chvíli, když jde o každý palec nad povrchem, znamená neodvratnou smrt!

Výkřiky hrůzy a smrtelného zápasu zanikají v mlaskavém šplíchotu bahna. Jako velké, nafouklé ropuchy vyplouvají na povrch bubliny bahenního plynu; srdce mužů buší na poplach, krev stydne v tělech; to nestvůry, o jakých vypravovali plavci vrátivší se z dalekých cest na Island a Grónsko, po nich sahají, aby je chapadly stáhly do hlubin. Jezdec přední řady se drží ještě po pás nad hladinou zrádných, odporně páchnoucích vod, za okamžik vyčnívá nad vodu už jen hlava – je řada na tom, který stojí za ním…

Ani biče nepomohou, pokud si kdo na ně v hodině smrti vzpomene. Koně frkají, oddychují ztěžka – ani těm se nechce ve tmě v bahně umírat, i ty naplnil děs smrti. Čtyři sta srdnatých jezdců zápasí na Plonském jezeře se smrtí. Odvážnější vojín se sveze ze sedla a po krku zděšeného zvířete, ale noha uvízla v těsném třmeni v bahně. Je potřeba násilím ji vyrvat z tohoto hrozného stisku a přichytit se sousedova koně, který se právě k němu bokem přitiskl. Zachytí se jeho hřívy, ohlíží se dozadu, kde by se nyní mohl čeho přidržet, je však sražen prudkou ranou a klesá po hlavě do bahna.

Obličeje útočníků se otočily už téměř všechny nazad; jeden přes druhého se snaží prodrat se zpět k břehu. Rvou se mezi sebou na život a na smrt, bratr nezná bratra, bijí se a zraňují se sami, ušetřujíce nepřítele, šplhají po sedlech a hlavách koní změteninou těl, zabodávají dlouhá kopí do dna, aby se udrželi nad močálem; každý pokus o záchranu vlastního života naráží na odpor druhých zoufalců, kteří se chtějí rovněž zachránit.

Jenom kletby, drsné a zoufalé kletby vyrážejí z prsou muži, kteří se připravovali na zpěv vítězů:

„Prokletý Sclavenland, psí padouch Niklot a jeho láje!“

Měsíc na chvíli mrakem zastřený vyplul opět pomalu na oblohu a zvýšil hrůzy; kůň, zoufale se držící už jen chřípěmi a očima nad močálem, ztratil pod nohama kluzké dno. Vzepřel se ještě naposledy, aby udržel rovnováhu, narazil na souseda a bokem klesá k hladině i s jezdcem, který mu seděl na krku. Dva tři jezdci se proplazili až k zadním řadám, klestíce si cestu s nožem v ruce; nebyli už daleko břehu a záchrany, stojí už jen po pás ve vodě, ale těžké brnění se stává jejich záhubou. Není se tu o co opříti, stojí v bahně s vytřeštěnýma očima v křídově bledých tvářích; i ti musejí čekat, až tíha dokoná své dílo, když nohou pohnout nemohou…

Celá setnina pyšné saské jízdy, čtyři sta obrněnců propadává se tu za kleteb a smrtelného chropotu při plném vědomí ke dnu močálu, který svých obětí ještě nikdy nevydal. Modlitby a kletby, posupný smích a pláč naplnily vzduch; nad močálem počaly již vystupovati ranní páry, v odporném zápachu tlejícího bahna se mísí pot dodělávajících koní s potem k smrti pracujících lidských těl. Každým okamžikem zaznívá nové šplíchnutí: to novou oběť pohltilo bahno, každým okamžikem se naklánějí hlavy koní a železné přilby jezdců k hladině.

Jako na posměch králi, který je sem poslal, trčí z bahna do dna zabodnuté kopí s jeho znakem a herold sedí na krku koně, který by ho rád setřásl, kdyby nevětřil smrt ve svěšení hlavy udržované křečovitě nad vodou. Až se za rozbřesku dne vynoří zpovzdáli několik hlav slovanských zvědů z rákosin a rozhlédnou se po krajině, poběží úprkem ohlásit zprávu o vítězství náčelníkovi zálohy; stojí s jízdou za jezerem. To si pak dojdou pro všechna ta kopí, zbroje, přilbice, čabraky, meče a řemeny bez prolití krve v noci v pasti uvízlé…

Svatko se smál, když kdosi z jeho jezdců nazval plonskou hlásku bludičkou:

„Ti tam,“ máchl s úsměvem rukou ukazuje za Labe, „od hlásky neustoupí! Obléhací stroje postaví, berany na kolech, želvy, ohromné praky, ohňové věže a skorpiony, aby se jí zmocnili a napravili dnešní pohromu vítězstvím, a teprve pak poznají, s kým bojují…!“

Dvě hodiny dále odtud na východ bylo ležení Měčislavovo, který netrpělivě čekal na zprávy. Kníže bděl po celou noc ve stanu; pojednou cítil blízkost člověka, kterého neviděl přicházet. Jako by se ho dotkl paprsek myšlenky. Cítil teď, že se zezadu na něho upřel pohled nevýslovně přilnavý, stupňující se a neodbytný, který ho tíhou soustředění ochromoval; byl nejistý, silná jeho vůle vyprchávala, krev se hromadila v hlavě a kolem srdce. Otočil se. Byl to vojín, který sotva měl kdy, aby nenápadně sklopil oči z jeho postavy na opěradlo křesla, a zdálo se mu, že je to muž, kterého již častěji přistihl s týmž výrazem v očích.

Zahleděl se mu do tváří a neušlo mu, že náhle zčervenaly; co chce ten člověk? Je to pohled oddanosti, nebo číhající nenávist? Postoupil o dva kroky vpřed, jako by mířil ke krbu, kde hořely velké kusy rozsekaných kmenů, aby ho zmátl, obrátil se s nečekanou prudkostí, až se mu palaš na koženém pasu kolem boků visící roztočil, vyrazil do výšky a zadrnčel o kamennou obrubu širokého krbu.

Stál teď tváří v tvář vytrvalému průvodci, který poděšeně uskočil. Kníže drsně pozdvihl jeho skloněnou hlavu, přidržel ji pod bradou a zabodl se mu do očí; stáli oba proti sobě vypjatě, vyzývavě, s hrudí mocně se zdvíhající a mlčky. Velitelovým obličejem přešla chmura; pustil bradu z pevného stisku, sklonil se k vojínovi a prohlížel si ho, nevynechávaje očima jediného záhybu suknice a náprsního krunýře. Odstoupil od něho ke stěně sroubené z mocných kmenů a pokryté medvědími kožišinami kolem dokola, obešel ho znovu, měře si zezadu jeho ramena a boky, a rty se zkřivily.

„Zdeslave!“

Vojín se obrátil zděšeně a sklonil hlavu. Závora u dveří se pohnula, na prahu stanula stráž s krátkým mečem v kožené pochvě za širokým pásem. Kovové ozdoby kabátce zahaleného nárameníky, které splývaly od podbradku řadou železných a hustých kroužků, se rozzvučely a zaplály odleskem plným žárem plápolajícího ohně.

Kníže hnětl slova mezi zuby.

„Nevpustíš sem teď nikoho. Rozumíš? Do družiny přijdu později, ať čekají, dost medoviny mají na stolech!“

Stráž vyrazila pravou nohu dopředu na znamení, že rozuměla, zdvihla ruku a otočila se ve dveřích, zavřevši za sebou závoru. Bylo slyšet její kroky, jimiž přecházela zase před stanem. Vojín, který vše sledoval očima plnýma úzkosti, pohlížel nyní upřeným, oddaným zrakem na velitele; jeho chování vzbudilo v něm obavy.

„Jak se jmenuješ?“

„Milivoj, můj pane.“

„Zachytil jsi tehdy u Borkova, snad ty v svém štítu šíp mně určený? Je to ten tvůj štít tady nad ložem?“

„Je můj, pane. Byl jsem to já.“

„A u Bukoviny – to ty jsi zezadu počal dorážet na kance, když se mi dřevce zlomilo?“

„Ano, pane!“

„A myslíš, že bych se byl sám neubránil?“ zasmál se kníže pohrdavě.

„Bez kopí?“

„Což jsem neměl nůž?“

„Měl jsi, pane. Ale což není mou povinností bránit pána?“

„Je – někdy. Jsem však silnější než ty.“

„Vím to. Nezneuctil jsem tě, nechtěl jsem tě zneuctít. Vím, že kníže musí ukázat lidu někdy statečnost a sílu, ale ty, pane, vysazuješ život častěji, než je třeba, aby v tobě vojný lid svého pána viděl…,“ a vojín sehnul pokorně záda, zkříživ ruce na prsou.

„Na svůj úkol jsi snad poněkud slabý, Milivoji,“ prohodil kníže smířlivěji. „Neptal jsi se nikdy, je-li mi to milé…“

„Chtěl jsem někdy odměnu za své věrné služby, pane?“

„Odměnu jsi nechtěl nijakou, pravda, ani díky jsi ode mě neslyšel… Ale není ctí být chráněn slabším. Je mi, jako by mě chtěly – ženy chránit, podceňujíce mou sílu.“ Kníže vypukl ve smích, který vojína mrazil až v kostech. Povšiml si též, s jakým posměškem mluvil o ženách, a lehce se zachvěl.

„Záleží na tom, kdo nás zachránil, šlo-li o život?“

„Proč se ptáš?“ zasmál se kníže. „Podej mi číši! Nikoli, dej sem dvě.“

Vojín se zarazil, upřev pohled na pána, který učinil pohyb, jako by chtěl usednout na lehátko, ale prudce se obrátiv a sevřev ho v pase, ukázal mu dravčí, jako slonovina lesklý chrup:

„Tak, vojíne, tys Milivoj?“ a kníže se rozesmál plným obličejem, oči sršely blesky.

Vojín sklopil oči pod velitelovým pohledem a neodpovídal.

„Mlčíš? Bojíš se? Odpovím za tebe!“

Kníže strhl prudkým pohybem vojínovo kožené záhlaví, uchopil levicí obě ruce, které se pokusily o obranu, přetrhal nárameníky, jejichž přezky a řemeny zapraskaly a svezly se z ramenou, a teď už zbývaly na prsou jen kožené pláty, pod nimiž se hruď napadeného bouřně vzdouvala. Odtrhl je od náplecníků a obnažil tělo zakryté krátkou plátěnou halenou, která nemohla již utajovat kypící, bujné tvary. Stála před ním žena v oslnivé bělosti svůdného mládí. Zkřížila ruce na ňadrech, pokoušela se chránit jejich nedotčenou panenskost a oči jí zvlhly.

Kníže ji pozoroval s úžasem. Po ňadrech jí splývaly řady spájených kroužků, které se odrážely od měkkosti dívčí pleti. Všiml si dobře i naběhlých, krví zrudlých pruhů v místech, kde se ženskému tělu nezvyklé tvrdé řemeny do něho zařezávaly. Ruce vězely ještě v tuhých loketnicích, nohy ve vojenských kožených holeních a střevících. Stála před ním jako vojín po bitvě, jako žebračka v železných cárech. Sklonil se k ní a přitáhl ji k sobě k lehátku, kde jí pomáhal při rozplétání řemínků, které spínaly její lýtka.

Vrhla se k jeho kolenům a objala je v přerývaném pláči. Zdvihl ji k sobě a donutil ji, aby se posadila. Dívala se na něho s nedůvěřivou bázní, každý pohyb ji lekal. Rozepjal přezky na šíji, a uvolněné pláty tvrdé kůže, spojující náplecníky s nárameníky, se svezly po jejím těle s řinkotem na zem.

„Není ti nyní trochu volněji… Milivoji?“ ptal se vesele, aby ji povzbudil. Vstal, sňal ze stěny medvědí kůži a zahalil jí tělo. Chopila se vděčně jeho velkomyslnosti, a schoulivši se do srsti, jako by jí byla zima, přidržovala na prsou oba konce velké kožišiny přes sebe složené. Neušlo jí, jak rychle a těžce oddychoval. Byl pobouřen její krásou a nečekaným rozluštěním záhady.

„A jak se jmenuješ teď, když už vím, co jsi?“

Usmála se zarděle, a nepozdvihnuvši hlavy, stočila zrak mžikem do koutků, aby toho nepozoroval, ale knížeti to neušlo.

„Jak ti říkají?“

„Miliba, pane.“

„Hezké jméno. Jsi lutická?“

„Jsem, pane.“

„Jak jsi se dostala do mé družiny? Ví někdo, že jsi žena…? Přišla jsi sem snad za nějakým… ženichem?“ vyzvídal kníže, pomáhaje jí, aby si mohla rozepnout obuv a koženice.

Pohleděla mu do očí s tichou výčitkou. Na jejím těle nebylo už jediné součástky vojenského oděvu, seděla na odpočívadle hustě vystlaném drahými kožišinami a čekala, jak o ní rozhodne.

„Jako holubice tu sedíš, zima ti není? Přikryj se, Milibo!“ Nalil do dvou pohárů medoviny a podal jí jeden s knížecím znakem. Vzala jej do ruky a dívala se na štít břevnem rozpůlený, v jehož jednom poli byla loď a v druhém tři napjaté luky s toulci. Bylo zřejmo, že si teprve počíná uvědomovat, kde je a co se s ní děje. Dotkla se jeho číše, kterou pozdvihl, a napila se.

Oči jí zaplály. Nepustila pohár, jako by se ještě chtěla napíti. Kníže ji povzbudil, dotknuv se číší okraje jejího poháru.

„Napij se ještě jednou, ale pro ženy dvojí doušek stačí, Milibo.“

„Jak krásně zní to jméno z tvých úst… Neslyšela jsem je ještě od nikoho tak sladce vyslovit… už několik let a zim mě tak nikdo neoslovoval.“

„Proč?“

„Od té doby, co Dánové přepadli naše sídliště u moře a matka se mnou uprchla. Neměla ani kdy, aby u mohyl rozdělala pohřební oheň… Musela nechat ležet otcovu mrtvolu v písku a uprchla se mnou v náruči.“

„To Obodriti byli pomocníky Dánů, či Frankové?“

„Nevím; byla jsem malá, nerozuměla jsem tehdy ještě ničemu. Když matka zemřela, ujali se mne sousedé na Roztocích a starali se o mne několik zim…“

„A jak jsi přišla ke mně?“

„Tvůj lid vyplenil a vyvraždil naše hradiště Popelany…“

„Popelany? Tys tedy z lutického kmene Vlticů?“ zeptal se kníže a jeho tvář se zachmuřila. Hleděla na něho úkosem s obavou, jak povstal a počal rychlými kroky přecházeti stanem.

„Tys mi tedy také přísahala pomstu? Proto jsi se vloudila do mého vojska?“ Odmlčel se, jeho hlas potemněl. „Oblec se rychle! Co nevidět tu mohou být již zvědové, svítá…“

Rozhrnul závěs nad vchodem, a přehodiv jej za sebou, aby do stanu vidět nebylo, stál v malém přístěnku, který tvořil otevřenou předsíň a kde na zemi bylo nastláno chvojí. Stan byl postaven na strmém břehu, pod kterým uplouvaly tiché proudy řeky. Zdaleka doléhal až sem hukot slábnoucího mořského příboje, ale kraj byl zahalen v neproniknutelnou tmu. Nikde neplápolal jediný oheň, jak to včera svému lidu nařídil. Stráž přecházela před stanem a zastavila se v údivu, spatřivši knížete. Rozhodl se, že odejde stranou, kdyby snad Miliba chtěla nepozorovaně utéci.

„Milivoje pusť, kdyby chtěl odejít, odpočívá. Kde je jeho četa?“ Slyšela zcela zřetelně jeho hlas, když mluvil se stráží. Naslouchajíc horečně hlasu, který se vzdaloval, vymrštila se prudce a sáhla do kabátce, kde měla zašitu malou nádobku z rokle. Ruce se jí třásly, když se snažila nitě zuby překousat. Zachvěla se, kníže může být ihned zpět a nesmí ji uvidět; domníval by se jistě, že ho chce otrávit.

„Bývá vždy v první četě,“ odpovídala stráž, „za tvým stanem, pane!“ Podle toho, jak se hlas tišil a sílil, mohla usoudit, že se obrací a na kterou stranu mluví. To stráž ukazovala právě rukou nazad a rozpažila pravici; levice držela kopí vysoko pod dlouhým, ostrým a lesklým hrotem, a jeho násada byla opřena o levou nohu, kam až dopadal řemen vprostřed vbitý a určený k vrhání kopí na dálku; tak rozmlouvávali vojíni s velitelem.

Miliba natrhla kabát, třesoucí se rukou vyňala nádobku, přitiskla ji na srdce a rychle vylila obsah do knížecího poháru. Vydechla ulehčeně; uvidí, zda jí lektvar kouzelnice pomůže dosíci štěstí. Ani pospíchat tolik nemusela, kníže zašel dále do tábora.

Ležení spalo, jenom ojedinělé stráže procházely mezi skupinami; vojíni spali tvrdě na písčité půdě, jsouce přikryti houněmi a plášti, pod hlavou majíce nahrabanou zem, listí, prkna, rance zásob z poslední kořisti, koňská sedla a kupy požatých trav. Na obzoru se ukázal táhlý světlý pruh, který hrál do modra, mořský závan chladil rozpálené čelo. Kníže se vracel ke stanu. Ani nebyl zvědav, co dělá Miliba. Bude nejlépe, odejde-li sama. Mlčela, když ji usvědčil. Pomstu berou na svých nepřátelích Vltici všichni, muži jako ženy, ani ta nebude výjimkou. Proto se mu chtěla vloudit do přízně, zjednat si zásluhy předstíráním jeho ochrany. Snad již bude hotova se strojením.

Vstoupil do stanu; Miliba seděla za stolem s rukama na prsou zkříženýma, i ve spánku svírala přehozený kožich, který ji hřál. Zachvěla se, když vstoupil, vymrštila se zděšeně a utkvěla na něm očima, uvědomujíc si, kde je a co se stalo. Zhasil louče, aby se mohla obléci, ale Miliba se k tomu neměla.

„Myslil jsem, že použiješ příležitosti a uprchneš, víš-li, že znám účel, pro který jsi sem přišla. Jdi v pokoji, Milibo, vrať se k svým, nikdo ti neublíží, a měj můj dík za to, že jsi se nezištně pro mne, pokud vím jenom sám, třikrát obětovala a nasadila útlý svůj život k mé záchraně. Děkuji ti, Milibo, příště dbej vlastního blaha.“

Kníže uchopil číši a naráz ji vyprázdnil; Miliba ho pozorovala s tlukoucím srdcem, div nevykřikla štěstím, když kladl prázdnou číši na stůl. Snad si neuvědomil ani podivnou příchuť nápoje v rozechvění chvíle, kdy čekal důležité zprávy, a ani se po ní neobrátil. Musela proto potlačit bouři svého nitra, aby mu mohla odpovědět.

„Kníže bere svobodně, zač jiný dary dávat musí… Viking Sotar za peníz mě najímal a třetí díl kořisti ve službách krále Knuta sliboval – a já šla v přestrojení k tobě bez nároků na odměnu, a ty mě odmítáš!“

„Jsi vltická,“ zahučel kníže do tmy proti ní. „Jsi příliš hezká, škoda by bylo dát tě nakonec taky rozdupat býky za zradu!“

„Co našich žen v cizích službách bojovalo slavně a podíl mělo na vítězství – Danica, Višna, Jiskra a tolik jiných… Proč odmítáš?“

„U těch tam, Dánů, mužů šetří; málo jich, a proto jim ženy jsou vítány. My, Slované, dost mužů máme a rádi sami vítězíme; je nás jako mračna kobylek, když se ze stepí snesou na úrodu. Je tebe škoda, Milibo, a škoda prsou tvých pro chladné kopí. Až nás vyštvou na moře a zem nám vezmou – nu pak na vás taky jednou dojde snad. Dnes, Milibo, dnes mi není třeba vojenek ani podnáčelnic s mým znakem na štítech. Jdi domů, je ještě čas, cesty jsou dosud zcela bezpečné.“

„Spánek jsem ti vzala a tebe čeká práce s úsvitem… Cos jiného jsem ti chtěla dát… Od poslů si zítra ani uši neodpočinou, až začnou chodit z Pomořan, Polska, Branibor a Čech. Neodháněj, věrných je vždy nedostatek, a já snad ti ještě víc než věrnost budu moci dokázat…“

Kníže se zastavil. Položil pevnou svoji ruku na její rameno a svíral je v myšlenkách. Tiskl vazivo, přejížděl oblý kloub, do vlasů rukou zajel, jako by nebyl s to polaskat hladivým dotekem tvář oddané bytosti. Chvěl se, zápasil sám se sebou a jenom tma bránila, že neviděla jeho chmury. Vojenský život ho nenaučil svodům; vyrůstal v území, kde se stále bojovalo a láska rvala na chvíli násilím na lodi, v hořícím stavení, v lese nebo na poli. Obrátil se rychle po dveřích, když uslyšel hlas stráže, která bránila někomu vstoupit.

Ukázal Milibě rukou na kout krytý závěsy a otevřel závoru. Stráž stála před dveřmi rozkročená s kopím napříč nad koleny drženým. Zdeslav ustoupil a vzdal čest veliteli, příchozí se uklonil k zemi. Pokynul mu rukou, aby vešel, stráž přinesla čerstvou louč. Posel se kvapně rozhlédl, utkvěl zrakem na strhané zbroji ležící po zemi a na lůžku, a vyčkal, až se dveře zavřely.

„Obodrité pobrali svůj majetek a narychlo opustili sídla, pane. Budou prý zase válčit proti nám se Sasy a Dány… Veleti a Strelané zapálili jejich vesnice a hrady, viděl jsem je hořet na obzoru dva dny. V Zálabí se kmeny rychle vyzbrojují, povede je Zgod s Lubošem. Všade projíždějí jezdci usedlostmi s válečnými věnci na žerdích, před branami hoří smolné víchy. Starostové nařídili, aby se na vozy a na lodi naložily všechny potraviny, nářadí a píce…“

„Koní bude dost?“

„Havolané a na Blatech loví divoká jejich stáda, bude jich více než Dánové spočítat dovedou…“

„Veleti?“ ptal se tiše kníže.

„Přísahali věrnost a spolek v posvátném háji u Lubice, dali rukojmí. Je mezi nimi i syn Vratkův a šestnáct předních starostů.“

„A zajaté Vikingy pustili?“

„Olafa, synovce krále Valdemara, vydali jako jistce mezi svými rukojmími. Je to velký úspěch, pane; zdráhali se dlouho z obavy, že se jim král za to pomstí. Jsou první na ráně! V Kolobregu mešká právě velké poselstvo krále polského a velké věci se tam připravují…“

„Vozí kameny do hradů a na lodi? Každá skuta musí mít kamene na týden. Až se šípy a kopí vymetají, zasypeme jutské písečníky z praků kamením!“

„Dovážejí prý kámen až ze Skalnatého ostrova dnem a nocí.“

„Dobře tak. My svého na valy a hráze spotřebujeme sami. Ať poznají jeho chuť na svém těle… Doboš – nic jsi o něm neslyšel?“

„Ne, pane. Vyrazili jsme od tebe spolu, ale rozešli se hned za řekou. Jeho cesta vedla k našemu moři.“

„Musí tu být už také brzy; měl kratší cestu nežli ty a v Ústí ho čekala lehká a rychlá loď…“

„Črězpjeňané chytli ditmaršského posla, když se ukrýval na ostrově Ruděnu v rákosí a vodě. Nevím, co vše od něho vyzvěděli; byl to Bodrc. Ale šibenici mu postavili před věznicí, aby mu rozvázali čelisti. Ve strachu prý všechno vyzradil.“

Kníže se usmál a vypjal hruď. Posel se opět plaše rozhlédl po jizbě a pancířových kroužcích na stole. Pohleděl významně na knížete, vyňal ze záňadří kožený váček a podal ho rychle do ruky knížeti, ten ho zastrčil pod kabátec a přehodil koženým náplecníkem.

„A to je vše?“

„Vše, můj pane.“

„Jdi ke strážím! Je tam místa dost a odpočineš si. Zítra tě zavolám!“

Posel pozdravil, vyšel ze stanu. Kníže uzavřel závory a hbitým pohybem vsunul váček do malé kovové truhly pod ložem, odhrnul závěs a sklonil se k Milibě. Pozdvihla k němu oči slzami zalité, chopila se jeho ruky, přitáhla ji rychle k ústům, a než se mohl bránit, ucítil na ní horký polibek. Pomohl jí vstát a vyvedl dovnitř. Usmívala se na něho pohledem zářícím štěstím.

„Pane! Pusť mě k Vlticům, pusť mě k mému lidu! Dokážu ti, co jiný nedokáže. Přesvědčím i váhající. A…,“ odmlčela se, vidouc stín nedůvěry na jeho tváři, „nevěříš-li mi snad ještě po všem, co o mně víš – pusť mě, pane, k Bodrcům do Zálabí. Přinesu ti zprávy, jaké nikdo jiný nedonese. Abys věřil, dej mě zmrzačit, dej mi vpálit železo do čela a na prsa, dej mi utnout ruku, prosekni mi vlastní rukou bok!“ Stála před ním hořící jako pochodeň, sálala nenávistí k nepřátelům a láskou; rozhrnula kožišinu a vyzývala ho pohledy k činu. Skočila jako litice k meči na stěně, strhla jej ze zdi a podávala mu ho.

„Neučiníš-li tak, sama na své tělo sáhnu. Snad potom mi aspoň uvěříš – když dříve věřit nemůžeš.“ Ruka se rozpřáhla a meč se již zabořil do jejího těla; kníže v poslední chvíli zadržel jeho prudkost, sevřev dívčí pravici takovou silou, že přidušeně vykřikla a sklesla k jeho nohám. Pramének krve vytryskl z rány vedené k srdci. Vrhl se k ní a přitiskl k ráně ústa, chtěje zastavit krev. Procítala zvolna k vědomí. Usmála se na něho s nevýslovnou něhou. Obličej jí zářil štěstím, ruka se po něm vztáhla, jako by ho chtěla k sobě přivinout.

Kníže hladil její paži, z čela prchly chmury nedůvěry. Objal ji a starostlivýma očima prohlížel zranění. Viděl, že krev ustává téci a jenom kolem jizvy mokvá, kde co nevidět počne zasychat.

Zdvihl ji ze země a donesl na lože její chvějící se tělo; na rtech jí hořela jiskra polibku, po tvářích mezi růžovými lístky studu probleskovala mramorová bělost panenství a nadějí. Očistil její ránu, potřel kus plátna medem a přitiskl je na tělo. Zahalil ji kožišinami, které rychle strhával z dřevěných skob mezi trámy. Neklid, který mu naplňoval prsa, ozýval se teď silněji; kde jsou zvědové od Plonského jezera, které před úplňkem rozeslal? Byli přese všechnu ostražitost lapeni nebo roztrháni vlky? Nechtěl rušit Milibu, usedl v koutě na sedlo a zabořil hlavu do dlaní.

Miliba má pravdu, je nevděčný. Dánové a Švédové si jinak cení statečnosti slovanských žen! Vltici tedy věrnost odpřisáhli, nejvzácnější rukojmí dali zástavou – i Miliba to slyšela. Má pravdu, i Rusila byla ženskou válečnicí, a jaké hrdinství kdys dokázala! Činy, za které se mužům náčelnictví dává odměnou. Pohleděl na Milibu, která se v kožišinách ztrácela až po obličej. Její oči svítí věrností a láskou. Je to malá vlčice, dcera národa, který na hranicích saských a dánských jako v tlamě pro skousnutí nepřítelem seděl a jiným býti nemohl. Vstal, přiblížil se k ní; usmála se s dětskou důvěřivostí a chtěla po něm ruce vztáhnout, když kníže sebou prudce trhl a přiskočil ke dveřím. Zdálo se mu, že poznává hlasy.

„Kníže nespal celou noc. Odpočívá, počkej, k ránu není daleko…“

Dveře se rozletěly; Miliba jedva měla čas, aby kožich stáhla nad hlavu. Kníže pokynul poslu, aby vstoupil. Vešel vysoký muž v zablácených šatech; přestrojen za děda ve lněném kabátci a lněných nohavicích nad boky stažených prozrazoval zevnějškem, kde byl. Kolena byla prodřena, nohavice až po boky byly promočeny, páchnoucí bahno lpělo ještě na oděvu, rukou a ve vlasech.

„Od Plonu?“

„Ano, pane.“

„Hotovo?“

„Ne zcela, naběhli, jak sis přál, pane!“

Měčislavovi se vyjasnila tvář, úsměv pohrával od očí k ústům. Zamnul rukama a vesele jimi zatleskal.

„A kde jsou druzí dva? Myslil jsem už, že je vlci roztrhali… Tedy předvoj? Pěchota, či jízda, mluv, hořím nedočkavostí. Odkud jdou?“

„Těžká jízda, pane, dvě korouhve nebo víc, tři sta koní jich mohlo být…“

„Co – už nejsou?“ vybuchl kníže.

„Nejsou, pane; ti pak, kteří jsou, vypustí duše biskupy posvěcené do ranních mlh nad močálem.“

„Ďábel je vzal, proklatce.“

„Plížili se jako šakalové k tvrzi na jezeru. Objeli je ze všech stran, než se pustili do díla. Trnuli jsme, že je to naše poslední noc, když zamířili k nám do křoví. Zapadali příliš hluboko, vybředli zas a jeli dál, až dostali znamení, kde mají začít…“

„Tedy přece od pramene Aidory?“

„Tak jest, pane, jak jsi čekal.“

Kníže si mnul opět ruce: „Mluv, noc nečeká, musíme vyrazit, abychom smyli všechny stopy; snad jiní přijdou za nimi a můžeme je dostat také tak! Mluv.“

„Dva dny a dvě noci bude trvat jejich trápení, než zmizí pod povrchem. Můžeme jim snad jen trochu pomoci, aby se tam dříve dostali.“

„Nikdo neunikl?“

„Ani čert! Dva se doplazili zpátky k břehu, ale naši na ně čekali a hodili je zpátky. Když jsem odcházel, abych ti zprávu dal, zhotovovali naši prám. Mnoho kopí, luků a zbroje plove po vodě, budou to lovit.“

„Korouhve žádné neměli?“

„Neřekl jsem to? Jedna je zabodnuta do bahna, pro tu se půjde nejdříve.“

„Dobrá! Dostane ji ránský král Tetislav, aby sám ji donesl do Svantovítova chrámu. Kdy dojdou naši?“

„Nevím, práce do večera bude dost, nepřijde-li jim nikdo na pomoc.“

Kníže vyšel před stan a udělil stráži rozkazy; za chvíli vkročili do přístěnku podnáčelníci; rozkázal jim ihned se vydat k Plonskému jezeru.

„Silné provazy a smyčky s sebou vzít, dvě lodice na kola a dvacet nosičů!“ Podnáčelníci dali zahlaholit trubkám a tábor se rázem probudil k životu. Shledáváno nářadí, zapřažen vůz, jezdci přehazovali sedla na hřbety koní, jiní nakládali nejsilnější lýková lana, řetězy a provazy nazelenalé barvy, vojíni provlékali řemením luků a toulců hlavy, upevňovali zbraně přehozené přes záda a stavěli se do řady.

„Jak dlouho trvá cesta?“ ptal se kníže posla.

„Já potřeboval čtvrt noci v běhu, jezdci s vozem za polovinu tam dorazí; je však nutno si pospíšit, nevíme, zda do léčky nepadl jen předvoj.“

„Letem!“ vykřikl kníže ze stanu za jezdci; propustil posla s díkem a vrátil se k Milibě; její oči hořely.

„Nech mne jít s nimi, pane,“ prosila.

„Až okřeješ, má malá Vlčice, až okřeješ,“ smál se jí kníže do očí.

Miliba, rozradostněna tímto novým oslovením, vztáhla po něm bílé paže, zdvihla se z lehátka, obličej zářil nevýslovnou něhou štěstí.

Měčislav se už nebránil. Objal ji, políbil jí rámě, z něhož se svezla sobolí kožišina…

„A tvoje zranění…?“ ptal se nad jejími ústy.

„Vyléčíš je polibkem, můj pane!“

„Dětskou duši máš, pomněnky ve tvářích a moře v očích. A já tě nechal prožívat bitvy a sebe tvým tělem chránit!“

Smála se štěstím, rychle se oblékajíc do vojenského oděvu. Pomohl jí uvazovat řemení a spínat pásy, tak aby se jí přezky nezařezávaly do těla.

„Teď ti přetvářky třeba nebude, Milibo. Přilbu dostaneš a můj štít!“ Vykřikla, zdvihla ruce, přitiskla je na ústa, vrhla se před ním k zemi a dojatě objímala jeho kolena.

„Děkuji ti, pane! Nebudeš nikdy litovat, žes přijal na milost srdce, které hoří pro tebe.“ Slzy jí vstoupily do očí, nedovedla ovládnout vzrušení.

„Chci už věřit Vlticům, když tobě věřit musím…, a já ti věřím, Milibo! Slyšíš? Z úhlavního nepřítele děláš spojence – díky, Milibo!“

„Dík tobě, že mým lidem odpouštíš.“ Nyní se už ztěžka skláněla k zemi; chtěla se mu opět vrhnout k nohám, kovové součásti skřípaly, řemeny překážely pohybům. Usmála se, zatřásla hlavou, odhrnujíc vlasy, které jí zaclonily obličej, a vzpřímila tělo.

„Po dvou letech jednou zas jsem byla dívkou… Tvou, pane. Tak nezvyklým mi připadlo být zas už – jenom ženou… Vím, je válka, znám svou povinnost. Mně dostačí, že nyní…,“ a poslední slova vydechla horečně u jeho tváře, „že teď už o mé lásce víš, a ráda zahynu!“

„Se mnou budeš vždy už, Milibo, vždy blízko u mne…,“ pohladil ji po tvářích a na čelo jí vtiskl polibek. „Až odejdu ze stanu, stráž tě k tvé četě doprovodí. Buď zdráva, Milibo!“

Kníže vyšel ze stanu a vyslal na polní stezky k Ploně hlídky, které zaujaly stanoviště na pahorcích, odkud se dal přehlédnout kraj k jezeru i k moři. Nařídil pohotovost, vyskočil do sedla a vyrazil k západu. Miliba vyšla ze stanu a vyhlížela za ním. Bylo jí, jako by ji vítr za ním unášel, kus po kuse, zbroj, srdce, myšlenky a celé tělo; vzdaloval se jí, avšak ne, bylo to dlouhé lano, které se z ní rozvíjelo, byla klubkem, stále menším a menším, praporem vlajícím ve vichru a trhaným v cáry, nic tu z ní nezbude, až jí zmizí z očí.

Měčislav se hnal cvalem a zmizel v lesním porostu. Chtěl na vlastní oči uvidět past, kde uvízli vetřelci. Odmítl průvod – jak ráda by s ním byla vyjela teď Miliba. Ví však, co je její povinností. Nesmí se knížeti vtírat, aby ho neztratila!

Slunce vycházelo a vyzlatilo krajinu. Každá mez hlučela životem letních radostí, z blízkých bažin se ozýval žabí skřehot, nad loukami se míhala ve vzduchu hejna ptáků a svěží vzduch zanášel až sem od moře pachuť chaluh a slaných mořských dálek. Kůň ržál, odfrkoval, bujnou hlavou potrhával jezdcovou uzdou. Kníže ho popleskal po krku, popustil uzdu, kůň se rozletěl. Daleko za ním, u řeky stojí jeho stan, v krbu hoří oheň, kde mu kuchař vařil jídlo. Oheň dodával dívčímu tělu tolik přirozené, zdravé barvy, tolik krve – a Miliba byla bledá a chvěla se úzkostí…

Měčislav nemohl na ni nevzpomínat; překvapila ho ta malá Vlčice, milá a dobrá Miliba. Připoutává se k němu jako úponkovitá rostlina, a snad si ani neuvědomuje, co je všechny čeká. Pošle ji daleko, za Kolobreg, aby jí ušetřil. Nepřijme její oběť!

Přes vysoké kupy rozbujelého křoví, vykotlaný pařez, příkop a kaluže skokem se hnal vpřed odpočatý kůň pro svou rychlost právem nazvaný Blesk. Zdaleka spatřil návrší s pěti mohutnými stromy; ach, mohyla, pamětník starých dob, také čeká na odvetu – pomyslil si kníže. Byli tu před dvěma lidskými věky pochováni v boji padlí hrdinové, které Sas nedovolil po deset let pohřbít s válečnými poctami. Kněží s kříži v ruce pronesli nad nimi kletby, na pospas vlkům a supům měly být jejich mrtvoly vydány, jak mu vypravoval děd, ale když setřásli saské jho a na padlé hrdiny si museli vzpomenout, našli jejich těla zvěří nedotčená a trávou zarostlá. Vystrojili jim tryznu a pochovali je, jak sluší hrdinům, mohylu nasypali a zasadili stromy, které dnes už trčí do oblak.

Hromada kamení, přes kterou se teď kůň skokem přenesl, kdož ví, jaký kdys tu stával val a hrad. Ale jistě i tu všude tekla krev a – znova poteče. Kníže stiskl koňovy slabiny; v ranních parách v dálce vidí černé obrysy a zdi hradu. Je to Prěslav, starý hrad tolikrát dobývaný, stojící podnes jako věčnosti navzdory, o něco vpravo Ratibor a na jezeře nedobytná Plona. Myšlenky knížete se vracely do minulosti sto let pohřbené, když projížděl krajinou, kde se začaly boje nejdříve.

* * *

Hrdý Měčislav se nezklamal v svých předpokladech; byla to jeho lest a jeho vítězství. Stalo se tak, jak předvídal v září roku 1155, když na Plonském jezeře v močálu nedaleko břehu oklamal nastraženou tvrzí dvě setniny jízdy, zahubil je bez boje a do tábora byl potom na ramenech vojska donesen. Viděl ve snách vše, co mu pak hlásili jeho zvědové, a proto dnes s takovou zbožností šel se poklonit Porenovi, který lid ochránil a vítězství mu přál, a dary nemalé to byly a božstvu se v nich jistě zalíbilo: kromě zbraní a šperků i pozlacený meč náčelníkův. Poděliv lid zbraněmi a brněním, poslal do Orekondy Svantovítovi deset koní, které se lidu podařilo z bařin zachránit, i spoutané zajatce.

Hrdinova smrt

Jako když vítr prudce nad polem zaduje a náhle se ztiší… Proso stálo ještě na polích a na lesní mýtině, klasy se ohýbaly, koruny olší, jilmů a bříz šuměly. Letní dusno věstilo v daleku bouři, ale bouře se přižene až sem a srovná se zemí všechny zemnice, lidské chatrče slámou nad jamami pokryté, pokosí úrodu, na kterou čekalo tolik hladových úst, vyrve kmeny z kořenů, ve skučícím vichru se ozve pláč sirot. Vlny na jezerech se nadouvaly jako pod neviditelnými šlehy bičů, kterými mávají ve vzduchu zlí běsové.

Houf dolenských jezdců, soudíc podle jejich našedlých halen a prutově tenkých kopí, jejichž dlouhé hroty se zableskly v záři slunce, proletěl polem; bylo slyšet, jak nohy koní rozrážejí vodu jezera, do něhož zapadli s jezdci sehnutými nad hřívami. Od východu se blížil hnědý kotouč prachu; děs nejistoty zachvátil zvěř, poplašené stádo divokých stepních koní se hnalo na sever, jsouc pronásledováno jezdci se smyčkami na konci dlouhých provazů u sedla. Po nekonečných pláních rozsáhlé slovanské nížiny honí teď lovci koně, kterých bude potřebí pro válku.

Svoboda! Volnost! Lze si nyní dojít pro všechno, co bylo kdysi lidu odňato: pro daně surově vybrané s pomocí ozbrojenců, výpalné a desátky, výkupné i pokuty, pro všechny bečky medu a vína, olej a vosk, zrní a kožišiny, koně a oves, zbraně a drahé kamení. Všechny cesty jsou nyní svobodny, výběrčí, poslové a misionáři prchají ze země v divém zmatku, je nutno denně prohlížet stodoly a stohy, zda se někde neukrývají přes den, aby zachránili životy.

Lupičství se stává volnou živností. Ze všech skalních děr, bradel a výmolů pobřeží, kam jenom za bezvětří a odlivu lodi s plavci na dně skrčenými mohly podplouvat, vyjely teď na moře rychlé lodice pirátů všech národností – běda kupcům! Jsou lačni kořisti jako krve všichni, kdo se museli v míru skrývat před knížecími korouhvemi a dánskými stihači. Všechny úmluvy, přátelské svazky a výsady jsou zrušeny; ďáblové je odnesou za Labe se všemi kletbami vyráženými hrdly umírajících. Úcta k mezinárodním závazkům by byla zbabělostí, když sám veliký Svantovít vyhlásil válku.

Za Labem se shromažďují tlupy vojsk, válečný lid se sbíhá do tvrzí, které mohou očekávat útok nejdříve. Srdce bijí na poplach na hranicích jako zvony rozhoupané při požáru. Utiskovatelé, kořistníci a tyrani vyklidili zemi jako na povel, mniši a kněží opevňují kostely a dvorce; jen nemnohým se podařilo uniknout do bezpečí. V Ratiboři, Lubově, Bukovci a Starigradu budou odrážet útoky oblehatelů a čekají na pomoc, kterou jim zvědové hlásili.

Ze všech očí sálá touha po pomstě; tváře hoří, lidu navyklému klidné práci vjela horečka do svalů, není kdy spát a zahálet, ukonejšovat plačící děti. Všichni pobíhají a pracují, starci, odrostlé děti i ženy. Kožišiny a tkaniny, spony a náhrdelníky z mušlí, díže a stavy, zbraně a houně, rybářské sítě a luky se snášejí z úkrytů na sáně a lodice; muži opravují sudlice, kladiva, nože, meče, kopí a štíty. Rovné větve jedlí a buků se ořezávají a ohlazují, bylinářka svařuje jed na ohništi, zítra se jím budou potírati hroty úzkých šípů. Píce se ukryje v jamách pod zemí vyhloubených ve svahu, otvory se přikryjí kamenem a trávou. Už včera vykopali několik jam a rozdělali v nich ohně, aby se hlína vypálila, zbavila vlhka a slepila po stěnách.

Ocílky neměly nikdy předtím tolik práce; po celé dědině bylo slyšet od rána do večera křesání, děti sháněly troud po všech cestách, polích a mezích. Klěti, gumna, ovíny, odriny a sýpky se pojednou vyprázdnily. Zásoby, které umožní vesničanům, aby daleko na východě přečkali válku, ukládají se do košatin, hliněných a dřevěných nádob. Je třeba vzít s sebou i nějaký ten drab, aby v čas potřeby bylo lze se po něm dostat na stromy a rozhlédnout se po krajině, nehrozí-li nebezpečí. Dívky a ženy mají na hrdle, v zápěstí, ve vlasech i za pasem všechnu svoji pýchu, náramky, náhrdelníky, bronzové kruhy, přívěsky a plíšky, závity, hřebeny a přezkami zdobené stužky, jaké navlékají o postřižinách či o jiných slavnostech, muži připínají ke koženým pásům nože, váčky s pazourkem, sírou a troudem, ocílky a břitvy.

I vesnice Rozgard je připravena k útěku a zachvácena horečkou války. Nepřijeli sem ještě knížecí korouhevníci, jenom jezdci s víchy a slaměnými věnci na kopích projeli s křikem včera návsí, aby svolali vojsko a aby se ženy s rodinami mohly dopravit do bezpečí. Odejdou, až všichni muži budou muset odejít k seřadištím za svatoháji, a muži je doprovodí k řece Stěpenici, odkud již znají cestu k velkým jezerům kolem Zvěřína.

Zatím čekají s bušícími srdci, až od západu uvidí vzplanout hranice; potom vyrazí třebas v noci, bude-li naspěch; zatím bloudí kolem kolib a zemnic, loučí se se síňkou, jizbou a pritvorem, které bude nutno opustit snad navždycky. Zatím jdou k blízkým mohylám, aby si vyprosili pomoc zemřelých. Kdož ví, zda uvidí kdy v životě opět Trigorky, které o výročí zdobívali březovým listím, větévkami rozmarýnu a lučním kvítím. Bude jim potřebí jejich požehnání a souhlasu.

„Co je tam na svahu?“ zvolal Vorna; vesničané se otáčeli rozčileně udaným směrem.

„Sasové, Sasové!“ rozlehlo se všemi ústy najednou. Ženy a děti se daly na útěk k domovům, muži doběhli pro zbraně a koně. Vzduchem zasvištěl šíp, zabodl se do země.

„To je ze stroje!“ zvolal zkušený Pritula.

V největším spěchu nasedali muži do sedel, mnohý se vhoupl na koně bez sedla. Nepřítel opakoval útok a blížil se prudkým náběhem ke vsi; zastavili na okamžik, bylo vidět, jak napínají luky a sahají po toulcích. Hned potom zasvištěl nad jejich hlavami roj šípů; zasekly se do stěn hlínou omítnutých, do země a do kolu stojícího uprostřed návsi. Jeden jezdec pustil uzdy a svezl se z koně na zemi. Nebylo času, aby se nad ním sklonili a pomohli mu; šíp utkvěl mu v rameni, tělo zraněného dopadlo tak nešťastně, že se mu střela zaryla do těla ještě hlouběji a její prut se zlomil.

Teprve potom se ozval výkřik bolesti; dvě ženy, nedbajíce nebezpečí, k němu přiběhly a vlekly ho do nejbližší chatrče.

Jezdci se přiblížili k potoku a opětovali útok: bystré oči mužů zahlédly pod svahem několik vozů, ukrytých v nízkém podrostu.

„Šli si k nám pro píci,“ zvolal Pritula, „mají jí dostat tolik, aby jim napříště zašla chuť nás přepadat!“ Zasmál se a vrhl oštěpem; za potokem zaječel vojín, který dostal ránu naplno do prsou.

Muži se skrčili za olším a vrbinami a počali metati na útočníky kameny; bylo škoda šípů, nepřítel jich vystřílí dost; sesbírají je, jejich šípy šetřit nebudou. Však zůstane v hrotech ještě dost jedu. Pokřikovali na sebe, vyzývali se potupnými jmény, a zase vyletěly šípy naprázdno.

Obránců bylo málo, nebylo lze pomýšlet na útok, když nepřátelé měli trojnásobnou převahu; dobře ještě, že se několik mužů rozjelo do sousedních vsí pro pomoc, která zanedlouho dorazí. Útok střídal útok, bitevní řady nezměnily místa.

„Pojď sem, lupiči, neboj se! Nevidíš, že je nás na vás málo? Takovými jste vy všichni, němí, hrdiny? Nač čekáte, zbabělci? Kdo z vás se mi postaví?“

Drsné zaklení bylo odpovědí vyzývajícímu, po němž prorazilo vzduch několik dlouhých kopí. Bylo vidět, jak dávají znamení oddílu, který zůstal u vozů jako ochrana a nástraha. Bylo by chybou čekat na posilu; od vozů se sem hnal houfec jezdců s dřevci připravenými k vrhu.

„Na muže!“ zavelel osmahlý, statný válečník a vrhl se do potoka. Ostatní se vyřítili z olšin a zákrytů na Sasy, tito na okamžik zaváhali. Skočili na útočníky jako dravé šelmy, škrtili je, zahryzávali se jim do krků, drtili a zaléhali je vahou těl; ruce se snažily zbavit se odpůrce, který je svíral, z obou řad se utvořila klubka; váleli se po zemi, vstávali, mávali krátkými meči a vráželi je do sebe; kdo se zbavil odpůrce, přiskočil k druhému na pomoc. Sráželi se a byli sráženi, vstávali znovu zaliti krví s pěnou u úst, ráz na ráz, rána na ránu, a když přicválali vozatajci, leželo dvacet Sasů na zemi a svíjelo se v křečích smrti.

Posila měla nových dvanáct mužů neznavených bojem; nebylo lze pomýšlet na další zápas. Také ze slovanských bojovníků bylo již několik z boje vyřaděno, zbytek nestačil, aby se ubránil. Chtěli již uskočit přes potok do úkrytů, když zaslechli dusot koní, frčení a válečný pokřik.

„Kníže Vratislav a Pribyslav je tu!“ Pritula, krvácející po těle, vyrazil ze sebe poslední výkřik radosti; chtěl ještě povstat jim na počest, ale svalil se bezvládně na zem, tělo několikrát sebou zaškubalo a pak ho natáhla smrt pod svahem; sjel hlavou do potoka, kde zůstal nehybně ležet.

Vratislav a jeho bratr se vrhli s čerstvými silami a s houfem vyzkoušených vojínů do půtky, která se začínala nanovo. Kněžic vyrazil střemhlav proti zástupu Sasů, kteří stáli proti němu v hustém, sraženém šiku s namířenými kopími; několik lučištníků stojících uprostřed zdvihlo tětivy a vystřelilo proti kněžici. Jeho záhuba byla neodvratna; skrčil se v sedle, šípy proletěly mu nad hlavou, dva se zabodly do krku koně, který zařičel a zběsile vyskočil předníma nohama do výšky. Vratislav se stěží udržel v sedle.

„Zpátky, pane!“ zavelel Tomislav, jehož ochraně byl svěřen kněžicův život. Přiskočil ke svěřenci, vytrhl šípy z koňova těla, strhl jeho uzdu a přitáhl ji k sobě. Vratislav se vzepřel, vrazil ostruhy koni do slabin a pokoušel se mu vyrvat uzdu. Zatím ho obstoupila jeho družina a chránila ho hradbou těl. Kůň Pribyslavův, před nedávnem zkrocený a válečné vřavě nezvyklý, se splašil, zakousl se do udidla a pádil přes potok; prudké odrazy jeho kopyt vyrážely mračna písku a prachu.

Bitva zuřila, praskot dřevců, chrapot smrti, těžké rány zvonících čepelí, křik a povely plnily vzduch; už pracovaly meče a kopí, síla svalů, tíha těl. Ranění se svíjeli po zemi a rozzuření zápasníci přes ně klopýtali, nejeden byl dobit ranou jinému určenou. Hlouček s Vratislavem uprostřed vrazil mezi ně; knížecí syn se znovu pokusil o výpad. Podařilo se mu vyprostit z ruky ochráncovy, uchopil opět uzdu a bez ohledu na to, že byl stísněn a nemohl volně vyrazit, bez ohledu na zraněného koně, který již klesal, a na výstrahy Tomislavovy popohnal koně a způsobil zmatek ve sraženém hloučku.

Koně se prudce obrátili, vráželi do sebe, vyhazovali a bili se nohama, přískokem ze strany podráželi nejbližšího a jezdci ztráceli rovnováhu. Zmatek, stupňovaný pobízením a výkřiky, ranami a ržáním koní pojednou ustal; Vratislavův kůň se s široce vypoulenýma očima v šílené úzkosti zapotácel. Rozkročil nohy do široka, aby se udržel nad zemí, hledal oporu, chvěl se, pot mu pokryl slabiny. Tomislav viděl, že se hlouček počal rozestupovat; jezdci vyráželi, každý na svou pěst, na všechny strany, jen kněžicův kůň tu stál jako přimražen, jeho jezdec byl neodvratně ztracen; již přiskočili k němu dva saští vojáci a namířili na něho kopí. Tomislav vrazil mezi ně, srazil jednoho ranou meče, druhého povalil koněm a velitelským hlasem zařval na kněžice:

„Ke mně! Jménem Niklotovým!“

Knížecí družina nepotřebovala v určitých chvílích rozkazů. Přizpůsobovala se vždy okamžiku a nastalým změnám; vidouc, že se kůň co nevidět zhroutí, vyrazila vpřed, aby zaměstnala odpůrce a oddělila ho od kněžice. Ještě jednou zamával Vratislav mečem a sklál jezdce, který se po něm rozehnal, ale vtom se jeho kůň již svalil. Tomislav seskočil z koně, pomohl mu naskočit do sedla svého koně, a postaviv se před pána, rozdával mečem rány na všechny strany jako ďábel. Vida, že kněžic nechce opustit bojiště, obrátil se bleskem, udeřil koně plochým mečem, až zařičel, a vzkřikl na něho.

Kůň se vzepjal, postavil se na zadní nohy, máchaje předníma do vzduchu, a vyrazil kupředu. Jedním skokem se přenesl přes potok a uháněl tryskem přes keře, strouhy, mohyly a kaluže k domovu. Vratislav ještě zahlédl, jak Tomislav po ráně, kterou koni zasadil, se otočil k dotírajícímu Sasovi a začal se ohánět mečem, jako by si chtěl kolem těla zhotoviti neproniknutelnou mříži ostřím meče opisujícího tisíceré kruhy a předivo z ran stále doplňovaných; čepel pracovala jako člunek tkalcovského stavu, nebylo lze se mu přiblížit, dokud několik kopí současně vržených neučinilo konec jeho životu.

Ležel na zemi smrtelně zraněn a ještě třímal v ruce meč; Sasové se ani teď neodvažovali k němu přiblížit; žasli nad divokou statečností slovanského vojína, který je převyšoval postavou a silou. Ležel, bezmocně se zmítal ve smrtelném zápase na zemi, a zdálo se, že i smrt má s ním co dělat, než ho zdolá. Vratislavův kůň se vzdaloval dlouhými skoky bojišti; za ním se hnal vojín, který zaskočil na místo Tomislava, když se zřítil k zemi. Napjal síly, aby kněžice dohonil; Vratislav ho asi nepoznával; domníval se, že je to Sas, proto tasil meč, aby se bránil, ale to již oba jezdci mizeli za obzorem a na bojišti nebylo kdy je sledovat.

Teprve nyní bylo lze zvolna ustupovat; čelem proti nepříteli ustupoval muž za mužem krok za krokem k potoku a ukryl se v zákrytu, odkud vyrazil. Břeh a pole za ním bylo pokryto padesáti padlými obou stran. Zásoby šípů byly vyčerpány, meče a kopí zlámány; mezi padlými ležely zdechliny koní s kopyty vzhůru a zpocení, vyčerpaní muži stírali z těl řinoucí se krev. Leželi proti sobě ve střehu v nesmluveném příměří, číhajíce připraveni, kdyby nepřítel zas zaútočil.

Dusivý kouř se táhl nad polem, vítr ho zanášel k potoku. Hořel dřevěný kostelík, na který starci, ženy a děti podnikli po přepadu útok. Čoud ohořelých dřev bylo cítit až sem, kde z nahodilé srážky došlo k bitvě, která mohla povzbudit bojechtivost Sasů, kdyby se jim podařilo vrátiti se domů. Proto je také Slované nespouštěli z očí a každý, kdo se pokusil odplazit k vozům, byl zasypán deštěm šípů, kterých tu byla hojnost po ruce.

Doboj, který nastoupil po Pritulovi v čelo obránců, držel se na místě, jsa připraven podniknout nový přepad v noci, kdyby jim nepřišla posila. Řada vozů daleko odtud pod návrším stála již sama za to, aby se jí zmocnili; potřebují nyní každého vozidla, mají-li naložit majetek a zásoby před odchodem z vesnice.

Doboj soudil správně, že knížecí synové dorazí brzo k otci, a ten přispěchá na pomoc a zabrání vetřelcům, aby se nevrátili a neukázali, jak málo jsou Slované zabezpečeni a jak je lze lehce pobíjet po vesnicích, dříve než se shromáždí do větších bitevních šiků. Nesmějí odtud odejít děj se co děj, i kdyby všichni měli zahynout!

Soumrak se už pomalu snášel nad bojištěm a řady se nehýbaly; také Sasové neměli, proč by odtáhli bez rozhodnutí. Věděli dobře, že muži, kteří tu leží proti nim, jsou veškerou brannou mocí vesnice, kterou napadli a která jim už pomoci nemůže. Do Lubova jako do Vurle je den pochodu, odjinud jim pomoc přijít nemůže, a zásoby se tu najdou! Ženy bez mužů je odvézt nemohou, a muži jsou zaměstnáni. V noci je napadnou a porubají. Bude to úspěch v očích vévody, který jim přede všemi jinými vyplatí zadržený žold.

Sasové se počali hýbat. Něco upoutalo jejich pozornost; vystrkovali hlavy z úkrytů, dívali se kamsi daleko. Té příležitosti mohli využít. Zvláště jeden Sas s vousem krví slepeným si zacláněl oči proti zapadajícímu slunci; ten, který měl spadeno na knížecí syny a kterého Doboj jen s námahou zahnal. S posledním kopím bylo třeba ránu dobře zasadit; běda, kdyby se ho minul. Doboj vypjal tělo, naklonil se vzad, jsa skrčen v křoví, nemohl vyvinout všechnu sílu, a přece neváhal. Vymrštil se, a než se vousáč vzpamatoval, dřevce projelo krátkou vzdáleností přes potok a odrazilo se od nepřítelova těla. Svalil se, zasažen nesmírnou prudkostí kopí, ale zraněn nebyl.

Co to? Je možné, že i vévodovi vozkové mají krunýře? Však je všichni nemají, neleželo by tolik mrtvých na poli, jsou jimi opatřeni někteří, na kterých Sasům zvláště záleželo. Kopí bylo ztraceno, teď už jiné nemají, i když je dost šípů pro boj z dálky. Meče jsou zpřeráženy, dřevce zlámána a vyvrhána. Jenom rychlá pomoc by je nyní mohla vysvobodit z nepříznivé situace.

Šeptali si to s údivem, radili se potichu, aby Sasové nezpozorovali jejich rozpaky, ale boj proti mužům chráněným brněním nedával naděje na úspěch. Musí se přesto držet a sami útočit, aby nepřítel nepřešel k útoku, nepřebrodil potok a nezloupil vesnice. Doboj mlčel a potlačoval hněv, který jím lomcoval. Zná Sasy, malý úspěch naplní je odvahou a pak jsou také schopni hrdinství.

Třináct mužů z přepadené vesnice sledovalo horečně pohyby za potokem; vykláněli hlavy, ukazovali kamsi daleko přes ně a jevili neklid. Pravý břeh, na kterém leželi, byl vyšší, dovoloval širší rozhled, obránci na levém břehu byli v nevýhodě, krčili se v dolíku a viděli za sebou jen písčitý, srázný svah.

Ale i jich se pojednou zmocnil neklid; zaslechli zřetelně v dálce za sebou dupot koňských kopyt, který se stále blížil. Je to pomoc, či nepřítel útočící zezadu? Slyšeli již zřetelně frkot koní a dunění země. Je to větší houfec jezdců, jedou jim asi na pomoc! Ozval se již i velitelský hlas, rázem ho poznali. Byl to sám kníže Niklot, strašlivý v hněvu a nepoddajný Niklot, který se sem hnal, aby ztrestal lupiče.

Niklot! Když se jeho synové přihnali domů, zle se na ně osopil, že se vracejí z bitvy a že opustili vojáky v nebezpečí. Bylo ho těžko přesvědčovat, že z boje neutekli, že se Pribyslavův kůň splašil a Vratislav byl vyzván k návratu, když stěží unikl smrti.

„Nejste muži, natož knížecí synové, utíkáte rychleji než ženy! Ukáži vám, jak jste si měli počínat! Vaše jednání Slovanům úcty nezíská, Sasové budou nyní smělejší, musím to napravit stůj co stůj… A kdo jsi ty?“ obrátil se k vojínu, který dorazil s Vratislavem a stál opodál.

„Milivoj, pane, z družiny knížete Měčislava.“

„Postavil se v boji vedle mne a dobrovolně mě sem doprovodil jako stráž…“

„Odměním se ti, Milivoji – teď kupředu! Ty půjdeš se mnou!“

Vojínovy oči zazářily; Vratislav a družina marně varovali Niklota; nehodí se, aby se kníže účastnil tak malých šarvátek, něco jiného je, kde jde o rozhodující bitvu… Niklot jim nedal domluvit:

„Pomstím Pritulu, Tomika, vás všechny,“ vybuchl prudce, hořel ve tvářích, naskočil do sedla a s malou družinou vyrazil ze dvorce. Domníval se, že bude nutno stíhat lupiče na ústupu, netuše, že se zbytek mužstva ještě drží u potoka, odkud se jeho synové vrátili jako přemožení. Touha po odvetě a odčinění potupy ho poháněla, synové nasedali rychle na koně, aby rozmnožili počet obránců a ukazovali otci směr.

Obránci u potočiště se teď osmělili bez obavy vyhlédnout nad svah do pole ze svých úkrytů. Vyšplhali se po svahu, jen čtyři muži s prsty na spouštích střehli nepřítele, který jevil neklid; měli sotva kdy sklonit hlavy a uhnout se jeho koním. Kníže se přenesl dlouhým skokem přes potok a mířil přímo do saského ležení. Sasové vyskočili z křoví k obraně. Kterýsi ramenáč s krátkým krkem a s hlavou vraženou mezi ramena dal znamení zbrojnošům u vozů, kteří se hned dali do klusu.

Niklotovi synové vyletěli jim bez pobídky vstříc s pěti jezdci s Milivojem, aby je zdrželi a po jich přemožení se zmocnili těžkých vozů a koní. Mračna prachu se zdvihla za nimi, jak se hnali k úvozu pod strání, kde jich v soumraku již ani vidět nebylo; zmizeli z očí i otci, který rozrazil řadu Sasů a na každého z nich se divoce rozjížděl s mečem v ruce.

Srazil jich několik k zemi, když postřehl, že ho obkličují zezadu. Zavolal na své lidi, ale ti ho neslyšeli, měli dost práce s posilou, která proklouzla kněžicům a vmísila se do boje. Ještě se mu podařilo rozmáchnout se mečem, srazit nejbližšího soupeře a objeti zápasiště, ale meč mu vypadl z ruky, co druhou svíral křečovitě uzdu. Zaklel a chtěl se pro něj vrátit, bylo pozdě; Sas s vítězným výkřikem zdvihl bohatě vykládaný meč a ukryl se před Niklotem uprostřed saské přesily, kam se odvážit znamenalo smrt.

Niklot se zarazil před svými, uchopil kopí, které mu čísi ruka podávala, zahřměl povel k útoku a vyrazil znovu na Sasy. Nestaraje se o to, je-li svými následován, rozehnal se po nejbližším zbrojnoši. Dohonil ho a prudkým rozmachem vrazil do něho kopí. Strnul překvapením: kopí se odrazilo od těla chráněného skrytým brněním, sjelo po těle, div že Niklot neztratil rovnováhu. Řemen, kterým bylo kopí spojeno s rukou, se svezl, bylo nutno je zachránit. Sklonil se rychle pro ně, aby mu z ruky nevypadlo, ale vtom ho obklíčilo několik Sasů a počalo na něho dorážet.

Šíp zasvištěl, zabodl se do prsou knížete; vykřikl vztekem a bolestí. Pokusil se ještě prodrat z kruhu, nová rána kopím přímo do srdce ho odzbrojila. Niklot se vypjal, vytřeštěné oči hleděly do tváře člověka, který k němu přiskočil a ťal zběsile po jeho hlavě.

Niklot se svezl z koně bez hlesu na zem. Jeho družina byla pobita a rozprášena. V daleku odtud útočili ještě proti sobě lidé od vozů s kněžici se střídavým štěstím. Vratislav, ženoucí se právě za vozatajem, který se mu snažil uniknout k potoku, spatřil nezvyklé divadlo; několik Sasů klečelo nad čímsi a již nebojovalo. Zavolal na bratra a uháněli k nim. Právě dojížděli, když jeden zbrojnoš za ohlušujícího jásotu zdvihl useknutou hlavu Niklotovu do výše, narazil ji na zlámané jeho dřevce a naskočil do sedla.

Nebylo kdy pomýšlet na pomstu a zabránit zneuctění mrtvoly předního slovanského knížete. Otáčeli se marně po lidech. Leželi pobiti na bojišti, snad ani jeden z nich se nezachránil. Pohnali koně do ostrého běhu, aby přinesli domů smutnou zvěst, že kníže Niklot zahynul jako první oběť války. Jenom noční tmě, která se snášela na krajinu, mohli děkovati za to, že vyvázli sami životem z dobrodružství, které se skončilo tak nešťastně pro jejich kmen a všechno Slovanstvo.

Sasové vyklidili bojiště s vítěznými trofejemi, které jim nikdo nebude moci upírat. Vždyť přinášejí vévodovi knížecí meč, posázený drahokamy, a více, jeho hlavu, rozvážnou, nepoddajnou a hrdou hlavu knížete, který v sobě ztělesňoval všechny vlastnosti národa.

Vratislav a Pribyslav neměli naspěch; jeli se svěšenými hlavami krokem cestou, kterou dnes již vykonali čtyřikrát; otec se nedávno s nimi přihnal v mladické síle a bojovnosti, nyní se vracejí domů siroty. Jeho smrt zničila všechny naděje. Bude teď nutno oznámit ji lidu, vrátit se pro jeho mrtvolu, připravit slavnou tryznu a stravu a svolat starosty k volbě knížete nového…

„Necháme otce v noci na poli?“ Vratislav se náhle zarazil; byli bojem tak zchváceni, že se chtěli vrátit pro lidi a vůz.

Pribyslav vzpřímil hlavu:

„Máš pravdu! Hanbu bychom na sebe uvalili, jak bychom sami si to vyčítali, dřív než bychom dojeli domů!“

Obrátili koně beze slova zpět a dali se do cvalu.

„I vůz si můžeme ještě opatřit. Rozjedu se za nimi, snad se některý z nich opozdí – a co bude na tom, že se Sasové vrátí bez něho.“

Pribyslav chtěl ještě něco namítnout, chtěl se k němu připojit, ale Vratislav se nedal zviklat v předsevzetí.

„Pojedu sám, ty počkej u mrtvoly! Budu tu co nevidět, daleko přec býti ještě nemohou. Drkot jejich kol utlumí jeden výkřik umírajícího… Čekej!“

Vratislav odklusal a Pribyslav se vrátil k otci, kterého poznal i potmě za potokem. Poklekl a vyňal z opasku ocílku, rozkřesal oheň u mrtvého podle zvyku uctívání padlých, zahalil bezhlavé tělo do pláště a položil je na sedlo. Pro Tomislava, Pritulu a ostatní se vrátí zítra s lidem, odvezou je a pohřbí s poctami, které příslušejí těm, kdo obětovali životy za dědinu. Bez ohně by ho bratr ve tmě nenašel; přiložil proto na oheň kusy dřev z rozbitých kopí, šípů a cáry po poli ležící a usedl nad potokem, aby lépe viděl. Dým se ploužil po bojišti, kněžic svěsil hlavu. Nechal bratra odejít, kdo ví, zda se vrátí; bylo by nejlépe, kdyby mu jel na pomoc. Zná cestu tak dobře jako on, dostihl by ho – snad by mu i život zachránil. Musí zase sejmout otcovo tělo z koně a pustit se za bratrem přes pole k močálům, jimž se silnice velkým obloukem vyhýbá.

Zdálo se mu, že slyší vzdálenou vřavu. Bratr je v nebezpečí? Zaskočili ho, napadený vozka přivolal nedalekou pomoc, jde o jeho hlavu. Má ztratit za jeden den otce i bratra? Pribyslav se vztyčil a naslouchal. Opravdu, rozeznává třesk a hlomoz! Déle neváhal; položil otcovo tělo na zemi a vhoupl se do sedla prudce, až se kůň vzepjal.

Znal dobře silnici, po které tolikrát s otcem v čele lidu táhl do Saska za míru i války. Zamířil k hradu Malenici, kde může vozy zaskočit z úkrytu. Asi právě tam by mohli být, kdyby jeli poklusem. Hnal se tryskem přes strouhy a bařiny, polem a lesem, zastavil chvílemi, naslouchal. Propastná tma noční tišiny ho obklopovala. Ve spáncích mu bušilo, tlukot vlastního srdce i dech ho ohlušoval. Zbystřoval sluch, povytahoval se v sedle, jako by se chtěl sám sobě vzdálit, aby lépe slyšel.

Ani záplava světel neprozrazovala průvod, který si na cestu asi svítí pochodněmi. Dal se znovu do cvalu. Ohlédl se; ani kouř u potoka již neviděl. Nad obzor se vyhoupl měsíc, který osvětloval vysokou travinu do dálky; proto asi také neuviděl světel! Není vyloučeno, že Sasové pochodně zhasili a cítí se projetou vzdáleností v bezpečí.

Měkký luční porost tlumil dopad koňských kopyt; nemohou být už daleko, musí se mít na pozoru. Musí také bratra upozornit na svou přítomnost. Zbystřil sluch; zdálo se mu, že v daleku rozeznává rachot kol a vozu. Popohnal opět koně, rozhlížel se k západu a napjal zrak i sluch. Jsou to vozy, neví však, kolik. S přesilou se do boje pustiti nemůže. V očích se mu zajiskřilo, když zahlédl řadu vozů.

Jely za sebou ve vzdálenostech osmi deseti kroků. Drnčení naložených vozů slibovalo vítanou pomoc. Spatřil vozku kráčejícího podle vozu; bleskem seskočil z koně; ten se zastavil a sklonil hlavu k trávě. Plížil se jako šelma a úsměv mu přejel tváří: snad by teď měl otec radost ze synů a nelál by jim žen! Dostihnuv vozu, vyrazil zezadu na vozku, který se otočil a pustil uzdy. Ucpal mu ústa, která jižjiž chtěla přivolat pomoc, a několika ranami mu zabořil do prsou dýku. Voják se svalil na zem a chroptěl. Trhl rázně opratěmi, zadní kola přejela kočího; jeho tělo se naposledy nadzdvihlo a bez hlesu se skácelo na zem.

Pribyslav se zarazil: nejsou ve voze Sasové? Spí-li – nebude to práce perná. Spát však musejí, když vozkovi nepomohli. Jsou zpiti úspěchem, nemyslí na válečnou lest, vědí, že krajina je opuštěna a že pobili poslední pomezní strážce tam navečer u potoka. Vyskočil na vůz a nahlédl dovnitř; nebyl tu nikdo! Pobídl koně, aby se nezastavili a seskočil. Vrátil se k svému koni, který se pásl, užasl, v jak krátké době se všechno odbylo; vzdálenost dvaceti kroků dostačila, aby se jeden Sas s tlachavými ústy nevrátil jako vítězný svědek otcovy smrti a porážky jeho lidu…

Kde je bratr? Zná cestu dobře jako on, nemůže zabloudit; spíše se lze obávati o jeho život. Neměl ho pouštět! Zmocnila se ho úzkost, jaké dosud nepoznal. Rod utrpěl dnes těžkou ztrátu! Teď pocítil, jak má bratra rád. Musí mu pomoci děj se co děj, i kdyby to vlastní život mělo stát.

Vůz, na který teď došlo, již se ztrácel v silničním záhybu. Hlavou mu projela nová spasná myšlenka: což kdyby k přepadu zvolil vždy takové místo? Koně posledního vozu jdou i bez kočího setrvačně jako stroje, jsou tomu uvyklí. Kdyby… se mu tak podařilo odpravit jednoho po druhém…! Kolona mrtvých, vozy bez mužů tažené koňmi – a kdyby se mu je tak podařilo přivézt všechny domů jako hlavu za zabitého otce, Tomislava, Pritulu a ostatní udatné obránce vesnice! Jak by jim přišla vhod tato výpomoc vozidel a koní – je dnes o ně nouze. A hlavně, Sasové by se svým vítězstvím ani chlubit nemohli! Kupředu! Vyšvihl se na koně a krátkým cvalem po louce dohnal poslední vůz. Zdálo se, že koně jedou bez vozky. Patrně sedí na kozlíku nebo podřimují ve voze, lze je bez obavy napadnout. Vyplížil se znovu na cestu; spatřil několik jezdců s dlouhými lancemi, vraceli se silnicí zpět podél řady vozů.

– Hlídka – problesklo mu hlavou a uskočil do křoví. Stával tu kdysi velký dřevěný kříž, jeho lid ho skácel – kříž Ewermodův. Do Lubice není již daleko. Bylo jisto, že jedou k vévodovi, aby mu za jitra donesli Niklotovu hlavu.

Jezdci se blížili. Rozhlíželi se po krajině, zastavovali každou chvíli a otáčeli se. Byli již u předposledního vozu, když se jako bleskem obrátili a uháněli zpět. Něco vpředu upoutalo jejich pozornost, či bylo jejich přítomnosti potřeba, kde vozy byly někým napadeny?

Vratislav? –

Byla by to šílená odvaha, ačkoliv je možné, že mu někdo přijel na pomoc. Milivoj? Ten, který přinesl Niklotovi poselství, když byli napadeni saskými špižovníky, a který u nich zůstal, aby jim pomáhal?

Pribyslav nasedl tiše na kůň, přikrčil se k dlouhému krku věrného zvířete a naslouchal. Zaslechl vzdálený hlomoz, který se blíže nedal určiti. Teď zaslechl již zcela zřetelně náraz kopí na štít – strhla se šarvátka, Sasové byli přepadeni. Neboť Suselští, dozvěděvše se o neštěstí, vyrazili na pomoc, aby zabránili nepříteli odvézt kořist. Rozjel se obloukem tam, kde rozeznával třesk zbraní.

Přední dva vozy se dávaly právě do trysku: neklamné znamení, že se bojí o vzácné náklady; jistě je tam i hlava otcova, ale nyní nebylo kdy na pronásledování. Zahlédl bratra, jak doráží na saskou jízdu, uhýbá jejich kopím, nastavuje štít a znovu doráží. Vyrazil z louky doprostřed hloučku bojujících a tloukl těžkým mečem Sasy hlava nehlava. Rozrazil je, každý uskočil jinam, aby se znovu srazili a útočili. Bylo jich ke dvaceti, museli patrně vybrat zálohy cestou hlídkující; s kočími počítati třeba nebylo, ti musejí chránit vozy s náklady.

Vratislav spatřil bratra a bouřlivým výkřikem radosti ho pozdravil. Ten vyrazil a proklál jezdce, který zápolil s Milivojem. Zřítil se z koně a namáhal se ještě povstat, ale Pribyslav sjel bleskem z koňova boku, naklonil se k jeho hlavě a zuřivě po něm ťal. V rachotu vozů úprkem se vzdalujících ani nebylo slyšet jeho smrtelný chrapot. Suselská jízda zasáhla do bitky v divokém rozjezdu vzpínajících se a frkajících koní, kteří boji zvyklí nebyli a ustrašeně uskakovali před namířenými kopími nepřátel; bylo třeba se znovu rozjet a útočit. Vratislavova ruka mávla vysoko nad hlavami mečem a rána mířená na jezdcovu hlavu prosekla lebku koně i s řemením, jezdec se skácel k zemi. Několik rukou bodalo současně podél sedel k zemi, jak se snažil povstat, zachytiv se Pribyslavovy uzdy. Ani ten již nepovstal.

Milivoj je přepadl zezadu, suselští jezdci z boku, oba bratři z čela; těžké rány dřevci, třesk oceli, dusot kopyt a cinkot mosazných kroužků, postrojových ozdob, ocelových třmenů a pásů s řetízkovými závěsy, toulcových spon a přilbových závěsnic přehlušil křik jezdců a ržání koní. Sasové počali couvat, když nad hlavami odpůrců zasvištělo několik šípů a dva suselští jezdci vykřikli bolestí. Pribyslav postřehl, že to zasahují do boje vozkové zadních vozů, a obrátiv koně, hnal se po nich.

Nebylo jich mnoho, tři pěší u koní a dva stojící na vozech; najel na ně zezadu a srazil muže stojícího na voze, když se chystal znovu namířit. Přihnali se sem Suselští s Milivojem a v chumlu nebylo již lze použíti luků; umlčeli je ranami, odzbrojili, dva nezranění byli narychlo spoutáni. Mohli se vrátit dopředu, kde se ještě zápasilo, ale Sasové se dali na útěk. Pronásledovali je, doháněli a doráželi na ně, ale ti se rozprchli na všechny strany, zmizeli v houští a křovinách. Na bojišti zůstalo pět vozů s dvěma zajatci. Vrátili se k nim, stírajíce krev z četných ran, pobídli koně zapřažené do vozů, vyjeli s nimi do pole, otočili a vraceli se poklusem k potoku.

Obzor potemněl – předzvěst jitra. Vraceli se silnicí, po níž včera vyjeli každý na svou pěst. Vratislav přijal s radostí nabídku Suselců, že pojedou s nimi domů. Ze země zdvihli mnohou zbraň, které bylo lze ještě použít, nakládali i raněné saské vozky, které oba bratři v noci vyřadili z boje, dříve než mohli do půtky zasáhnout, naložili i otcovo tělo a padlé rodáky, poznačili kameny místo, kde svou duši Niklot vypustil, objeli s vozy potok a zamířili k domovu. Pro otcovu hlavu si zajedou zítra, snad ji vévoda vydá po dobrém či po zlém, teprve potom vystrojí otci pohřeb se všemi poctami, až i ránského Jaromíra zpraví o jeho hrdinské smrti.

Útok na Lubici

Vratislav a Pribyslav odpočívali na ložích a nespali; Pribyslav potřeboval pečlivého ošetření četných ran, bratr se zmítal pod tíhou nesnesitelných myšlenek na otcovu potupu. Ani únavy nepocítil; palčivá bolest drásala mu srdce a oči vlhly při vzpomínce, jak Sasové naloží s hlavou největšího bohatýra bojů na život a na smrt mezi Slovanstvem a Němectvem. Myšlenky jeho se stále vracely k Lubici, kde se odvěký zápas již dvakrát ztělesnil do mohutných bašt, střílen a příkopů.

Lubice se stala výpadovou branou saského nástupu proti Slovanům. Holedbavá pýcha Němců se zračila v úhledných a bohatých domech kupců, obdařených výsadami; za jejich zájmy stál s veškerou svou bojovou silou císař veliké říše a panovníci sousedních států byli hotovi kdykoliv přijít na jeho rozkaz Němcům na pomoc.

Arabští kupci přicházející z Jihu až sem na Sever vyprávěli o válkách křížových, které Řím a císařové vedou s nevěřícími, namlouvajíce zbožným rytířům, že bojují o posvátná místa v Palestině – a zatím bojují z hospodářských a obchodních zájmů: nemohou se smířit s Araby, kteří se přičinlivostí a podnikavostí stali v námořském obchodu soupeři Benátek a přístavních středomořských měst, která teď nezadržitelně klesají v svém významu a bohatství. Také arabská piraterie podvázala jejich plavby. Ale – což Vikingové a Normani nedělají totéž, a netěší se přesto přízni vládců a papežů?

Evropa, zahájivši tento zápas za víru a světovládu, se nespokojila malými úspěchy a velkými porážkami na Jihu; rozšířila zápas na daleký Sever do širých oblastí slovanských, hlásajíc kříž proti Slovanům, bránícím se proti násilné christianizaci. Arabští kupci vyprávěli často o tom slovanským mužům na Severu; jsou nenáviděni právě tak na Jihu jako Slované na Severu, a snad právě proto jsou si Slované a Arabové bližší než jiní národové. I do Lubice přicházejí často, a jak zcela jinak je přijímají Slované a jinak Němci!

Zápas je stejně nepochopitelný jim jako Arabům; jsou snášenlivější u víře jako tito, stejně pracovití, skromní a nikoho neohrožují!

Snad právě proto jsou trnem v očích nepřátelům, kteří s takovou nedůvěrou přijímají Araby a Slovany do svých měst. Pohrdání, odpor, nenávist – zakoušejí všeho stejnou měrou od těch, kdo učí lásce a odpouštění. Není proto náhodné, že Arabové tak rádi ke Slovanům přijíždějí a jimi se tolik zabývají, o nich vypravují doma a o nich píší. Pohostinnost, úcta k jiným, snášenlivost, skromnost a pokora je sbližují: vlastnosti Němcům cizí. Jak zcela jiný by byl svět, kdyby obě rasy, arabská a slovanská, rozhodovaly o dějinách a osudech světa!

Lubice! Město, o které se houževnatě přeli dva dobyvatelé a pokořovatelé Slovanstva, hrabě Adolf a vévoda Jindřich. Proč? Proč? Slovanská duše nemůže pochopit, že důvodem řevnivosti mezi oběma byla jenom hrabivost a touha po slávě a moci. Odleskem těchto vlastností se stává právě před očima Niklotových synů hrdé město na rozhraní dvou světů a v ústí řeky pro baltský obchod tak důležité, chráněné nepatrnou vzdáleností od moře, a přece užívající všech výhod, které moře dává přístavním městům do vínku.

Ale Lubice je něčím více! Je to klíč k nechráněnému světu slovanskému, kde je každé násilí dovoleno a každá vražda hrdinstvím. Téměř všichni kněží, kteří sem přišli, aby násilím obraceli pohany na křesťanskou víru, byli prohlášeni za světce, i kdyby sebevíc ruce nevinnou krví byli potřísnili. Proč? Nešlo jim v první řadě zase jenom o peníze, desátky a dávky, které Němci platí tak neradi? Knížatům i církvi proto tedy jenom na pokřtění jich záleží, aby se obohatili na národu, který se tolik bránit nedovede jako Sasové, Holzati, Dánové a Němci i proti nesnesitelnému vydírání…

Lubice! Bohatství naloupené Slovanům, půda vyvražděných kmenů, násilí prohlášené za zásluhu! Ozdobují domy neobvyklým způsobem právě tu a právě v těchto časech; ujímá se tu způsob obkládati domy bohatých kupců hliněnými, v ohni vypálenými a pestře pomalovanými, lesklými destičkami podle vzoru holandského, jak vypravují kupci vltičtí, kteří tam svou vlastní osadu, Oppidum Viltorum založili, a tomuto novému způsobu počíná se říkati baltský.

Lubice rozkvétá obchodem a bohatstvím na újmu starobylého Starigradu, jehož sláva zaniká a jehož obyvatelé, kdysi kupci na všech mořích na tržištích čekaní a vítaní, nemají dnes z čeho by byli živi, a počínají se oddávati námořnímu lupičství, které jiní národové provozují z vrozeného pudu, i když často žijí v nadbytku.

Ke dvěma dobyvatelům a hubitelům všeho Slovanstva tak zapřisáhlým se v posledním desetiletí přidružil další – Albrecht Medvěd z askánského rodu, který pevné zálabské tvrze Brenaboru (Braniboře) nedávno dobyl (1153) a počíná Slovany ohrožovat z jihu. Každý dobyvatel zakládá ve slovanském městě velkolepé chrámy na oslavu vítězství a snad i na usmířenou Boha, jehož nařízení přestoupil.

A v Lubici má být obětována křesťanskému Bohu otcova hlava! Vratislav zajel rukou pod halenu, jako by se chtěl zbavit tíhy na prsou, a dotkl se rukou návazu20, který mu matka před smrtí kolem krku pověsila. I ta ho posilovala ve víře otců a k boji za vlast, i ta. Je nyní sám, když otec zahynul. Vyskočil z lože a bloudil očima po stěnách pokrytých vybranými kožišinami medvědů, kun, vyder, rysů, vlků a bobrů. Na stole ležela jídla, kterých se rty sotva dotkl, a stál pohár z točeného rohu zlatem na obou koncích okovaného. Přes dubové křeslo otcovo visel jeho dlouhý meč, který mu zůstal nejdražší upomínkou.

Meč měl pozlacené, tepané jablko, cívku rukojeti ze zlatého drátu a širokou záštitu z ocele pokrytou stříbrnými větvemi, jejichž suky vystupovaly do tvaru medvědích hlav; tři zlaté kroužky ukončovaly rukojeť a tvořily přechod k dlouhé, oboustranně ostře nabroušené čepeli. Vzal meč do obou rukou, pozdvihl ho a vzpřímil hlavu. Dnes poprvé bere do rukou otcův palaš, který ještě před dvěma dny třímala ruka otcova. Bylo mu, jako by měl skládati slavnou přísahu. Stal se otcovým nástupcem, tento meč přijímá jako dědictví a zástavu.

Půjde ve šlépějích otcových, bude hájit zemi a lid, víru a poslední svůj hrad. Cítil, že se mu slzy derou do očí; je hoden převzít tak veliké dědictví a má tolik sil, aby je uhájil?

Před dveřmi se ozval hlas stráže. Otevřel je; stráž hlásila přítomnost kupců, kteří si přejí mluvit s knížetem.

„Kdo jsou a co chtějí?“

„Jsou to kupci z Lubice…“

„Z Lubice?“ Vratislav se zarazil a stáhl řasy.

„Mají jakési zprávy pro knížecí syny!“

„Ať vstoupí! Počkej! Jak mluví?“

„Rozumíme jim dobře, ač naše řeč to není…“

„Čekám!“

Bylo slyšet, jak je stráže vpouštějí do chodby a tiše s nimi rozmlouvají. Kroky slyšet nebylo, měli plstěnou obuv. Před dveřmi zavolali jméno knížete:

„Kníže Vratislave, kupci z Ratiboru, kteří byli včera v Lubici…“

Kníže otevřel dveře a stanul před kupci v dlouhých šedých halenách v pasu stažených opasky. Obnažili hlavy, strhli z nich kulaté čepice, a sklonivše hlavy ke kolenům, třikrát se poklonili.

„Vítejte s dobrými zprávami pro naši zemi! Z Lubice?“

„Z Lubice, pane. Vévoda právě dnes strojí velkou slavnost na poctu saských zbrojnošů, kteří přinesli hlavu tvého otce Niklota do jeho hradu. Vévoda je přijal ještě na loži a uctil každého z nich měsíčním žoldem. Celý den jsou jeho hosty na hradě.“

„A kde je hlava otcova?“

„Před vstupem do kaple dal postavit šibenici a…,“ kupci se poděsili, jak Vratislav vyskočil a zaťal pěsti.

„A – dále, mluv!“

Do síně vstoupil Pribyslav s obvázaným čelem a s rukou v houni; bylinářka svařila lék, kaši z různých semen, rozemletých mořských chaluh a heřmánku, uhnětla ji s rozetřeným voskem, přidala včelí med, mast ze srnčího sádla před úplňkem vyškvařeného, bobulový olej a tetřeví trus, rozválela na tenké placky a kouřící přiložila na rány, které tak, jak to na celém Pomoří nikdo nedokáže, ovinula plátnem a houní, uživši i nejúčinnějších zaříkadel, která dosud nikdy nezklamala.

„To o otci?“

„Poslouchej! Hlavu chce dát vévoda na potupu všemu Slovanstvu na šibenici před kostelem a vystavit ji slinám, slyšíš?“

„Nesmí! Padlým nepřátelům pocta náleží, nikoliv potupa. Proč ji nedá do kostela, kam pohřbívají padlé válečníky a zvláště knížata?“

Starší z kupců si mnul rozpačitě ruce; bylo vidět, že by chtěl mluvit a mlčí z bázně.

„Mluv, kupče, co víš!“

„Pohani prý nesmějí být pochováni v kostele. Vévoda vyhlásil, že Niklot padl hrdinsky v boji; že však byl pohanem, patří jenom na šibenici…“

„A co s jeho knížecí čelenkou?“

„Zbrojnoši ji nosí po městě na hedvábném polštáři, aby každý viděl, že největší nepřítel církve, císaře a národa došel spravedlivé boží odplaty a že se ho již bát netřeba. Nařídil na den, kdy křesťané svátek slaví a nepracují, slavnou oběť v hlavním kostele na náměstí před oltářem dvou svatých biskupů…“

„A – mosty? Jak silné stráže jsou tam?“ zeptal se tlumeným hlasem Vratislav, jako by byl neposlouchal.

„Když jsme dnes před východem slunce vyjížděli z brány, nikdo nás u mostu nezastavil.“

„A v noci?“

„Byli jsme za soumraku na průplavu, jako bychom se šli podívat na náklady složené na lodích, a neviděli jsme také nikoho!“

Pribyslav ulpěl významným pohledem na bratrovi; oči se ztrácely v obvazu, spadajícím mu do tváře, ale na výraznosti jim neubylo, ačkoliv mnoho nechybělo, aby rána, která mu sjela do čela, ho připravila o zrak.

Vratislav pokynul hlavou na znamení, že rozumí.

„Jak dlouho jste byli v městě vévodově?“

„Dva dny, než jsme vyprodali zboží.“

„Čí jste?“

„Pomořanští kupci, kteří mají vždy volný přístup ke králi Jaromírovi.“

„I – k vévodovi?“

„Ano, pane. Jsme – kupci!“

„A vévodovi zase o nás vyprávíte, co strojíme?“

„Nezapomínáme nikdy, že jsme Slované a Němci úhlavní naši nepřátelé. Rádi přinášíme domů zprávy, které potěší, a není naší vinou, že jsme tak smutnou zvěst museli hlásit.“

„A ve službách jste…?“

Starší kupec pohleděl na svého průvodce, váhal. Ošíval se, čepici v ruce obracel a mačkal, z jednoho na druhého hleděl a mlčel.

„Sloužíš vévodovi a k nám jsi přišel jako vyzvědač?“

Kupec se vzpřímil. Postoupil ke knížeti; bylo pozorovati, jak zápasí sám se sebou. Ještě jednou se obrátil po průvodci a potom rychle vyňal z opaskového váčku jakýsi předmět a držel jej v sevřené pěsti, stále ještě váhaje. Konečně si dodal zmužilosti, a přidržev ruku k očím knížete, otevřel pěst.

Vratislav a Pribyslav chtěli tu věc vzíti do rukou, ale ustoupili a sklonili hlavy. V ruce kupcově se leskla malá jantarová koruna uměle vyřezávaná, která vylučovala každou pochybnost; byl to odznak králových vyjednavačů a zvědů.

„Před tebou netřeba se nám tajit; víme, že se slovem o tom nikomu nezmíníš, nechtěje popuditi proti sobě hněv krále Jaromíra. Jsme kupci pouze v očích Němců. Prodáváme lacino na rozkaz králův, abychom všude byli vítáni. Mnozí se o nás domnívají, že zboží uloupené můžeme prodávat tak lacino. To sám náš král zboží dává a daně, desátky i tržní cla odpouští, abychom ho zpravovali o všem, co se děje v Sasku. Teď víš, kníže, vše, můžeme jít. Přišli jsme ti podat zprávy o hlavě tvého otce, vědouce, že je to i vůle našeho krále…“

„Bojovali jsme po boku otcově a byli jsme svědky jeho smrti; za noci jsme porubali část Sasů, kteří jeho hlavu odváželi do Lubice, ale vůz s hlavou ujel, zatím co jsme svedli zápas s vozatajskou četou doprovázenou jezdci. Oznam králi, že nám Suselci přišli bez výzvy při nahodilé rozvědce na pomoc. Bez nich by ani jeden z nás byl nevyvázl životem.“

„O tom se však v Lubici nikde nevypravuje! Vy prý, oba synové, jste byli zahnáni Sasy i svými strážci, a otec, který přišel vaši porážku napravit, zaplatil to prý životem.“

„Když i sprostí jezdci měli pancíře pod kabátci, což otec nevěděl!“

„Na rozkaz vévodův teď všichni vojíni, kteří sem budou posláni, obdrží krzna a kroužkové košile ze železa. Je prý škoda života jediného Němce v boji proti nám, a levnější je Němcům výzbroj sebedražší než život vojína i nestatečného. Budou prý nyní mnoho vojska potřebovat – když jste porušili mír…“

Pribyslav vybuchl: „My že porušili mír? Kdo vpadá do našeho kraje a proč? Gerald se dopustil svatokrádeže, aby nás k boji vydráždil! Nezávislá knížata slovanská dráždí císař, vévoda i hrabě vyzývavými řečmi, rozkazy a poselstvími k zoufalému zápasu. Němci dosáhnou, co by u nás nikdo nesvedl: pospolitosti, jednoty, vědomí, že boj je neodvratný a že se týká všech nás Slovanů, i když Sasové nás dělí na ty, které chtějí zničit dnes, a na ty, kterým dnes nabízejí spojenecké smlouvy proto, že je chtějí zničit až zítra! Řekni těm za Labem, v Lubici i Segeberku, že nás najdou všechny v jednom šiku semknuty. Čekáme, ať začnou! Čím déle otálejí, tím hůře jim, když denně naše řady rostou…“

„Již i z Čech prý došlo poselstvo ke králi Tetislavovi…“

„Čechové? Pomáhali našim předkům za Velikého krále Franků a často potom později, až byli válkami donuceni odříci se našeho spojenectví. Uzavřeli se do své kamenné škeble a hlubokých lesů… Jdou teď zcela jinými cestami a pomáhají císařům na jejich výpravách do Itálie za drobty z přeplněných tabulí milostivě na zem shozené…“

„A přišli přece; snad se nepohodli s císařem a hrozí!“

„A ta hanebná mše na potupu otce našeho, říkáš, má být již zítra?“

„V neděli, tož za tři dny. Přípravy veliké se chystají k té slavnosti. Je pozván hrabě k vévodovi a všichni arcibiskupové, biskupové a opati. Zvláštní posel do císařova ležení byl poslán se zprávou o smrti Niklotově…“

„Na památku tohoto vítězství založí prý vévoda nové biskupství ve Slavii,“ vmísil se do řeči druhý kupec s úklonou.

Vratislav přemýšlel. Naslouchal poslům jen zpola; dozrávalo v něm odhodlání, které ani zvědům krále Jaromíra prozradit nemínil. Mávl rukou a zasmál se drsně:

„Niklot žije! Žije v svých synech, s nimiž bude vévoda musit ještě počítat. Snad oslavuje vítězství předčasně…“

Pribyslav si povšiml bratrových očí, které zaplály podivným leskem; naznačily směr, kterým se i jeho myšlenky ubíraly. Jsou tu ještě oba, Niklotova krev, aby položili meč na stůl do hodovní síně vévodovy. Přijdou, i když je nepozval, sami na kvas do Lubice.

Kupci byli pohoštěni, jak se na královské posly slušelo, a vyprovoděni zbrojnoši k jezeru, kde je očekávala loď; po jejich odchodu měli bratři poradu, ke které přizvali starosty nejbližších vesnic a hradů, aby vyslechli jejich hlas. Vratislav odložil obřad nastolení na knížecí křeslo na dobu pozdější, až se vrátí z výpravy, o které se právě radili. Mnozí starší kmene ho zrazovali, vymlouvajíce mu beznadějnost smělého podniku, ačkoliv mu neodpírali vojenskou pomoc.

Pribyslav měl zůstat doma k ochraně knížecího dvorce, ale i jeho poslední hrad, který nechal v zemi stát Niklot, spáliv všechny ostatní, Vurle na řece Varně v sousedství Chyžanů, musel být zbořen, aby se nestal oporou vévodovi; jeho trámů a kamene mělo se použít k vystavění nových příkopů a valů. Už tedy všechny pevné tvrze Niklotovy, na které byl hrd a které se uhájily dosud všem nájezdům nepřátel po staletí, byly srovnány se zemí: Jílové, Lubov, Zvěřín a Dobín, a teď i Vurle, ačkoliv ležela daleko od saských hranic. To bylo životní dílo vévody Jindřicha Lva, který se však ani s tímto úspěchem spokojit nechtěl. Prohlašoval na hostinách a sněmích, že všechny slovanské kmeny vyžene z nížiny mezi Labem a Vislou a usadí tam věrné Holzaty, Sasy, Frísy a Šturmarny.

Vurle, která se tolikrát ubránila přesile, lehla popelem. Tvrdé její zdi ze silných dubových kmenů, mohutné věže se stříškami a ochozy, spouštěcí mosty a brány musely být polévány smolou, aby lépe hořely. Území dva dny pochodu napříč široké bylo vyklizeno bez boje, aby ho neobsadil a ještě lépe neopevnil vévoda. Pribyslav dohlížel na vyklizovací práce a na odvoz staviva, sám vhodil první pochodeň do hradu, pozoruje se sklíčeným srdcem, jak otcův hrad propadá zkáze. Bylo mu útěchou, že se již sám otec Niklot zabýval myšlenkou vyklidit a spálit Vurli. Jako žertva jemu na počest hořela Vurle celý den a v praskotu řítících se zdí a trámů sílila jen touha po odvetě…

Vratislav opustil bratra za soumraku; vybral po kraji několik set zkušených jezdců, kteří ho měli provázet na výpravě. Šeptali si to, bezpečně nikdo z nich nevěděl, kam jedou.

– Na Lubici?

Koním nebylo lze popřát oddechu. Museli dorazit ještě za noci před brány hrazeného města, aby překvapili vévodu a vyrvali mu kořist, kterou se chce pochlubiti před císařem.

Vratislav si jel pro otcovu hlavu do ležení vévody Jindřicha. Co chvíli povolával k sobě do čela náčelníky jízdných čet, aby jim udělil rozkazy. Všechno muselo být smluveno do podrobností, ani jeden muž se nesměl opozdit nebo zklamat. Nebyl již rok v městě, sám Čarnobog ví, jaké změny se tam udály! Litoval, že se nevyptal kupců na bližší podrobnosti. Ech, Vakenici ani vévoda nemohl odvésti z jejího koryta a za tak krátkou dobu zdi jinam posunout. Zná každý kámen v městě, každou ulici a dům: najde si už cestu na náměstí ke kostelu, kde se houpá hlava otcova na šibenici…

Zaskřípal zuby a pobodl koně k rychlejšímu běhu. Snad se setká i s některými saskými zbrojnoši, kteří mu včera unikli a kteří mu dnes beztrestně přes cestu již přejít nesmějí. Kupředu! Sedm set jezdců je více, než vévoda může na svém dvoře umístit, a víc, než bude připravených míst za stolem v hodovně. Což kdyby… což kdyby i vévodu se mu zdařilo zajmout!? Oddychoval prudce a hnal se vpřed přes pole, močály a louky mimo pobořené kříže a spálené tvrze, mimo jezera a mohyly, jejichž obyvatelé dílu jeho požehnají.

Na Ratibořském jezeře se leskl měsíční srp. Vodní plocha prokmitávala mezi stromy a kde se drobné prameny do jezera sbíhaly. Dlouhé a úzké jezero je vedlo k severu, kam i oni měli nyní namířeno. Mech tlumil dusot koňských kopyt, kožišinná zvěř prchala před nimi do úkrytů, celý les se probudil ze spánku. Orel jim zakroužil vysoko nad hlavami nad korunami stromů, ptáci poděšeně vylétali z křoví do korun, na břehu se ozvalo žblunkání žab, střemhlav se zachraňovaly do vody, po kmenech stromů šplhaly vyplašené veveřice a na hladině se šířily velké a větší kruhy, když se ryba vyhodila nad vodu a pleskla o ni plochým tělem.

Jezero se úžilo, co nevidět budou na jeho konci – tedy na hranicích vévodova kraje. Jezdci se napomínali k pozoru a klidu. Je třeba na město uhodit naráz a kořistit z vyvolaného zmatku. Nebude-li brána chráněna, útoku třeba nebude; potichu se vplíží do města a teprve pak, až budou mít Niklotovu hlavu, začnou pobíjet a vraždit, jako jim to dělají lidé vévodovi… Teprve potom probudí pana vévodu Jindřicha, aby poznal, koho má pohostit, zbude-li mu čas na myšlení. Vratislav se zasmál hlasitě, až jezdce v kostech zamrazilo.

Ze zbrojnošů včera v boji zabitých mnoho po cestách ležet nezůstalo; supi a vrány s pokřikem vylétali z míst, kde měli hody. Cáry šatů a údy lidských těl ohlodané a roztrhané vlky ležely daleko od sebe, jak je dravci v zápasu o sousto roznesli po polích. Ani věřit nechtěl, že včera tak daleko dojeli, pronásledujíce Sasy, teprve nyní si uvědomil, jakému nebezpečí se vydávali všanc, kdyby byl vévoda méně bezstarostný a rozložil po cestě z Lubice hlídky pro posilu vozatajů.

Dojeli k říčnímu rameni, které se rozlévalo pokleslinou a tvořilo tu četné ostrovy. Vratislav zmírnil běh a otočil se po jezdcích; klusali za ním v několika houfech, jak jim dovolovala cesta, koně ržáli.

„Máte zrno pro koně? Nesmíme se prozradit jedním zvukem! Při ránském Svatoboru! – Všechnu kořist dovezeme do chrámové pokladnice Svantovítovy, snad i vzácná roucha Jindřichovy dcery, třebaže je Mokoša neutkala.“

Kníže počal udílet rozkazy a odpočítávat tlupy, které se měly rozdělit k provedení smělého podniku. Znal dobře okolí města, věděl kam položit léčky, zálohy a posily, kdyby narazili na odpor. Město před nedávnem opevněné (1157) hradbami a valy Jindřichem Lvem, jemuž je hrabě Adolf Holštýnský na jeho prosby vydal, obklopené hustými háji a ze všech stran ovlažované řekami Travnou a Vakenicí mělo pouze dvě brány; na severu, kde se obě řeky nejvíc k sobě přibližovaly, a na jihu, kde Vakenice rozdělená do několika rybníků ústí do Travny. Tu byla brána s padacím mostem řečená Hüxterthorbrücke a úzkou ulicí pod hradbami bylo snadno za několik okamžiků dorazit na rynk ke kostelu a k vévodovu hradu. Záleželo na prudkém, nečekaném přepadu, jenž vyvolá zmatek, kterého využijí.

Již se ukázaly dvě široké věže s nízkými střechami, úzkými ochozy a střílnami; prokmitávaly mezi stromy; křížem proložené trámy ve zdivu nasvědčovaly nedávnému vzniku. Město ještě spalo, ani na přístavě nebylo známek probouzejícího se života. Blízký východ slunce ozařoval již vrcholky stromů a střechy s nízkými komíny, stromy řidly, zdivo s mocnými zpevňovacími pilíři se rýsovalo zřetelněji na tmavém pozadí a budilo představu bezpečí a síly jeho obyvatelů.

Vratislav poslal sto jezdců na sever ke hradu, kde bylo město nejsilněji opevněno, sám chtěl je napadnouti z jihu, kde se dosud vždy cítilo nejméně ohrožené. Jediná dlouhá ulice spojovala oba konce města, na severu a jihu, té však nepoužije. Zvědové Jaromírovi ho zbytečně neupozorňovali, že na jihu ani stráže v noci bránu nehlídají. Odtud podnikne útok, který zastihne vévodu i jeho město ve spánku. Těšil se, jak ho probudí, stoje s mečem nad jeho ložem…

Jezdci určení k útoku ze severu seskákali z koní a nabravše do dlaní oves přidržovali jim je pod tlamami, aby neržáli, jako to činívají, když se oddělí od druhů, s nimiž běželi. Zmizeli knížeti z očí s rozkazem, aby napadli hrad, teprve až uslyší pokřik a vřavu ve městě a až kníže bude již v bráně. Do křovisk Vraního blata, do příkopu před hradbami a na pravý břeh řeky Vakenice položil zálohy, a sesednuv z koně, dal družině rozkaz, aby ho následovala; jakmile se doplíží až k padacímu mostu a toho se zmocní, měli se ostatní jezdci rychle vyřítit přes most do města. Pak jim už nic nemohlo stát v cestě a zdar byl zajištěn.

Vratislav se dal přímo k můstku, byl však překvapen. Od mostu byl oddělen dlouhou a hlubokou strouhou, které tu dříve nebývalo. Srázné břehy zabraňovaly útoku, bylo třeba se dostat po suchu k mostu. Kníže jevil nepokoj; prodíral se přikrčen k vysokému náspu podél strouhy nahoru, směrem k moři, očekávaje, že tu najde její konec nebo přechod k mostu, ale strouha se rozšiřovala a zhatila jeho naděje. Dal se proto dolů, odkud přišel. Čas rychle plynul, zanedlouho už musí vyjít slunce. Má se vrátit domů a zítra pokus opakovat – či vzít strouhu útokem? Junácká hlava hořela nedočkavostí. Právě když stanul dnes již potřetí proti bráně Hüxterské, vsedl na kůň a zdvihl ruku; družina rychle nasedla a pobodla koně za vůdcem, který se hnal k bráně.

Vítězný úsměv přešel mu obličejem: brána byla otevřena, daleko široko nebylo vidět živé duše. Fortnýř asi otevřel časně zrána kupci a již bránu nezavřel; má být potrestána německá nadutost a nerozvážnost. Podceňují slovanskou odvahu a bystrost.

„Nož, a ranji, ranji!“21

Jezdci se dali do vítězného pokřiku a řítili se na most. Z okna jednopatrového domku těsně k hradbám přizděného vyhlédla kučeravá hlava s mnišskou čapkou v zátylí. Byl to ctihodný kněz Athelo, bydlel blízko mostu, dávno nespal, a jsa upozorněn nezvyklým hlukem, vyhlédl z okna. Zahlédl knížete, právě když přeskočil v prudkém rozběhu strouhu, kterou si dal Athelo s vévodovým souhlasem pořídit, aby odvedl přebytečnou vodu z potoka daleko odtud tekoucího do vlastního splavu. Kněz počal ve zběsilé úzkosti volat na čeleď, ta vyběhla ze dvora a přivolávala pomoc ze všech stran. Jezdci položení do nástrah, i ti, kteří měli vyrazit, jakmile uslyší válečnou vřavu, přihnali se ke strouze a zmateně pobíhali podél ní; mnozí koně se vzpínali, báli se ji přeskočit.

Athelo doběhl k bráně v poslední chvíli. Trna hrůzou nad takovou jezdeckou přesilou chopil se řetězu a jal se vytahovati most. Dosud nikdy se o to nepokusil, a přihlížeje práci fortnýřově, domníval se, že by té síly neměl. V úzkosti napjal svaly a podařilo se mu odvrátit nebezpečí v posledním okamžiku. Oddychoval bouřlivě hrůzou a námahou; uviděl, jak se kůň velitelův vzepjal před nečekanou překážkou a uskočil divoce zpět. Div, že okované hroty mřížových tyčí nepřeťaly jeho přední nohy, jimiž byl již v bráně.22

Kníže zrudl ve tvářích. Ťal několikrát zuřivě mečem do mříže a dveřního rámu z těžkých fošen, ale nepovolily. Za mříží se shromažďovaly houfy ozbrojených občanů, kupců, plavců a žoldnéřů, ječivý hlahol polnice oznamoval lidu, že z hradu vyjel vévoda, aby zasáhl do boje. Nikdo nevěděl, kdo na Lubici útočí, ale nebylo pochybnosti o tom, že to jsou synové Niklotovi, kteří si patrně dojeli do města pro otcovu hlavu a kořist nedávno vozidlníky odvlečenou.

Vratislav nečekal. Bylo škoda jediného muže tu marně obětovat; však již na cimbuří a za mřížemi napínali muži luky a chystali se zahájit střelbu. Dal povel k rychlému ústupu, povolav jezdce čekající v záloze, a hnal se k jezeru lesní cestou k domovu. Zatínal pěsti hněvem, bodal koně, po jezdcích se ani neotočil a s nikým nemluvil. Je všechno ztraceno, otec nepomstěn a vydán potupě, které dnešní příhoda ještě přitíží. Vévoda, byv dneškem poučen, dá zajisté dobře hlídat obě brány a mosty, vloží do věží posádky a ustanoví střídavé stráže, které opakování dnešního pokusu znemožní.

Skutečně, první poslové, kteří ke knížeti zavítali, hlásili, že vévoda vydal přísné rozkazy o obsazení bran a strážné službě a že vrátný byl za nedbalost krutě potrestán. Kněz Athelo stoupl prý v oblibě a úctě tak, že byl pojat do vévodovy družiny a vévoda mu odpustil desátky, které platívalo kněžstvo nerado. Zpráva o přepadení Lubice vyvolávala mimo to v paměti i nedávné události a stupňovala napětí mezi Sasy a Slovanstvem.

Lubečtí si připomínali znovu rok 1138, kdy Rugové přepadli a zničili starobylé slovanské město Starou Lubici (Bukovac), vynikající obchodem a bohatým městským životem, kde se i mnoho německých a orientálních kupců cítilo spokojeno. Po jeho zničení vystavěl hrabě Adolf Holštýnský II. z rodu Schauenburgů opodál město nové, dnešní Lubici (Lübeck), které brzo potom postoupil na opětované prosby vévodovi Jindřichovi Lvovi a do něho se nastěhovali nespokojení měšťané a kupectvo z Jindřichova města Lvova (Löwenstadt), jakmile je vévoda od hraběte Adolfa byl získal.

Připomínali si dnes znovu, že jejich neklid a stálé stěhování zaviňují Slované, kteří se nikdy těchto míst po dobrém nezřeknou a že stále budou podnikat přepady, dokud jich Sasové nevyhladí. Tak nezdařený pokus knížete Vratislava jen vášně rozjitřil a nenašlo se saské srdce, které by dovedlo pochopit synovskou bolest a vrozený pud dětenské lásky, kterým byl veden, ačkoliv to u svých pokládají za samozřejmou povinnost a za otázku cti; tak odsuzovali Vratislava i křesťanští kněží učící Desateru, a biskupští kronikáři zapsali toho dne na pergameny novou klatbu na syna, který se vzepřel zneuctění otcovy památky.

20 Amuletu.

21 „Na nůž, a raň, raň!“

22 U Helmolda následuje Niklotova smrt po této příhodě; změnil jsem sled obou událostí jako přirozenější, zvláště když se obě udály r. 1160. J. M.

Bitva u Žarnova

Včera byla kopí, která dnes zasáhnou do boje, zaříkána vědmou, lze spolehnout na sílu jejích čar, na bukové násady i dobrou ocel. Bylať tato kopí již nejednou v boji a nikdy nezklamala! Jsou hrozivá i v klidu. Dlouhý šik lehkými kabátci oblečených bojovníků stojí připraven. Opírají se o kopí do země násadami zabodnutá jako živý násep, který se útokem nezviklá. Svaly obnažených ramen jsou napjaty a čekají, aby mohly ukázat sílu a pružnost.

Nepřítel se blížil váhavě. Zaujal postavení na sto kroků před slovanským šikem, kde se jediný muž nepohnul. Jen nad hlavami vlály praporce, vynesené z chrámu za slavné bohoslužby. Každý muž si přišel pro zbraň, kterou před chrámem vědma zaklínala. Jsou mezi nimi Havolané, výrobci nejostřejších šípů, Dolenci, Chyžané, Nižinci, Ukrané, Rječané, Rataři, Ostrovjané, Črězpjeňané, Gliňané, Strělané, Drevané, Suselci, Vranovci, Větníci, Bodrci, Ránové i Vltici, ačkoliv byli mezi nimi zástupci jiných kmenů, které osud náhodou zavál do kraje.

Uprostřed šiku stáli dva muži výškou a šíří ramen jiné převyšující a nápadní, jejichž oči se téměř ztrácely v plných tvářích; na konci řady stáli dva mužové v bílých turbanech; byli to průvodci arabských kupců, kteří se pro válku na další cestu vydat nemohli a jejichž nosiči prosili, aby se směli zúčastniti boje, Hilâl ben Nêsin a Ibn Doreid z průvodu bohatého obchodníka Miswâra ben Aleda, dovážejícího do severských zemí vzácná roucha perská, šperky a zbraně z Jemenu.

Za prvním šikem stály hloučky mužů zbrojí i oděvem zcela odlišné; někteří měli krátké, jiní dlouhé spodky pod koleny uvázané a na nohou střevíce z lýčí, stažené řemínky, krpce nebo plstěnou obuv do půli lýtek, většinou byli bosi. Přecházeli, hovořili, vybíhali dopředu, aby lépe viděli, co se děje, smáli se a pokřikovali na známé z předního šiku. Všichni měli po dvou krátkých oštěpech, luky a toulce s tenkými šípy, které byly přivěšeny k opasku nebo přehozeny přes záda na silném konopném řemeni, podle čehož bylo možno určovati jejich rodovou příslušnost, každý držel v levé ruce ozdobné kulaté nebo podélné, těžké štíty.

Z řad saských mužů napjal nedočkavec tětivu a šíp vyletěl do oblaků; vzápětí se napjalo několik tětiv slovanských a muži mířili na šíp, který se jim ztrácel ve výšce. Sasové užasli: všechny slovanské šípy se vymrštily týmž směrem, kudy letěl saský jako by na něho měli namířeno a chtěli ho sestřelit jako orla. Řady se rozkývaly, hlomozu přibylo. Byl to první vzruch, který přerušil ticho.

Sasové přikládali ruce posměšně k očím, jako by hledali Slovany, které domněle neviděli; dávali najevo, že je jich málo a že se jich nebojí. Slovanský šik vypukl v bouřlivý smích; bylo dobře, že se Sasové mýlí; tím lépe se jim podaří jejich lest. Slované dovedli jako všichni obyvatelé lesů, jezernatých krajů, blat a močálů užívati lstí a nástrah. Za jejich řadami se prostírala dlouhá, křovinatá pláň pozvolna se svažující k malému jezeru, za nímž se táhly po obzoru tmavé lesy.

Kdo ze Sasů by mohl vytušit, že i toto pozadí rozhodne o bitvě? Hrabě a vévoda poučovali znovu podnáčelníky vojsk, jak obezřele si mají v potyčkách se Slovany počínat; vždyť jim už za mlada byly vykládány odborné knihy o vojenských způsobech nepřátel, Leonova taktika, knihy Prokopiovy a Maurikiovo Strategikon, kde byly sneseny všechny válečné zkušenosti, které Byzantsko v bojích se Slovany učinilo, a kde byly vytčeny směrnice, jak se třeba proti nim bránit a postupovat, aby byl zajištěn zdar.

Také saské řady se rozhýbaly; několik starších vojínů vyběhlo před šik a počalo před ním poskakovat jako při tanci; rozhazujíce rukama a výskajíce otáčeli se dokola, pošklebovali se a otvírali náruče, jako by vyzývali ženy k tanci nebo k obejmutí. Divoký smích spolubojovníků byl doprovodem jejich vyzývavého chování. To však již ze slovanské řady vystoupili opovědníci a vyzývači, jsouce připraveni k slovnímu souboji.

Koně saské jízdy se počali plašit, bylo třeba je krotit; na slovanské straně nebylo jediného jezdce, Sasové se tím zmásti nedali; věděli, že je to obvyklý způsob slovanského boje ukrývat jezdectvo do zálohy, aby v rozhodujícím okamžiku zasáhlo do bitvy. Dva tři saští jezdci vyrazili z řady a proniknuvše předním pěším šikem najeli doprostřed zápasiště. Trhání uzdami a prudké stáčení koňských hlav nasvědčovalo tomu, že se tak stalo proti jejich vůli a že tím nezamýšleli zahájit bitvu.

Slovanský vyzývač postoupil do středu a zdvihl ruku. Také Sas předstoupil před svoji řadu a zdvihl ruku, volaje cosi, čemu nerozuměli. Slovan přitiskl ruce k ústům a zvolal:

„Pojďte trochu blíž, nebojte se, nejsme tak zlí, jak si myslíte!“

„Hostům se vycházívá v ústrety, je to vaší povinností!“ odpovídal Sas.

„Nevidíte, že vás očekáváme, jak se sluší?“

„Nač čekáte? Na křest? Psům se přece křest neuděluje?!“

„Šelmě i psí sousto chutná!“ Bouřlivý smích byl pochvalou a pobídkou slovanské odpovědi.

„Bahnem páchnete a shnilou rybinou, pohanští psi, my lepšímu jsme jídlu uvykli a v bitvě udílíme křest jen franskými meči!“

„My také nestřílíme ryby na stromech. Pojďte k nám zkusit své štěstí!“

„Začněte sami, dopřejeme vám té cti!“

„K nám jste šli cestu deset mil dlouhou – proč váháte učinit ještě několik posledních kroků?“

„Kdo útočí, má lepší naději na vítězství. Začněte!“

„Kdo útočí, dovede utíkat i před porážkou…“

„Proč jste si tedy nedali štíty na zadky, zbabělci? Synové nevěstek jsou vždycky lupiči, a ti větší odvahu by měli dokázat!“

„Odvahou ve chvástavých řečech předčíte všechny národy. Jste v práci leniví jako Dánové a k boji zbabělí jako slimáci!“

„Vy odřezanci šibenic, ohlodavači zdechlin, jimž matky dávají kobylí mléko, abyste měli sílu, vy… Je nás více, než jste čekali, a to vás odzbrojilo!“

„Jde z vás více zápachu než hrůzy, víc řečí je než vás… Jste slepí, že nevidíte, jak vás čekáme o zbraň opřeni? Je věru škoda špejlu na krysu.“

„Psí smečko štěkavá, kdo je silnější? Pes vlka bojí se. Kdo za vás předstoupí, aby se s námi měřil?“

Slovanské řady zabouřily; několik mužů vyběhlo, hrozili Sasům zaťatými pěstmi. Byli svými druhy strženi zpět; z řady vystoupil silák. Vypjal hruď, která se nadmula do zvonu, a zapaživ ruce, počal je vzpírati nahoru a dolů, ukazuje nabíhající, hrozné svaly. Sasové odpověděli hromovým smíchem; ze zadních řad vykročili tři obři a postoupili vpřed, pohrdavě se rozhlížejíce po okolí.

„Tři na jednoho?“ zahoukl slovanský mluvčí.

„Ne! Jeden po druhém!“

Sasové počali metati kostky; první zápasník měl být určen losem. Ten předstoupil, druzí dva zůstali stát před šikem.

„Podmínky! Náš jeden bude se měřit s dvěma vašimi, třetí se utká s jiným našincem!“

Po krátké poradě Sasové souhlasili, ačkoliv bylo zřejmo, že se neradi s tím smiřují; počítali, že Slovan prvním zápasem vyčerpaný podlehne druhému, jehož svěžest zdolá únavu silnějšího.

Odměřeným, houpavým krokem popošel slovanský obr Trebor téměř až k Sasům a ti utichli úžasem nad šíří jeho ramen. Saský bojovník mu vyšel vstříc váhavěji. Slovan se zabořil očima soupeřovi do tváří a změřil ho od hlavy k patě. Vymrštil se nečekaně jako had a zchvátil soupeře oběma rukama. Oba šiky rázem zatajily dech. Bylo slyšet, jak oba zápasníci prudce oddechují. Trebor držel v pevném stisku odpůrcovo tělo, ale síla, jaké bylo k jeho udržení potřebí, dokazovala, že jeho tělo je natřeno olejem a lehce se může vyprostit.

Nepřátelské řady se bezděčně k sobě blížily, až utvořily kolem obrů pevný kruh. Sas vyklouzl z drtivého sevření, otřásl se a pokusil se o úsměv, ale ten se nezdařil. Oba tábory se zvlnily. Napětí povolilo; u Sasů se dostavilo ulehčení, u Slovanů se projevovaly netrpělivost a obavy. Počali vykřikovati na své zástupce, ale zápasníci odpočívali, aby načerpali nové síly.

Sas, byv povzbuzen nepatrným úspěchem a pochvalami rodáků, vykročil znovu do středu a sklonil tělo, vyčkávaje útok. Souboj se započal znovu. Slovan se blížil k němu zvolna. I jeho svaly nabíhající při pomalém zdvižení rukou prozrazovaly, jak se veškerá jeho síla soustřeďuje do zamýšleného úchvatu. Sas stál nehnutě na místě, očekával ho se vzpřímeným tělem, ruce a prsa poskytovaly záruku, že opět vyklouzne z drtivého stisku.

Slovanský předbojovník se vztyčil a prudce sjel do dřepu, zasadiv Sasu děsivou ránu do prsou. Ten se skácel k zemi, marně se pokoušel povstat, když tu byl již nad ním Trebor, a uchopiv ho v bocích, vymrštil jeho tělo do výšky a udeřil jím vší silou o zem. Dopadem těla zaduněla země a výkřik hrůzy projel dusivým tichem mužů obklopujících zápasiště. Trebor se zasmál hlasitě, otočil se po svých a vzkřikl:

„Druhého!“

Trvalo to chvíli, než se protáhl sevřeným saským kruhem muž širokých plecí a krátkého krku; chvatně, snad aby sám si dodal odvahy, vykročil dopředu. Nečekaje na povel ani na výzvu soupeřovu, přešel k útoku. Vypadl vší silou na Trebora, srazil ho k zemi a počal bušit oběma pěstmi do jeho prsou, rukou, obličeje a žaludku.

Saské vojsko vypuklo v ohlušující řev vítězství; dupali, tloukli jilci mečů do štítů a dřevci do země, tleskali a křičeli, skákali do výšky, objímali se a řvali z plných hrdel. Nesouvislý, dlouhý zvuk se nedal blíže určit; nebyla to drsná jejich řeč, ani lidské slovo vůbec, spíše vytí hladových vlků ze skalních propastí. Divoký, ohlušující ryk probudil omráčeného. Odrazil pěstí útočníkovy ruce, vrazil mu hlavou do prsou a namáhavě povstal. Obořil se na Sasa, uchopil ho v zápěstí, stlačil mu ruce k bokům a prudkým pohybem nazad mu je vykloubil; klesly bezvládně podél těla, Sas se zapotácel. Chtěl je pozdvihnout, ale nemohl jimi vládnout, ruce se houpaly a působily mu bolest; svěsil hlavu a opustil pole.

Chyžanský obr stál rozkročen uprostřed bojiště; snad si ani neuvědomoval, že zvítězil. Byl vyčerpán, lapal vzduch a z těla se mu řinuly krůpěje potu smíšeného s krví z odřenin a ran. Čekal na povel k dalšímu boji, zapomněv na sjednané podmínky. Náčelník Radim ho zavolal jménem; obrátil se po hlase a nechápal, že má odejít z bojiště, pociťoval odvolání jako pohanu. Přímil opět tělo, otíral z rukou a čela pot a na nové volání vrtěl hlavou.

„Podmínky byly splněny, ustup dalším, zvítězil jsi!“ Trebor se nechápavě usmál a nedůvěřivým zrakem se rozhlížel po svých krajanech, kteří propukli v nadšený jásot. Přísluší mu teď obvyklá pocta: vítězné tance, kvas, průvod do rodné vsi a knížecí odměna. Zamnul si ruce a postavil se do šiku na své místo, když již také jeho rodáci vyrovnali řadu po skončeném zápase.

„Souboj s mečem!“

„Třetí Sas s druhým Slovanem!“ Posměšný křik byl slovanskou odpovědí.

Sas ozbrojený mečem a pancéřovými pláty postavil se v poli a čekal, hrdě se rozhlížeje po Slovanech. Z protivné strany vyšel muž s lehkou halenou a v krátkých spodcích řemenem podvázaných s mečem, jehož čepel se na špici trojúhelníkovitě rozšiřovala a dvěma oblouky vybíhala v ostří.

„Tak si představujete rovnocenný boj? Pláty dolů!“ ozvalo se ze slovanských řad.

Slovanský zápasník, bodrcký vojník Pradan, máchl rukou na znamení, že mu to je jedno. Znal svůj meč, který i kníže chtěl mu odkoupit; najde si už cestu mezi železnými kroužky a koženými pásky k soupeřovu tělu. Avšak podvůdce přední saské řady přistoupil ke zbrojnoši a odepjal mu části brnění, ponechav mu jen kůži chránící zápěstí pravice zespoda dvěma řemínky utaženou.

Jiskry zasršely na všechny strany při prvním utkání jako důkaz prudkého útoku a obrany. Nedalo se ani postřehnout, kdo napadá, kdo se brání. Všechna úskočnost myslí a zručnost pružných svalů přešla do dvou čepelí a jejich ostrých hrotů, které se staly tykadly. Jako vosí žahadla nebo rozeklané jazyky zmijí snažila se najíti nejzranitelnější bod lidského těla. Meč vyletěl do výše, obloukem se stočil na stranu, aby ihned překvapil odpůrce z boku.

Ostří obou chňapala po hlavní tepně, na krku a na zápěstí, zamrazila ledovým chladem nejednou část prsou, pod kterou bouřlivě tlouklo srdce, ale vždy dostihl meč k ohroženému místu a odrazil nebezpečný útok. Na sta ran zajelo do kulatých štítů, jimiž levice obou soků pohybovala zázračnou rychlostí. Povzbuzující křiky z obou stran neměly na zápasníky účinku. Stáli proti sobě na stráži, druh z druha nespouštěl oči. Hledali na sobě slabiny, ale spíše se zdálo, že chtějí vystihnout povahu odpůrce a podle toho zařídit další výpady.

Nerozhodný zápas stupňoval napětí diváků i bojovníků; střeh a útok se střídaly, ještě nikdo nebyl poraněn, ačkoliv se bojovalo dlouho. Nepřátelské řady sevřely zase jako dříve oba těsným kruhem. Řinčení mečů a mihotavé záblesky čepelí zneklidnily zraky diváků jako nerozhodný boj. Několik ran mečem na plocho nevyřadilo ještě odpůrce z boje, i když rána pálila na těle, ale krev ještě nevytryskla.

Štíty se zdvíhaly a klesaly, řídíce se pohyby útočníkovými, ale meče opisovaly kruhy na opačných místech. Podbíjely se na tělo zespodu, když štít zachycoval sokovu ránu vedenou shora přímo na témě, a mířily na srdce, když se druhý snažil rozseknout prudkou ranou ramenní kloub. Zdálo se, že oba jsou rovnocennými soky a že se boj skončí nerozhodně, nezdolá-li jednoho z obou úplná vyčerpanost. Každý nový útok si vynucoval nový způsob obrany, dokud sokové nepoužili všech svých zvláštních výpadů a obranných prostředků; poznali se záhy, a neměl-li sok v záloze ještě nějaký jiný prostředek dosud tajený, ponechávaje si ho až na konec, mohl souboj nabýti povahy šermířského cvičení s tím rozdílem, že tu zápasili proti sobě dva nazí odpůrci, kteří měli rozhodnout boj místo dvou bitevních nepřátelských šiků.

Sok uskakoval před sokem, rány nutily oba měnit bleskem místa. Nejednou byl zatlačen Sas až ke slovanským řadám; to se pak nejistě ohlížel, jako by se obával zrádné rány zezadu jinou rukou vedené, a snažil se co nejdříve opřít se zády o své rodáky; Slovanu bylo jedno, kde stojí. Mohlo se to vykládat jako projev větší sebedůvěry nebo neobezřelosti, ale zajisté to svědčilo o dobromyslnosti a poctivosti, která nečeká zrady tam, kde by se jí sama nedovedla dopustit.

Pot zperlil velkými krůpějemi tváře obou soubojníků, ale ruce stále s nevyčerpatelnou silou svíraly meče a štíty, útočily a odrážely prudké výpady. Slunce se již přehouplo na západ, lidé dříve ve stínu stojící museli si chránit oči před oslňujícími blesky mečů a slunečního světla.

„Ordulf! Vor! Sieg! Ordulf! Sieg!“23

Ordulf slyšel povzbudivé výkřiky a chtěl vypadnout na Slovana, když se meče obou střetly vysoko nad hlavami a sjely k záštitám, odkud se nedaly lehce vyprostit, jak byly do sebe vklíněny. Bylo nutno rychle podejíti mečem, což však umožňovalo odpůrci využíti chvíle k ráně. Oba čekali, kdo začne. Slovan předstíral, že vyčkává, a přitlačil, aby nepřítele zmátl, vtom však již vyjel mečem zespoda, a než se oklamaný sok mohl vzpamatovat, ťal mu mečem po hlavě. Sasovi vypadl prudkou ranou meč z ruky a klesl k zemi, ztrativ náhle oporu ve zkřížených a proti sobě tlačených jilcích, jak rychle se ho odpůrce zbavil.

Ordulf padl na zem a krev mu vytryskla z hluboké jizvy na čele. Saské houfy stojící kolem obou se rozkymácely a ustupovaly, očekávajíce, že je jejich zápasník zabit, a že se proto musí připravit k boji. Ordulf se však počal zdvíhat ze země a ohlížel se po meči. Slovan přiskočil, zdvihl jeho meč a podával mu ho; Sasové užasli. Nebyli schopni takového projevu rytířskosti. Není to nějaký šlechtic, který za Slovany právě bojuje?

Sas si otřel čelo; byl překvapen, kolik krve má teď na ruce. Krev mu stékala přes oko, dobře neviděl; kdosi z jeho druhů mu podal kus plátna, jakým se obchodovalo mezi Slovanstvem, a Ordulf si obvázal ránu, chystaje se k dalšímu boji, který nebyl ukončen. Zesláblá ruka meče neudržela; vypadl mu z ní podruhé. Zdvihl ho nyní sám, a dodav si zmužilosti, zaujal nákrokovou polohu k výpadu a obraně.

Pradan vypadl proti němu a vedl novou ránu na sokův bok, kterou Ordulf stěží odrazil. Meč projel oděvem a snad mu zranil i bok, ačkoliv se Sas z místa nepohnul. Bodrc váhal; rozhlédl se po svých, jako by u nich hledal souhlas pro rozhodnutí, ke kterému právě dospěl, a odhodiv velkým obloukem daleko od sebe meč, vrhl se na Sasa beze zbraně. Chtěl mu dát najevo, že jsou si nyní opět rovni, když se dobrovolně odřekl zbraně, která mu však plným právem zaslouženého vítězství náleží. Úžas na obou stranách provázel jeho smělý čin a nový náběh na soka. Odrážeje štítem rány blížil se k Sasovi a od něho odskakoval, až mu obnažil Ordulf svůj pravý bok. Jedním skokem byl Pradan u něho, srazil jej pěstí k zemi a klekl mu na tělo na znamení úplného vítězství. Rozjařen úspěchem, chtěl se rozhlédnout po svých lidech, za které bojoval a kteří počali vítězně na něho pokřikovat, když vtom ho ostrý výkřik upozornil, že se musí mít na pozoru.

Ordulf využiv chvíle, kdy se Slovan otočil, pozdvihl meč a chystal se ho jižjiž pohroužit do jeho prsou. Slovan svraštil obočí, stiskl zrádce ještě mocněji koleny a odhodiv svůj štít vyrval mu i jeho a sevřel nyní jeho pravici i s mečem. Ordulf se marně bránil. S krajně vypjatou silou mu pozdvihl ruku s mečem do výšky, zkroutil mu ji dolů, takže čepel mířila teď na vlastní prsa, a tlačil mu ji přímo k srdci.

Sas vzkřikl divokou hrůzou a namáhal se povstati. Marně! Pradan ho srazil levicí k zemi a pravou vedl rovnou ránu do těla. Přemáhaje Sasův odpor proklál ho mečem hluboko mezi žebry jeho těla pronikajícím do srdce, kde jím několikrát otočil. Sas sebou dvakrát trhl, a hlava mu klesla na zem. Byl mrtev.

Bodrc vytáhl z rány meč, otřel ho o tělo poraženého a s ním v ruce jako s majetkem vítěze vracel se krokem do své řady. Ohlušující jásot vítal vítěze, který zůstal nezraněn. Několik mužů mu vyběhlo v ústrety a pozdvihlo ho na ramena. Vítězný křik se změnil ve zpěv. Vyzdvihli ho několikrát do výšky, ze všech stran se sbíhali muži a tiskli mu pravici. Vyhrál svému lidu přednostní právo rozhodnout o čase a místu k utkání.

Sasové zatím obklopili svého bojovníka; podvůdce sňal z hlavy těžkou přilbu, vzdávaje padlému hrdinovi poslední čest. Potom zdvihli jeho mrtvolu a odnášeli ji k vozům daleko vzadu stojícím, aby ji dali odvézt a aby mohl být se ctí doma pochován.

Slované nemínili opustit bojiště; ačkoliv jim příslušelo právo odložit boj na druhý den, rozvinuli praporce, trubky zahlaholily: znamení, že zahajují boj, ačkoliv již slunce klesalo a zanedlouho se mohl snést nad krajem soumrak. Sasové byli překvapeni; čekali, že se Slované pro dnešek po dvojím vítězství, které se rovnalo vybojované bitvě seřaděných šiků, dalšího boje zřeknou; nebylo vyhnutí, odmítnout boj znamenalo porážku.

Byli zneklidněni rozhodnutím Slovanů též proto, že nastával soumrak v krajině skoro neznámé; již proto byli Slované ve výhodě. Dovedli využít všech krajinných nevýhod v boji jako největších předností! Kolikrát již upadli tak do nástrah a byli potřeni do posledního muže v kraji zcela neznámém! Snad proto také úmyslně protahovali souboj, aby se spíše soumraku dočkali a mohli je před večerem vyzvat k nerovnému zápasu.

Nevědí též, kdo Slovany vede! Niklot je, bohudíky, mrtev, ale Slované mají mnoho tak nepoddajných hlav, kterých ve vážných chvílích poslouchají slepě; ti poznají saské velitele již podle nádherných oděvů – v šatech jsou však na bojišti všichni Slované stejní, nelze rozpoznat smarda od pána, nejvýše ještě při útoku podle čapky a drahocenného meče, ačkoliv i mnohý prostý bojovník má krásnou zbraň, ať už ji nabyl ve vítězném boji, nebo ji uloupil, či darem nabyl. Kdo velí Slovanům?

Neprozrazují jména svých pánů již proto, že každý stejně bojuje a dokazuje statečnost, pán – nepán. Také podle úcty jinde pánům projevované nepoznají jejich náčelníky. Nechybí, budou-li předpokládat, že jim dnes v čele stojí Měčislav, Vratislav a Pribyslav vedle jiných knížat proto, že se bojuje na jejich území nebo v jejich nejbližším sousedství.

Pozorovali s napětím, jak si Slované počínají; první šik opřel štíty o zemi, podepřev je druhým krátkým kopím, které tvořilo podstatnou součást válečné výzbroje. Utvořili tak, poněvadž k tomu použili pouze dlouhých, podélných a těžkých štítů, dosti pevnou hradbu, za kterou se chránili proti přívalu šípů, jimiž nepřítel zpravidla zahajoval boj. Při prvním napínání tětiv poklekli bez rozkazu na zem a byli nezranitelní, dokud se nepřítel nepřiblížil. Za pasem každého vojína se leskl ostře nabroušený nůž, kterým se dovedli bránit a útočit jako nikdo jiný. Sasům nezbylo než se přizpůsobit a přihotovit k neodvratnému zápasu. Malou útěchou jim byl nepatrný počet slovanských válečníků. Užívají odedávna lsti, tím pochopitelnější, když by se pokročilejší bojové technice nepřátel jinak snad ani neubránili, používají i noční tmy, nástrah, močálů a bahnisk. Les jako bojový slovanský prostředek již sám nahání hrůzu nejotužilejším, nejstarším válečníkům.

Konečně slyšeli!

„Zdvihněte praporce!“

Nad slovanskými hlavami zavlály korouhve a prapory. Prapory ze vzácných látek ženami ušité, s obrazy bohů všech slovanských oblastí pestrými barvami malovanými a mosaznými kroužky k žerdi připoutanými s pozlacenými hroty. Ani nepřítel nesměl je beztrestně zneuctít. Byly to symboly bohů, kteří s nimi vytáhli do boje na obranu zděděné víry!

Svantovítova korouhev se čtyřmi hlavami na vrcholu žerdi, Triglavova s třemi hlavami, jejichž oči a rty byly zahaleny zlatými závoji, Porevitova s pěti, symbol Svarožicův, Dažbogův, vlajka Herovita, Běloglava, Jutrboga, Podaga a Radegasta v nadlidských rozměrech; všechny praporce s posvátnou úctou v chrámech jednotlivých bohů v míru chované zavlály nad hlavami mužů ve chvíli, když zazněl povel „Klíny pod prapory!“, což bylo zahájením boje. Ranovitova velká socha se sedmi obličeji na jedné lebce z dubového dřeva, v Korěnici uctívaná, přečnívala ostatní. Utvořili hradbu ze štítů o zem opřených, stáli připraveni pokorně položit životy za ohroženou vlast a víru. Božstva, která nesměla být zobrazována obrazy a sochami, jako tomu bylo u boha Prova, byla nahrazena rohem na žerdi zavěšeným a zahaleným pestrými fábory.

Válečné rohy zdviženy ke rtům trubačů, bubeníci udeřili palicemi do bubnů, druh druhu opakoval heslo, jež nesmí nepříteli prozradit; heslo je spojí dohromady, když je vřava bitevní, útoky a obchvaty nebo předstíraný ústup rozeženou po bitevní pláni. Ze všech hrdel slovanských mužů se vydral válečný křik a ruce zamávaly oštěpy nebo kopími.

Sasové vyrazili v pevném šiku vpřed; zastavili nedaleko před protivníkem, napjali luky a počali střílet, šípy vyletěly do výše; přeletovaly nad hlavami, mnohé se zabodly do země, nejvíce jich se však odrazilo od štítů. Dobře mířené a silou vyražené zabořily se do obranných slovanských štítů a drnčely jako vosy vydrážděné z hnízda, dlouho se tetelily a chvěly v otvoru ve štítu vyhloubeném. Nový déšť šípů zafičel vzduchem a štíty je přijímaly s praskotem; nejedna slovanská ústa zaúpěla tehdy naposledy. Tělo se zvrátilo, bylo třeba ránu rázem vyříznout, aby se jed do šípů napuštěný nerozšířil a neotrávil krev. Omějový nálep rychle účinkoval. Kdo se odplazil ze šiku, mohl být zachráněn.

Slované vyčkávali, až se Sasové přiblíží. Několik jejich kopí zasvištělo a zapadlo do saských řad, ale vtom se již z lesa za zády Sasů vyřítila slovanská jízda a způsobila zmatek a děs. Holzatští jezdci vyjeli proti nim, aby jejich nájezd odvrátili, nečekali takovou přesilu. Jezdec bojoval s jezdcem, jemuž přiskakovali pěší se štíty a kopími na pomoc. Širá nížina se proměnila v ohromné bojiště. Skupiny bojovaly jako jedinci proti sobě a nelítostné rány vyjadřovaly staletou nenávist. Saský šik byl už dávno protržen, jezdec pronásledoval pěšího muže, který chtěl zachránit ohroženou korouhev.

Bojištěm se mihl Měčislav, po jeho boku s knížecím znakem na štítu a červenou korouhví o třmen opřenou Milivoj. Kosili Sasy jako uragán vírem smrti. Saský šik byl v nepořádku a bojoval v houfech, když zezadu jeho řadami prorazila slovanská jízda. Vratislav a Pribyslav s hlavou ještě pod koženou čapkou obvázanou jeli jí v čele a jejich nárazu neodolali nejotužilejší. Najížděli přímo na muže srážejíce je koňmi k zemi, aby je jezdci za nimi dobíjeli sudlicemi a meči.

Sasové se bránili, nemohli přejít k útoku; slovanskými knížaty sjednaný bitevní plán nemohl být dodržen. Zamýšleli zaútočit, rozrazit jejich řady a dát potom zatroubit k ústupu, aby oklamali Sasy, kteří by se je ihned jali pronásledovat k jezeru a lesu, v jehož hlubinách byla pro ně nastražena past – hrad. Když se však podařilo Sasy tak záhy zdolat a uvésti do zmatku, že již na nápor nemohli pomýšlet a jen stěží odolávali útočníkům, chtěla slovanská knížata rozhodnout boj již na místě.

Sasové byli rozprášeni a zneškodněni. Bojovali ojediněle, každý na svou pěst, tím zmařeny byly jejich naděje, ačkoliv vévoda vyslal do boje s pomocí hraběte Adolfa nejlepší muže a počet vojska jako dávno předtím nikdy. Saská taktika bojovat ve sražených řadách zklamala, ani železné pláty pod kabátci nepomáhaly; Slované bodali do krku a slabin, vždy si našli místa nejméně chráněná, jsouce ve výhodě lehkooděnců proti zbrojnošům, jejichž pohyby byly strnulé.

Ubití a zranění koně se váleli po bitvišti s přesekanými šíjemi a zlámanýma nohama, pole bylo poseto umírajícími, jejichž těla sebou škubala v křeči smrti. Splašení koně pobíhali zmateně mezi bojovníky zvyšujíce děs, přeskakovali zápasníky, šlapali po tělech raněných a zkrvavělá bělma jejich poděšených očí budila hrůzu; frkali, ržáli, vzpínali se a přepadali naznak nemohouce se ve cvalu vyhnout včas náhodné překážce. Bitevní vřava vzrůstala, ačkoliv jezdci i pěší byli rozptýleni, kam oko dohlédlo.

Saský podvůdce dal zatroubit, hlas polnice se ztrácel v hlomozu a řevu sterých úst, přivolávajících pomoc nebo vyrážejících výkřiky vítězství a zběsilé radosti. Vratislav prohnal koně několikrát celým bojištěm hledaje marně vévodu nebo hraběte. Vykřikoval na Sasy německy, aby mu je ukázali, ale jeden Sas pohrdlivě rozšklebil ústa, dávaje najevo, že jsou daleko, kam chtěl ukázat rukou, než mu klesla bezvládně k boku, jsouc zasažena smrtící ranou; rozšklebená ústa zůstala otevřena do hrobu a v této masce hrůzy a pohrdání měl čekat na soudný den…

Nový zvuk vysoko laděné polnice zavřeštěl; Holzatové otáčeli hlavy v plném trysku, chráníce životy před pronásledujícími je Slovany. Zahlédli úkosem, jak se vysoká žerď saské vlajky vévodovy až dotud úporně hájená mihla právě kolem nich v ruce jezdce nad červenou čabrakou. Bílý brokát s černým křížem v rukou nepřítele! Rozjeli se za ním, ale jezdec se jim ztratil v houfu vojínů, kteří mu přispěchali na pomoc.

Milivoj byl mezi prvními, kteří tělem hájili vítěze a zatarasili koni cestu pronásledovatelům. Oštěpy a meče se zableskly v zapadajícím slunci a Měčislav, právě se otočiv, spatřil, jak se Milivoj zřítil z koně. Chtěl se vrhnouti mezi bojující, bylo pozdě. Holzati obklíčili několik zraněných jezdců a ze všech stran již na ně dorážela bodrcká pěchota, která i tu měla dokázat svoji nezdolnost. Měčislav byl oddělen od zápasících, a svíraje v pěsti ukořistěný praporec, musel odrážet nápor dvou šturmarnských ozbrojenců, kteří na něho útočili dlouhým kopím.

V čele těžkooděné jízdy se hnal na vraníku muž s přilbou s otevřeným hledím. Dlouhý knír mu splýval přes stažené ústní koutky a oči se zlověstně leskly. Svíral v ruce těžký meč, kterým rozdával smrtonosné rány. Ani jednou nezamáchl mečem bez cíle. Kam rána dopadla, kácel se protivník jako podťat bleskem. Kůň letěl s ním s rozevřeným chřípím, rozrážel řady nepřátel a neuhýbal před překážkou. Bylo vidět, že to byl kůň bodrckých blat válkou otužilý, kterého mohla udržet jenom tvrdá mužná paže.

„Zamoji, pozor!“ vykřikl v přeletu jezdec s bílým chocholem na široké černé čapce.

Vraník stržen rukou jezdce uhnul v prudkém cvalu stranou, jezdec s dlouhým knírem zdvihl krátký kulatý štít v okamžiku, když již na jeho hlavu měla rána dopadnout. Zamoj zahlédl letmo mladou, kučeravou hlavu saského kyrysníka bez pokrývky, kterou v bitvě ztratil. Rozehnal se za ním, aby mu dal pocítit tíhu svého meče, sklonil se v sedle, stiskl koni slabiny a doháněl mladého vojáka, jehož meči jako zázrakem unikl. Zdálo se, jako by se byl jeho kůň pod ním splašil; jezdec uháněl tryskem do nejhustších řad slovanské jízdy, jako by zhrdnul životem.

Zamoj se ohlédl; jeho četa letěla za ním, ale její řady prořidly a zakrvácené tváře mluvily o neúprosném boji sváděném s každým Sasem, jakmile jí přišel na dosah meče. Prchající odpůrce zmizel Zamojovi na chvíli z očí; objevil se znovu zprava, kde odrážel útok dvou slovanských střelců zastoupivších mu cestu.

„Pusť mi ho! Je můj, mne se mu zachtělo, ať mě tedy pozná!“ zařval Zamoj na lučištníky. V bitevní vřavě nebylo slyšet slova; nemohlo se rozumět lidské řeči, kde smrt zadrhovala hrdla.

„Pusť!“ vykřikl Zamoj za jezdcem, který se prudce otočil; jeho tvář se zkřivila hrůzou, oči zíraly vytřeštěně na útočícího staršího muže. Byl to mladík hladké tváře kolem dvaceti let a modrých očí, které dnes poprvé hleděly vstříc smrti a nabyly dětsky prosebného výrazu.

Zamoj vyrazil proti němu supě pomstou. Meč máchl vzduchem jezdci nad hlavou a dopadl na rámě držící uzdu. Odrazil se od náloketníku, ale prudkou ranou ochromená ruka pustila uzdu. Mladý Sas vypjal prsa, otevřel ústa a vykřikl. Zamoj namířil podruhé meč na jeho hlavu; jezdec se prudce zastavil, jako by se kůň pod ním do země zabořil a upustiv meč zdvihl obě ruce proti útočníkovi. Jeho modré oči visely na zamračené tváři Zamojově a z úst se mu vydral výkřik: „Otče! Otče! Odpusť!“

Zamoj již nemohl ránu odvrátit; namířiv meč na jeho nepokrytou hlavu, ještě než se mu z úst poslední slova vydrala, zahlédl, jak mu prudká rána sjela tváří a rozpoltila obličej, který se zalil krví. Zamojovi klesla ruka, meč padl na zem. Zrak se mu zalil slzami, úzkost a krutá bolest mu sevřela hruď tak, že se chytil za prsa. Ztratil zájem pro přítomnost, jeho boj byl dobojován. Palčivá, drásavá bolest zakalila oči, zvlhly. Chtěl ještě odvrátit ránu, chtěl meč proti sobě obrátit – bylo pozdě. Viděl, stoje se zpoceným, silným koněm, jak se jezdec jeho ranou zasažený řítí k zemi: pomoci mu již nemohl.

„Dušane! Dušane!“

Syn ležící pod koněm na zemi pokoušel se ještě nadzdvihnout; přejel si rukou tváře, aby lépe viděl, maje oči zality krví, i o úsměv se pokusil, ale jak hrůzný byl to úsměv v znetvořeném obličeji! Zamoj seskočil z koně a vrhl se na syna; slzel, vzlykal, prsa pracně a zhluboka oddechovala. Vztáhl ruku po synovi, jako by ho chtěl pohladit, jemu odpustit a za odpuštění prosit, jako by mu chtěl pomoci a smrt od něho zahnat, ale bál se ho dotknouti, aby nezvýšil jeho bolest. Syn potáhl tělo k němu blíže, ruka otcovu ruku jako ve tmách hledala, pokusila se dosáhnout jeho tváře, ale dopadla bezvládně k zemi.

Zamoj pohlížel strnule na železnou rukavici, kterou mu vévoda Jindřich pro smrt oblekl, a pokleknuv nad tuhnoucím tělem synovým, sklonil hlavu a jeho rty šeptaly:

„Jaké shledání! Dušane, jaké shledání jsi to otci svému přichystal – Dušane!“ Nad ním se hnali jezdci za slovanským náčelníkem, který se spolu s ním zúčastnil ranogradských porad na Niklotově dvoře. Byl to Želibor. Mohl se rychle shýbnout pro meč na dosah ruky ležící a alespoň koni pronásledovatele nohy přeseknout, ani k tomu nebylo sil. Spatřil, jak jezdci dohánějí Želibora, zaslechl své jméno, které kdosi v přeletu kolem něho vykřikl. Klečel nad tělem v plášti s černým křížem…

Zdvihl se rázem ze země a naskočil do sedla. Obrátil se ještě po místě, kde syna vlastní rukou zabil, a hnal se do vřavy. Jeho tváře by teď stěží kdo poznal; nevěděl, co je a co bude, hnal se s mečem vysoko vztyčeným vpřed za Želiborem a věděl jenom to, že mu srdce bije v souzvuku s vířivým dopadem vraníkových kopyt. Hnal se, mával mečem, rozdával rány hlava nehlava, pobízel chraplavým hlasem koně, aby sám sebe přehlušil, vrazil dlouhé, ostré ostruhy do slabin ztepilého, vyděšeného koně, nedbaje krve, která se mu i se srstí natlačila do třmenů, nedbal pokřiku přátel, jejich výstrahy ani saské hrozby…

Věděl ještě něco o sobě a synovi, či nevěděl? Cítil vůbec? Zášť sjela bleskem do lásky, minulost se srazila s mračnem přítomné hrůzy. Děs smrti mu sálal z očí. Letěl s vichrem o závod, stal se běsem, kdesi na konci této bitevní pláně je brána nebytí. Vyjde-li z boje zdráv, najde syna a odveze jeho mrtvolu domů.

Domů? Co tam? Mráz mu projel páteří. Najde ho, musí ho najít. Bylo by lépe pro něho, kdyby ho raději už nebyl ani s to hledat! Zamoj se hnal za smrtí…

Pojednou – jako když se bouře náhle utiší – zmocnila se bojujících strnulost. Upozorněni novým třeskem polnice a bubnů počali se stahovat do řady a upírali oči na východ k obzoru, kde se temnil les. Co to? ptal se druh druha očima. Zázrak!? Co to? Je to možné? Les se dal do pohybu, a blíží se k nim neuvěřitelnou rychlostí…

Poděšení Němci se sráželi do šiku nevědouce co počít. Podvůdce ztratil rozvahu jako vojáci, objížděl zadní voj, nespouštěje z očí podivný zjev. Les vyrůstal každým okamžikem, blížil se sem s nezadržitelnou rychlostí. Koruna stromu vedle koruny, o tom nemohlo být nejmenších pochyb, je to les. Slované vypukli v burácející jásot, mávajíce oštěpy, sekerami a noži nad hlavami. Stáli v nespořádaných tlupách se zraky obrácenými k letícím stromům. Koruny buků, dubů a borovic se vyhouply ještě výše, a teď již ani sluneční západ vidět nebylo, jak zastínily velikou, ohnivou kouli.

To byl tedy les, do kterého se měli rozjet za Slovany, kdyby se byli bývali dali na ústup? Nová lest, promyšlená, pracná a – úspěšná! Do posledního okamžiku byli přesvědčeni o jeho pravosti. Jak musejí být opatrní, aby neupadli do slovanských léček! Pravdu měli staří, kteří před nimi vždy varovali!

Les se přihnal, ale to již Sasové na dlouhé a husté šiky jízdy nečekali. Pěchota se vzdálila dříve, kryta jízdou, a i ta se nyní dala na ústup. Posila, která použila promyšleného úskoku a k sedlům připevnila uřezané větve a koruny stromů se přihnala jako bouře. Odhodila naráz zbytečnou teď přítěž a rozjela se za Sasy, kteří se dali do plného trysku směrem k Lubici a ke hranicím. Vozy cválaly před nimi, ale z pěších se dnes z boje nikdo nevrátí! Vratislav se hnal za prchajícími a volal na ně, nikdo se však neobracel a neposlouchal, jak ujížděli.

„Slyšíš? Princezna Machthilda! Slyšíš? Princezna Machthilda! Kdy si pro ni přijedete? Je u nás dobře ukryta! Slyšíš? Princezna…“

Upustili od dalšího stíhání; soumrak houstl, blížila se noc. Nemělo už smyslu se ani do Lubice hnát. Tam beztoho už je dávno po kvasu a po všech oslavách nahodilého vítězství, které je dnes smyto úspěchem daleko významnějším! Dojedou si tam co nejdříve, aby jim dali pocítit svou sílu, nahnali jim strachu, a tím si na čas zajistili ve Slavii mír…

Na Měčislavovo přání bylo prohlédnuto celé bojiště, ale Milivoje nenašli. Sasové ho asi zajali a dopravili do bezpečí, aby měli jistce pro budoucnost, kdyby jich kdy potřebovali. Povšimli si dobře, že je to štítník knížecí a že ho kníže bez výkupu v zajetí neponechá.

Vojsko posbíralo pohozené zbraně, schytalo koně prohánějící se krajem bez jezdců, naložilo na ukořistěné i vlastní vozy raněné a mrtvé, ponechalo zdechliny koní dravcům nad bojištěm již kroužícím a vydalo se na zpáteční pochod k domovu.

Vítězný pokřik nebral konce, když se za noční tmy blížili k první vesnici. Táhli s planoucími pochodněmi, rozjásané tváře hovořily o vítězství víc, než byla vyprahlá ústa schopna vyprávět. Před chatrčemi jako před budovami knížecích dvorců byly zapáleny vysoké hranice, na všech pahorcích byly zažehnuty ohně, zvěst o veliké porážce Sasů se rozšířila po nekonečné slovanské nížině ještě za noci.

V prvním zástupu jeli knížata a starostové krajů, za nimi neseny korouhve a posvátné prapory bohů, za těmi pak jeli na bělouších vítězové slavného souboje, jim po stranách dva muži s ukořistěnými vévodskými prapory s černým křížem v bílém poli. Pěchota a jízdy kmenů, které se zúčastnily bitvy, táhly v hustých řadách za sebou, široce rozjeté cesty nestačily mocným proudům, které se braly cestou necestou jako vodní přívaly strženými hrázemi. Obzor planul v záplavě ohňů, noc se stala dnem, vítání po vesnicích nebralo konce. Bojem a cestou unavené vojsko klopýtalo o kameny a pahrbky, ale co je únava tam, kde je třeba co nejdříve zvěstovat zprávu tak radostnou a povítat se s rodinami, které na ně s bušícími srdci čekají. Jenom kníže Měčislav jel na svém vraníku se svěšenou hlavou a mlčel…

Oddíly vzdálenějších kmenů musely přerušit pochod; tábořily po vesnicích, kterými projížděly; zítra vytáhnou do svých domovů, voje krále Tetislava vedené jeho synovcem Všemirem dorazí až do Vyšemaru24, kde počkají na lodi, které je dopraví na ostrov. Zítra, zítra budou přinášeny děkovné oběti bohům ve všech svatohájích, největší tryzna za padlé hrdiny bude za úplňku v ránském Svatoboru před královským Ranogradem, kam vyjede stádo posvátných běloušů Velikého Svantovíta.

Tak byly u každé slovanské vesnice, kde ještě před několika dny visely válečné víchy, vyvěšeny jako krev rudé praporce na vysokých žerdích na znamení vítězství. A tam daleko za nimi, na bojišti u Žarnova usychala malá kaluž krve Zamojova rodu…

23 „Ordulfe! Vpřed! Vítězství! Ordulfe! Vítězství!“

24 Dnes Wismar.

Na hradě vévody Jindřicha Lva v Lubici

Na nádvoří hradu bušili dva jezdečtí koně netrpělivě nohama do dlažby z velkých, hrubě přitesaných kamenných desek, jsouce přivázáni krátkou ohlávkou k železným kruhům do zdiva vsazeným. Malý čtvercový dvůr byl zastíněn vysokými zdmi dvoupatrové budovy; její obloukové ochozy s mohutnými a krátkými sloupy ve všech patrech osvětlovaly schodiště a několik těžkých, železnými pásy a ozdobným mřížovím pobitých dubových dveří. Ochozy v přízemí dovolovaly výhled na kamenné zdivo a křížovou klenbu, na níž spočíval ochoz prvního patra.

Průjezdem nízkým tak, že jím jezdec jen se skloněnou hlavou mohl projeti, vcházelo se do druhého nádvoří, kde byly stáje, zásobárny a místnosti pro čeleď. Valená klenba průjezdu a zdivo, jímž byl veden, svědčily o mohutné síle budovy, při jejíž stavbě se kamenem v krajině tak vzácným nijak nešetřilo; nad jeho vchodem jako nad hlavní fortnou byl umístěn velký kamenný erb saského vévodského domu. Vysoké schody se stříškou vedly ze dvora do prvního patra, železná mříž chránila i tu jako dole před hlavní branou a před vchodem do průjezdu pobité dveře z těžkých fošen.

Na konci ochozu byla zeď proražena malými dvířky železem zcela pobitými, odkud se vcházelo do kulaté věže a z ní po točitých schodech na cimbuří prudce vystupující do výšky. Hradby obklopovaly celý hrad a ukládaly stín pološera v nádvoří. Nedostatek světla dodával stavbě ponurého zjevu. Nikde nebylo stromu, který by osvěžil kamenný chlad a vnesl sem trochu života.

Koně olizovali železné kruhy a zeď a kopali; čekali na jezdce, kteří již delší dobu kdesi meškali a neměli, jak se zdálo, naspěch; podle sedlových pokrývek byli to purkrabí hradů nebo velitelé vojenských čet; čabraky byly černé, v každém rohu s vévodskou korunou, pod kterou byly zkřížené meče s polnicí.

I ti vystoupili po kamenném schodišti do klenutého ochozu a ztratili se kdesi za silnými dveřmi, nepropouštějícími lidský hlas. Stráže tu nebyly; snad doprovodily posly do vévodovy komnaty a stály u dveří. Jenom venku před hlavním palácem u bran, na věžích a po cimbuří přecházely hlídky těžkými kroky, jejich ohlasy zaléhaly chvílemi až sem, kdykoliv se blížily. Vévodovo sídlo tvořilo střed rozsáhlého a opevněného hradu s přilehlými dvorci; bylo pro větší bezpečnost odděleno ještě mohutnými zdmi, branami, mřížemi a vstupními brankami k padacím mostům vedoucími do pevnosti.

Kdosi právě otevřel těžké dveře ochozu a vyšel. Bylo slyšet jeho těžké, okované škorně po kamenné dlažbě a meč, který zařinčel nárazem na zdivo, jak se vojín otočil v rohu ke schodišti, po němž teď stoupal do vyššího patra. Koně zdvihli krátké uši, ustali na chvíli hrabat a olizovat zdivo. Nikdo však nesestoupil do nádvoří, kde bylo mrtvo jako předtím.

V komnatě, jejíž všechny stěny byly obloženy silnými dřevěnými a matně vyleštěnými deskami, bylo přítmí. Podél stěn stály vysoké dubové truhly s železnými žebry zakončenými záponami na zámky. Dlouhý a celkem úzký stůl vyplňoval střed komnaty, ze stropu visely dva velké několikaramenné lustry se svíčkami, které nehořely. Místnost byla slabě osvětlována okenními tabulemi ze skleněných koleček spájených olovem, pod nimi po obou stranách byla kamenná sedátka s plyšovými polštáři. Silné okenice byly otevřeny dokořán; poněvadž však nebyly zaklopeny háky do zdí, bylo patrno, že byly ráno narychlo zotvírány a že dosud nebylo kdy je zasunout.

V rohu byl umístěn velký krb z pálených cihel, vyložený kachlíky, z nichž každý kus byl ozdoben vévodskou korunou; v krbu dohoříval oheň včera zapálený a živený denně velkými poleny nebo na dlouhé kusy rozřezanými kmeny, které se posouvaly při hoření stále více dovnitř. Vévoda nesnášel chlad, dával si i v letních měsících často zvečera rozdělat v krbu oheň, aby se mrazivě studené komnaty vyhřály. Po stěnách visely štíty ze všech konců světa nashromážděné, arabská kopí, turecké šavle, dýky a perletí vykládané samostříly s ozdobami z tepaných vzácných kovů, nad těmi byly zavěšeny jeho válečné a lovecké trofeje: tuří lebky s parohy, vycpané medvědí hlavy s umělýma očima, sajčí, tygří, kuní a bobří kůže, lovecké a válečné rohy, křesadla z dalekého Orientu, ze Španělska a Alžíru, praporce a vlajky, erby, šípy, modely lodí a terč, do něhož střílíval císař Lotar, s jeho toulcem a jinými válečnými upomínkami na příbuzné členy císařské rodiny.

Vévoda Jindřich Lev, který si tohoto příjmení zvlášť zasloužil od té doby, co zahájil svůj vyhlazovací nápor proti Slovanstvu, seděl v dubovém křesle, opřen o široká opěradla. Jeho tvář zarostlá vousy byla plna chmur, čelo staženo do dlouhých a hlubokých vrásek. Obočí byla oddělena u kořene nosu dvěma ostrými, krátkými brázdami, znamenajícími odhodlání a nepoddajnost. Co chvíli potahoval do špičky přistřižený plnovous a palec ruky se zachycoval o široký kožený pás se zlatými a stříbrnými listy. Nohy měl nataženy dopředu, snad aby si pohověl, když byly stále po válečnicku obuty ve vysoké žluté škorně, sahající až ke kolenům.

U dveří stály ve vytrvalém pozoru dvě stráže, které vkročily do komnaty vždy, jakmile vstoupila ohlášená návštěva podřízených osob vyššího stupně; jedna u vstupu do soukromých jeho síní, druhá u dveří na ochoz, kterým před chvílí sestupoval jezdec do předdvoří. Vévoda mlčel; již k ránu se dozvěděl o porážce silného vojska, které byl na Slovany poslal, aby jim dal pocítit svoji tvrdou moc a je zdrtil; od té chvíle zůstaly okenice nedovřeny, jak je ruce služebníků chvatně za svítání otvíraly. Od toho okamžiku procházel těžkými kroky dlouhou komnatu nebo seděl zachmuřen v dubovém křesle, jídla se sotva dotknuv.

Lidí k sobě dnes nepouštěl; potřeboval samoty pro nitro zachvácené nesmiřitelným hněvem a lítostí, ani s manželkou se nepozdravil, ani biskupa ve slyšení nepřijal, ačkoli se v naléhavé záležitosti dvakrát dal ohlásit. Hladil si plnovous, křečovitě svíral korunovační pás, který nosíval o významných slavnostech. Snad si neuvědomil, že si dnes na šat ve spěchu zapjal právě ten.

Na chodbě se ozvaly opět kroky, vévoda pokynul rukou stráži, aby návštěvníka vpustila, když se hotovila podle vévodova rozkazu položiti kopí napříč vchodu na znamení, že vstup je zakázán. Dveře se otevřely, do síně vešel náčelník šturmarnského kraje, jediný, který ze všech účastníků bitvy byl vévodou přijat na milost. Podařilo se mu dokázat, že nejen nezavinil porážku, ale že byl poslední na ústupu a že jeho zadní voj, který chránil vozidlníky a zajatce, ztratil nejvíce lidí právě při tomto vojensky tak důležitém poslání.

„Syvalda a Gunara jste dali do želez?“

„Ano, pane, přestože jsou zraněni!“

„A – postí se dva dny; kromě toho každý pátek zbičovat!“

„Kolik lidí zahynulo?“

„Ještě nejsou s počítáním hotovi. Zítra bude znovu vojsko svoláno a budou házet do kotle. Mnoho jich chybí, zůstalo jich více na bojišti, než jsme čekali, mnozí snad byli zajati a odvlečeni.“

Jindřich udeřil pěstí do stolu:

„A dvě moje korouhve?“

„Tak jest, pane, římská a jeruzalémská jsou ztraceny!“

Jindřich zaklel; povstal z křesla a procházel dlouhými, odměřenými kroky komnatou ke krbu.

„Zajatci –?“

„Jeden Arab a za vojína převlečená žena…“

„Tedy – Kampfmaid?! Z družiny Jaromírovy?“

„Měčislavovy! Je zraněna, hází sebou na zemi v horečkách…“

„Arab nezraněn? Budu ho dobře potřebovat pro – císaře; až zase budou Turci ujišťovat mírumilovností, ukáže jim nástroje, kterými se vměšují do našich válek.“

„Kampfmaid do hladové věže!“ vybuchl, ale ihned jako by jiný úmysl mu v duši uzrál, mávl rukou. „Ne, musíte ji zachránit, i té budu moci dobře potřebovat. Dát ji na lože do jizby žalářníkovy… Má horečku, říkáš? Leccos může vyzradit, co bychom z ní jinak třeba ani nedostali. Rozumíš? Přesvědčím se sám!“

„Stane se, pane!“

„Zbraně odvedeny?“

„Jsou většinou už ve zbrojnici – ovšem pokud se co shledalo.“

„Spočítat a předložit soupis! Velitelé budou se mi z toho odpovídat!“

„K rozkazu!“

„Můžeš jít, je dobře…“ Vévoda se odvrátil, chtěl zasednout do křesla, ale znovu se vztyčil:

„Paliče jste chytili?“

„Proklouzli, pane. Vytratili se z města, dřív než vypukly požáry.“

„Požáry, pravíš? Cožpak hořelo i jinde než v mázhause? Nevím o tom nic. Proč mi to nehlásili včera?“

„Hořelo ještě ve mlýně ve hradbách u Krähenteichu, v Andělské jámě a na Klinbergu na rohu Mlynářské ulice, kde všechno vyhořelo do základů…“

„Muselo být těch slovanských psů víc, než jsme myslili, a proklatě, všichni zas utekli… Byly fortny obsazeny? Kde byly hlídky? Kde starosta, stráže, kde všechna ta líná čeládka, která si už dávno zasloužila šibenici?“

„Říkají, že konali svou povinnost, a když oheň na jednom konci vypukl, běželi k hašení, zatím co na druhém konci počaly šlehat plameny a lidé ze spánku zburcovaní volali o pomoc…“

„Dostanu se té smečce na kobylku, nechť se pak těší na shledání! Ať přijde purkmistr a omluví se mi!“

„K rozkazu, Výsosti!“

Vévoda pokynul, velitel šturmarnského kraje Hildiger se chvatně vzdálil; nebylo radno meškat u vévody, byl-li ve zlé náladě. Stačilo slovo, šlo o hlavu. Vévoda měřil opět síň dlouhým krokem s rukama za zády a přemýšlel.

„Sedm set mrtvých, šedesát osm zraněných, bůhvíkolik nezvěstných, dvě korouhve a téměř všechny zbraně…! Což ty! Bodrci dávali každého roku jeden štít, jedno kopí a dvě krzna císaři, odvedou letos za trest z každé mužské hlavy dvakrát tolik mně, uvidíme, kdo s koho! Jenom – – – nebýt bitvy u Žarnova, po které jim ztuhnou jejich hloupé krky ještě více do výšky… Proklatá láj, nehodná, že ji země nosí!“ ulehčoval si vévoda novým zaklením.

„Výsosti, pan biskup,“ ozval se hlas strážce za dveřmi volající do klíčové dírky.

Vévoda Jindřich se zamračil. Dupl nohou, přiskočil ke dveřím a zvolal: „Nechť tedy vstoupí!“

„Pochválen buď Ježíš Kristus!“ Do komnaty vstoupil malý muž s odznaky biskupské hodnosti, maje ruce zkříženy na prsou a hluboce se před vévodou ukláněje. Vévoda ukázal rukou na křeslo, usedl. Kněz zaujal vykázané místo, teprve když se vévoda posadil, a počal hovořit o svých strastech v Lubově.25

„… Vaše Výsost mi ráčila přislíbit totéž, co obdrželi páni biskupové v Ratiboři a Aldenburce, Gerald a Evermode, i co měl můj předchůdce zesnulý pan biskup Emmehard v Lubově…“

„A víte, pane biskupe Berno, že nám v noci na třech místech sběř z krajů vám do církevní péče svěřených požáry nad hlavami zapálila?“ přerušil ho mrzutě vévoda, dávaje najevo, že tyto události jsou důležitější než rozprávka o nedostatečném obročí, o kterém chtěl biskup hovořit.

„Vím, Výsosti; ani já jsem dnes v noci nespal. Však že to mají moji lidé být – to nevím. Byli chyceni a bylo prokázáno, že jsou to Vagrové?“ bránil se důstojně a s výčitkou biskup. „Dostal jsem z vaší milosti tři sta jiter k výživě lubovského kostela i všechny desátky, ale…“

„A o smutné porážce u Žarnova jste taky neslyšel? Mám toho plná prsa,“ vybuchl vévoda, chytiv se oběma rukama za kabátec zlatem prošívaný, jako by chtěl vyrvati z duše nesnesitelnou tíhu.

„I o tom jsem slyšel, že Nejvyšší nás tímto trestem navštívil snad za hříchy… Výsosti! Také kněží, mají-li důležité poslání mezi Slovany náležitě plnit, pak ovšem musejí být za svou těžkou práci odměňováni alespoň tak, jako prostí vaši vojáci…“

„Nemají všeho nadbytek? Císař mi dal plnou moc, abych ve Slovanstvu zakládal biskupství a jmenoval církevní hodnostáře, udílel úřady a obročí, vyměřoval desátky a daně ze všech krajů slovanských, které mečem podrobím… Neučinil jsem tak i vám? Roku loňského jste byli všichni u mne a vazalský slib jste mi složili; teď mám stále slyšeti jen stesky, jako bych své povinnosti zanedbával? Víte, pane Berno, že jsem u Žarnova na tisíc mužů ztratil?“

Biskup Berno užasl a pokřižoval se: „Tisíc mužů? Bože nebeský, kde vzíti náhradu? Jak nyní Slované tím zmužileji proti nám se postaví a všechno dílo Boží námi ve Vagrii vykonané zas bude ohroženo,“ a pokřižoval se znovu, dávaje neklidem najevo strach o život. „Snad nás mužů ztratil?“

„Řekl jste před chvílí, že i vy jste vojáci a zasloužíte si platu jako ti. Nejvyšší hodnostáři církevní nesmějí zklamat právě ve chvílích takových a já očekávám od vás, pane biskupe, že budete mezi prvními, kteří se, jiným příklad dávajíce, vrátíte na místo, kam vás poslal Bůh mým prostřednictvím,“ a biskupovi neušel lehký posměšek, který se tajil ve vévodových slovech.

„Vaše Výsost ráčí přísněji nám odměřovati naše povinnosti než práva,“ osmělil se pronésti biskup na obranu. „I náš nepřemožitelný císař a pán,“ a biskup zesílil hlas, který zněl jako z kazatelny, „potřebuje daní a platů, aby mohl plnit úkol svěřený mu Bohem. I o nás platí totéž, Výsosti…“

„Což jsem vám všechno řádně podle práva neurčil a kraje nerozdělil, osady nejmenoval a díly nestanovil? Na mně, pane Berno, vina nespočívá. Spíše… řekl bych je vina na vás, že jste slovanskou luzu k víře neobrátili! My činíme tak mečem, vy musíte tak příkladem a slovem božím dělati…“

„Lid se vzpírá právem násilí. I nejbohulibější naše dílo přijde nazmar, když vojsko pokojnou krajinu vyloupí, lid znásilní a okrade… neračte mi však moje slova vykládat ve zlém, že i kdyby chtěl platit desátky – nemůže…“

„Tak mojí vinou je, že se Slované vzpírají víře? To mám slyšet z vašich úst?“

„Nejsem první, který dospěl k tomu názoru. I já jsem dříve za to měl, co jsem slýchával od mužů meče a za slabochy ty sluhy Páně pokládal, kteří v svých kronikách, které opisujeme v klášterech, omlouvali Slovany a vinu naší touze po obohacení připisovali… Dnes jsem, Výsosti, téhož mínění, poněvadž jako sluha Boží musím hájiti právo a spravedlnost…“

„Dost, dost, pane biskupe… Teď chápu, proč úspěchů tak nepatrných docilujeme, ačkoli krví nešetříme a obětujeme životy za Krista, dost, dost, nechci už nic slyšet o tom, abych nemusel litovat, že právě já vás do Lubova potvrdil a vás lenní přísahou zavázal! To je, o čem jste si přál mluvit se mnou právě dnes, kdy tolik…?“

„Ne, Výsosti. Pan Guncelín, jehož Vaše Výsost do Zvěřína za velitele dosadila, pan Ludolf z Brunšviku, správce hradu Utína a pan Ludolf von Peine, velitel v Malikově26 nás nepodporují, jak bychom potřebovali…“

„Vy si stěžujete na nejlepší mé rytíře, kteří to se Slovany dovedou, jak se patří, a kteří neznají soucitu?“

„O to nejde, Výsosti… Nepodporují nás v našich vlastních řadách…“

„Nerozumím vám, pane Berno! Co tím chcete říci?“

„Slované platí, jak jsem řekl, pokud mohou… Jakmile prodají po návratu z bouřlivého rybolovu na tržištích úlovek, jsou první, kteří desátky odvedou. Ne však naši lidé z Flander, Porýní a Hollandie. Ti se malým požehnáním stali církvi.“

„Co? Cože? Ti, kteří opustili vlast a na náš rozkaz do barbarských zemí přesídlili, aby země slovanské zvelebili, ti…? Pane biskupe…,“ vévoda povstal hrozivě, vypjav široká prsa před chvějícím se biskupem.

„Nechtějí platit desátky, bouří se, kdykoliv je upomínáme… Krajští velitelé naše nářky neslyší a my nikde nemáme opory. Proto jsem přišel k vám, Výsosti, milostivý pane vévodo, už tři dny prosím o slyšení… Slovanský lid, který dosud desátky odváděl, táhne dále na východ a vyklizuje dobrovolně svoji vlast, Germáni na jejich místa přicházejí a – neplatí! Holzati nejdříve se povinným dávkám vzepřeli a po jich příkladu i muži z Vestfálska, kteří zalidňují nyní zemi Polabanů a Vagrii… Odvádějí jenom šest malých měr z každého pluhu, na naše domluvy namítají, že to mají povoleno za to, že bydlí v ohroženém pohraničí, kde se vedou stále války a jejich hospodářství trpí, že je to zasloužená úleva, jaké užívali již v své dřívější vlasti na rozkaz císařův…“

„Nic mi o tom dosud známo nebylo, dnes poprvé to slyším od vás, pane biskupe!“

„Říkají, že bydlí v peci, jak na ně doléhají válečné události a nájezdy Slovanů, že si této výsady právem zaslouží a že…“

„A že…,“ biskup zaváhal. „Že neuposlechnou hraběte ani vévody, když jim to rozkáže…“

„Tak mluví nejvěrnější z věrných? Od poddaných žádám bezpodmínečnou poslušnost a ukáži jim, jak vážně tuto záležitost pojímám. Vzdor jsem nikdy nestrpěl u Slovanů, tím méně u vlastního lidu!“ a vévoda opět udeřil zaťatou pěstí do stolu.

„Myslím, milostivý pane vévodo, že… a proto jsem přišel do Lubice a obtěžuji v tak nevhodné chvíli, když jinými a důležitějšími záležitostmi ráčíte být zaneprázdněn…, že, žádáme-li od cizích národů, aby svoje povinnosti vůči vám i nám plnili, musíme tím větším právem trvati na témže u lidu vlastního!“

„Ovšem, zcela souhlasím, příslušné rozkazy vydám neprodleně, aby nakonec ještě ke vzpouře mezi vlastním lidem nedošlo!“

„Mám u sebe list biskupa Geralda do Bornhövedu, kterému my, Němci, také po staru ještě Zventineveld říkáme, nejvyššímu pánu v této zemi po panu hraběti Adolfovi, bydlícímu uprostřed holzatského lidu před nedávnem…“

„Přečtěte list, pane biskupe!“

Biskup vyňal svitek ze záňadří, rozbalil a četl:

„Biskup Gerald posílá a doporučuje k blahu s pozdravem Lásky! Odpíráte mi povinné desátky… Děkuji Bohu, že tak četné a výtečné ctnosti na Vás jsou zřejmy; vynikáte pohostinstvím, znáte krásný cit milosrdenství, stavíte k zalíbení božímu chrámy a pečujete o čistotu těl a duší. To vše nepomůže, rušíte-li jiná přikázání boží. V Písmě svatém je napsáno: ‚Kdo proti jedinému božímu přikázání hřeší, je celým hříšníkem!‘ Bůh pak praví: ‚Ty dávejž mi desátky!‘ Všichni pak, i Abraham i Izák i Jakub i ostatní, poslouchali a desátky řádně odváděli. Nejinak nařídili i svatí apoštolové Páně… A proto Vás napomínáme a zapřísaháme pro spásu Vaši: plaťte desátky, kterých jest třeba pro kostely a služby boží, pro péči o chudé a pro jiné důležité povinnosti…“

„Správně, biskupe! Stane se po vašem, já i hrabě vydáme rozkazy a prohlásíme po pravdě všechny jejich výmluvy za liché. Vyřízeno! Ale – mohl byste se u mých zajatců zastavit?“

Berno se uklonil: „Jsem vám k službám, Výsosti!“ Byl šťasten, že svoji záležitost vyřídil, a chtěl se vévodovi odvděčit.

„Odpírají odpovídat na naše otázky, a vám se to snad lépe podaří. A na jejich odpovědích – záleží víc, než si myslíte!“ řekl temně a propustil uklánějícího se biskupa.

Po jeho odchodu počal opět neklidně přecházeti po hustých kobercích komnaty od dveří k oknu. Otevřel je, vyhlédl do města. Úzké a do hradeb natlačené zdi domů jevily obvyklý klid. Na konci města blízko přístavu se ještě z kteréhosi stavení kouřilo, šedý dým zaháněný větrem se ploužil po sousedních střechách, kde stáli lidé s háky a konvemi s vodou a polévali je. Čtyřhranné náměstí bylo však už zase plno lidu před dřevěnými stánky prodavačů, v přístavě kotvily lodi rybářů, velké skuty i slovanská jadra, která před výpravou vévody Jindřicha do Milána podle císařova rozkazu Slované odvedli, aby nemohli provozovat námořní lupičství, na které se vévoda a hrabě stále vymlouvali, aby se mohli po dobrém zmocnit slovanského majetku. Stály teď zcela opuštěny u břehu; mořské řasy a tráva obrůstaly jejich vyduté boky.

Na hlavní ulici vedoucí na jih a kolem vévodova dvora byly domy zbudovány již z kamene a cihel, většina domů byla ze dřeva, jako špýchary a loděnice podél přístavní hráze, táhnoucí se odtud daleko k moři. Pestrá směs střech a stříšek, komínů a štítů, kostelních a městských věží se vypínala nad křivolakými uličkami, zúženými v přízemí přístavbami krámů a loubím, vybíhajícími do ulice. I ve zdivu domovních průčelí probíhaly dubové trámy jako u špýcharů po břehu Travny a Vakenice, vodorovné a šikmé podle místa, polohy a účelu mezi malými okénky a vysokými štíty stupňovitě až k vrcholku se zdvíhajícími. Některé střechy byly tak mohutné, že se pod nimi hmota nízkých domů téměř ztrácela, a po obou stranách střechy vyčnívaly z ní vikýře s okny nebo uzavřené okenice.

V městských branách byla umístěna velká dřevěná kola, uváděná do pohybu šlapáním nohou právě tak jako v dřevěné věži jeřábů, odkud se zapouštěly do lodí stožáry. Po hradbách kolem celého města chodily stráže s rohy na koženém pásu zavěšenými, ohlížely se úzkostlivě po oknech paláce, odkud právě vyšel rozkaz hrozící smrtí každému, kdo by nestál v přesně stanovené době na místě mu vykázaném. Dům kněze Athela, který v poslední chvíli za Vratislavova útoku uzavřel mostní bránu, byl proměněn v městskou strážnici a Athelo, jmenován opatem, přesídlil do kláštera; před branami stály zesílené stráže, zastavovaly každého, kdo chtěl vstoupit do města. Bylo nařízeno, že se nesmějí bez zvláštního svolení vévodova nebo jeho zástupce otevřít před východem slunce nikomu, ani kdyby se vykazoval průvodnými nebo bezpečnými listy, a že se musejí zavírat po západu slunce. Tak se postaral vévoda o lepší bezpečnost Lubice i své rodiny, obzvláště když ke všemu byla již několik dnů nezvěstná jeho neteř Machthilda, která žila nějaký čas na jeho dvoře a kterou marně hledali.

Proto si též vévoda tolik sliboval od výslechu vojenky Miliby a dal ji přenésti z hladové věže do žalářníkovy jizby. Vždyť i velitel Hildiger zaslechl, jak při ústupu kterýsi slovanský šlechtic na Sasy volal její jméno a naznačoval, že ji drží v zajetí. Tak se vévodovi pojednou dílo celého jeho života hroutilo a bída stíhala bídu, ačkoliv Slované vyklizovali dobrovolně území, jehož se všemi prostředky zmocnit pokládal za svůj životní úkol.

Chtěl nahnati děs, a vzbudil nenávist; diplomatickými intrikami chtěl rozeštvat slovanské kmeny, aby si snadněji mohl jeden po druhém podrobit, a dosáhl toho, že se proti němu spojili všichni sousedé, jejichž síle bez císařovy pomoci neodolá. Chtěl učinit z církve spojence, a kněží se namnoze zastávali Slovanů proti němu, který jim přiděloval štědrou rukou slovanské lány, vesnice, hrady, města i jejich naloupené poklady. Chtěl je zkrušit válkou, potřít – a sám se dožil potupné porážky. To snad i sám císař zavinil, který si před rokem, když odjížděl do Itálie, vyprosil od Niklota mír a vykoupil si ho tisícem ryzích stříbrných marek!

Nyní by se již bál i na lov vyjíždět z městské brány, aby nebyl zaskočen a zajat číhajícími Slovany. Stav je neudržitelný; vlci již po dva dny dorážejí na městské brány, supi krouží nad městem, jako by bylo odsouzeno k záhubě… Vévoda sledoval kroužící dravce v oblacích, strhl kvapně ze stěny luk, napjal a vystřelil šíp po supu, který visel nehybně jako upír nad jeho věží na hřadu. Nikdy ještě tak jako dnes neslyšel chechtot racků hnízdících na střechách městských domů, u komínů a ve věžích, kteří jako by se jemu posmívali ve chvíli hořké bolesti a hněvu…

Jindřich přivřel okno, pověsil těžkou rukou luk na stěnu a dal si zavolati písaře; diktoval koncept listu ve věci kněžských desátků, které odpírají poddaní platit: „Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský, pán… Sasů, Holzatů…, na Lubici, vladař slovanských kmenů… atd., Guncelínovi…“

Nařídil písaři, aby podle tituláře list rozepsal, přizpůsobil obsah různým adresátům a po vyhotovení mu předložil všechny k podpisu. Ta záležitost má zásadní význam pro církev a stát, nesnese průtahu; nutno si pospíšit, aby zabránil nevítaným důsledkům, které by si z váhavosti mohli Holzaté vyvodit. Propustil písaře, který byl udiven vévodovým spěchem, a zabral se do svých myšlenek, očekávaje, že se co nevidět ohlásí Hildiger nebo biskup Berno, kteří ho zpraví, jak pochodili. Asi právě teď sedí ve velké komoře v podzemí zbrojmistr a sčítá vojáky, kteří přežili bitvu u Žarnova; házejí do kotle plíšky, každý plíšek jeden muž, a sečtené známky udají stav vojska po nešťastné bitvě.

Vévodovou hlavou táhly vzpomínky na osudy jeho rodu a na život plný překvapujících proměn; vzpomínal na bábu Vulfidis, dceru vévody Magnusa i děda Velfa Bavorského, na bábu Richenci, které se podařilo uhájit mu rodné Sasko, jakož i na strýce Velfa VI., který mu celý život věnoval. Vzpomínal na mládí prožité na nedostupných hradech celého Německa, z nichž nejednou v noci musel prchat před úklady, na dětské turnaje s panoši a bratrancem Albrechtem, na první lovy v hlubokých saských lesích…

Za jeho dětství bylo 1. srpna každého roku oslavováno vítězství Lubeckých nad ránským loďstvem. Nepomyslil si tehdy, jak tito nebezpeční sousedé vyplní dvě desítiletí vzrušené doby, v které žil; tehdy si poprvé na malém holštýnském koníku vyjel s otcem k hoře Ranibergu (Ránské hoře, dnes Rugenberg nazývané, sv. od Staré Lubice), bývalé mohyle, nasypané nad padlými nepřáteli na bojišti…

Stálé války s Ránou pustošily zemi a bránily kněžím dokončit pokřtění slovanské nížiny a ostrovů. Právě toho roku, kdy se narodil – 1129 – povraždili Ránští lubecké měšťany a spálili město, dva roky nedopřávajíce obyvatelstvu oddechu. Ránští zabili Voldemara, prvorozeného syna Gočalkovce Jindřicha, krále Slovanů, a když bohatý Holzat Das probodl i druhého jeho syna Sventopolka, vymřel slovanský jeho královský rod, neboť i Sventopolkův syn Zbyněk, v pramenech zvaný Zwinike, byl také zavražděn v Artlenburce. Bodrcká země se stala lénem říše německé, ačkoliv tu byli ještě dva bratranci zesnulého krále Jindřicha, Pribyslav a Niklot, kteří byli uvrženi do žalářů, dlouhá léta nebyla jim sňata pouta z rukou a nohou, dokud se nevykoupili; bodrckou korunu dostal od císaře Lotara III. dánský princ Knut Lavard. Od té doby hořel v srdci Niklotově oheň pomsty, až právě jemu bylo dopřáno zbavit se úhlavního nepřítele v nedávném boji…

Zápas o císařskou korunu stál jeho otce Jindřicha Pyšného deset let života, ale rodu dopomohl k slávě a moci. I do Čech se otec jeho s císařem vypravil a prožil s ním těžkou porážku u Chlumce (1126), kde byl i císař zajat… Císař mu odevzdal saské vévodství a všechny odznaky císařské hodnosti v naději, že se stane jeho nástupcem na trůně německém. Tehdy se poprvé církevní i světští říšští velmoži vzepřeli jeho rodu, obávajíce se velké jeho moci, a zvolili na trůn Konráda III., čímž se rozpoutal zápas mezi dvěma nejmocnějšími německými rody. Císař Konrád stihl otce klatbou, Sasko udělil Albrechtovi Medvědovi a Bavory Leopoldu IV. Rakouskému.

Jako proti jeho otci nestačily ani proti němu síly jediného odpůrce; proti němu museli se spolčovati největší kurfiřti a knížata, měl-li jejich zápas s ním být rovnocenný. Nikdo nebyl bližší hodnosti císařské a nikdo také vzdálenější než on. Císařská koruna byla vůdčí hvězdou jeho života, jediným cílem, kterého se vzdáti nemohl až do smrti. Nikdo jiný se neodvážil císařům vzdorovat, vypověděti poslušnost a ujít trestu smrti pro velezradu.

Císaři dostačilo, když se mu přišel poklonit a slíbit pomoc, aby se ihned s ním smířil. Nedávno zvolený císař Bedřich Barbarossa mu za slíbenou pomoc vrátil Bavory, a když mu rodina uhájila Sasko, nabyl opět celého rodového panství. Zkáza, která postihla říši za boje mezi ghibelliny a guelfy, dokázala nezdolnou sílu mocného vévody. Rodová pýcha, zděděné země a nároky se ztělesnily právě proto v něm, který se i po matce Gertrudě, dceři císaře Lotara III., pokládal za oprávněného nápadníka císařské koruny.

Jeho sňatek byl proto povahy politické; nemoha pro odpor menší šlechty v říši dojít trůnu, domníval se, že ho dojde sňatkem s dcerou anglického krále Jindřicha II. Matyldou. Spoléhal na tchána, že mu diplomatickými kroky a posilou ze zahraničí dopomůže k císařské koruně. Vsadil všechno úsilí do této hry, a neodradily ho ani tchánova váhavost a výmluvy.

Všechny jeho nároky, zájmy a tužby se odvrátily od západu, kde trůnu nedošel, na východ, kde se mohl uplatnit. Na západě byl odbyt – východ mu byl otevřen, církev a císař schvalovali jeho postup proti Slovanům. Zde bylo lze urvat a získat ještě více zemí, bohatství a poddaných než v říši; hranice proti Slovanům nikdo za hranice nepovažoval – tam směl beztrestně vstupovat a brát si každý, kdo měl odvahu a sílu. A toho dvojího právě Jindřichovi Lvovi nechybělo. Poznal to již na první křížové výpravě proti Bodrcům a Vlticům (1148), vyhlášené Bernardem z Clairvaux, které se zúčastnil s hamburským arcibiskupem Adalbertem, olomouckým biskupem Zdikem a moravskými knížaty Otou, Vratislavem a Svatoplukem, a kdy se hrdinný Niklot ubránil proti všem. Od té doby upřel svůj zájem na východ a nic nezměnilo toto jeho rozhodnutí, ani smír s císařem Bedřichem Rudovousem, když mu vrátil Bavory. Stal se vladařem národů nesmírné nížiny – pokud ho chtěly poslouchat, a postupoval krok za krokem, aby je všechny opanoval, až nyní se mu pojednou dílo tak krvavé hroutí pod rukama.

Zde na severu se rodily a vyrůstaly vždy veliké sny a touhy po moci; jak je tomu dávno, co arcibiskup Adalbert ovládl říši německou a usiloval o vytvoření samostatného severského patriarchátu – a také musel být úklady odstraněn a také byl nebezpečný všem jako jeho otec, který se snažil založiti veliké panství sloučením největších vévodství na slovanských hranicích, kde bylo lze připojit ještě tolik nových zemí ke svým!

A jak jsou směšní jeho odpůrci! Zrovna jako ten hrabě Adolf Holštýnský, s nímž se musí dělit z donucení o velkou úlohu – vyplenit všechno Slovanstvo zde na východě. Chudák, kterému hází drobty ze stolu a který je přijímá v naději, že i z těch odpadků vytvoří říši! Je jeho spojencem s nechutí, když ho tu našel na severu s týmž promyšleným postupem a z milosti císaře. Hádá se s ním o každou píď a pustou ves, kdežto on, Lev, dobyl již celého Meklenburska a nyní dobývá i Pomořan! A přece ví, že tento hrabě Adolf bude první, který se spojí s jeho odpůrci, kdyby se opět znepřátelil se svým císařem… Hrabě netuší, jak ho jeho zvědové sledují na každém kroku a jak nedovede utajit žehravost a závist…

Vévoda se trpce usmál; není ctí mít tak malicherného soka. Ech což – nepatrná tříska dovede zadržet celý oceán, aby nezalil loď, do které skulinou stěží viditelnou zatéká voda. Ano, a tou třískou mu může být v nebezpečí potutelný hrabě Adolf! Již zase všechna říšská knížata sledují s nelibostí jeho záměrný a rázný postup proti Slovanům; kdož ví, snad se i biskup Berno před chvílí podřekl, bera v ochranu Slovany! Snad nejnovější zprávy, které čeká z Halberstatu a Hamburka, ho o tom poučí. Nechť se však jen toho odváží a pokusí se mu překážet v cestě; rozdrtí je všechny, arcibiskupy, vévody a snad – i císaře…

Škoda, že došlo k prokleté bitvě u Žarnova! Nic by mu nepřekáželo, aby se nesmířil s Vratislavem a ostatními knížaty Slovanů. Jsou stateční a je jich tolik, že by mohli zaplavit celý svět, kdyby si uvědomili svou sílu a – kdyby byli tak prozíraví, aby se s ním spojili. Hodil by přes palubu všechny vypočítavé Holzaty, u kterých je nečestné být poctivým, Šturmarny a Sasy! Se Slovany by se mu lépe dobývalo císařské koruny!

Vévodovi zaplály pichlavé, ostré oči. Vypjal hruď a sevřel svůj korunovační pás, až zapraskal. Kdyby šlo odčinit žarnovskou bitvu a – třebas i smrt Niklotovu…! Nemusel by si hrát na schovávanou a mít dvojí tvář. Co není, může ještě být, vždyť by i Slované spolkem s ním nepohrdli a byl by jim k prospěchu. Zastavit nepřátelství a zlákat je prozatím k příměří? Ale Slované vyklizují sídliště jedno po druhém! Jsou to zoufalci, a takovými je učinil on sám… Uvěřili by mu nyní? Nevzbudil by v nich spíše pýchu, že tak činí po jejich vítězství a že přiznává svou slabost?

Jen kdyby se našla stopa po zmizelé neteři, která byla určena za abatyši nového kláštera ve Volínu a zmizela s celým průvodem! Nešťastná Machthilda! Snad ji drží Měčislav nebo Vratislav v poutech ve vězení jako kdysi Němci věznili Niklota! Vyplula ze Starigradu za klidného moře a plavba podél pobřeží není nebezpečná, když se Starkather sám za její cestu v Dánsku zaručil. Ale – snad i ji by byl hotov obětovat svým plánům…

Dosadil do Vratislavovy země své náčelníky, ovšem! Ale i to by se snadno změnilo. Niklotovi synové by přijali jejich odvolání jako zástavu. Přeložil již beztoho biskupství ze Starigradu do Lubice, aby vyhověl oprávněné prosbě Geraldově, jemuž se dosavadní sídlo zdálo málo bezpečné a chudé; trosky nebyly důstojným sídlem biskupským; povýšil kapli na hlavní kostel, rozšířil ji, založil obročí pro dvanáct almužníků a třinácté vyhradil proboštovi, kterým tu učinil srdnatého Athela. Biskup Gerald určil pro výživu bratří desátky a z dávek ze Slavie odváděných tolik, co stačilo k výživě řeholníků, hrabě Adolf se zřekl několika vesnic v lubickém okolí, které vévoda vydal klášteru, a z výnosu cel vyhradil každému bratru po dvou markách lubické mince.

Odvolá ze Zvěřína svárlivého a udatného Guncelína, budou-li si toho přát Niklotovi synové, fojta Ludolfa z Utína, Ludolfa von Peine z hradu Malikova, z Meklenburska pak Jindřicha, šlechtice von Skathen, který přivedl do města Lubova a jeho okolí osadníky až z dalekých Flander a tu jim vykázal sídla a pole, když vévoda rozdělil Bodrcko mezi své rytíře.

Vytrhl se prudce ze vzpomínek, uslyšel hlas stráže. Do komnaty vešel Hildiger s rozpačitou tváří.

„Nuže?!“ vévodův hlas zněl jako meč.

„Výsosti – čtyři sta mužů…“

„Ze dvou tisíců?“

„Tak jest, pane.“

„Proklatě! Přičtu-li k nim všechny pobité, věru mnoho jich chybí do počtu…“

„Vypravují, že se celý houf od našeho proudu oddělil před jezerem a dal se na sever…“

„Holzati?“

„Ti jako jiní.“

„Zběhli?“

„Nepochybně. Snad vypluli na Sprogu…“

Jindřich přiskočil k Hildigerovi a chytil ho za prsa.

„Víš to jistě?“

„Říkali prý, že tam… desátky platit muset nebudou.“

„Všem zabavit majetek, rodiny jejich uvěznit! Rozumíš? Ještě aby se ta hlíza rozšířila na jiné… Udělám tomu rázem konec!“

Vévoda si všiml, že velitel mačká v rozpacích čepici bílou kožišinou lemovanou, po jejímž pravém okraji byla přišita ozdoba, jaké používali jeho tělesní strážcové – žíněný chvost z vraníka ve třetině nazad zlomený a do vějíře rozvitý.

„Máš mi ještě co hlásit?“

„Pane, Milivoj…“

„Co je s ní? Nebyl u ní pan biskup Berno?“

„Byl. Jakmile vstoupil a žalářník odešel do mázhausu, vyskočila z lůžka, vyrazila dveře a řítila se do chodby…“

„Co vyprávíš? Nehlásil jsi, že je na smrt nemocna?“

„Přetvařovala se… Vyběhla do chodby, otevřela dvojí dveře a…“

„Snad neuprchla?“ zařval vévoda a jeho oči metaly blesky; vztyčil ruce, jako by se již chtěl na něho vrhnout.

„… hnala se rovnou ke schodišti na pavlán a zachytili jsme ji v okamžiku, když chtěla seskočit z hradeb do mlýnského příkopu.“

„Do želez! Na ruce a nohy náramky se zámky a koulemi – a zítra nahou na pranýř! Ručíš za ni životem. Rozumíš?“

„K rozkazu, pane!“

„Prozradila něco? Ech, nač se ptám! Utíká-li, nic nepoví, ale my jí už ústa otevřeme. Jdi! Do hladomorny s ní!“

Hildiger odešel a vévoda osaměl; teď se již nemohl vracet k svým vzpomínkám. Přítomnost doléhá na něho jako bubeníkova palice na napjatou kůži při útoku. Počal se opět odměřenými kroky procházet od dveří ke krbu, v němž dohasínal oheň, když se ozvaly z chodby rychlé kroky několika lidí. Vévoda nevyčkal, až se ohlásí stráž, a otevřel dveře.

Dva ozbrojenci se setníkem vlekli spoutaného člověka oděného hadry, který se vzpíral. Cloumali jím na každém kroku, vráželi do něho a strkali kupředu až k dveřím vévodovy síně.

„Chytili jsme paliče!“ hlásil rozradostněným hlasem udýchaný zbrojnoš, aby jiné předešel a nikdo mu nemohl upřít zásluhu.

„Kde?“ vyrazil ze sebe vévoda, upřev zlý pohled na chvějícího se žebráka.

„Plížil se podél skladů prken ulicí pod hradbami a chtěl se po nich vyšplhat k zídce domu Holmýřova…“

„Holmýř? Kdo je to?“

„Trhovec a rybář, zdejší usedlík…“

„Slovan?“

„Mluví sasky a chodívá do všech kostelů, na pouti i k biskupovi, který si ho zvláště oblíbil.“

„Dodává ryby i do kuchyně Vaší Výsosti.“

„Je nejlepším rybářem a jediný, který nezůstal dlužen mince…“

„Hm, hm, neslyšel jsem o něm nikdy…,“ mumlal vévoda. „A tento chlap chtěl se zachránit v jeho domě?“

„To nelze tvrdit. Přistihli jsme ho náhodou právě za zdí Holmýřova domu, snad ani jinam nemohl,“ vyprávěl zbrojnoš, který za mnohý doušek zůstal rybářovi dlužen a snažil se ho poněkud chránit před vévodovým hněvem.

„Pozeptáme se na toho muže… a tento palič se přiznal?“

„Dovlekli jsme ho raději ihned k vám, Výsosti, abyste sám nařídil, co s ním.“

„Tys ohně u nás založil?“ udeřil na něho vévoda, hroze mu pěstí.

Zajatec klesl na kolena a třásl se po celém těle, přecházeje zděšeně očima z vévody na vojíny.

„Mluv, pse!“ zařval vévoda kopnuv ho škorní do prsou, až se zvrátil na zem.

Chuďas sepjal ruce a zdvihl je k vévodovi. Ústa se pohybovala, jako by chtěl mluvit a ztratil hrůzou řeč.

Jindřich se osopil na něho opět, a když se chuďas pokusil doplazit se k němu po kolenou, vytrhl z rukou hlídačových krátký bič a přejel mu tělo ostrou ranou. „Mluv, mluv!“ zuřil vévoda a doprovázel každý rozkaz novou ranou.

„Proč nemluví ta bestie?“ řval vévoda supě.

Zbrojnoš Wurf se naklonil k zajatci a zeptal se ho:

„Mluvíš slovansky?“

Vyšetřovanec přitakal a hned nato zavrtěl hlavou.

„Dán?“

„Holzat?“

Vévoda hoře nedočkavostí nečekal; bič zasvištěl vzduchem a zasáhl klečícího do tváře. Krev se vyřinula z dlouhé rány, stékala k ústům a po bradě na krk; muž klesl bez jediného výkřiku bolesti k zemi a obrátil oči v sloup, prsa se nadýmala, ústa hlasitě oddychovala. Zdálo se, že omdlel; tělo sebou škubalo, nehty se zaryly bolestí do koberce.

Vévoda pokynul strážím, aby ho vynesly, a zavolal Wurfa, který se měl též k odchodu.

„Proč jste právě proti tomuto člověku pojali podezření z paličství? Není – němý?“ vévodův hlas zněl smířlivěji. „Až se probudíš, dáš mu vysázet padesát ran železnými pruty na jeho špinavá chodidla a uvidíme! Ale bezdůvodně zajímat lidi nedovolím, jednou provždy!“

Zvon na kostelní věži vyzváněl večerní pobožnost. Rozklinkal se proti oknům hradu a vzápětí se ozval tenký hlas ze zvonice domácí kaple; vévoda poklekl, pokřižoval se a počal se šeptem modlit nad klekátkem umístěným pod křížem mezi dvěma okny.

Jindřich Lev se domodlil; na klekátku ležel ještě bič a do síně se snášel soumrak; zhoustl náhle nad pyšným cimbuřím a mezi zubatými střílnami, soukal se pavoukovitě po mořeném dřevu podsebití, temněl, závoj za závojem se spouštěl z nebes, jak naň konec dne na zemi čekal. Snášel se nejdříve pod klenbu nízkých žalářů a hladomorny, kde bylo jeho milosrdenství nejdříve potřebí, a strážím na hradbách prodlužoval službu; přecházely od střílny k střílně s volským rohem zavěšeným u boku, trámoví praskalo pod jejich těžkým krokem.

Soumrak posunul i mnohou čepici zbrojnošů do zátylí, zrychloval jejich krok v křivolakých uličkách pod hradebním zdivem, kde visely nad nízkými dveřmi věnce, bečky a korbele, a kam se dralo přítmí, nedočkavé výskotu lechtaných ženštin a hulákavých písní opilců. Ale do mrazivě mlčících síní paláce, na řeku a náměstí se snášel soumrak modravými lístky ticha a únavy kdesi až od hrotu větrné korouhvičky hladomorné věže, a v nesmírné dálce, kde moře valilo klády vln k písčitému břehu, vycházel měsíc a ostří kopí stráže, kterou zastavil, se zalesklo v jeho studeném mléčném světle…

Do komnaty Jindřichovy nevnikal; vévodovo srdce ji zásobilo samo neproniknutelnou tmou.

25 Mikilinburk, dnes Meklenburk.

26 Dnes Malchow.

Niklotova mohyla

Na dvorci Niklotova bratra Lubomíra blíže hradu Zvěřína bylo již dva dny živo. Ve velké síni hodovny byly vysoké máry s mrtvolou Niklotovou pod stropem; pod márami ležely dvě půlky rozkrojeného pecnu chleba se dvěma kalichy, zdobenými zlatým plechem. V jednom byla březina, sladká šťáva z bříz, ve druhém sladký výtažek z javorové šťávy. Za márami stála svíce tak vysoká jako zesnulý kníže a na krbu kouřilo vonné koření, kterým se vykuřovala místnost už při omývání nebožtíkova těla. Byla to posvátná semena, posbíraná na Fembře v den Svantovítův, která zaručují úsměvné sny a klid spících.

V sousední velké jizbě vyšívaly zručné ruce rarožanských žen pohřební roucho knížecí s velkými květy a meči v pestrých barvách. Muži byli již dva dny zaměstnáni v hlubokém lese kolem Zvěřínského jezera, kde vykopali hlubokou jámu pro hrob. Před Lubomírovou tvrzí plály u bran pochodně ve dne v noci; jinak nemohl být se ctí velký hrdina a vićaž27 Niklot pochován.

Starci, vědmy a děti sbírali po lesích listí a květy, které je nutno uložit na dno hrobu a změkčit lože zesnulého. Široká a hluboká jáma, jejíž rozměry připomínaly základy velkého stavení, byla podezděna a rozdělena na několik síní, kam se uloží vše, co odejde s ním na věčnost. Uprostřed největší hrobní síně bylo místo knížete; sem nanášeli bukové, dubové a březové listí, ohraničujíce vrstvy korou, a nasypali na vyvýšené místo, kde bude odpočívati jeho hlava, barevný písek na způsob polštářů. Poněvadž jeho hlava byla ukořistěna nepřáteli, místo jí vyhrazené bude zdobit zlatohlavem pošitá jeho čepice s čelenkou.

Zbytek hrobního prostoru byl vystlán žaludy, stěny kolem dokola utěsněny trámy a prkny, aby se hrob nesesul, a mezi síňkami zbudovány dveře, jimiž by mohla duše zemřelého procházet, aby se mohla potěšit věcmi, které jí patřily za živa. To byl základ velkého žalníku28, který stavěli svému otci Vratislav a Pribyslav.

Na dvoře Lubomírova dvorce byla již vystrojena velká knížecí loď s odznaky bodrckého rodu; do ní bude jeho tělo položeno a v té bude přeneseno do mohyly a s ní pohřbeno.

Blízko zurčícího pramene ve dne v noci po mírném svahu pospíchajícího do malého Zvěřínského jezera na nejvyšším kopci jezernatého a zalesněného kraje, tvořícím ostroh mezi oběma Zvěřínskými jezery, bude tedy odpočívat největší hrdina bodrckého kmene, aby i mrtvý chránil svoji zem… Kněz stanovil, kde budou ležet jeho nohy, kam má být obrácena hlava; podle všeslovanského způsobu budou obráceny na východ a hlava na západ, neboť jinak by duše pokoje nedošla.

Osiřelí bratří měli smutnou povinnost sirot uspořádat pozůstalost a spravedlivě ji na tři díly rozdělit; všechna roucha, haleny, svícny, zbraně a koňské postroje, kalichy a bečky, vědra a džbány, zásoby jídel a nápojů, koně a dobytek, klenoty a pásy, meče a kožichy, střevíce a jezdecké boty z pestré kůže zlatými nitěmi prošívané, toulce a luky, prapory, velká truhla mincí, truhlice vzácných kusů jantarových, psi, dobytek a brav, sudy medoviny, piva a cizích vín, břitvy, nože, dýky, oštěpy, zrcadla, ocílky, prsteny z Orientu a Dánska, sedlové čabraky a třmeny se zlatými, stříbrnými a měděnými proužky do rýh hladkého železa vbitými a umělecky tausované, velký tuří roh zlatem obitý, jantarovými perlami a drahokamy vykládaný, z něhož naposledy ránský král na Vurli při hostině pil, sekery, krčag mléka, bljudo ovčího vyuzeného sýra, čjban těsta uhněteného z masa jeseterů a pstruhů, skleněná kupa se stříbrným víkem naplněná mastí, hřeben s vysokou rukojetí ze vzácné kosti, na níž se blížila k sobě poprsí dvou prostovlasých žen, jejichž vrkoče províjely větve s listy a květy, umělecká práce z tepaného zlata, kterou byl kdysi dostal darem od ruského velkoknížete, velký a široký sand dřevěný se selátkem uvnitř pro rožeň připraveným, vše, co se právě našlo v den Niklotova úmrtí, snášeli synové jako vykonavatelé práva dědického a správcové oteckého jmění do všech jizeb za pohřební síní otcovou, aby spravedlivě bylo rozděleno a aby mohl být stanoven náklad s tryznou a stravou spojený; třetinu zdědí synové a jiní oprávnění dědici, druhou třetinou zaplatí nápoje, které se při opakovaných hostinách vypijí, a třetí budou hradit důstojný pohřeb největšího slovanského knížete; podržený majetek nebudí úcty; spíše bohatství zcela na pohřeb a čest zesnulého strávené!

Všichni čarodějové a vědmy byli pozváni k tryzně i ke čtyřem zaduškám, které se budou pořádat třetího, šestého, devátého a čtyřicátého dne po pohřbu, aby se mrtvý necítil opuštěn v čase, kdy ještě neopustil svět, v kterém žil. Nutno se k němu vracet a vzpomínat ho veselým kvasem vystrojeným z jeho majetku.

Prostranný dvůr Lubomírův nestačil pro všechny smuteční hosty; vyprávělo se, že vévoda vyšle zvláštního posla na pohřeb a vrátí synům hlavu mrtvého otce. Bylo třeba přistavět dřevěné stany pro účastníky tryzny a stáje pro jejich komoně, v jak četných zástupech se sjeli zástupci přátelských kmenů a příbuzní k slavnému pohřbu. I knížata se sjela do Zvěřína, Měčislav, Kazimír a Bohuslav, vévodové pomořanští, na nichž Niklot sám postřižiny provedl, Dubislav a Ctimír, Nerad a Vranev, přední šlechtici Dolenců, Bodrců, Chyžanů, Črězpjeňanů, Vlticů, Ukrů, Havolanů a Stodoranů, Nižanů i Serbů, Ratarů, Fembranů, Smolinců, Gliňanů, Rječanů a Vranovců, Větníků i Bardů. Všichni přinesli milodary, které položí mrtvému do mohyly, šípy, kostky ke hraní, bronzové a železné předměty, koše s ovocem i střevíce, konve s medem a sedlo.

U mohyly hořela hranice zapálená hned, jak byli hrobníci ukončili práce u jezera. Kníže byl oblečen do slavnostního roucha, snesen z már a uložen do lodi vystlané listím, květy a červeným pískem. Jeho tělo bylo vystaveno na dvoře, kde se počal seřazovati pohřební průvod; mnozí hosté a lidé domácí navlékli si škrabošky a roucha k pohřbům užívaná, s nimi kráčeli v průvodu zpěváci a pištci, kteří měli doprovázet pohřební zpěvy táhlých melodií. Každý účastník nesl v ruce dar určený mrtvému do hrobu na věčnou paměť.

Loď s mrtvolou byla vyzdvižena a snesena na sáně, do kterých zapřažení oblíbení koně knížete, za ní šli synové, bratr a příbuzní; ostatní se řadili podle stupně přátelství, které je s knížetem za života spojovalo, bez ohledu na urozenost. Oddaný přítel z prostého lidu byl bližší knížeti než urozený šlechtic, který se s ním stýkal za války nebo míru z politických důvodů. Vratislav nesl za sáněmi velký meč bez pochvy, Pribyslav dlouhý, těžký jeho štít, Lubomír jako nejstarší člen rodu knížecí čelenkovou korunku na prošívaném polštáři.

Průvod vyšel ze dvora a dal se do hořkého nářku, vzlykotu a pláče, zesíleného hudebními nástroji; ženy natrhávaly bílá roucha na prsou, muži si drásali nehty tváře a vzlykali. Pohřební loď provázeli z obou stran knížecí jezdci vedoucí osobní koně zemřelého; na kopí jim vlály bílé praporce, bílé, vysoké kožené čapky byly ozdobeny ohony černých lišek nebo žíněnými vějíři. Průvod cestou vzrůstal; na rozcestí jej očekávali vesničané z okolních vsí a rozptylů a připojovali se k němu. Nepřivábila je sem jenom zvědavost; kníže Niklot byl zahrnován obdivem a úctou slovanských kmenů pro svou srdnatost a hrdost, která jim byla cizí. Byl to pán, který i žaláře pro svůj lid zakusil, a přece šíji nikdy před saským vévodou nesklonil – pán, jakých se Slovanům nedostávalo. Pohřbívají ho bez hlavy, která je nepřátelům i po smrti velmi cennou kořistí. Musel to tedy být velký člověk, když i nepřátelé si ho tolik cení…

Pohřební průvod vstoupil do lesa a kráčel podél jižního břehu Velkého jezera ke kopci; z obou stran se tyčily vysoké jedle jako stráž, vzdávající poctu mrtvému; vítr, vanoucí po polích a lukách nepohnul jejich velebnými korunami. Na rozcestí hořely hranice, stále živené nově přikládanými poleny, ukazovatelé cesty do záhrobí. Pláč propukal při jejich spatření vždy znovu, když uslyšeli naříkat a hořce plakat prosté dělníky, kteří udržovali ohně a obnažili hlavy před mrtvým.

Zástup došel k mohyle a rozestoupil se kolem ní do kruhu. U hlav hluboké jámy byl již rozdělán mohutný oheň, jehož plameny šlehaly nad koruny blízkých stromů. Kolem ohně byly postaveny stoly a dřevěné lavice, po zemi položeny desky prken, pokud by nestačily stoly. Na stolech a kolem nich byly nepřehledné zásoby pokrmů a nápojů; konve, vědra, džbery, sudy, vysoké kádě a anbory, skleněné, kovové a dřevěné poháry, potiry a číše byly sem přineseny, dříve než se průvod vydal na cestu. Stoly byly pokryty mísami a talíři, koši, lukny, hrnci a bljudy.

Lahůdky, které se o slavnostech rusalných, postřižinách a tryznách hostům zpravidla předkládaly, byly tu nahromaděny v nesmírném množství. Byla tu opečená selata s řepou a pivem, masité polévky s kusy nařezaných jídel, sočivo z hrachu, čočky a bobů, pochoutky z rybího těsta, med v bečkách, režný i nekvašený chléb, medové koláče šíři stolu vyplňující, pečené, uzené a sušené ryby, husy upečené na rožni, tetřevi a jeřábci, divoké kachny a koroptve, sta vajec na mísách, sladká krupica, brašno z rozmělněného obilí, kaša, sýry, klobásy vařené v koženém měchu, zeleniny všech druhů, tykve a ovoce, mezi nímž nechyběly meruňky, vlašské ořechy, broskve a gruše, na stole stály náběrné koflíky a lžíce, malé pohárky se solí, máslem a kořením a prostřené stoly pobízely k hodům. Niklotovo jmění muselo být i dnes ještě značné, bylo-li lze z jeho třetiny vystrojit kvas, jaký vrstevníci ze šlechtických rodin za svého života nespatřili. Úžas bodrckého lidu neznal mezí; obcházeli stoly, prohlíželi si zvědavě každou podrobnost, a oči nebyly s to všechno postřehnout.

Lubomír pokynul, zbrojnoši snesli loď ze saní a svěřili ji synům a příbuzným; vyzdvihli ji a za doprovodu usedavého pláče a pohřebních zpěvů spustili loď s mrtvým otcem do jámy. Vratislav obnažil drahocenný otcův meč, ohnul jej přes koleno a rozlomil; zdvihnuv půlky oběma rukama, sestoupil dovnitř a položil je po obou stranách lodi. Pribyslav sestoupil po něm, rozpřáhl se, vetkl bohatě vykládaný otcův oštěp do země za otcovou hlavou a opřel o něj jeho těžký štít.

Po nich počali sestupovat do hrobky příbuzní, přátelé a zástupci slovanských kmenů ke knížeti, kde mu s úklonami kladli kolem lodi dary, které doma kněží posvětili na obětních kamenech. Byly tu shromážděny všechny předměty potřebné k životu; ušní lžíce i sedlo, zrcadlo s perleťovou rukojetí, váhy, stolní příbory, nůžky, břitvy, lázeňská metlice, noční roucho, čepice a pásy, řemení a třmeny, uzdy a zbraně, havolanské šípy a krátká ránská kopí, košíky s ovocem, lampy na olej a lojovice, konopná semena a květy, které se přikládají na ohniště a jejichž výpary omamují, hliněná vajíčka leskle polévaná se vzorkovou ozdobou, čerstvá i vařená vejce, hudební nástroje a hřebeny, ocílky a bljudo s mlékem, březová, javorová i jalovcová šťáva, skleněné, dřevěné i hliněné sklenice a poháry, penízky z Orientu, které arabští kupci vyměňovali za otroky nebo za vosk, medvědí kůže, kterou pokryli tělo v drahé roucho zahalené, oleje semen a plodů, rybí tuk a sůl, ubrus a křeslo, placky a pirogy s medem, sočivo a solod, srpy, rohy, talíř, z kterého jídával, a konečně mu vtiskli do ruky měděný peníz.

U hranice byli obětováni dva knížecí vraníci a pohřbeni v přilehlých komůrkách, když do menších byli pochováni pes, kuna, tetřev, husa a jehně. Dělníci přikročili na Vratislavův pokyn k práci; počali pokrývat mohylu připravenými trámy a prkny, a když byli hotovi, jali se účastníci zahazovat hrob kamením a hlínou. To byl okamžik největšího žalu; srdce rozrývající pláč příbuzných vyvolal vzlykot smutečních hostí, kteří popel z hranice sypali na hlavy, drásali si opět rukama prsa a tváře, rvali si vlasy a pokyvovali nad mohylou hlavami.

To byl již smutný obřad u konce; smuteční, lkavý a táhlý zpěv, který byl spíše zladěným nářkem zástupu než zpěvem, umlkl, když nejstarší kněz kmene vystoupil na mohylu a z velké konve počal ji polévati medovinou. Tryzna, která po nasypání mohyly následovala, byla již přechodem do veselejší nálady. Zahájili ji synové zesnulého přeskokem stojícího koně. To bylo znamení, že se tryzna začíná; šlechtici i prostí muži z lidu ukazovali jezdeckou zdatnost výkony, které byly odměňovány hlasitou pochvalou. Stáli na koních, uhánějících plným tryskem, držíce uzdy, shromáždili se do řady a předstihovali se u cíle, sjížděli z koní v běhu, aby zdvihli pohozené předměty, uměli se zřítit na povel s koněm k zemi, napnout za jejich hlavami luky a vystřelit, jezdit na dvou koních a vyskakovat na ně ve cvalu.

Za stromy se potom ozval třesk zbraní – znamení, že se začínají válečné hry. Zdvihli válečný pokřik a postavili se do dvou řad, pěší a jezdci, útočili proti sobě a odráželi útoky meči, oštěpy a šípy, dokazujíce střelecké umění, zápasili mezi sebou, jedinci i čety, a zakončili zápasy válečnými tanci. Bušíce meči a oštěpy do štítů odráželi se od země a vyskakovali, napínali paže a naráz se vrhali do dřepu, mávali meči a rytmicky se otáčeli kolem hostí stojících uprostřed. Na povel trubkou opět se rozběhli a seskupili se do dvou řad, které proti sobě vyrazily, mávajíce oštěpy nad hlavami. Ohlušující hlomoz vítězů, třesk zbraní a válečný zpěv ukončil vojenské hry, po kterých všichni hosté obešli třikrát mohylu, zpívajíce k poctě zesnulého knížete.

Mohyla byla holá; hlína a kamení dokazovaly, že rána, kterou utrpěli, je právě tak čerstvá jako tento velký hrob. Brali do rukou větévky, květy, chvojí, listí, trsy trav i dlouhá stébla rákosí a házeli je na mohylu, která se zanedlouho zelenala a zpestřila. Zastavili se udýcháni a hluboce se uklonili mrtvému, kterého uctili, jak mohli nejlépe. Synové Niklotovi vystoupili jako hostitelé nebo zástupci hostícího je knížete z řady a zasedli v čelo přeplněných stolů, pokrytých ubrusy. Hosté usedali po nich po řadě na vykázaná místa. Vratislav, pozdvihnuv číši, připil památce otce, jehož zásluhy ocenil. Opět zazněl pláč a vzlykot, ale utišil se, když Vratislav zaujal místo po boku Lubomírově a Pribyslavově. Druhý přípitek, platící hostům, zahájil poslední část smutečních slavností, stravu.

Po celý kvas plála na louce mezi jezerními hvozdy hranice až do hluboké noci, kdy zásoby byly vyjedeny a průvod nastoupil zpáteční cestu. Odcházeli, metajíce za sebe přes hlavu na mohylu kameny, hroudy a listí, aby co nejdříve dosáhla výšky, jaké vyžadovala čest a sláva padlého knížete. Mohli se teď vrátit už bezstarostně i synové, když strážce dvorce, který nad podlahou ve zdi vysekal pro odlet Niklotovy duše díru, ji už dávno opět zazdil, aby se nemohla vrátit dveřmi v podobě hrůzného vampýra. Na mohylu přijdou zase zítra, aby na ni naházeli zbytky jídel a popel z hranice, a přijdou sem ještě čtyřikrát do čtyřiceti dnů, aby vzpomínali mrtvého a na jeho počest slavili kvas; do té doby mohyla již vzroste do výšky mohutného těla Niklotova a synové jeho se postarají o jeho zvěčnění.

27 Drevansky: vítěz. – Zvěřín i Zvěrín, různě podle kmenů.

28 Pomník, náhrobek.

Holmýř na lovu

Měsíc stál vysoko, když z Hradební ulice města Lubice vyšel rybář a vesele si pohvizdoval. Boty, veslo a sítě na rameni prozrazovaly, že míří k přístavu na bárku a vyjede po řece na moře. Na hrázi muži odvazovali lodi, jiní je odráželi od břehu a vyjížděli, kynouce příchozímu na pozdrav.

„Dobré jitro, Holmýři, šťastný lov!“

„Dobré jitro, mnoho jsi přivezl?“

„Stačí to!“ odpověděl s úsměvem ramenáč, házeje ryby do sádky připoutané k břehu.

Holmýř se pozdravil i s jinými a čekal. Zanedlouho přišel jeden, naklonil se k němu a zašeptal:

„Dnes nečekejme! Řeknu ti na moři.“

Holmýř zasedl ke kormidlu, pomocník stál na přídi a ladja stržená proudem se hnala uprostřed řeky k moři, odkud vál svěží ranní vítr.

Míjeli beze slova opěrné pilíře a boky hradního zdiva šikmo spadající do vody, podpluli most a octli se v širokém řečišti; břehy vroubilo už rákosí a tráva.

Z břehu se vyhoupl stín do měsíčního světla; Holmýř přirážel ke břehu a loď zajela na mělčinu, trouc se o rákosí.

„Tos ty, Glavo?“

Oslovený přiložil prst na ústa a napomenul k mlčení. Travna se rozlévala na několik ramen. Stáli právě proti výběžku cimbuří, od kterého je oddělovala krátká strouha a vysoký příkop. Po hradním ochozu přecházela stráž; zastavila se, a jsouc obrácena zády, shlížela přes dřevěné pažení dolů do nádvoří, kde něco upoutalo její pozornost.

Holmýř a oba jeho společníci změřili bleskem vzdálenost, která je dělila od východního říčního ramene skrytého ve stínu olší. Vtom se Glava vyšvihl na palubu, opřel se o stožár, vytrhl šíp, napjal luk a namířil na vojína. Z cimbuří se ozval výkřik. Loď sjela do olší a všichni tři ji odráželi od břehu vesly, jsouce kryti křovím, a zmizeli v říčním záhybu.

„Připíchl jsem ho jako úhoře k střešnímu trámu…,“ smál se Glava a odmlčel se pod varovným pohledem Holmýřovým. Proud sílil, bárka ujížděla s větrem o závod. Teprve když byli v bezpečí a zavál na ně slaný vítr z moře, Holmýř rozvázal.

„Cos nechal na břehu? Nezapomněl jsi na holzatskou čepici, luk a druhý pohozený šíp – vždyť jeden dobrému střelci dostačí?“

„Víc než to! Dovlekl jsem tam zabitého, z jehož toulce jsem si jeden šíp vypůjčil…“

Holmýř svraštil obočí a tázavě na něho pohleděl.

Vlna nadzdvihla loď, přiskočili k plachtě a chopili se vesel, aby loď dostali z pobřežního příboje, který ji vrhal zpět k břehu, na řeči nebylo teď kdy. Holmýř svíral pravicí plachetní lano a levicí kormidlo, oba druzi veslovali, stojíce opřeni o střední žebro bachratého člunu. Ještě několik vln zahoupalo lodí, potom nabrala vítr naplno a hnala se, rozrážejíc hřebeny, do širého moře.

Nyní mohl Glava ukojit rybářovu zvědavost; usednuv na dno člunu, vypravoval, co se s ním dnešní noci dálo.

Čekal ukryt v rákosí na ladju až do svítání, netuše, že odpočívá nablízku zabitého vojína; byl zabit s plnou výzbrojí, podle všeho nic netušil. Všech dvanáct šípů vězelo v pěkném toulci s vévodským znakem; přitáhl jeho tělo až k místu, odkud potom sám na stráž vystřelil a do dřeva každého šípu vyřezal nožem značku, která nažene nálezci hrůzu…

„Jakou značku?“ naléhal rybář.

„Písmeno S v podobě zmijího těla.“

„Proč? Co to znamená?“

„Nevíš? To je znak Strachotův.“

Holmýř žasl: „Starkatherův?“

„Ovšem! V Lubici se toho jména děsí. Husí kůže jim naskočí, když to jméno vyslovíš…“

„Pro nás by teď bylo nejlépe, kdybychom místo k poplavkům zamířili rovnou na Jasmund nebo Sprogu…“

„Nikdo nás nebude moci podezírat; jeli jsme hlavním řečištěm, tam nás viděli. Slyšel jsem vás už zdaleka… Nikdo neví, že jsme odbočili do pravého ramene a pak – najdou zabitého a to jejich stopy odvede jinam.“

„Snad mluvíš dobře. Vražda ze msty, šíp jinému určený přeletěl a zabil nevinného…, známe jejich způsoby. Ti psi se nikdy nenaučí správně větřit.“

„Ale něco jim bude podezřelé; že se to stalo právě teď, když Milivoj strávil první noc v mučírně. Snad i to budou uvádět v souvislost se stráží, kterou vévoda najde ráno připíchnutou k trámu…“ Glava se zase rozesmál.

„Myslíš, že ho proto pustí z vězení?“

„Ať nepustí! Zítra najdou druhou právě tak přilepenou, pozítří rovněž a každý den, co bude ve vězení. Pak se už dovtípí a pustí ho…“

„Nebude-li do té doby Milivoj viset na šibenici…“

„Ty se s námi, Glavo, do města nevrátíš, co? Neviděl tě nikdo při vyplutí, nebylo by radno, aby tě uviděli při návratu…“

Vlny se silněji vydouvaly, větru přibylo na síle, ráhna praskala a rány vln do lodního boku vydávaly dutý zvuk; stožár se kymácel a třel v otvoru ve dvou fošnách. Mlhy zúžily obzor, hladina v nepatrné vzdálenosti s nimi splývala. Rybáři zmlkli; bylo třeba pozorovat chod vln a hledat poplavky, které se chytnou, když loď klesá do údolu. Ruce a svaly byly napjaty, vlny nedopřávaly oddechu. Dva statní muži se opřeli o boční žebra a táhli mrěžu přetíženou plochými platýsy a rybami všech druhů a velikostí.

Na přídi byl do dvou opěr zapuštěn silný stříl, luk pro vrhání harpun dovážených až z Orientu, ke stožáru připevněny dva dlouhé a tlusté pruty s udicemi, nad kýlem daleko nad vodu vyčnívala železná tyč s otvorem pro otepi chvojí nebo polena, které se v noci namáčejí ve smole a zapalují, aby ryby září zlákané vypluly na povrch a usnadnily lov. Holmýř zřídka používal tohoto nejrozšířenějšího prostředku; světlo na míli do dálky prozrazovalo loď a mohlo přivábit námořní lupiče, kteří často v pobřežních mělkých vodách sítě mezi kolím položené vybírali, dřív než přijeli chudí rybáři, kteří čekali v hladu na úlovek, a pak je našli prázdné.

„Mořský had!“ Glava vykřikl přidušeně a ukázal rukou na dlouhý a černý stín, který se vynořil nad vodu.

Oči obou jeho druhů se zabořily do dálky. Stín zmizel, objevil se nečekaně z pravého boku, kam právě ukazoval Holmýř.

„Vorvaň! Žádný mořský drak! Vidíš?“

Hejno ryb se vymrštilo nad hladinu, a pleskajíc o ni na plocho, hledělo se před nepřítelem spasit rychlým únikem z hlubiny nad vodu. Běžely, letěly téměř nad vodou, dopadaly na hřeben vlny, odrážely se od ní, vymršťovaly se obloukem do výšky a hnaly se přímo do sítě, která počala klesat do vln. Byla přetížena, strhla s sebou do vody několik stop nevodu, složeného již v lodi. Přiskočili k síti, aby zachránili úlovek a počali sět29 opět vytahovat.

Sět byla těžší než předtím; slanečky, treskami a platýsy zatěžkaná síť klouzala z rukou. Museli vytažený díl přišlápnout nohou, aby se zas nevysmekl a nesjel do vln. Hejno ryb dravcem poděšené v ní uvízlo a rozmnožilo dobrý úlovek. Neměli kdy se zabývat vorvaněm, který kroužil kolem. Jeho lesklé tělo napodobilo proměnlivé tvary vln, které rozřezávalo a s kterými hned potom k nerozeznání splývalo. Větší část sítě byla již vytažena; až ji složí v lodi, budou se moci za ním pustit, když tuk jeho hlavy je tak hledán na tržištích.

Konečně měli sět v lodi; nabylo jí tolik, že loď nestačila, přečnívala přes obrubnici. Šlapali po lesklých rybách při každém pohybu, přehození plachty a změně směru. Obzor se zjasnil, mlhy se zdvihly, sluneční světlo zalilo moře. Stáli na přídi a u stožáru, pátrali po veliké rybě, s kterou by se jim veseleji vracelo. Zanedlouho ji zahlédl Humbert a přivolal Holmýře; ten přejel rukou tětivu, zastrčil harpunu do žlábku, pomocníci rozvíjeli lano oběma rukama chvatnými pohyby.

Vorvaň se ukázal na okamžik, zmizel, a vynořil se daleko od lodi; zamířili za ním s kormidlem v ruce. Bylo třeba loď natočit hned doleva, obrátit ji, přehazovat plachtu nebo zatížit loď na boku. Vorvaň si s nimi hrál; ukázal ploutev, položil se na bok a vklouzl pod vodu. Nedalo se nikdy určit, kde právě je. Vtom se vynořila jeho široká hlava a mocný trysk vody vyrazil do výše.

Bylo třeba rychle jednat. Holmýř namířil harpunu a vystřelil. Ryba zasažena dobrou ranou zmizela pod hladinou, chtěla se zbavit hrotu uváznuvšího jí v těle a ihned se prudce řítila do hloubky.

„Zachraň harpunu!“ vykřikl Glava; všichni tři se hnali na přídu a upevňovali lano.

„Máme šťastný den! Dvě rány – obě trefily!“ smál se Glava, omotávaje konec lana kolem stožáru a železného výčnělku pro stříl.

Počali navíjeti lano, šlo to ztěžka. Ryba jim stále unikala do hloubky, hrozíc, že strhne s sebou loď, kterou co nevidět překotí.

„Blíže k němu!“

Nad hladinou se ukázal dlouhý oštěp a potom tělo, v kterém vězel; vorvaň se překotil, harpuna zmizela, lano se rozvíjelo a mizelo ve hlubině, jejich síly nestačily k zdolání jeho odporu.

„Potřebuje ještě několik ran!“

Loď se přiblížila do nebezpečné blízkosti zvířete, jeho ohromný ocas se mihl ve vzduchu, prudký úder rozbouřil hladinu, že se na ní utvořil vír.

Holmýř neváhal; byli nyní v největší blízkosti a lano bylo dosti dlouhé i pro druhou ránu. Přeťal sekerou lano napjaté přes pažení, vysoukal je z vody, hbitě k němu připevnil druhou harpunu. Skrčen u střílu vyčkával, až se poraněné a bojem zesláblé zvíře zas vynoří. Křižovali moře všemi směry nad místem, kde se ponořilo, marně.

„Šla do hloubky a ďas ví, kde ji zdechlou příboj hodí na břeh!“

Holmýř mávl rukou.

„Za harpunu jsem dal tolik, že by za to mohl člověk rok žít, nesmím ji pustit!“

Slunce stálo vysoko, pálilo, mokré lodní dřevo vysychalo; hladina se leskla, oslňovala oči. Holmýř hleděl starostlivýma očima na bohatý náklad, který prodlením utrpí na ceně. Rybí pach plnil vzduch, pod sítí šplouchala voda.

„Vezmi cěrp30! Vezeme mnoho vody!“ kázal majitel lodi. Humbert vzal lopatovou nádobu a vyhazoval z lodi vodu.

Vlny se tišily, loď se mírně houpala, napolo spuštěná plachta se třepetala ve vzduchu, narážejíc uvolněným ráhnem na stožár. Nesměli se tomu místu příliš vzdálit, jinak rybu nenajdou.

„Jedl bych,“ řekl mrzutě Glava.

Holmýř vyňal z tlumoku nekvašený chléb z drceného zrna v popelu vypečený, nádobku ze stromové kůry, kde míval uschovánu kljbasu, a zavřenou plosku s pivem; podával kus po kuse Glavovi, který si odepjal od pasu nůž a malý potir, kam nalil pivo, a hltavě pil.

Také druzí dva se dali do jídla, nespouštějíce z očí hladinu s čekanou kořistí.

„Přijdu na trh pozdě, škoda,“ mumlal Holmýř. „Nazmar přijde krásný lov a harpunu už taky nedostanu. Zaroste jí do kůže, veta po ní!“

Naklonil se nad vodu a zvolal:

„Vidíš krev?“ Bubliny vzduchu vyplouvaly nad hladinu, krve přibývalo; Holmýř odhodil jídlo a vykřikl.

„Jsme zrovna nad ní, rychle pryč!“

Vysoukali prudce plachtu, loď se naklonila; kdyby se ryba pojednou zespodu pod nimi vymrštila, hrozila jim záhuba. Naklonili loď, plachta se nadula, v okamžiku byli z nebezpečného místa, když se náhle ryba ukázala nad hladinou. Plula naznak, oštěp vidět nebylo.

„Ost působil, dodělává!“ Holmýř se vrhl na přídu, napjal tětivu a zblízka vystřelil. Vorvaňovo tělo se prohnulo, vymrštilo se naposled a zůstalo nehybně ležet na vodě s harpunou ve hřbetě.

Navíjeli opět lano a ohromné tělo zvířete se přibližovalo pomalu k lodi. Pruhlo mírnilo odpor, splihlé lano se počalo napínati; za chvíli se již vynořilo nad vodu a táhlo rybí tělo. Připevnili je několika uzly k veslovým opěrám, zajistili je u paluby a stožáru a vytáhli přídovou plachtu. Vítr se opíral zdvojnásobenou silou o plachty, loď vzala do vleku mohutné tělo zvířete, s nímž se pomalu vracela k břehu. Na obzoru se rýsovala nízká čára pevniny, zanedlouho již rozeznávali písečné přesypy s nízkými křovinami a louky porostlé ostřicí.

Moře bylo ještě dost hluboké, velrybí tělo se zdvíhalo vlnami, které je pomáhaly dovléci k břehu. I příliv byl jim přízniv. Řeka Travna je dost hluboká, i tu budou moci plout se svou přítěží do Lubice, kde lidé užasnou nad šťastným lovem, až přivolají sousedy, aby jim pomohli veslovat.

Vpluli do ústí, ponechali hlavní plachtu na stožáru a zasedli k veslům. Vesla skřípala v opěrách při každém zabrání, bylo třeba napnout síly, aby před soumrakem dojeli do Lubice. Krok za krokem míjeli známé břehy, a trvalo to dlouho, než se na obzoru ukázala vysoká věž městských hradeb. Lid se sbíhal ze všech stran, jsa upozorněn těmi, kdo je cestou podél řeky předběhli; dva muži skočili do člunu, aby jim pomohli veslovat. Z břehu jim podali bidla, odráželi se jimi od mělkého dna, a viděli již z daleka sběh lidu na přístavišti; vyhlíželi je zvědavě, tlačili se, kývali na ně a mávali rukama. Glava neměl kdy, aby se vzdálil, a bez jeho pomoci by se stěží dostali do města. Ještě teď potřebovali dvou hodin, než dovlekli loď s šesti vesly a bidly k přístavní hrázi.

Dva ozbrojenci stáli v popředí a zatlačovali lid, aby nepřekážel. Holmýřovou tváří přeletěl stín; bylo nutno se opanovat a přirazit k břehu s radostnou tváří lovců, kteří se vrátili s bohatým úlovkem. Zamával jim proto oběma rukama na pozdrav, ale zdálo se, že lid jeho radosti nesdílí. Také chování obou zbrojnošů prozrazovalo, že na ně čekají, aby je odvedli na hrad. Ohlížel se též marně po ženě, která na něho čekávala vždy první na hrázi, a nebyla tu. Co to?

Uviděl však mezi lidem biskupa; stál za strážemi a také asi na něho čekal. Usmívaje se a chvílemi se otáčeje po zástupu přivazoval loď do kruhu přístavního zdiva a připoutal velrybu lanem k pilíři ze tří trámů sbitého a vyčnívajícího okovanou hlavou z vody. Sestoupil do malého člunu, vytrhl z vorvaňova těla drahocennou harpunu, a vzal ji s sebou na hráz.

Vystoupil z lodi poslední, jsa zvědav, co se stane. Lid se rozestoupil a propustil oba jeho druhy, kteří se pozdravili se známými a naoko bezstarostně hovoříce zašli na náměstí. Stiskl několika známým ruku a odpovídal na jejich zvědavé otázky; všichni mohli oči nechati na nestvůře, kterou ulovili a dopravili až do města. Chtěl se již obrátit, když k němu přistoupil biskup.

„Víš, milý Holmýři, co se přihodilo?“

Holmýř otevřel na něho s úsměvem udivené oči.

„Chytili jsme velrybu, ctihodný otče biskupe…“

„A my – paliče a pak…“

„Ještě někoho?“

„Posly krále Tetislava…“

„Tedy i vy jste tu měli šťastný lov.“

„Přišel jsem pro tebe sám… Měly tě na hrad odvést stráže, já se za tebe zaručil…“

„Chtěl jsem napřed jít do chrámu Páně poděkovat za šťastný lov a potom k vám s desátkem rybolovu…,“ přetvařoval se Holmýř se smutnou tváří. „Půjdu však podle vašeho přání na hrad…“

„To tak nespěchá, nejdříve navštívíš mne, jakmile si dáš věci do pořádku. Na hrad půjdu s tebou, zaručil jsem se za tebe! Ráno byl postřelen vojín na cimbuří a při výslechu udal, že…“

Holmýř sebou trhl; teď se nesmí prozradit! Snažil se zachovat naprostý klid, ale cítil, že zbledl.

„Udal, že na něho vystřelil rybář! Ty jsi právě asi v touž chvíli vyjížděl z přístavu a musel jsi to vidět!“

„Ctihodný otče biskupe, neviděl jsem nikoho… Pluli jsme jako obvykle s jinými po řece před východem slunce, nic jsme nezpozorovali. Jiní… také neviděli nic?“

„Uslyšíš… Zanedlouho potom byli chyceni dva cizinci, kteří se dobývali do tvé krčmy.“

„Bývá vždy zavřeno, jsem-li na rybolovu. Co na tom divného?“ divil se sebevědomě Holmýř.

„Nebyli to obyčejní pocestní, kteří na jídlo a pití k tobě přicházívají… Na mučení doznali, že jsou Slovany, při prohlídce bylo u nich nalezeno znamení s ránskými runami a korunou… Nevíš o tom nic?“

„Zajděme domů, prosím, ctihodný otče, abyste mi prokázal čest… Tam si více můžeme o tom promluvit.“

„Ne, ty ke mně musíš dřív než domů. Pojď! Také u mne si můžeš odpočinout a omýt ruce. Já musím podat zprávu panu vévodovi, který na mne čeká pobouřen násilím, jehož je teď ve vlastním hradě denně svědkem…“

„Jak poroučíte, ctihodný otče biskupe,“ řekl Holmýř s takovou pokorou ve hlase, že se biskup hanbil za nedůvěru, kterou mu dnes poprvé dává najevo.

Došli k biskupovu domu, který se na trojí zabušení tiše otevřel; vstoupili do malé jizby a biskup nařídil, aby mu přinesli vodu a utěrku, pozoruje napjatě každý pohyb Holmýřův. Zdálo se, že se chce přesvědčit o nevině člověka, který mu vždy projevoval tolik oddanosti a jiným dával příklad vzorným životem. Holmýř to postřehl, proto si počínal tím nenuceněji a skromněji. Umyl se, přistoupil k rohu pokoje, kde byl pověšen velký kříž, poklonil se, pokřižoval se a smočil prsty v kropence. Znovu se uklonil Ukřižovanému a na pokyn biskupův zasedl do dubového křesla za stolem.

„Jsem vám k službám, ctihodný otče, ačkoliv je to poprvé, co jsem k vám vešel bez košja s díkem za šťastný rybolov… Učinil jsem tak, jen abych dokázal poslušnost!“

„Vždyť tě dobře znám, synu v Kristu, dobře tě znám!“ vybuchl biskup, nemoha se déle ovládat. „I o tobě mi chtěli namluvit, že jsi zrádce, zvěd, palič, vrah stráží vévodských, a sám Vševědoucí ví, co ještě by ti na krk chtěli navléci…“ Biskup mu pohladil ruku a poklepal na rameno, šťastně se usmívaje.

„Děkuji vám, děkuji,“ šeptal Holmýř dojat k slzám, poklekl před biskupem a políbil mu ruku. „Člověku ani ctnostný život nepostačí, a věřící jsou pronásledováni, aby se Bůh o jejich nezviklatelné víře přesvědčil a je zkoušel…“

„Slovo boží v tvé duši šťastně vzklíčilo a sladké ovoce nésti slibuje, milý synu, buď pochválen…“

„A co s posly královskými jsem měl mít společného na moři? Nebylo by bývalo ode mne prozřetelnější, kdybych s nimi spolčen byl, abych doma na ně čekal a nevzdaloval se?“

„I mne to také napadlo, ale zapomněl jsem to na tvou obranu před vévodou uvésti… Zcela správně!“

„Poslové, kteří by měli přijít potají, ti by nešli ke mně za dne a když jsem nepřítomen… Ti by si cestu jistě jinak ke mně našli – už aby nevzbudili pozornost. Myslím, že to ani poslové nejsou, ale lidé, kteří chtěli užít pohostinství…“

„Tak asi, tak. Ale ti tvoji druhové, co s těmi?“

„Humbert? Glava? To jsou přátelé, s kterými již od let na moře vyjíždím, a vydatně mi pomáhají. Za to mají být podezíráni nebo trestáni, že ve víře a bázni boží pracují a vévodovi slouží se mnou? Proč jim chtějí ublížit? Ti jsou lepší než já, a prosím vás, ctihodný otče biskupe, abyste se jich ujal jako mne, za ty já se vám zaručuji před Bohem…“

„Dobře, dobře… Jak jsi se rozohnil, dobrý Holmýři! Já však chápu tvůj hněv a trpkost, pochybuje-li se o lidech nejlepších. Ujmu se jich, slibuji ti to, a zmůže-li co má prosba u vévody, ani vlas jim na hlavě zkřiven nebude, ačkoliv už byli odvedeni na hrad.“

„Celou noc a den byli se mnou na moři a to mají místo oddechu, kterého si zaslouží? Vorvaně jsme do přístavu lubického přitáhli a celého kostelu na jejich návrh obětujeme – takový se má jim za to dostat vděk?“

„I vorvaně ty dáváš mému kostelu?“ vybuchl biskup překvapeně, přiskočil a objal dojatě rybáře.

„Však ani my, Kristovi sluhové, ve dne v noci z povinností nevycházíme. Včera od půlnoci do rána jsem z posedlého vyháněl ďábla, až jsem ho dostal z jeho těla načisto, to byl ten nešťastník, kterého mučili z podezření, že město zapálil… Dnes od rána jsem sloužil mše a byl volán na hrad zaopatřit umírajícího vojína, když si mne vévoda přál mít svědkem u výslechu, a celé odpoledne jsem na vás čekal, až domů přijedete z moře, abych tě o všem zpravil…“

„Jsem vám do smrti vděčen za záchranu… své dobré cti a dobrého jména všech, kteří se se mnou stýkají. Ale,“ a konečně se Holmýř odhodlal zeptat se, co mu již dávno v mysli tanulo a co tajil, aby se předčasnou otázkou neprozradil, „co vyprávěl vojín? Zemřel? Kdy a jak byl zraněn?“ doléhal Holmýř s upřímnou účastí a lítostí.

„Vyprávěl, maje prostřelený krk, a bylo mu stěží rozumět, že viděl pod cimbuřím otylého psa, dorážejícího na kurník, a když se otočil k řece, zahlédl loď s třemi muži, kteří po něm počali střílet. Vévoda dal šíp, kterým byl vojín smrtelně zraněn, vyjmout z rány a vložit do krvácející slabiny svého chrta a ten krátce potom zcepeněl. Mastičkář tvrdí, že je to oměj, a tohoto jedu užívají Slované a… na šípu byl vyryt znak mrtvého prince Svena.“

„Svena?“ žasl Holmýř. „Vzpomínám si teď, že když jsme pluli na moře, viděli jsme proti severní věži cimbuří několik zbrojnošů, ale podle šatů jsme je pro tmu a vzdálenost nerozpoznali. Volali na nás, ale my jsme se rychle vzdalovali unášeni proudem.“

„Vojíny jste viděli?“

„Nechci tvrdit, ale jako by to byli holzatští jezdci, jeden ležel se zbraní v ruce…“

„Proč jsi mi to však hned neřekl? Musím to jít ohlásit vévodovi, aby dal místo ohledat.“

„Snad mí druhové si na to na hradě také vzpomněli… Víte, ctihodný otče biskupe, lov vyčerpal naše síly, teprve teď se z toho trochu probírám, jak jsem byl zdolán. Jsou-li mí druzi na hradě, jistě to již hlásili. Řekl jste, že tam byli odvedeni?“

„Byli! Půjdu se sám hned přesvědčit!“

„A já? Mám jít s vámi k panu vévodovi, nebo raději domů se svou manželkou se povítat a desátek z lovu vám na biskupství donést?“

„Jdi klidně domů, drahý Holmýři, sám řeknu vévodovi, co jste viděli, a jistě propustí i tvé pomocníky! Pochválen buď Pán Kristus! Sbohem!“

Biskup odešel k vévodovi, Holmýř se vrátil do svého domu, kde ho žena Slavina přivítala se slzami v očích. Chtěla na něho doléhat otázkami, ale muž ji napomenul k tichu, přiloživ prst na ústa: „Až v noci!“

Biskupova zpráva vyvolala na hradě zděšení. Vévoda poslal ihned stráže, aby ověřily na místě její pravdivost, a dal jim přísné rozkazy; sám vyhlížel z okna, když nasedaly do člunu a převážely se na druhý břeh. Když mu zmizely z očí, obrátil se k biskupovi.

„Myslíte, pane biskupe, že to učinili Holzati? Moji Holzati? Nedůvěřuji jim už od okamžiku, co jste mi hlásil, že se vzpírají mým rozkazům, a co se tak hanebně zachovali ve dvou bitvách! Na sto mi jich přeběhlo k pirátům… Odstraním je všechny z hradu, všechny jejich stráže vyměním a nahradím je Sasy…“

Vévoda byl netrpěliv; vracel se stále k oknu, aby se přesvědčil, zda se již hlídka vrací do města. Nepřijížděli, nemohli snad najít místo nepřesně udané.

„Byl-li jsem jimi oklamán jen proto, aby mě na chybnou stopu odvedli, dám je všechny vrhnout do žaláře a zmrskat, abych je naučil mluvit pravdu!“

„Holmýř je nevinen, Výsosti, právě tak jako jeho dva lidé,“ zvolal biskup a vyprávěl vévodovi o těžkém rybolovu a daru, který rybář učinil kostelu. Nešetřil slov, aby dosáhl pro ně vévodova odpuštění.

„Uvidíme, až se stráže vrátí.“

„Muž, kterého zajali jako podezřelého z paličství, byl také trestán nevinně,“ pokusil se namítat biskup.

„To už je stín každé spravedlnosti – postihne výjimečně i nevinné; stane se to však tak zřídka, a nelze ji proto odsuzovat. Má-li býti zajištěna právní bezpečnost, nutno se smířiti i s omyly, kterých se při výkonu lidská spravedlnost dopustí!“ řekl s jistotou, která nepřipouštěla námitek.

„Ale v Písmě svatém stojí…“

Vévoda učinil rukou odmítavý pohyb: „Vedle Písma jsou tu zákony, kterými se nutno také řídit. Ostatně samo Písmo nařizuje poslušnost vůči vládnoucím. V tomto nebezpečném kraji musíme být zvláště opatrní!“

„Známe to právě tak my, představitelé církve bojující.“

„Zde jsou ohrožena přikázání boží tak jako lidské zákony, proti nevěřícím – neplatí jedno jako druhé. Co se pak týče lidí, kteří byli pokládáni za posly krále Tetislava…,“ vévoda se odmlčel a svraštil brvy, „dnes by mi bylo zvláště nevítáno dostat se s ním do sporu… Jsou to podle všeho jeho prodavači, kteří mají výhradní právo obchodovat s jantarem, a ten je ovšem výsostným právem Tetislavovým, jako i my si vyhradili tento obchod pro sebe. Propustím je s listem pro krále, kterého požádám o zprávu o zmizelé Machthildě; jenom Tetislav může mi v tom pomoci, ať se věc týká Starkathera, nebo tamtěch lupičů na hradě Ralovu…“

Vévoda vyhlédl opět z okna, zda již nejede jeho loď z obhlídky břehů, a vrátil se neklidně k biskupovi. Vzrušení posledních dnů se zřejmě zračilo na jeho mužné tváři. Pýcha a sebevědomí ustoupily nejistotě, z útočného vévody se stal strážný vojín, jehož všechny smysly jsou ve stálém střehu. Husté vlasy spadající mu kadeřemi do čela, rozcuchané vousy, bledé tváře a vpadlé oči svědčily o jeho soustředěnosti a potřebě odpočinku. Jadrný, zvučný jeho hlas, který se rozléhal po hradě jako šlehy důtek nebo ocele a duněl, když uděloval rozkazy, v rozprávce s biskupem zněl chraplavě a zastřeně jako prasklý zvon.

„Slyšel jste už, milostivý pane vévodo, jak se mi podařilo vyhnat ďábla z posedlého nešťastníka?“

„Jen to, že se vám to podařilo, nikoliv, jak,“ řekl vévoda bez účasti.

„Když ho přinesli ke mně do bytu, ptal jsem se několikrát zlého ducha, proč on, nečistý, vstoupil do schrány poctivosti a čistoty. Dlouho mi neodpovídal, až jsem znovu kadidlem vykouřil místnost a znova naléhal, odpověděl mi vzpurně: Poněvadž mne třikrát urazil! – Čím? – Rušil moji práci! Dvakrát jsem poslal zloděje do domu, a on, bdě u krbu, začal křičet. – A co ti učinil potřetí? – Teď, kdy mám vykonat úkol dánským králem mi svěřený, potkal jsem ho zde v Lubici pod hradbami, a ačkoliv mě jiní vidět nemohli, poznal mne a dal se na útěk. Poněvadž mi však už potřetí záměr překazil a cestu zkřížil – vjel jsem do něho!“

Vévoda přistoupil blíž a naslouchal se zájmem; biskup vypravoval přesvědčivě, nemohl tomu neuvěřit.

„Nu, a co jste potom učinil?“

„Vzal jsem kropenku a počal zaříkávat a zaklínat. Slyšel jsem těžké vzdechy a z podlahy vyrazil dusivý kouř. Ozval se hlas, který zněl už skromněji: Proč mě vyháníš? Chci do vsi, navštívit ukryté spojence. – Jak se jmenuješ? Kdo jsou tví spojenci a kde? – Ďábel váhal s odpovědí, bylo třeba znovu zesílit zaklínání, než promluvil temně: Jsem Rufín, spojenci jsou dva; jeden u Rothestu, druhý u jedné paní v téže vsi, a právě tu chci navštívit ještě dnes v noci. Zítra, než kostelní zvon první hodinu odbije, budu opět zde, abych se rozloučil, a vrátím se do Dánska. – Nato se ozval sykot a velký plamen vyšlehl z posedlého, který vykřikl bolestí. To z něho vyletěl zloduch. Podal jsem mu občerstvení a nařídil jsem, aby ho přinesli před první hodinou v noci do kostela. Když ho nesli a právě než překročili práh chrámu vámi založeného, odbíjela na věži jedna, a muž byl opět posedlý. Neustal jsem v svém počínání, dokud jsem ho docela od zlého ducha neosvobodil. Myslím však, že dlouho živ nebude; co řekl, potvrdilo se v Rothestu, ale zloduch se zase do něho vrátí a neustane, dokud ho neumučí a nedonutí k oběšení. Je to velký chuďas, pane vévodo!“31

Vévoda napjatě naslouchal biskupovu vyprávění a ulehčil si hlasitým výdechem, když skončil; zaslechl vzdálený hlomoz od řeky a údery vesel. Vyhlédl z okna a vykřikl:

„Už jedou! Mají na lodi vojína, je asi mrtev!“

Biskup Berno přistoupil k oknu; hlídka odrážela loď veslem a bidly, nemajíc na lodi místa, aby zasedla k veslům. Jeli opatrně přímo ke hradu a proud je zanášel. Vévoda vyzval pana Berna, aby ho následoval; vyšli rychle z komnaty do nádvoří, kde vyčkávali příchodu stráží.

„Holzat!“ vykřikl vévoda zděšeně, spatřiv zabitého vojína. Sklonil se nad vojínem a vyňal z toulce šípy. I ty měly znak jako šíp, kterým byl zastřelen hlásný na cimbuří.

„Holmýř měl pravdu, Výsosti?“

Vévoda zakýval hlavou a nařídil, aby podle zbroje a odznaku na přilbě zjistili jeho jméno. Pokryl rouškou hlavu zabitého a vrátil se s biskupem do hradu. Dal si předvolat žalářníka a nařídil, aby z vězení propustil oba rybáře Holmýřovy ihned a domnělé posly ránského krále navečer.

„Nesmím zapomenout, že bratr ránského krále Jaromír je dobrým křesťanem a velké služby církvi prokázal. Ani ti nejsou viníky, není-li jím Holmýř a jeho spojenci, ale smrt strážného zůstává obestřena tajemstvím…“

„Ránští musejí neprodleně po odchodu ze žaláře opustit mé území a nechť už nikdy lubickou branou neprojdou!“ volal ještě za odcházejícím žalářníkem, který se postavil znovu k rozkazu.

„A neráčila Vaše Milost chtít jim dát dopis pro krále?“

„Ne! Tetislavovi pošlu svého posla – nedůvěřuji nikomu.“

„A Milivoj?“

„Zůstane v žaláři, když se ani v mučírně nepřiznal. Mizzesislav32 bude mi muset dát přiměřené výkupné za tu svoji… Kriegsmaid! Přijde nahá na pranýř, pak ji hodím saským vojákům na pospas!“

Biskup dosud nikdy tak nepospíchal z vévodova hradu jako dnes, kdy mohl oznámit Holmýřovi, že jsou všichni zachráněni. Zamnul si spokojeně ruce ještě ve bráně, kde mu stráž vzdávala čest, a běžel na náměstí.

29 Drevansky: síť, též mrěža. Nevod = síť až 30 m dlouhá.

30 Lopata k čerpání vody.

31 Příběh z Helmolda přemístěn časově z biskupa Vicelína na biskupa Berna.

32 Tak říkali Sasové Měčislavovi.

Útok na Sušno

Nezdar poslední výpravy přiměl vévodu k poradám s hrabětem Adolfem; slovem se mu nezmínil o úmyslu získat Pribyslava pro spojenectví a o starostech s Holzaty. Než se pokusí o smír s Niklotovým synem, podnikne ještě jednu výpravu, aby mu dal pocítit svou moc; snad bude potom povolnější, když po úspěchu u Žarnova jeho pýcha vzrostla.

Hrabě Adolf ho roztrpčil; více než o vítězství se zajímal o několik vesnic, které mu vévoda dosud nevydal. Také pomoc mu přislíbil s tou podmínkou, že vévoda dostojí slibu. Všichni byli stejně hladoví a chtiví zisku, hrabě jako poslední holzatský knecht! Roztrpčení se projevovalo v jeho hlase a způsobu, jakým s hrabětem jednal. Propustil ho lhostejně, ani na jeho posilách mu už nezáleželo. Podnikne výpravu sám; však má ještě spolehlivé Sasy, ti ho nezklamou!

Musí si též přispíšit s útokem na Sušno, kde by jedině mohla být princezna Machthilda vězněna; zajatá vojenka vypověděla na druhém mučení, že by mohla být na hradě Sušnu; ostatně jiné hrady byly dávno opuštěny a propadaly denně zkáze; hospodařila v nich jen lidská a zvířecí havěť, lupiči ukrývající se před spravedlností a vlci před lovci…

Proto vévoda přijímal v posledním čase několikrát denně nejlepší náčelníky saské pěchoty a jízdy a měl s nimi dlouhé porady za uzavřenými dveřmi, střeženými zesílenými strážemi; nedůvěřoval již nikomu kromě starších velitelů, kteří mu stáli věrně po boku od dob jeho mládí, kdy byl císařem celý rod achtován a kdy se mohl nejlépe přesvědčit o věrnosti poddaných.

V podzemních dílnách hradu dnem a nocí hlídaných pracovali zruční dělníci a zbrojmistři o nových válečných prostředcích; vévoda i tu projevoval neobyčejné nadání a důvtip. Bez jeho dozoru se nesměla provést nejmenší oprava starého nářadí; sám přihlížel k hotovení nových metacích strojů válečných, před ním zkoušených. Mnul si spokojeně ruce; podařilo se mu zhotovit novou katapultu, její dostřel překvapil; oštěpy lehkooděnců dostaly nové záštity, které měly hroty vzhůru stočeny a rozšířily zranitelnost zásahu.

Saská pěchota cvičila častěji za noci útoky v poli i na překážky, jízda byla zaměstnána od rána do večera; vévoda nařídil vyplácet zvýšený žold a podávat vojákům vydatnější pokrmy; věděl, že tím nejsnáze podnítí ochotu a zvýší jejich výkony. Do hradu nesměli přicházet lidé nepovolaní, ani strážím nebylo dovoleno vycházet, dokud neskončí všechny přípravy. Trávil dny ve zbrojnici a dílnách, přicházeje jen nakrátko do svých komnat.

Práce rychle postupovaly, vévoda byl spokojen; úspěch závisel pouze na rychlém, nečekaném překvapení. Zvědové jsou i v Lubici, jsou snad i nedaleko hradu, pozorují skrytě, co se děje, ale tentokrát se nedovědí o ničem. Hrad byl uzavřen, padací most se nespouštěl, poslové a osobní návštěvy museli procházet špalírem stráží postranním vchodem tak úzkým, že jedva stačil vzrostlému člověku. Pokrmy a životní potřeby, nápoje, ovoce, mouka, voda a dříví byly vytahovány v koších do oken za dozoru stráží. Lid se mohl jenom domýšlet, co to znamená, jistoty neměl nikdo. Každý podezřelý tazatel byl jat a odváděn do žaláře, kde byl podroben mučivým výslechům; nebylo divu, že si i spolehliví Lubičané ukládali přísné mlčení a zdrženlivost, aby se vyhnuli nepříjemnostem.

A – konečně! Za soumraku vyrazily houfy zbrojného lidu vévodova z hradu; přecházely padací most s plnou válečnou výzbrojí. Lid se shlukl na náměstí, přihlížel zvědavě tajemné výpravě saských oddílů, k nimž se za městem přidávaly setniny tábořící od včerejška pod širým nebem na polích. Koně, vozy se sudy, pící a zásobami ukončovaly dlouhý průvod. Ani jeden vojín nevykřikoval na příbuzné a známé, neloučil se s rodáky a neobjímal se s rodinou; táhli mlčky náměstím, dodržujíce přísný rozkaz vévodův, který je před odchodem z balkonu v nádvoří oslovil a s nimi se za všechny rozloučil, přeje jim brzkého návratu a zdaru.

Vytáhli z města Mlýnskou branou a dali se na východ; v čele výpravy jel nejlepší vůdce vévodových vojsk Hildiger, velitel šturmarnských oddílů, a za ním trubač s jezdcem nesoucím vévodovu korouhev. Zmizeli záhy z očí měšťanů, kteří dlouho za nimi vyhlíželi z oken domů nad Strouhou a podél hradeb.

Před půlnocí se výprava na rozkaz mečem udělený zastavila; jezdci seskákali z koní a pěchota po krátkém oddechu dostala rozkaz vyrazit.

„Zde! Pozor, doleva!“ ozval se přidušeně hlas ramenatého Sasa, který se plazil po zemi jako ostražitá šelma připravená k útoku i k obraně. Opíral se rukama o zem, svíral v pravici malý, široký nůž a jeho slídivé oči pronikaly tmou mezi křoviny.

Hlasy mužů jdoucích za ním nabádaly k pozoru; všichni se přikrčili a plazili se za ním. Ruce rozhrnovaly rákosí, tápaly po zemi a ohmatávaly půdu; jsouce poučeni nástrahou u Zvěřína, vyhýbali se úzkostlivě mokřinám; kde ucítili vlhko, dávali se stranou, aby se vyhnuli močálu. Dlouhá řada vojínů utvořila hustý kruh, který se zvolna blížil hradu, nebylo třeba spěchu; dorazili na místo dříve, než velitelé očekávali, a do rozbřesku bylo dost času, aby splnili úkol vévodou jim svěřený.

Poplašený netopýr zaplachtil jim nad hlavami, z věže tmavého hradu se ozvalo houkání sýčků.

– H-ú-ú-ú, h-ú-ú-ú.

Otočili se po věži. Zahlédli na cimbuří tmavé body, které upoutaly jejich pozornost; bylo to jako by za cimbuřím stáli přikrčení muži v beranicích, které se pohybovaly při obchůzce. Strach zadrhl mnohému Šturmarnovi hrdlo, srdce bušilo pobouřeně pod lehkými pancíři. Ukazovali rukou na tajemné body a snažili se rozpoznat ve tmě, co to je, ale přemáhané oči slzely a stíny na cimbuří mlhavěly.

Les, tvořící pozadí hradu, bránil rozhledu, jenom na severu bylo vidět oblohu; vojíni postupující proti tomuto úseku byli proti jiným ve výhodě, museli často odpovídat na otázky, co vidí.

„Jsou to hlavy obránců! Čekají, až se přiblížíme, a zahájí palbu…“

V druhé řadě za prvním kruhem postupovali střelci obsluhující střelné stroje. Vlekli těžké katapulty a po jejich boku klopýtali muži se sudy a svázanými šípy. Byli ozbrojeni krátkými sekerami a noži pro obranu a ke zdolání překážek. Metací stroje, vezené na kolečkách, byly zvlášť zhotoveny pro dnešní útok na vévodův rozkaz; byly lehčí, provazce k napínání tětivy byly vyrobeny z vlasů otrokyň, tětivy byly podivuhodně pružné; dosahovaly téhož účinku jako katapulty s provazci vytaženými ze zvířecích šlach, a šípy z nich vystřelené doletovaly na dvojnásobnou vzdálenost. V sudech měli smolu s víchy a troudem k zapálení hradu, ačkoliv se jich mělo podle rozkazu použít pouze pro brány a průčelí.

Ticho noční tmy se pojednou protrhlo; z největší blízkosti za zády útočníků se ozvalo výstražné vlčí zavytí. Krev stydla Sasům v těle hrůzou; jdou kupředu, nemají kdy se otočit, mohou být napadeni zezadu vlky přicházejícími obleženým jako na pomoc. Nové zavytí zamrazilo v kostech, útočníci se zastavili; obrátili se vzad a rozhlíželi se, odkud jim hrozí nebezpečí. Z hustého křoví se zableskla zelená světla; stála, hasla, nečekaně mizela a zaplála znova ze strany. Zelenavých světel přibývalo; dlouhá čára drobných plamenů svírala saské vojáky, kam oko dohlédlo.

Několik mužů si ulevilo polohlasitým zaklením; jsou prozrazeni; budou-li se bránit, podniknou na ně Slované útok z hradu.

„Prokletí spojenci slovanské sběře! Nadarmo je vévoda nedává věšet spolu s vlky, kde je dopadne. Ani oheň nesmíme rozdělat k jejich zahnání, abychom se neprozradili, oštěpů a šípů je pro ně škoda…“

Přece však některá ruka neváhala a zamířila lukem k okraji podrostu, kde se zažehovaly vlčí bludičky ve větším počtu. Táhlé zavytí prozradilo, že střelec trefil šelmu; několik oštěpů zahvízdlo vzduchem, plamínky zhasly.

„Kupředu!“ zavelel netrpělivý hlas náčelníkův. „Na ty bude času dost, až se odváží blíž. Co na tom, olízne-li ti chlupatou ruku!“

Muži se dali zas do práce; obezřele, naslouchajíce za sebe a s očima na hradbách lezli po zemi ke skupině listnatých stromů, stojící uprostřed louky. Dostihli jich a každý se snažil skrýt se za kmeny; před nimi se teď otvírala pustá pláň, na konci obzoru se rýsovaly tmavé obrysy ponurého hradu. Náčelník je několikrát vyzval k dalšímu postupu, ale Sasové váhali; každý krok byl nebezpečný. Nic už je nechránilo, mohli být odstřeleni z hradeb neznámou rukou jeden po druhém, – Slovanům nelze věřit!

Velitel je vyzval poznovu, aby vyrazili, s pohrůžkou, že každý bude po návratu potrestán vévodou. Sasové se dali do běhu, skákali, ke hradu byly dovlečeny obléhací stroje. Saská jízda seskočila ze sedel a proplazila se za pěchotou vysokou zežloutlou trávou.

„Kdo první zteče hradby, dostane všechna knížecí roucha, která se tu najdou!“ vykřikl za vojáky náčelník.

Ve hradě povstal hlomoz; kdosi bušil do vrat, jiný vyrážel divoké skřeky a opět zavyla vlčí smečka; oblehatelé se zděšeně obrátili, za nimi však nebylo nikoho. Pobíhání a zmatek za hradbami se stupňoval každým okamžikem a každou novou ranou, která dopadla na pevná vrata, uzamčená závorami.

Podařilo se jim asi přepadnout spící posádku, a proto je třeba využít vyvolaného zmatku. Několik mužů dovleklo k bráně těžké klády a počalo jimi bušit do trámů; rozhoupávali klády rukama jako okované palice beranů; trámy se otřásaly, vrzaly a praskaly, desítky seker počaly se zasekávat do starých dřev, která náporu dlouho odolávat nemohla. Katapulty byly dovlečeny na vzdálenost padesáti kroků před hrad, páky se hbitě otáčely a napínaly tětivy; několikažlábková hlaveň hrubé polní střelby počala na cimbuří a věž brány chrlit šípy i tyče namáčené do smoly a zapálené.

Zatím co byl hlavní útok zahájen proti bráně, obklíčily zástupy saské pěchoty chráněné brněním celý hrad. Bylo nutno zabránit obleženým v útěku tam, kde hradby spadaly srázně do příkopu zaplněného stojatou vodou. Polnice ječely, ohlašujíce, že i v týlu byl boj zahájen. Podle vévodova plánu mělo být hradu dobýváno ze všech stran současně, aby obležení byli rozděleni a stejnoměrně zaměstnáni obranou, nevědouce, kam míří hlavní nápor.

Tu bylo třeba přebrodit příkop s vodou a přistavit k hradbám pokácené stromy, po kterých se útočníci snadno dostanou na hradby; mnozí ani nevyčkali, až přitáhnou kmeny, a vrhali se do úzké strouhy, aby se co nejdříve dostali na cimbuří. Každý se snažil předstihnouti druha, aby již byl nahoře a dostal odměnou slíbenou kořist.

„Tomu, kdo první vnikne do nádvoří, patří všechny klenoty s výhradou, že vévoda podrží jediný podle svého výběru!“ volal za vojáky podnáčelník vyprahlým hlasem. „Kupředu, kupředu!“

Muži šplouchali ve vodě, máchali rukama dosahujíce jižjiž druhého břehu, když se z hrdla jednoho vojína ozvalo zoufalé volání o pomoc; jeho ruka se vynořila z vody, druhá se pokoušela shodit nějaký předmět; pro neproniknutelnou tmu nebylo lze vyčíst z tváří výraz hrůzy. Řvali bolestí a děsem, rvali z těl šaty, snažili se udržeti nad vodou, ale odhánějíce slizké hady, klesali pod hladinu a chrčeli, kdykoliv se opět vynořili; vyplašení hadi se rozlézali po březích a doráželi na muže, ovíjeli jejich ruce a nohy ve vodě, škrtili hrdla studeným stiskem, syčeli, vymršťovali se a usmrcovali jedovatými jazyky.

Volání o pomoc a řev smrtelné hrůzy zanikal v hlomozu doléhajícím až sem od brány a mostu. Tam pracovalo již několik těžkých klád; rána za ranou dopadala na bránu, která se již bortila. Do vylámaných otvorů nasazovány kmeny, a těmi jako pákami rozšiřovali útočníci větší otvory, až vrata povolila a Sasové, vyrazivše je dokořán, vřítili se do nádvoří.

Poněvadž z hradeb nepadl jediný šíp, dalo se čekat, že na nádvoří nastane zápas muže s mužem. Šílený řev se vydral z úst muže, kterému již kynula naděje na získání první velké odměny – všech knížecích rouch, kterých se tu zmocní vévodské vojsko.

Smečka na kost vyhladovělých, vzteklých vlků se jim vyřítila v ústrety ze dvora, kde ležely ohlodané kosti dravců, kteří se z hladu navzájem na sebe vrhali a požírali. S divokým zavytím se vrhla smečka na vetřelce jako na vítanou a dávno očekávanou kořist. Muži tasili meče a sekyry a nestačili se ohánět proti šelmám ze všech stran na ně dorážejícím. Jeden zavyl smrtelně, jsa zasažen sekerou, a již druhý skočil po ruce se zbraní a zahryzl se do teplého lidského masa.

Jiný houf šelem vyrazil z brány a vrhl se proti těm, kteří napadeným spěchali na pomoc. Vytí dravé zvěře osmělilo teď i smečku, která se dříve plížila za vojskem a neodvážila se na ně útočit. Obě smečky se srazily, saské vojsko bylo jimi obklíčeno; vojáci se pokoušeli rozkřesat oheň, ale ruce se jim chvěly úzkostí, neměli kdy, aby doutnající již troud podložili suchými stébly trav a klestím, jsouce nuceni odrážet nové útoky. Přece však vzadu vyšlehl oheň a vlci se dali na ústup, vrčíce a ceníce na Sasy hrozivý chrup pod zdviženým čenichem.

Nyní mohli pomýšlet na obvázání ran a na pomoc těm, kteří se svíjeli na zemi. Mnoho jich bylo rozdrásáno tak, že se již pomoci nedalo. Jiní krváceli z četných ran na tvářích a rukou, a nebylo muže, jehož oděv byl ušetřen; jenom jízda a ti, kteří byli chráněni pancíři, vyvázli s menšími ranami.

Posila vyslaná velitelem vnikla do nádvoří a počala se dobývat do druhého dvora, odkud se ozývaly dunivé rány; i tu je mohla čekat nová nástraha, proto velitel nařídil, aby vylámali vrata ve výši mužských ramen a odtud mohli se přesvědčit, co se tam děje. Byl by nejraději od dalšího dobývání upustil, kdyby vévodův rozkaz nebyl udělen tak přesně: Stůj co stůj, nechť je tam kdokoliv! Vždyť šlo vlastně o to přesvědčit se, mluvila-li Miliba pravdu, tvrdíc, že je na hradě vězněna princezna Machthilda s nepatrným počtem zbrojnošů. A Miliba opakovala svoji výpověď i na skřipci – a tu zpravidla ani mužové nelžou, a mluví pravdu! Ostatně to, že ji dali hlídat stády vyhladovělých šelem, dosvědčuje, že tu princezna skutečně žije v zajetí.

Muž, který se vyšplhal na cimbuří, snesl dolů několik slovanských beranic nastrčených na hroty kolů, které se ve větru pohybovaly, aby vzbudily dojem, že jsou to hlavy ukryté posádky, která je má později tím snadněji zdolat. Sasové se dívali na slovanské čepice kysele, lomcoval jimi vztek, do smíchu jim už nebylo, zvláště když už sem pronikla zpráva, že voj, který měl napadnout hrad od severního vodního příkopu, padl do hrůzné nástrahy.

„Proklatci! Na ty šelmy není poctivý Sas nikdy dost chytrý, vždycky se jim zdaří jejich ďábelský plán… Věř, skoro bych chtěl dát jim za pravdu, když se tak houževnatě drží svých bohů! Náš pomůže tomu, kdo si dovede pomoci sám!“

„Nerouhej se! Kdyby tě tak slyšel biskup Berno nebo vévoda, se zdravou kůží bys tu větu nedokončil!“ napomínal druha Sas, který vděčil biskupovi za to, že ho ochránil před vévodovým hněvem pro nedbalost na hlídce.

„Ve věži je naše princezna Machthilda!“ volal velitel na muže stojící na prvním nádvoří; upravovali si potrhané šaty nebo obvazovali cáry oděvů krvavé rány na těle.

„Princezna Machthilda musí být vysvobozena stůj co stůj, i kdybychom tu všichni měli do posledního zahynout! Všechny ukořistěné klenoty připadnou tomu, kdo první vnikne do věže a osvobodí ji!“

Klády přinesené z předhradí zabušily do silných vrat, zhotovených z kulatých kmenů, zbavených kůry a spájených pevnou maltou, která je držela pohromadě, jako kdyby v ní byly zkameněly. I tu měla vrata dvoje křídla, která byla zevnitř zahrazena příčnými trámy a závorami. Síla jednoho lokte prozrazovala, že jsou to dvojí vrata, která byla po zapnutí závor zaházena pískem a hlínou, aby se nepřítel dovnitř nedostal. Když se podařilo vypáčit první kmen, počala se z mezistěny sypat hlína.

Nečekajíce na velitelův rozkaz, zapálili ohně, a přidržujíce hořící pochodně u brány a vrat, zakládali požár, který jim měl jejich práci ulehčit. Pracovali hodinu, když nevídaný zjev odvrátil jejich pozornost; otáčeli se vzhůru k obloze, kam ukazovalo několik rukou současně.

„Bože! Co je to? Zázrak!“ křičeli vojíni, odhazujíce klády a pochodně.

Po nebi ne příliš vysoko nad jejich hlavami poletovaly hořící šípy; napřed jeden, za ním druhý, ale již za tím celý houf hořících pochodní.

„Kometa! Kometa!“ křičeli Sasové a hnali se k vypáčeným vratům prvního nádvoří, chtějíce zachránit životy. Avšak ve vratech stál velitel s taseným mečem a s podnáčelníky, zastoupili jim cestu, mávali proti nim zbraněmi a donutili je k návratu.

Hořící pochodně dopadaly na cimbuří, střechu i ochoz, a tu se začal divoký rej; vrážely do sebe, tloukly do trámů, pronikaly střílnami a okny do věže, padaly kamsi do tmy, na dvůr a do vody a vydávaly hrozivé, úpěnlivé zvuky.

„To je sabat!“ šeptal třesoucí se Sas, který slyšel o čarodějnicích v hamburském kostele při arcibiskupově kázání. „Zlé znamení, brachu, zlé znamení! Zahyneme! Všichni! Pojď, nikdo nás neuvidí, zachráníme se včas útěkem!“ a sevřel v úzkosti druhovo rámě. Ani ten již neodporoval; využili zmatku, vyšli nepozorovaně z nádvoří, strhli ze stromů uzdy, kterými k nim byli přivázáni koně, a opouštěli cvalem strašidelný hrad, kde příroda a ďáblové Slovanům pomáhají.

„Jsou to holubi, bláznivá čeládko!“ křičel na poděšené Sasy velitel, zdvihnuv ze země ohořelé tělo holouběte. „Nevidíte? Slované se neštítí žádného úskoku… Rychle do věže, dříve než ji zachvátí požár a ohrozí naši princeznu!“

Muži se dali zas do práce. Střecha hradu stála už v jednom plameni, bylo teď dobře vidět. Čoud vlhkého dřeva dusil hrdla a pálil do očí; už věděli, jaké lsti použili nepřátelé, aby je zahnali. Hejno holubů, které tu kdysi v míru bylo domovem, věznili nedaleko odtud, a když Sasové podnikli útok, vypustili je s hořícími látkami na dlouhé provazce upevněnými, aby se vrátili do hnízda a zapálili jim krov nad hlavami.

Od hořící střechy počaly chytat podkrovní trámy a řítily se s praskotem do nádvoří na vojíny, kteří nestačili se jim uhýbat. Ve světle ohně viděli nyní mohutnou sílu vrat ucpaných kamením, pískem a hlínou. Zde již ani pochodně nepomáhaly; trámy obojích dveří nasákly vlhkou hlínou a vzdorovaly ohni.

„To znamená, že nás Slované někde tu nablízku stále sledují!“ vykřikl jezdec a upustil břevno. Také jiní zaváhali.

„Rychle! Rychle! Plameny již zachvacují věž! Rychle, abychom osvobodili princeznu!“ volal velitel sípavým, ochraptělým hlasem, pozoruje s hněvem ve tváři, jak pomalu vojáci plní udělený rozkaz. „Rychle! Jménem nejjasnějšího našeho pana vévody, rychle!“

Sasové tloukli palicemi a sekerami do dřev, jiní vráželi klády do mohutného zdiva věže, jiní se počali prokopávat pod zemí k základům, domnívajíce se, že tudy proniknou do věže dříve než ti, kteří útočí na vrata, odhazují hlínu, vyrážejí jedno břevno po druhém a spokojují se odlamováním štěpin místo celých trámů.

Co chvíli museli uskakovat před hořícími kusy dřev, které na ně dopadaly s rachotem. Zmatek se stupňoval; ukázalo se, že se ani vody k hašení užít nedá; jeden překážel druhému, pobíhali po dvoře, nevěděli si rady, nástroje jim vypadávaly z rukou. Dva tři se pokusili vyšplhat k prvnímu oknu věže, ale pro nesnesitelný žár, který jim ožehl obočí, museli zanechat svého úmyslu.

„Aby teď nás tu ještě přepadli Slované!“ vykřikl jezdec, ale umlkl, když mu nad hlavou zasvištěl velitelův bičík. Uhnul ráně, zachmuřiv hrozivě obličej; velitel neměl kdy, aby si toho povšiml.

„Nebude lépe zapálit dveřní trámy? Přelezeme vrata a dřív se dostaneme dovnitř! Ale,“ obrátil se šeptem k sousedu, aby to velitel nezaslechl, „poklady tam asi žádné nebudou!“

„Proto nám je také vévoda tak velkomyslně sliboval,“ ušklíbl se druhý a pokynul hlavou.

V druhém nádvoří se ozval divoký řev; těžké trámy se zřítily a vyvolaly zmatek i tam; ozvalo se hněvivé, temné bručení, vojákům proběhl mráz po těle. V téže chvíli se podařilo dvěma silným pažím odtrhnout dveřní rámy zpola ohořelé a vetché, bylo už lze prostrčit hlavu otvorem, vzniklým mezi vraty a trámy. Sas prostrčil hlavu, nahlédl dovnitř, ale vzápětí vykřikl, seskočil a chytil se za tvář, z které se řinula krev. Nebyl s to vypravit ze sebe jediné slovo, třásl se a zhroutil se k zemi.

Výkřik nadšení zazněl od věže, kde se podařilo mužům s kládami jako s berany pracujícím prorazit silnou stěnu z trámů sroubenou. Hrnuli se do druhého nádvoří s vítězným hlaholem; tlačili se, předstihovali, odstrkovali se a vráželi do sebe, aby co nejdříve pronikli k věži a získali slíbené odměny; jakmile zmizeli v průrvě, jásot utichl. Velitel přiskočil k trhlině, aby se přesvědčil, co se děje, když vzduchem projel výkřik úžasu; vojíni se hrnuli zpět k otvoru a rychle se jím protahovali nedbajíce druhů, po nichž nemilosrdně šlapali. Velitel uskočil, aby ho nestrhli s sebou.

S výrazem šíleného děsu ve tvářích, které v ohlušujícím praskotu hořících dřev a v hrůzně krvavém osvětlení nabývaly nelidských rysů, budily představu příšer z podsvětí a pekel, jak jim je líčili knězi po kostelích, prchali zbrojnoši v železných krunýřích do dvora, nedbajíce velitelových rozkazů, hnali se k bráně, odkud se jako splašené stádo opět do nádvoří vraceli, pobíhali zděšeně kolem a odhazovali zbraně, pro které se hned potom shýbali, vyráželi zvířecí skřeky a nesrozumitelná slova. Byli by uprchli do noci, kdyby je nebyly odstrašily zlověstné zelené záblesky kmitající se jako bludičky a hned se rozhořující o několik skoků blíže.

Velitel chtěl také nahlédnout do otvoru, odskočil jako uštknut hadem. Sasové zanechali prací, hrnuli se k němu, aby u něho našli posilu nebo vysvětlení podivného jednání mužů, kteří naskákali zdivem do nádvoří; ten však nemluvil, zíral vytřeštěnýma očima k trhlině a třímal v ruce napjatý luk. Zpozorovav, že jeho muži stojí kolem něho, pohlédl na ně úkosem, a pozdvihnuv luk, dal jim znamení, aby rovněž tak učinili.

Měli jedva kdy ho uposlechnout; v otvoru se ukázala ohromná huňatá hlava s vyceněným chrupem děsivé síly. Temné mručení následovalo, a již se velká hmota medvědího těla vsunula do trhliny; tlapa sjela opatrně po vyčnívajících trámech a tělo dopadlo na zem. Postavil se výhružně, nakrčil se, vycenil poznovu hrozný chrup a několika skoky se octl před velitelem a muži, kteří na něho hromadně vystřelili.

Medvěd zařičel, zdvihl se hrozivě a skočil do houfu vojínů, kteří na něho namířili kopí a oštěpy. Medvěd, zraněný několika šípy, které mu utkvěly ve slabinách, boje se nevzdával. Bolest ho povzbudila k novému útoku. Vrhl se na prvního muže, ale vtom se již oštěpy zabořily do jeho těla, to se svalilo. Trhal sebou, vyl a chroptěl, převaloval se a vydával vždy nový řev bolesti, kdykoliv se převalil na bok prostřelený šípy, které se mu hlouběji zabodávaly do těla.

Oči vojínů mohly se nyní rozhlédnout; těžký trám s kusem cimbuří dopadl do nádvoří, odrazil se od země a vzpříčil se o zeď. Strnuli hrůzou při podívané, která se jim naskytla; z trhliny, která se zatím zvětšila, vylézal jeden medvěd za druhým; několik se jich už plížilo podél stěny a hledalo východ z vězení, kde byli dlouho o hladu uzavřeni. Sasové si toho dříve nepovšimli, jsouce zaměstnáni zápasem s jejich vůdcem, který ležel již nehybně uprostřed dvora.

V otvoru se objevila nová hlava, každá poděsila; bylo jich tu stádo, na obranu nebylo možno pomýšlet. Velitel vrhl letmý pohled k věži; její krov dohoříval, požár zasáhl i žebříkové schody. Byl-li někdo ve věži, byť to byla i princezna, nebylo lze pomýšlet na její záchranu; okny prozařovala rudá záře, neklamné znamení, že vnitřek už také lehl za oběť plamenům.

Medvědí houf obcházel hořící hradby, a zvětřiv v nádvoří ležícího druha obklopeného muži, zamířil k nim. Nebylo ani kdy, aby z hořících dřev navršili hranici, která by šelmy udržela daleko od vojínů; nezbylo času, aby pomýšleli na záchranu koní. Slyšeli divoké ržání a frkot poplašených koní tlukoucích zběsile do stromů a půdy. Byli přivázáni řemeny ke stromům, nemohli se spasit útěkem, a nemohli jim přispět k záchraně.

Zuřivé vytí a pak divoký hlomoz, doléhající sem od pokraje lesa, prozrazoval, co se tam dálo; koně byli napadeni vlky, vlci je drásali, za živa požírali vytrhané kusy stehen, krků a slabin. Jsou tedy nadobro ztraceni, vyváznout by byl zázrak.

Velitel učinil několik kroků zpět, nepouštěje z rukou luk, do něhož vložil poslední šíp. Vojíni se tlačili k němu úzkostlivě se ohlížejíce dozadu, aby viděli, kam již dostihlo stádo dravců. Pokusili se opět o nestřežený ústup, ale mručení jim bylo hrozivou odpovědí. Dva medvědi došli k bráně, kde zavětřili. Sasové pozorovali s bušícími srdci každý jejich pohyb. Vystřelit? Poslední šípy vystřelit a zbavit se veškeré naděje na záchranu? Podráždili by je a nikdo by jim neunikl; dva statné kusy se vrátily od vrat do dvora a blížily se k vojínům. Nezdálo se, že jsou hladoví a že se na ně chtí vrhnout, ale šílená úzkost, zmocnivší se mužů, zbavila je rozvahy; vystřelili do stáda i do dvou medvědů, kteří se jim krok za krokem přibližovali, a několik šípů dostačilo, aby se jejich osud rozhodl.

Napřáhli kopí a vyčkávali útok; v toulcích už nebyl ani jeden šíp, oštěpy byly dostatečnou obranou. Na západě se ohlašoval rozbřesk nového dne, když velitel počal zmateně mluvit a smát se na muže. Poskakoval před nimi, zabodl kopí do země a válel se po zabitém zvířeti.

Sasové se udiveně na sebe dívali; bylo jisto, že zešílel. Ďábel úzkosti opanoval jeho duši, pojednou se v ní zatmělo. Velitel vstal, máchal kopím do vzduchu, křičel na medvědy, kteří obcházeli zbylé mužstvo a tiše mručeli, skočil k hořícím trámům, vzal jeden do ruky a nedbal, že se mu škvaří pokožka. Vyšel doprostřed, pocítil palčivou bolest a praštil trámem do smečky, a ta uskočila. Naježili hřbety, postavili se na zadní tlapy, a pohybujíce hrozivě předními, přiblížili se k vojínům. Někteří z nich nevyčkali útoku, běželi k bráně s oštěpem v ruce bez ohledu na nebezpečí, které na ně venku číhalo.

Zbytek vojínů se shlukl do klubka, když se medvěd vrhl na velitele a srazil ho tlapami; zakousl se mu do šíje a rval mu z těla kusy, které hltal. Pach lidské krve podráždil stádo. Skokem dostihli houfu mužů s namířenými kopími a oštěpy. Boj na život a na smrt vybičoval v Sasech pud sebezáchovy. Rozdávali rány, nabodávali měkká těla krytá hustou srstí, vytrhávali z ran zakrvácené zbraně a opět je ponořovali do šelem, ale síly jejich byly záhy vyčerpány. Druh se kácel po druhu stržen spárem mohutných tlap, z jejichž stisku nebylo úniku.

Medvědí smečka, prořidlá bojem, se nevzdávala tak rychle, jako se vzdává poraněný vojín; několikrát zraněni ostrým kopím vrhali se znova na kořist, a rozdrásaná rámě neměla již sil, aby vedla dobře mířené rány do krku nebo mezi přední nohy přímo do srdce. Odpor napadených slábl; z těla velitelova zůstaly na zemi hnáty a cáry oděvu strhaného zpod železného krunýře.

Hrad dohoříval, východ slunce zeslaboval záři plamenů; na nádvoří se ještě hodovalo; zlámaná dřevce ležela po zemi, a tlamy šelem se staly nenasytnými jícny. Mlaskání a praskot drcených kostí zaslechl vyhladovělý rys; spokojil se zbytky vlčích hodů na pokraji listnatého lesa nedaleko hradu, který své poslání naplnil. Mlaskot neustal, ani když se nasycené šelmy objevily v bráně včera Sasy vylámané a rozběhly se do lesů za svobodou, k níž jim byli dopomohli. Z korun stromů se ozval ptačí zpěv, první vlaštovky vylétly z hnízd za potravou pro mláďata a mezi rozložitými větvemi vyhlédly obličeje slovanských zvědů…

Na pranýři

Vévoda Jindřich zapomněl na předsevzetí vejít opět v přátelské styky s Niklotovými syny. Fortnýř v Mlýnské bráně byl nalezen s probodenou hrudí, v noci vyšlehly z mlýnice plameny; popuzen k zuřivosti, dal zmrskat Milivoje, a za svítání byla vyvedena nahá žena na náměstí. Lubice ještě spala, když byla ke kolu pranýře přivázána těžkými řetězy na nohou a rukou spoutaná Miliba.

Jeptišky s vysokými škrobenými šátky na hlavách odvracely od pranýře obličeje. Šly právě do kostela, a mniši pospíchající náměstím z kláštera nad Mlýnským rybníkem zakryli si rukama oči, aby je neposkvrnili před přijímáním. U pranýře stáli dva vojíni, kteří se nemohli od nezvyklého divadla odtrhnout. Dívali se na přibitý svitek papíru nad hlavou mladé ženy a marně se snažili porozumět nápisu; nikdy více nelitovali, že neumějí číst, než právě dnes před pranýřem.

„Počkám si na ni třebas do noci, až ji odvážou, a bude má!“

„Ty?“ osopil se s drsným smíchem lučištník. „Myslíš, že na tebe čeká?“

„Vévoda ji slíbil svým vojákům – což nejsem jeho vojákem?“

„Vévoda jich má víc – patří tedy všem, jednomu po druhém, po řadě. A jak hebkou pleť má ta ženská ze Sklavie,“ ušklíbl se, přimhouřil oči a chytil dívku za ňadra.

První vojín, podle zbroje kopiník, srazil pádnou ranou jeho ruce a zabodl se mu vyzývavě do tváře; lučištník ustoupil o krok a vykřikl:

„Ty se budeš protivit vévodovým rozkazům? Snad ses do ní nezbláznil? Krásná je, to je pravda, ale do krčem se hodí nejlíp.“

Miliba se pokoušela bránit proti dotěrným dotekům surového vojína, chtěla zdvihnout ruce k ňadrům, aby je jimi zakryla, ale těžká pouta jí překážela; držela je chvíli i s koulemi před hrudí, dokud ruce nezemdlely a neklesly bezvládně k bokům. Zaťala rty a zavřela oči; statná její postava se hroutila k zemi, kam se však svézt nemohla. Řetězy ji nutily stát zpříma podél pranýře a držely kruhy, které ji svíraly u hrdla a kolem boků.

„Poznala, jak vidět, důtky s drátěnými uzly,“ řekl temně vojín a ukázal na krvavé pruhy probíhající kolem těla.

„Dostala, čeho si zasloužila!“ odsekl druhý.

„Je to však žena, rozumíš?“

„To je řečí pro jednu slovanskou prašivou ovci – ty jako bys ani Sasem nebyl! Věru malou radost by měl z tebe vévoda, jemuž sloužíš!“ vyrazil s pohrdáním a stiskl surově a chtivě dívčí bok lučištník.

Kopiník sáhl po noži připjatém za pasem a vytasil jej, když se k pranýři blížili dva muži s ženou. Starší muž zdvihl oči ke svitku a četl:

„Miccyslaus Kampfmaid…,

zajatá v boji u Žarnova, kde zneuctila vlajku vévodskou a pobila osm mužů saského vojska, odepřela na trápení prozradit pobyt princezny Machthildy, proto se vydává na potupu lidem ctným a na pospas válečníkům od Žarnova na rozkaz nejmilostivějšího pana vévody po návratu z výpravy, kterou proti Slovanům povede…“

„Šelma prokletá! To snad ta zabila mého syna, fuj!“ ulevila si žena a plivla Milibě do tváří. Oba muži se zahleděli na její tělo, oči se jim zaleskly. Starší, který ortel přečetl, pohyboval ústy a nemohl se nasytit jejích vnad; ani krvavé otisky šlehů nevzbudily jeho soucit a nezeslabily smyslnost. Otočil se nevrle, když ho žena zatahala za kabátec, a uviděl dav, který je zatím obklopil.

„Pojďte od té nestydy, která dává přednost nahotě před pravdou,“ stařena si znovu odplivla.

„Co že to tam stojí? Výpravu proti Měčislavovi povede – a vévoda se nebojí slovanského úkladu?“ zvolal kupec, mrštiv po ní ošatkou, kterou držel v ruce.

„Je to ale krásná žena,“ prohodil plavovlasý lodník k sousedu.

„Máš pravdu, Helmare. Tak asi byla krásná manželka švédského krále Herika, dcera polského krále, která po smrti chotě pojala za muže krále Svena, anebo bodrcké děvče Estred, kterou si za ženu vyvolil syn Svenův Olaf, jak mi to otec kdysi vypravoval… Má zcela jiný zrak než saské ženy, a její tělo si jiných náramků zaslouží,“ odpověděl jeho druh, sleduje s účastí její dech a tahy její tváře.

„Mi-li-bo,“ ozvalo se kdesi blízko u zavřených jejích očí tak slabě uprostřed hlučících diváků, že nikdo jiný nemohl hlas postřehnout. Zbystřila sluch a vzpřímila se, dávajíc najevo, že slyšela, ačkoliv nechává oči zavřeny, aby neobrátila pozornost na volajícího.

„Milibo!“

Napjala pozornost ve směr, odkud hlas přicházel, a vypjavši hruď dávala mluvčímu najevo, že ho slyšela. Pohyb, kterým tak učinila, uplatnil proti její vůli plnou krásu jejího těla, až se z úst vydral povzdech. Muži, kteří dali tak výraz obdivu nad uchvacujícím obrazem, stáli v zadní řadě, lidé se po nich pohrdavě obraceli.

Miliba věděla nyní bezpečně, že ji volá kdosi za pranýřem a využila vzrušení, které vyvolala, k svému prospěchu i na obranu před zneucťujícími pohledy; obrátila se chvatně, pokud jí to kruhy a řetězy dovolovaly, kolem hladce přitesaného trámu nazad a otevřela oči. Spatřila muže, který se plaše rozhlížel po hloučku a jí pokynul; také Miliba kývla hlavou a slabě se usmála, ale její úsměv prozrazoval krutou bolest, stud a hoře. Její tváře byly pobledlé, ztrhané rysy mluvily o zoufalství; jenom oči se leskly horečně vzdorem a neuhasitelným žárem, který jí stravoval duši. Zavřela je a otevřela znovu, aby lépe poznala muže slibujícího pomoc v okamžiku, kdy jest jí nejvíce toho potřebí.

Dav lidu stojící kolem pranýře se rozvlnil; druh tlačil druha doleva, kam se otočila, bylo nutno dát jí rychle najevo vzkaz, než je lid obklopí. Muž v nenápadné haleně, jakou lidé v Lubici nosili, sáhl k boku, kde vojáci nosívají meče, upřel oči na ortel, pokynul opět hlavou a řekl tiše jediné slovo:

„Nuoc!“

Miliba zavřela oči, úsměv jí pohrál na tváři; muž ustoupil, učinil místo divákům, a prodrav se jimi, zmizel v hlučícím lidu na náměstí. Miliba již nepatřila lidem, kteří ji hltali očima. Stála na pranýři na náměstí vystavena příkoří, hanbě a chlípnosti, avšak nyní si to neuvědomovala; neslyšela již nic a necítila slizkost pohledů. Přemýšlela, co jí chtěl bodrcký posel oznámit, a prokládajíc jeho dvě slova výrazem očí a tváře, luštila tajný jeho vzkaz. Nadarmo jistě nepozdvihl očí ke svitku; díval se na dolejší okraj nápisu, kde stojí psáno, že povede Sasy proti svému lidu, a pokynul významně hlavou. To znamená, že se nemá vzpírat a že se má uvolit vésti vojsko, kam jí vévoda nakáže. Muž sáhl k pasu; meč neměl, ale nemohl jí nic jiného naznačit, než že je poslem Měčislavovým, jako býval vždy heslem jeho mužů „meč“, a konečně jí oznámil, aby vyčkala noci, kdy se snad doví bližší zprávy.

Dav kolem pranýře vzrůstal a přibývalo hluku; slyšela jako v mrákotách hanu i chválu a obojí jitřilo. Musí vytrvat, kníže ji neopustí, musí se spíše přetvařovati než dávat výraz svému hnusu, a nedostane-li jiné zprávy, slíbí vévodovi, že povede jeho vojsko na hrad, kde je uvězněna princezna Machthilda. Otřásla se nevolí nad úkolem, k jehož provedení bude napomáhat. Však Měčislav již učiní, čeho třeba, aby zkřížil vévodovy plány, ví-li, že Miliba pojede v čele jeho vojsk…

„Čarodějka, jen ona je vinna tím, že tři týdny neprší a všechna úroda se nám na polích spaluje! Učarovala nám, a proto klasy jsou tak prázdné!“ zahrozila jí sevřená pěst vyzáblé ženy nažloutlé pleti, která chtěla proti ní poštvat lid.

„Je to volocha a nic jiného, náš vévoda by jí měl smolu do střev nalít a šlachami řemeny dát protáhnout, aby lidem neškodila…,“ přitakovala jiná, zaslepená závistí nad jejím zjevem.

„Kampfmaid! Bláhové ženštiny, nevíte-liž, že i my Sasové od pradávných dob vojenek používáme a oslavujeme je? Snad ani jedna nebyla tak krásná a tak statečná jako tahle,“ vybuchl ramenáč, který prožil v životě mnohé bitvy a ve světě nabyl širšího rozhledu. „Nejste právem hrdé na Ulvildy, Grimildy, Hermunthrudy a Swanhildy? Na bojovnice, které se oblékaly labutím rouchem, bojovaly jako poraněné vlčice a často jistou porážku ve vítězství obrátily? Což nemáme i my válečných čarodějů a čarodějek, znalých starých run, ačkoliv již dávno jsme přijali křest? Co vám udělala zlého, že jí spíláte?“

„Máš pravdu, Gutmare,“ zvolala Solva, mladé děvče, když se k němu prodralo.

„Máš pravdu,“ připojovali se jiní dva muži, jsouce jati soustrastí nad osudem neznámé zajatkyně, kteří tu stáli od svítání.

„Je zajatkyní našeho pana vévody a jediné tomu přísluší, aby ji soudil, a ne vám!“ mluvil Gutmar s větším důrazem.

„Pan vévoda ji dal na pranýř, rozumíš, to znamená, že ji vydal nám na milost a nemilost! Proti vévodovi mluvíš, jestliže jsi přečetl, co stojí v nápisu, proto pozor na hubu!“

Hádka vzrůstala, noví diváci přivábení hlomozem se přidávali k davu, který každým okamžikem rostl; odběhli z tržiště i lidé, kteří kupovali ve spěchu potraviny a ryby, odskočili sem i mnozí trhovci z krámků a stanů. Z daleka se blížily stráže, jsouce upozorněny rykem z náměstí, aby zakročily proti výtržníkům, neboť ty vévoda netrpěl.

Dav utichl před příchodem zbrojnošů, kteří odstrčili diváky a postavili se do přední řady, aby lépe viděli.

„Tu jsem chytil já,“ volal voják, tluče se pěstí do prsou. „To je moje kořist od Žarnova, ale dala mi ta vojačka práci! Musel jsem ji uhonit koněm a strhnout ze sedla, v kterém seděla jako přilepená. Člověk by neřekl, že to má tak hebké tělo! Tloukl jsem ji pěstmi do hlavy a prsou, než jsem ji odzbrojil, a ještě potom, když jsme ji spoutali, plížila se po břiše s nožem v ruce ke kozlíku, aby mne zezadu probodla. Dostala zase co proto, ale jak vidět, mají tuhý život ty slovanské kočky,“ smál se vojín, sebevědomě se rozhlížel po lidech a čekal na souhlas, obdiv a smích.

Nad hlavami se zdvihla ruka a mrštila kamenem; odrazil se a strhl nápis s ortelem. Stráže se otočily po pachateli, a již zasvištělo několik kamenů a dřev, které zranily ženu na pranýři. Z čela jí vytryskl pramének krve a stékal po tváři.

Stráže počaly rozháněti lid; jeden vojín přiskočil a připevnil nápis znovu.

„Tuhle děvku smíte pokálet, poplivat, můžete s ní obcovat – ale zabít ji nesmíte! Má velkou cenu pro vévodu… Je to děvka knížecí, Kampfmaid, za kterou milostivý pan vévoda dostane vysokou náhradu. Pryč, pryč, jménem pana vévody pryč od pranýře!“ řvaly stráže, jsouce poslušny přísných rozkazů, které jim velitel hradu udělil.

Ženy křičely, muži se vzpírali, povstal zmatek, když se vzadu nikdo nehýbal a stráže tlačily do přední řady skloněnými oštěpy. Nikdo už nevěnoval pozornosti nešťastnici na pranýři, která svěsila hlavu k rameni. Lid ustupoval pozpátku a křičel, stráže se však nemohly prodrat k buřičům chráněným hustým zástupem. Vzduchem se zamihl opět kámen, který trefil ženu naproti stojící, s výkřikem se zhroutila na zem.

Stráže vyzvaly znovu lid k rozchodu a počaly se ohánět násadami oštěpů. Křik a pláč zazněl náměstím, z hradské brány pojednou vyrazil houfec jezdců s tasenými meči pod vévodskou korouhví. Lid nečekal na jejich příchod. Dav se rozutekl všemi směry do úzkých uliček vycházejících z náměstí, dusot koňských kopyt se blížil. Jezdci dojeli k pranýři již zcela opuštěnému, a stráže hlásily veliteli, co se přihodilo.

Velitel mával mečem, jeho kůň se divoce vzpínal; chtěl se přiblížit k pranýři, aby se přesvědčil o Milibině zranění, ale koně nebylo lze uklidnit. Spatřil jen seschlou krev na spánku a tváři. Jezdci objeli náměstí, vyhýbajíce se vozům trhovců a stánkům krytým plachtami, a zmizeli za rohem v ulici ke kostelu, kde ještě stáli rozčilení lidé. Dva vozy stály blízko pranýře, zpod plachty vyhlédla hlava naježených vlasů a opatrně se kolem rozhlížela; naboulená plachta opět splaskla, ruka ji pustila a hlava zmizela v košatině. Byl to malý, vysoký vůz s plnými koly, dobře chráněnými železnými obručemi, osami koles byly protaženy železné čepy se zástrčkami. Byl to na první pohled vůz slovanského původu, ale jeho majitel a kočí mluvili sasky; poněvadž však loupežemi a vojenskými přepady vozy měnívaly zhusta vlastníky, nikdo se nad tím nepozastavil.

Jezdci se vraceli poklusem na náměstí a zase se museli proplétat stany a vozy. Velitel houfu se otočil po pranýři; dívka visela v kruzích s hlavou k rameni nachýlenou; bylo zřejmo, že omdlela. Nedávala nijaké známky života, jenom hruď se jí zdvíhala a klesala výdechy přerývanými bolestí. Železný kruh, svírající jí boky, se zařízl do bezvládného těla a červené, naběhlé pruhy prozrazovaly, že trpí.

„Vozy na stranu, dále od pranýře!“ velel jezdec; spokojil se, vida, že vozka bere opratě do rukou a zapíná postraňky, aby vyhověl rozkazu, a odklusal za ostatními po mírném svahu ke hradu.

Nebe se zatmělo, první velké kapky deště zašustily na tvrdě upěchované zemi; zablesklo se, obchodníci počali rychle skládat zboží do truhlic a košů; na radniční budově vlál praporek, který tu vždy visel o trzích a který ohlašoval dobu vyměřenou obchodníkům. Z okna se vychýlila ruka a praporek zmizel na znamení, že blízká bouře ukončuje předčasně trh. Lidé opouštěli ve chvatu náměstí a pospíchali do svých domovů, aby se skryli před lijákem a bouří.

Dešťové kapky houstly, vítr zesílil; vyprahlá půda sála vláhu, ale brzo počaly vlhké skvrny na zemi splývat a žlutohnědá barva písčité půdy černala, prohlubně se zaplňovaly a tvořily kaluže. Déšť dopadal teď šikmo na zem a bičoval tváře jako šlehy důtek. Tma houstla, blesky se křižovaly, z dálky se ozvalo temné dunění bouře, valící se od moře.

Liduprázdným náměstím se ploužil muž; kdykoli došel k vozu nebo stanu, skryl se za nimi, otáčel se na všechny strany a pak rychlými kroky doběhl k vozu, který ani po odchodu stráží neopustil místo; ukryl se za ním a sáhl dovnitř. Nadzdvihl hlavu, není-li pozorován, a pak se připlazil k pranýři. Déšť mu smáčel vlasy, které se mu hrnuly do čela, a které proto musel chvílemi odhrnovat, aby mu nepřekážely. Vztyčil se u kolu a ruka se chopila kruhu, který svíral dívčino tělo v pase.

Miliba sebou pohnula a zhluboka vydechla; otevřela oči a zděšeně se rozhlédla. Mokré vlasy splývaly jí po hrudi a studily. Chtěla vykřiknout, ale muž ji chopil za nárt u nohy a vyslovil tiše její jméno. Trhla sebou a teprve nyní přicházela k vědomí, když se dostavily následky přetrpěných hrůz; zuby jí cvakaly zimou, horečka roztřásala tělo, choulila se do sebe, hledajíc ochranu před deštěm. Sledovala každý pohyb muže, který se snažil rychle rozevříti svorky kruhu. Cítila, jak tlak povoluje a jak se kruh svezl doleji, kde tělo necítilo palčivé bolesti.

„Milibo,“ šeptal muž, „svorka je otevřena. Nehýbej se, aby si stráže nepovšimly změny. Jsou tu… lidé Starkatherovi – buď opatrná!“

Miliba se zachvěla hrůzou a kruh zařinčel; svezl se k zemi a dopadl na kámen. Muž ustal v práci, naslouchaje, zda si nikdo hluku nepovšiml, a vytáhl kruh do výšky, kde ho zachytil o skobový výčnělek.

„Šat ti nechám zde, mezi kameny, aby ses mohla obléci a běžet… až bude čas,“ mluvil muž tiše, pokračuje v práci. Musel se nyní postaviti, aby odemkl svory krčního kruhu. Sinavý blesk ozářil náměstí, za chvíli se rozlehla silná rána; hrom udeřil zcela nablízku a dalo se určit, kde uhodilo. Kdesi nedaleko odtud se ozval křik a hlomoz. Nebylo kdy váhati; muž pracoval se zimničnou rychlostí. Vložil ostří sekery do spáru, a opřev násadu o kůl, otvíral kroužek na kolu. I ten povolil, bylo už jen třeba odstranit pouta na nohou a rukou. Jeden vůz se pohnul; muž se po něm otočil a ustal v práci. Byl připraven uskočit za nejbližší vůz, když uviděl, že vozka zapřahá a pospíchá, aby vyjel z náměstí.

Miliba se chvěla úzkostí; je tak blízka vysvobození, déšť a bouřka přišly jako zázrakem, aby ji zachránily – a teď může být všechno ztraceno. Vozka nasedl, koně se rozjeli; muž se chopil páčidla a zarazil je do kroužku spojujícího okov s železným náramkem. Musel vyvinout velkou sílu, než kruh povolil tlaku sekery a páčidla.

Prudký lijavec ustával, počalo teď drobně a hustě pršet; mlžinné krůpěje přívalu spojily nízkou oblohu se zemí, šedá mlha utvořila závoje, kterými oko těžko mohlo proniknout. Vytrvalý déšť hučel jako vítr, který nedaleko odtud ještě před chvílí ohýbal koruny stromů a lámal větve. Muž odtrhl závěsy, Miliba mohla pohnout nohama, které zdřevěněly a bolely. Zbývalo teď už jen uvolnit pouta, kterými byla křížem přes sebe stažena zápěstí, a muž zaváhal; viděl, že kruhy jsou zamčeny zámkovými sponami, a času již tolik nezbývalo.

„Na tohle bude dosti času v závětří,“ zamumlal, a zdvihnuv ze země šaty, odkopl nohama kruhy s koulemi, roztrhl kruh u boků a přehodil dívce šaty na tělo.

„Pojď!“

Miliba se usmála, učinila krok kupředu, ale klesla. Přiskočil k ní, pomohl jí povstat, a zahaliv jí ruce dosud zatěžkané okovy, šatem, podpíral ji při prvních krocích z pranýře. Snesl ji z podstavce a postavil ji na mokrou půdu. Cítil, jak se jí tělo třese horečkou a jak se potácí.

„Kdybychom někoho potkali… koho nemáme, Milibo, dej si pozor! Budu tě muset opustit a ty půjdeš dále… Musíš se opanovat, nikdo nesmí postřehnout, že ti něco vadí, střez se vystrčit ruku ze šatu. Znáš dům s třemi stupni před dveřmi?“

„Neznám,“ jektala Miliba.

„Nevíš, kde bydlí Olmar?“

„Nevím.“

„Snad ho znáš pod jménem Holmýře?“

„Toho znám – byl jednou u mého knížete… Vyprávěl nám, kde bydlí, nikdy jsem tam nebyla.“

„Tak pojď!“

Běželi mezi stany a vozy; nepovšimli si, že se na voze za pranýřem opět nadzdvihla plachta, a pod ní se ukázala hlava, která se rozšklebila a sledovala každý pohyb muže pracujícího u pranýře. Nyní vyskočil z vozu dlouhý člověk s krátkým, širokým krkem a plížil se za nimi mezi vozy.

„Starkather… sem poslal také svoji čeleď… jsou převlečeni za kupce, a měli tě vysvobodit… pro něho. Musíme být velmi opatrní, nebezpečí hrozí víc než předtím…“

„Starkather? Proč právě ten?“

„Vyzvěděl, že tě chceme vysvobodit… Zradil nás Glen – ale už nezradí,“ usmál se muž. „Už je taky na dně…“

„Glen?“ žasla Miliba.

„Prodal se tomu pirátovi… včera v noci se nad ním vody zavřely… Poslal jsem ho Starkatherovi, kam patří.“

Muž se pojednou zarazil; z náměstí se ozval hlomoz a pokřik. To již asi objevili opuštěný pranýř, když si stráže šly pro Milibu, kterou jim vévoda slíbil. Dali se do běhu, za rohem se přitiskli k přístěnku nízkého domu; nebyli již daleko od cíle – a nyní jsou oba ohroženi.

„Vidíš tamten dům?“

„Ten se stupni?“

„Tiše! Ten! Pod stupni zleva jsou malá dvířka… jsou jenom přivřena. Doběhneš k nim, otevřeš, a dej pozor na tři schody, po kterých sestoupíš do podzemí. Je to chodba. Tmavá, nízká a úzká chodba, která vede…“

„Vidíš?“ zachvěla se Miliba. „Vidíš?“

Na rohu se ukázala hlava muže, rozhlížel se. Přitiskli se ještě úže k přístěnku, ani nedýchali. Déšť ustával, všude kolem dokola bylo ticho; to již asi stráže odběhly do hradu pro posilu nebo jezdce. Viděli, jak se zvědova hlava schovala a opět se vynořila ze tmy, a jak se po chvíli ukázala vysoká postava člověka.

Plížil se bosýma nohama podél domů za nimi, teď nebylo radno vystrčit hlavu. Slyšeli doteky nohou stále blíž a blíže; musí býti již u téhož přístěnku, na jehož druhé straně stojí s Milibou.

Pokynul Milibě a vytáhl z pochvy krátkou dýku. Srdce oběma bušila. Milibě se zdálo, jako by jí krev oči zalila, a tlukot srdce mohl upozornit slidiče na její přítomnost.

Ochránce ji odstrčil a zakryl tělem; slidič se vyhoupl z úkrytu a přidržuje se rukou trámu a našlapuje na špičky, táhl tělo vpřed. Na konci přístavku se objevila ruka, nyní již celé rámě siláka, který neměl patrně ani tušení, že je jim tak nablízku. Jeho tělo se vysunulo opět kupředu, když muž vrazil do Miliby, ukázal jí rukou směr a prudkým rozmachem zasadil ránu pronásledovateli do prsou. Ten se vztyčil, vytrhl z opasku dlouhý nůž a zamířil na útočníka, ale dříve než ho mohl použít, byl zasažen novými ranami a klesl s výkřikem k zemi, kde se jeho tělo zmítalo a ruce tloukly do vzduchu.

Muž se rychle k němu naklonil a zajel mu dýkou pod bradu, aby nemohl před skonem vyzraditi strážím směr, kterým je viděl umírajícíma očima unikat, skokem přeběhl ulici, doběhl k Milibě a vtlačil ji do dvířek, která se za nimi rychle zavřela.

Muž vedl, oba měli hlavy skloněny. Sem už nedoléhal žádný zvuk z ulice, kde umíral Starkatherův zvěd. I tu bylo ticho a Miliba se otřásla, když zaslechla myši, které se před nimi rozutíkaly.

„Stále kupředu, co nevidět budeš už volná, Milibo! Sejmu ti koule a pouta a pak už jenom na loď, kde se ti nebude ničeho třeba obávat. A ta pouta doneseš Měčislavovi na důkaz běd, které jsi musela pro něho přetrpět…“

„A kdo jsi ty?“

„Na mém jménu nesejde! Ani Měčislav ti je nebude moci prozradit, kdyby ses ptala.“

„Kdo tě poslal?“

„Ani na tom nezáleží! Věz, že ještě nad Slovanstvem bdí Veliký Vítěz a jeho družina…“

„Ty… ty… tys jedním z nich?! Tys… z družiny?“

Muž jí zakryl dlaní ústa. „Šílíš? Mlč a neptej se! Rychle z chodby, abych tě zbavil ještě tohohle…,“ a udeřil rukou do jejích pout.

Chodba se zahýbala ostře doprava, Miliba narazila hlavou na zeď, kterou neviděla.

„Pusť mě napřed, zapomněl jsem, že nemůžeš hmatat po zdi, jsi-li spoutána tak těžkými okovy… Vydržela jsi víc, než by mužům stačilo, Milibo, a tvoje oběť nebyla marná! Ještě několik kroků a jsme na místě.“

„Kde jsme?“

„U dobrého člověka a spojence krále Tetislava!“

Miliba vykřikla:

„U toho, o kterém mi často kníže vyprávěl, jak znamenité služby jemu prokazuje?!“

„U toho! Tiše teď, jsme pod nábřežím, aby nás nikdo neslyšel…“

„To je řeka, co teď slyším?“

„Řeka Travna… Pozor! Nyní ještě krok, a potom doleva… Teď musíš pokleknout, jinak bychom se tam nedostali.“

Oba si klekli a vlekli se po zemi; neušlo jí, že změnili směr.

„Vracíme se, viď?“

„Obcházíme splav. Teď ještě několik schodů, ale nevstávej, i po těch se musíme dostat kleče a teprve potom uvidíš světlo…“

Vystoupili po schodech ke dveřím; muž na ně dvakrát prsty zaškrabal, než se ozval zevnitř hlas.

„Kdo tam?“

„Jeden z čety.“

„Z kolika?“

„Ze tří set!“

Bylo slyšet, jak ruce nadzdvihují dvoukřídlové víko, potom vpadlo světlo chodbou na schody, na kterých stál muž s Milibou. Holmýř podal ruku vojínovi, pomohl mu při výstupu, potom se oba sklonili, uchopili Milibu za podpaží a vtáhli ji do síně. Položili ji na lůžko a pokryli ji houněmi. Okovy byly skuty pevně, museli přesekat články řetězu, aby ji zbavili nesnesitelné tíhy a tlaku a teprve pak rozťali kruhy, které se jí zařezávaly do masa.

Holmýř zavolal manželku a svěřil jí děvče do péče. Slavina jí uvařila byliny, které se dávají lidem stiženým horečkami, podala jí horký med a ošetřila rány; Miliba přijímala soucitné pozornosti vděčnými pohledy a zmocnila se jí mdloba; oči se jí v blouznění leskly, otvíraly se a zavíraly, prsa těžce oddychovala, ruce sebou škubaly. Přemáhala bolesti pociťované při každé změně polohy, natahovala tělo vysílené ukováním k pranýři, dotýkala se míst, kde cítila palčivé zářezy železných pout a zaštkala, když se ruka dotkla bolavých míst.

Hostitelka jí osušila kadeře a zabalila je do vlněného šátku, aby co nejdříve oschly; potřela opuchliny a pruhy jezevčím sádlem s rozetřenou cibulí, pokryla tělo plátěnými obkladky a zahalila je houněmi, aby pocením zažehnala následky nachlazení a prožitých strastí.

„Jak se chvěje, holubička moje sivá,“ zašeptala Slavina, nespouštějíc z ní očí. Usedla jí u nohou a přikrývala ji, kdykoliv se prudkým obratem poodkryla; podléhala stále mocnému vzrušení, které se nedalo lehce zapomenout. Přešlo jí do těla a krve každé slovo hanby, každý hnusný dotek, každý šleh bičem, rány kameny a ošatkami, zmítala jí stále ještě obava o Měčislava, kterého měla vylákat do nástrahy a vydat do rukou vévody, bolesti, kterým byla vysazena v hladomorně na trápení a mrskání na nádvoří před posádkou, jako nejistota, co se stalo s knížetem, o kterém jí ve vězení vyprávěli, že je zajat a mučen, aby z ní snáze vynutili doznání.

„Postaráš se už sám o Milibu, Holmýři? Musím ještě před úsvitem z města, dokud mě tu nikdo nepoznal. Slyšel jsem vojíny, kteří div se pro ni do zápasu nedostali, viděl, kolik mladých Lubičanů po ní vzdychalo a přálo si ji osvobodit, slyšel jsem, jakou nenávist k ní pojaly městské ženy a jak se na noc s ní strávenou těšili vojáci… Byl jsem všude a viděl vše, není vyloučeno, že i mne spatřili…“

„Můžeš odejít bez obavy o Milibu a mně ji svěřit; učiním, co kníže přikázal.“

„Až se zotaví, naložíš ji do lodi a sám ji dopravíš do bezpečí. Ve Starigradu ji odevzdáš Rmutenovi, který ji dopraví do knížecího ležení. A – kdyby ji u tebe hledali…?“ muž ulpěl pohledem na Holmýřovi. „Co učiníš?“

„Žena otevře strážím, já cestou, kterou jste ke mně přišli, odejdu s Milibou ke splavu, na loď ji naložím pod sítě, odvážu ji a pojedu v noci do bezpečí…“

„Proti proudu Vakenice…?“

„Tak jest, ke Zvěřínu!“

„Dobrá! Spoléhám na tebe. Až se Miliba z mrákot probere, bude ti vypravovat, jaké nebezpečí hrozilo nejstatečnějším našim knížatům… Buď zdráv a ošetřuj mi dobře tu, kterou osvobodit mi pomáhal Veliký Vítěz!“

Objal se s Holmýřem, potřásl mu rukou a pospíchal k padacím dveřím, kterými s Milibou vešli.

„Ani šaty sis ještě neosušil!“ řekl Holmýř s výčitkou.

Vojín se usmál a máchl rukou: „Nemělo by smyslu pro okamžik sušit šaty, které za chvíli zase smáčím ve vodě…“

„Ve vodě?“

„Nesmím do města! Musel jsem dýkou odstranit slidiče, který mě pozoroval, když jsem Milibě zpřetínal řetězy, a který se za námi plížil až k domu starého Moriny.“

Holmýř zvážněl, jeho tváře prozrazovaly těžké chmury obav: „Blízko mého domu?“

„Leží ještě na ulici, ačkoliv jsme slyšeli, jak se po výkřiku rozběhli za námi z hradu vojáci… Ty o tom nevíš slova, Holmýři. Proto přeplavu strouhu a Mlýnský rybník, abych se co nejdříve dostal k Trigorkám, kde již na mne čeká kůň… Pokoj s tebou a velký bůh!“

Holmýř otevřel dveře a rozsvítil svíci, kterou mu podal do chodby; vojín poděkoval a zmizel ve tmě. Slyšel, jak dobíhá k dřevěné zdi podepřené trámy, kameny a hlínou, a zaslechl šplíchnutí vody…

„Je tedy zachráněn,“ ulehčil si Holmýř, vrátiv se k ženě, sedící nad Milibou.

„Je dobře, že jsem se včera nikomu celý den neukázal. Řekla jsi i biskupovi, že jsem vyjel na moře?“

„Byl tu dvakrát a dvakrát jsem mu to opakovala. Proč?“

„Kdyby se po mně sháněli, vyjedu s Milibou ve člunu na řeku…“

„Máš obavy?“

„Znají teď už dvojí vchod do mého domu, to mne mrzí. Třetího se nesmějí dopátrat… toho, kterým přišli tihle dva a kterým půjdu já! Slyšíš? Pozor!“

Oba napjali sluch; Holmýř šel po špičkách ke dveřím do krčmy a otevřel je, aby lépe slyšel, co se venku děje. Kdosi bouchal na vrata nedalekého domu, slyšeli rozčilené hlasy, když se otevřela. Hledají vraha, přijdou nepochybně sem co nevidět. Proto Holmýř vylíčil krátce ženě, co se stalo, a pospíchal k Milibě, kterou přenesli na lůžku do jizby s malým vchodem, jímž stěží pronesli úzké lože; zatarasili vchod bednami a nářadím a šli do ložnice, zhasivše světlo.

Poslouchali nehnutě zvuky zvenčí, odpočívajíce oblečeni na loži, ale nikdo nepřicházel. Připravili se po úradě na všechny možnosti, a předbíhajíce události zítřka, uvědomili si, co podnikne vévoda, až se doví o únosu Miliby, a opatření, která podnikne, aby vypátral pachatele. Ale do zítřka, hoj, to už snad bude Miliba tak zotavena, že se bude moci sama o sebe postarat, kdyby jim to bylo znemožněno vyšetřováním na hradě. Dnes by bylo hůře; ve mdlobách a horečkách by se mohla prozradit vzdycháním a výkřiky ze sna, právě když by u nich pátrali po pachatelích nebo se po ní sháněli!

Usnuli vyčerpáni únavou a dlouhým čekáním. Noc minula klidně; hlasy venku ztichly, nikdo nezabušil na dveře a nedomáhal se vstupu. Zapomněli i na Milibu, odpočívající ve tmě o samotě v přistavěné síňce, o které nikdo v městě nevěděl. Spali těžkým spánkem do svítání a probudili se s úzkostí, co je s Milibou, kterou jim do ochrany svěřil jeden ze tří set Svantovítovi zasvěcených jezdců.

Holmýř odkvapil do síně, uvolniv vchod a vstoupil do komory se světlem v ruce. Úsměv přejel jeho tvář; uviděl na lůžku Milibu, která se pokoušela vstát a přála mu dobrého jitra. Miliba se usmívala, byla již mimo nebezpečí. Zavolal Slavinu, aby pomohla Milibě při oblékání.

„Do mužských šatů?“ žasla Slavina.

„Chodím v nich jistěji než v ženských!“ smála se Miliba.

Žena odběhla k Holmýřovi a sdělila mu její přání, smějíc se Milibině žádosti.

„Tím lépe, podaří se nám ji bezpečněji ukrýt.“ Holmýř snášel části oděvu, které by se hodily. Když pak vstoupila do síně v mužských šatech, ani ji poznati sám nemohl a divil se, jak jí dobře sluší.

„Nic už tě nebolí?“

„Cítím ještě na těle důtky vévodových biřiců, ale je mi dobře, hned bych se mohla vydat na cestu. Včerejšího dne dlouho nezapomenu a budu se těšit, že s knížetem oplatíme Lubičanům návštěvu, jak se patří,“ smála se, zasedajíc k teplému mléku a chlebu, které na stůl přinesla Slavina.

„Překvapuje mě, že se dosud u mne po tobě nesháněli, když našli nedaleko mrtvolu člověka, který vás stopoval a chtěl vyzradit…“

Miliba se zatřásla při vzpomínce na hrůznou cestu.

„Byl to hromotluk, kterého se můj průvodce zbavil proto snadno, že ho přepadl nepřipraveného. Byl to prý lupič ze Starkatherovy družiny, který vypravil do Lubice vůz s nákladem a s převlečenou posádkou, aby se mne zmocnil, a kterého jsme ošálili právě tak jako vévodu.“

„To proto, že se ani námořní lupič nemohl odvážiti činu, hodného jezdce z houfu Vítězných…“

„To byl… včera muž z Orekondy?“ žasla Miliba.

„Tiše, Milibo, nesmíš to nikomu vyzradit! Byl to Damar…, ano, obávaný Damar, kterého poslal král, aby tě vysvobodil, když se dověděl od Měčislava o tvém zajetí a o všem, co ti hrozí. Jinému by se to tak snadno nepodařilo, ale muže ze zasvěcené družiny Velkého Vítěze chrání Svantovít…“

„Svantovít,“ opakovala Miliba s posvátnou úctou u vytržení. „Neměla jsem tušení, kdo to je, ačkoliv jsem cítila, že to není obyčejný člověk. Z jeho zjevu zářila úžasná síla… Poslechla jsem slepě každého jeho rozkazu a měla jsem k němu důvěru, hned jak mě oslovil…“

„Jsou to nejlepší lidé ze všech nás Slovanů, a mají v nadbytku, čeho se nám nedostává. Jsou ve stálém styku s bohem, který jim propůjčuje zázračnou sílu; vědí víc než ostatní, objeví se tam, kde je čekáš nejméně, poněvadž činy, kterých se odvažují, jsou hrdinstvím; kráčejí po srázech vysokých hor a nezřítí se do propastí, vynoří se z mlh a oblaků jako jejich veliký bůh… Jenom ti nás chrání, jako chránili Ránu po dlouhá staletí proti útokům čtyř mocných králů. Jsou naší záštitou a Jaromír je často neposílá; Damar byl včera poprvé v Lubici, a to – jen pro tebe! Je to velkou ctí pro našeho hosta,“ obrátil se Holmýř k ženě, „a je velkou ctí našemu domu, že dlíš pod naší střechou, vojenice Měčislavova…“

Holmýř vstal a hluboko se uklonil; i jeho žena povstala, aby se jí poklonila; netušila, že Miliba je tak významnou ženou, pro kterou mocný Jaromír sem poslal Svantovítova válečníka.

Miliba děkovala, skromně odmítajíc pocty hostitelů. „Jsem prostým vojínem, ničím víc! Teď rozumím, proč jsem za ním šla, ačkoliv jsem ho neznala. Přišel dvakrát k pranýři, zavolal mé jméno uprostřed velkého davu lidí a dal mi znamení, že mám na něho čekat do noci…“

„I toho se odvážil?“ žasli manželé, pokyvujíce hlavami. „Vidíš, to je to, co je činí odlišnými ode všech jiných. Snad má takovou moc, že ho nikdo jiný ani slyšet nesmí než ten, koho vyvolí. Mají nadpřirozenou sílu tito mocní jezdci, jejichž útokům dosud nikdo neodolal…“

„Kdyby byl jiný pro mne přišel, snad by mě byl býval našel bezduchou, ale slova tohoto muže mi vracela vědomí a dala mi sílu, abych se dostala až k vám. Jednal s takovou rozhodností a přesvědčivostí, že jsem se odvážila činu, ke kterému by mě jiný býval nepřemluvil. Snad i déšť, který se s bouřkou snesl před jeho příchodem, byl poslán na jeho rozkaz… Slyšel dopoledne, jak mi lidé klnou a mým kouzlům připisují, že je země vyprahlá a prázdné klasy věstí hlad… snad proto poslal déšť, aby lid přesvědčil o mé nevině. Když si vzpomínám, jak přistoupil k pranýři, skutečně, bylo to něco neobyčejného… Zjevil se mi v oslnivých blescích jako Porevit, zpřetínal okovy a řetězy, které nelze ani otevřít.“

Miliba se sklonila k zemi pro koule a řetězy a žasla: „Dnes je nemohu ani pozdvihnout; je to podivné, a přec jsem je měla tak dlouho na těle a s nimi došla až do vašeho domu. I to bylo jeho zásluhou, že jsem necítila bolestí a chladu… Bylo mi, jako bych byla probouzena k novému životu, jako bych podruhé přicházela na svět… Tajemný Damar, vítěz a osvoboditel… Kam odešel?“ vybuchla náhle.

„Již ho neuvidíš, Milibo! Musel se vrátit ke králi a k své družině.“

„A to šel městskou branou ven?“

Holmýř zavrtěl hlavou.

„Šel touž cestou, kudy jste včera přišli k nám, pak musel přeplavat mlýnský náhon a řeku, aby se dostal k svým, kteří ho čekají s koněm kdesi nablízku.“

„Ubohý, dobrý Damar – já mu ani nepoděkovala…“

„Mocní jezdci nečekají na lidské díky, Milibo! Osvobozují, zachraňují a odcházejí, dříve než si na povinné díky vzpomeneš. Ale i ty mu můžeš jednou poděkovat…“

„Řekl jsi však, že už ho nikdy nespatřím!“

„Řekl jsem tak! Nespatříš, a přece mu můžeš poděkovat! Obětí, kterou Svantovítovi s radostným srdcem přineseš, a při žertvě můžeš Damarovo jméno vyslovit… Bude to jako bys jemu osobně děkovala za záchranu. Můžeš mu děkovat i věrnou vírou v boha, kterému slouží a jemuž je stále nablízku. Můžeš jeho jméno vyslovit, kdykoliv nějaké dobrodiní jinému prokážeš, potřebného pod svou střechu přijmeš, plačícímu slzy osušíš a rozesměješ ho…“

Holmýř povstal, dojat posláním, kterým teď Milibu do života pověřoval: „Můžeš mu děkovat vždy, když prokážeš dobrou službu vlasti… Jeho jméno můžeš zavolat uprostřed bitevní vřavy, když ti smrt už půjde v ústrety – a Damar, velký sluha velikého boha, bude ti stát po boku… To je naše víra, Milibo, to je naše láska, to je naše budoucnost. Sasové neznají podstaty naší víry. Ani jediný z těch, kdo našeho boha tupí, tváře jeho neviděl, jako nevidí křesťané svého Boha proto, že je neviditelný… ale náš bůh je viditelný nám, kteří v něho věříme a kteří mu přinášíme do Orekondy milé jemu oběti…“

Holmýř usedl a pohladil Milibinu ruku. „Budeš se muset připravit; dnes v noci tě vyprovodím z města, ale bude ti třeba odpočinku na dlouhou cestu do Starigradu, kde už tě jiní budou čekat…“

Miliba seděla hluboce zamyšlena, oči jí zvlhly; dosud nikdo s ní nemluvil tak jako tento člověk do dnešního dne jí neznámý. Vstala, poděkovala mu za pohostinství a pomoc, a odebírajíc se na lože, divila se sama sobě, jaká změna se odehrává v jejím nitru. Je pravda, že byla drsným vojákem a vraždila bez lítosti. Dnes se stala jinou bytostí. Avšak ne, už jednou prožívala takové okamžiky, kdy její síly pro drsné činy slábly a rostly pro něco vyššího, do jiných světů… Tehdy, když jí v srdci láska ke knížeti vzklíčila a ubránit se jí nemohla. Sklonila hlavu a cítila, že v tomto prostém domě se naučila oceňovat sílu víry. Je bohatší o poznání, jakou sílu propůjčuje jejímu lidu víra otců a že je tato víra právě tak mocnou vzpruhou jako láska, která ji přivedla ke knížeti…

Ve smyčce

Holmýř právě vyčistil mrěžu a skládal nevod, připravuje všechno pro noční rybolov, když zaslechl z ulice rachot kol. Těžký vůz, naložený podle všeho nakoupeným zbožím v městě, blížil se zvolna ulicí a drnčení plných kol sílilo. Podle úderu koňských nohou to byl pár koní; vůz zarachotil před krčmou a zastavil se.

Holmýř pustil mrěžu a poslouchal; přiběhla za ním poděšená Slavina, tiskla si oběma rukama srdce, nebyla s to pronést slovo. Ukazovala rukou kamsi nahoru do dvora na střechu a zavírala oči úzkostí.

„To přijel vůz, slyšel jsem jej. Zastavil se před naším domem.“

Žena zavrtěla hlavou, vstala, a vzavši muže za ruku, vedla ho na dvůr; než otevřela dvířka, ukázala opět rukou vzhůru a přitiskla prst na ústa. Holmýř vyšel na dvůr a mířil pevným krokem ke kolně, neprozrazuje ani pohledem, proč přišel. Hledal cosi ve skladišti nářadí a domácích potřeb, vyšel rychle ven s krabicí udic a vnadidel, zastavil se a vzhlédl k obloze, jako by se chtěl přesvědčit o počasí. Jeho pohled utkvěl na vysoké zdi, oddělující jeho dvůr od Hradební ulice; na zdi seděla rozkročená postava neznámého člověka, která sledovala Holmýřovo chování.

Holmýř se nedal přivést z obvyklého klidu, kterým odzbrojoval odpůrce a nedůvěřivce.

„Hej, ty tam nahoře, vchod do mého domu hledáš? Tudy se ke mně nechodí, leda pro výprask! Pojď dolů, otevřu ti dveře!“

„Nemohl jsem najít vchod,“ vymlouval se naoko neznámý a seskočil ze zdi do ulice. Holmýř odběhl do jizby pro klíče, aby mu otevřel, než však dorazil k zadní brance přes dvůr, byl záhadný muž ten tam. Zmizel rychle za rohem, kam za ním Holmýř vyběhl a vrátil se, kroutě nedůvěřivě hlavou.

„Viděls ho?“ šeptala polekaná manželka.

„Viděl, pozval ho dovnitř, a než jsem přinesl klíče, vzal do zaječích.“

„Kdo to byl?“

Holmýř pohodil hlavou a napomenul ji k tichu.

„Daleko to od tamtoho nebude,“ ukázal na jizbu, v které spala Miliba.

„Zvěd?“

„Ovšem! Zapamatoval jsem si jeho tvář a připadlo mi, že jsem ho již několikrát v životě uviděl, a vždy v takových výjimečných okamžicích!“

„Podivné,“ prohodila žena pro sebe.

„Hledají, to je jisto, vraha i pranýřovanou a jejího zachránce. Prohlédli asi celé okolí, nás si ponechali na konec a teď, jak se zdá, berou to tím důkladněji,“ šeptal Holmýř. „Budu ji muset skrýt jinam, do dřevěného koryta nad vodní strouhou… Nebude jí to příjemné, ale bude tam bezpečna.“

Z ulice se ozvalo bušení na dveře. Žena chtěla jít otevřít, Holmýř jí v tom zabránil. Ukázal jí rukou ke kuchyni a zašeptal:

„Půjdu sám a každému neotevřu!“

Kráčel těžkými kroky po jizbě, aby ho bylo slyšet ven až do chodby, a zavolal hlučně bezstarostným hlasem:

„Kdo je? Co chceš?“

Nové zabušení mu bylo odpovědí. „Nemáš ústa jako já, abys mi řádně odpověděl, když se ptám?“ durdil se Holmýř, otvíraje pomalu vchod z ulice. Za dveřmi stál vysoký muž s přehozenou pláštěnkou a s čepicí staženou hluboce do čela. Hrnul se dovnitř, šenkýř mu zastavil cestu.

„Co mi neseš nového? Přeješ si vína?“

Cizinec mu stiskl paži, odstrčil ho a vstoupil dovnitř.

„Od kdy se musí zpovídat host na prahu šenku?“ zasmál se na usmířenou nuceně, hledaje hostinskou síňku.

„Jak vidno, ještě jsi u nás hostem nikdy nebyl, nevíš-li, kde hosté popíjejí víno, které v celém městě nedostaneš…,“ smál se rovněž Holmýř, zabodávaje se ze strany do návštěvníkovy tváře. Ten zasedl za dubovým stolem na rohovou lavici a sňal kulatou koženou čepici.

Holmýř se zarazil, ale nesměl se prozradit: „Víno, či medovinu?“ zeptal se lhostejným hlasem.

„Co máš lepšího!“

Holmýř se shýbl pro vědro, když ho pojednou upoutal tajemný hlomoz pod podlahou. Ani brvou nehnul. Hlavou mu vířily myšlenky a závěry nepatrných událostí dneška; muž na zdi, vůz před domem a podivný host v šenku – zda to všechno nebylo pouze na jeho obelstění, aby zatím jiní mohli vniknout do podzemí jeho domu, zpola zbudovaného na pilotách nad mlýnskou strouhou, a dopátrat se rozuzlení včerejšího záhadného Milibina zmizení a vraždy muže, který ji na útěku stopoval a byl včas odstraněn?

Snad jsou to Starkatherovi lidé, kteří náhodou pracují v téže věci jako vévodovi biřici, a jsou-li v domě, proti jejich přesile se neubrání. To proto ho asi nechali celou noc na pokoji, aby ho oklamali a mohli jít na něho s tím větší jistotou nazítří.

Holmýř naléval víno do dřevěného poháru, pohlížeje úkosem na hosta a naslouchaje zvukům z podzemí, kde pojednou vše utichlo. Otevřel dveře do jizby, zavolal ženu a vyměnil s ní krátký a významný pohled.

Pootevřel dřevěnou okenici; spatřil vůz a zeptal se hosta: „To je tvůj vůz?“

„Není,“ odbyl ho úsečně cizinec, který se zřejmě nechtěl pouštět do hovoru, jsa pohřížen do myšlenek.

„A proč ses tu s ním tedy zastavil, když není tvůj?“ doléhal Holmýř, jako by přeslechl jeho zápornou odpověď a nedbal neochoty k hovoru.

„Na voze je mrtvola,“ řekl temně cizinec, pohlížeje mu ostře do očí, „a ta mrtvola patří, jak myslím, do tvého domu!“ Povstal a udeřil pěstí do stolu. Bylo patrno, že se dal strhnout dříve, než původně zamýšlel, a že prozradil, co chtěl ještě nějaký čas zatajit.

Holmýř se dal do smíchu: „Pil jsi už jinde dost, že takhle mluvíš o mém domě?“

„Pil – nepil, na tom ti nesmí záležet. A nebude ti záležet ani na tom, budu-li ti platit útratu! Rozumíš, Holmýři?“

Holmýř vstal a vypjal tělo proti hosti: „Zakazuji ti takto mluvit v mém domě a mně do tváře! Kdo jsi? Pokládal jsem dříve vše za pouhý žert, teď vidím, že nežertuješ. Co o mrtvole jsi tu vyprávěl? Můj dům není márnice, aby mi sem vozili zemřelé. Kdo jsi?“

„I to se dovíš! Nejde o zemřelého, Holmýři. Jde o muže, kterého někdo z tvých lidí ubodal naproti tvému domu včera v noci, a ten muž… byl můj sluha!“

„Nevím o ničem, celé město ti poví, že jsem byl na moři a teprve pozdě k ránu se vrátil domů…“

„Na moři jsi byl?“ upřel na něho pronikavé oči cizinec.

„Chceš vidět plné sádky mého úlovku? Nejsem tak šťasten, abych mohl každé noci pohodlně spát na loži – musím těžce vydělávat svůj chléb, rozumíš?“

„Pojď ven a podívej se na zabitého, zda ho poznáš!“ Holmýřovi neušlo, že cizinec ustupuje; mluvil již klidnějším hlasem a méně podezíravě. Zdálo se mu, že si teprve tady uvědomuje, jak těžce obvinil člověka snad nevinného a jakého trestu by za obvinění z vraždy zasloužil. Holmýř neváhal ani chvíli; ponechav otevřené dveře, upozornil ženu na nezbytnou ostražitost a vyšel za cizincem na ulici. Ten přistoupil k vozu a odhrnul plachtu. Na seně ležela smrtí natažená postava ubitého člověka se stopami krve na hlavě, na rukou a na krku.

Holmýř si prohlížel mrtvého důkladně, odhrnuv ještě více roušku z hlavy, aby lépe viděl. Cítil, jak ho cizinec téměř bez dechu napjatě pozoruje, jak mu hledí ze strany do očí a do tváře. Holmýř se pomalu otočil k cizinci a zavrtěl hlavou, pohlížeje mu přímo a dlouze do očí.

„Rád bych ti pomohl najít vraha, tohohle člověka jsem v životě nikdy neviděl. Zavolám ženu, zeptáme se jí, zda nebyl u nás před smrtí na poháru, když jsem byl na moři… Ne, nikdy jsem tvého sluhu neviděl…,“ řekl Holmýř zamyšleně a s takovou upřímnou účastí, že host již o něm nepochyboval.

„Odpusť, Holmýři, že jsem tě křivě obvinil. Vidím, že jsi to nebyl ty a že snad o ničem nemáš ani tušení. Zaplatím útratu – jen až moji lidé budou hotovi s prohlídkou tvého domu… A ty mi nebudeš mít za zlé, když jsem tak učinil bez tvého souhlasu – ale s dovolením pana vévody.“ Host vyňal z váčku list opatřený vévodovou pečetí.

„Ach, teď už rozumím! Ten muž na zdi mého domu, to byl také tvůj člověk?“

„Ovšem, šli jsme, přiznám se ti, na tebe ze všech stran…“

„A ten zvuk z podzemí, kterému jsem před chvíli naslouchal, i to byli tvoji lidé, a nikoliv tedy krysy, jak jsem se domníval? Ale bylo by lépe, kdyby to byly krysy, poněvadž nevím, zda se živi a zdrávi z vodních křižovatek pod zemí navrátí…“

„Je to past?“

„Na koho? Můj dům je mlýnicí, strouhy dvou náhonů a rybníků se křižují právě pod místem, na kterém sedíš… Ale ovšem tobě nebezpečí nehrozí…“

„Nebojím se o své lidi,“ pravil cizinec sebevědomě, „vyznají se všude, nebojí se trošky vody a plovat umějí jako úhoři… Budou hotovi co nevidět a pak jim naliješ na posilněnou, viď, šenkýři?“

Holmýř se dal do srdečného smíchu: „Ovšem, také šat si budou moci u nás osušit, byli-li špatně zpraveni o podzemních strouhách mého domu. V každém případě to mou vinou nebude, byl bych je provedl beze všeho nebezpečí já sám…“

Holmýřova žena naslouchala hovoru se zatajeným dechem, nedávajíc na sobě nic znát. Usmívala se, pokyvovala hlavou, jevila účast nad vraždou, o níž nic nevěděli, ačkoliv se přihodila před domem, a když cizinec přiznal, že Holmýřův dům jeho lidé právě prohlížejí, vytratila se nenápadně ze šenkovny, ohánějíc se čímsi v chodbě, odkud ji bylo slyšet. Návštěvník opřel hlavu do dlaní a přemýšlel, nevěnuje zdánlivě okolí nejmenší pozornosti.

Holmýř přistoupil ještě jednou ke dveřím a prohlížel si vůz, na kterém ležel pod košatinou a plachtou zabitý. Byl to vůz, s jakým přijíždějí venkované do měst na trhy, a nebylo na něm nic, čím by se dala zjistit jeho totožnost; nikdy ho neviděl, ani na náměstí si ho nepovšiml. Cizinec zdvihl hlavu a upřel na šenkýře oči.

„Ani to tě nezajímá, kolik je nás teď v tvém domě?“

Holmýř zavrtěl hlavou: „Ne.“

„Jsi si tak jist?“

„Nevidíš sám? Nač třeba slov? Musím to trpět, je-li to vévodův rozkaz, ať je mi to milé, nebo nemilé, co mám dělat?“

Mluvil klidně; žena se postarala o Milibu, kterou upozornila na prohlídku; nadto muži, kteří vnikli spodem do podsklepí a spleti kanálů, nemohou se dostat k ukryté vojenici. Proto také Holmýřův klid tolik přesvědčoval.

Z podzemí se nyní ozývaly temné zvuky a hlasy; cizinec zdvihl hlavu a díval se oknem do ulice, pozoruje ze strany stále ještě šenkýře s nedůvěrou. Ten naslouchal s účastí jako člověk, který se obává, aby si druhý neublížil; zvuky sílily, bylo to, jako by se lidé chtěli dostat ze sklepa na světlo a vzduch a nemohli najít východ.

„Nemám jim jít na pomoc?“ přerušil ticho s takovým upřímným zájmem Holmýř, že se cizinec podivil.

„Nebude snad třeba – jsou to lidé ve všem zkušení, i pod mořem se vyznají a nezalknou,“ usmál se host. „Měj strpení, snad již záhy budou s prohlídkou tvého domu hotovi a zasedneme ke stolu…“ Pohlédl významně na Holmýře, kterého poznámka zamrazila.

Host vypil pohár a dal si nalít znova.

„Máš dobré víno. Odkud?“

„Z Panonie a Balkánu, není laciné!“

„Nezáleží na ceně, kde jde o jakost!“

„Pil jsi jinde lepší?“

„Co bych ti povídal? Na královské tabuli jsou jistě dobré nápoje, ale není tam žízně,“ usmál se host více pro sebe. „Tvoje víno je dobré, Holmýři!“

Zvuky se opět vzdalovaly; Holmýř mohl nyní zřetelně určit, odkud kam postupují; jsou nejméně dva a blíží se teď prázdné strouze bývalého náhonu, kde chtěl skrýt Milibu. Dobře, že neprovedl tento úmysl. Jdou nyní k mlýnské strouze, brzy již budou u kola, kde se jim bude třeba vrátit. Holmýřovou hlavou projela myšlenka: co kdyby tak nyní spustil stavidlo nebo velký splav? Pomohl by jim rázem na světlo; nelze to však provésti, hostu by bylo podezřelé, kdyby po jeho odchodu počaly hučet podzemní vody. Dát znamení ženě? Jak? Nemají smluveno žádné znamení, zbytečně by se prozradili.

Čas pomalu ubíhal; Holmýř počítal, že již nebude kdy se připravit na cestu s Milibou do Starigradu. Ve dne vyjeti nemůže ani v přestrojení a ukryta na dně jadra pod nevodem; vyjeti může jen v noci a kdo ví, jak ho tu zdrží cizinec s vévodovým listem.

Co to bylo teď? Slyšel zřetelně, jak se cosi těžkého valí po zemi. Pro boha! Nejsou to koule z pout, kterými byla Miliba ukována k pranýři? Holmýř zbledl a snažil se zachovat klid, který ho zachraňoval v každé situaci. Opět tytéž zvuky, nemůže o tom být pochybnosti, jsou to okovy, na které zapomněl Damar, žena, on sám i Miliba, a které je mohou všechny přivést do hladomorny… Neslyší to žena? Kéž by ji napadly tytéž obavy a spustila splav, který často v jeho nepřítomnosti již spouštěla při povodních…!

Valivé a otřásavé zvuky se blížily; zdálo se, že muži pod zemí skončili prohlídku, a našedše koule s řetězy, spokojili se svým objevem, a nemohouce v těsném podzemním kanále jinak koule dopravit na povrch, válejí je před sebou k východu. Nový prudký úder uvedl koule do pohybu pod šenkovnou. Cizinec pohleděl na Holmýře; neušlo mu, že jeho tvář nabyla jiného výrazu.

„Máš ještě obavy o moje lidi? Poslouchej! Vidíš, že se jim nic nestalo?“ pravil s výsměchem, který Holmýře ještě více zmátl. Šli tedy najisto, věděli, co najdou? Kéž by ženu napadlo ještě teď spustit splav! Za několik okamžiků by to již nebylo nic platno; muži dole se již blíží k východu, kam voda nedosahuje!

– Kdyby tu byl alespoň Glava – projelo Holmýřovi hlavou, – dalo by se ještě všechno zachránit, dole pod zemí i třeba zde, v krčmě… Ovšem, vůz s mrtvolou před domem by stěží mohl kdo jiný odvézti než ten, kdo s ním přijel. Holmýř se usmál při vzpomínce na Glavu; dovedl najít východisko i v situacích daleko nebezpečnějších – kde však vězí, že se již po dva dny vidět nedal?

Z podzemí bylo teď slyšet dunivé rány, jako by se někdo snažil prosekat se dřevěnou hradbou a vytrhoval překážku kus po kuse. Koule byly uvedeny zas do pohybu, možno však, že jich používají k drcení překážky. Holmýři zasvítily oči; což kdyby se tak ti dole ve tmě probíjeli omylem právě ke splavu, který je přívalem vodních spoust smete přímo do mlýnského náhonu? Nebo – bylo by možno, že se probourávají k Milibě, která se snad prozradila šramotem nebo kašlem? Ne, zespodu by se těžko k ní dostali, i kdyby znali polohu jejího úkrytu. Spíše se dobývají do strouhy a rozbíjejí bednění, které je chrání před záplavou…

Pojednou se otevřely dveře a do jizby vešel muž s krátkým bičem v ruce; byl to kočí venku stojícího vozu. Rozhlížel se, než našel v rohu za stolem pána. Přistoupil k němu a tiše s ním hovořil. Holmýř napínal sluch, aby zachytil několik slov, z nichž by se mohl domysliti ostatku, ale marně. Muži spolu mluvili námořnickou řečí, jakou se dorozumívali lodníci všech národů na Severním a Baltském moři; byla to směs dánštiny, slovanštiny, němčiny a švédštiny, promíšená výrazy všech národů bydlících na pobřeží, kde nechyběla ani pruská, gótská a litevská slova. Mezinárodní řeč plavců a pirátů, které učilo moře a život v přístavech a která přecházela z otců na syny.

I Holmýř rozuměl mezinárodní řeči lodníků, ale z rozmluvy těchto dvou mu unikalo tolik, že ani jejich posunky mu ji neučinily srozumitelnější. Zaslechl cosi o márnici biskupského chrámu, kam má zajeti vozka s mrtvým na vévodův rozkaz a o schůzce před městskou branou na soutoku obou řek. Cizinec udělil kočímu šeptem rozkazy a pokynul, aby odešel.

Pozornost šenkýřova byla napínána dvěma směry; snaže se postihnout smysl rozhovoru s kočím, naslouchal do podzemí; neušlo mu, že na dvoře vrzly závory zadního vchodu; snad to vešel na dvůr zadním vchodem Glava, který do domu z ulice nikdy nevcházel. To by znamenalo posilu a naději na záchranu v případě potřeby. Zaslechl, jak se kdosi zastavil u ženy v kuchyni a hovoří s ní šeptem. Pod podlahou utichly rány, to se asi muži odplazili k místu, kde ústí náhon do Mlýnského rybníka. Slyšel také, jak se kdosi, snad Glava, rychlými kroky vzdálil z kuchyně a vyšel na dvůr.

Nebylo pochyby, že muži jsou s prohlídkou podzemních struh a náhonů hotovi; nyní mrštil kdosi těžkou koulí na zem, zaduněla; ozvalo se praskání dřevěného ostění a tápot lidí, ploužících se po kolenou k východu. Netrvalo to dlouho, vrata vedoucí do sklepa se hlomozně otevřela, prudce zas zapadla, a do hostinské místnosti vešli dva muži, mnoucí si rukou oči, aby se lépe mohli v tmavé síni rozhlédnout. Cizinec je zavolal ke stolu, a rozmlouvaje s nimi, poručil jim donést poháry medoviny. Dva muži s odřenými gatěmi a s halenami zčernalými prachem, se šmouhami špíny na tvářích a rukou zasedli ke stolu a odpovídali pánovi na jeho netrpělivé otázky.

„Koule z pranýře?“

– Také se domnívali, že je našli, ale když je valili před sebou ve tmě dlouhou podzemní štolou až k východu, viděli, že to jsou koule, jakých používají rybolovci na širém moři při těžkém chodu vln k zatížení kotvy, na jejichž táhla je navlékají. Proto je odhodili s takovou silou a rozladěním.

„Žádné stopy? Nic?“

„Nic! Je to vetchá mlýnská budova nad spletí opuštěných a nových kanálů a náhonů. Prošli jsme podzemím až k rybníku; nenašli nic, co by vrhalo na šenkýře podezření z vraždy nebo přechovávání vraha a pranýřované vojenky.“

„Není nutno prohlédnout dvůr, chlévy, dřevníky a kolny?“

„Prohlédli jsme všechno, i v kolně a na půdách, všechno převrátili vzhůru nohama, marně! Není-li ukryta v bytě, kuchyni nebo na chodbě, jinde být nemůže!“

Holmýř, který naléval z bečky mužům zlatě lesklou medovinu, použil hlasité rozprávky tří mužů a pošeptal ženě několik slov; snášeje na stůl chléb a uzené ryby, usmíval se bezstarostně na hosty. Slyšel, jak se žena potichu vytratila z kuchyně, uzamkla za sebou dvojí dveře do chodby a vyšla do ložnice. Netřeba mít obavy; než se muži v šenku dohovoří, bude Miliba skryta v podzemní opuštěné strouze, kam ji spustí Glava, který pracuje v kolně s rybářským náčiním.

„Tak do toho!“ zavelel host.

Dva muži se vrhli na Holmýře; strhli mu ruce nazad, svázali je řemeny, uchopili ho za nohy a položili tělo na zem, kde mu spoutali nohy v kolenou a nad kotníky. Holmýř se pokusil z počátku o odpor, ale opanoval se a upřel zraky na cizince.

„Za toto násilí budeš odpovídat panu vévodovi, v jehož jménu jsi vnikl mocí do mého pokojného domu!“

„Prohledáme byt tvůj, proto jsme se jen trochu pojistili proti jakémukoliv překvapení. Máš v domě Milibu, Holmýři!“ zahřměl cizinec šenkýři přímo do tváře a zahrozil pozdviženými pěstmi. „Najdeme si ji sami – a pak už víš, co tě čeká!“

Host se postavil nad Holmýřem, ležícím napříč šenkovny, zatím co dva jeho pomocníci vyběhli do kuchyně, hledajíce jeho ženu. Dveře se prudce rozletěly a zase s třeskotem zapadly do veřejí; Holmýř slyšel, jak se dobývají do ložnice a jak překotili těžkou dubovou židli stojící u dveří. Ozvaly se výkřiky jeho ženy a Holmýř dosud klidně ležící se zdvíhal ze země se zachmuřeným obličejem. Vypjal hruď, přehazoval se z jedné strany na druhou, napínal paže, aby zpřetrhal řemeny, kterými měl spoutány ruce. Obličej se změnil k nepoznání; klidná, usměvavá jeho tvář zrudla, oči naběhly hněvem. „Mne jste mohli ještě spoutat, ale bezbrannou ženu znásilňovat nedovolím, rozumíš, buď si už kdokoliv a mějž si listy kohokoliv! I já jsem pod ochranou vévody – a snad i jiných ještě velmožů, kteří nestrpí, aby bylo na mně pácháno tak surové násilí v mém vlastním domě! Nařiď ihned pomocníkům, aby nechali manželku mou na pokoji!“

Holmýř tloukl kolem sebe rukama a kopal do podlahy; prudké rány duněly podzemím a rozléhaly se domem až do ulice, kde právě zarachotil vůz, který se dal do pohybu. – Odvážejí asi mrtvého – pomyslil si Holmýř. Jeho tělo se vymrštilo do výše a dopadlo opět na zem, svaly nabíhaly, aby posunuly řemenná pouta, která po nich sjížděla. Cizinec stál nad ním s posupným výrazem, sleduje jeho marný zápas.

„Vydej Milibu a pustím tě hned na svobodu! Ani vévodovi tebe neudám, učiníš-li tak dříve, než se skončí prohlídka tvého bytu, důkladnější, než si myslíš!“

„Nemohu ti vydat Milibu – nemám ji, neznám ji, nenajdeš ji proto u mě, ale pokutu mi za násilí zaplatíš!“ soptěl Holmýř mlátě do podlahy a do dřevěné přepážky oddělující šenkovnu od kuchyně.

„Marně biješ do zdí, pomoci se nedovoláš!“ smál se cizinec, pasa se na jeho výbuších hněvu a bezmocnosti.

Na ulici se ozvalo současně několik hlasů; sousedé se sběhli, jsouce přivoláni neobvyklým hlomozem v domě jindy tichém. Tlačili se ke dveřím a k oknu zpola zastřenému okenicí. Holmýř, povzbuzen jejich přítomností, bil tím zuřivěji kolem sebe a počal křičet. Cizinec se rychle nad ním sklonil, a pohroziv mu, sevřel mu oběma rukama hrdlo. Holmýř zaúpěl; vtom se již otevřely dveře, dav lidí z ulice vnikl do místnosti a zahlédl, jak cizinec pustil krk ze stisku a napřímen se otočil k nahrnuvším se sem lidem.

„Braňte mne a moji ženu před násilím,“ sípěl Holmýř, odvraceje tělo k příchozím.

Lidé reptali, doráželi na cizince, dva běželi pro stráže, vykřikovali nahlas, že jdou pro pomoc. Kterýsi soused se sklonil nad Holmýřem a počal mu uvolňovat řemeny. Cizinec se mu to pokusil překazit, ale byl odstrčen takovou silou, že zavrávoral.

„Vytasil se nějakým listem a už mě tu trápí dvě hodiny, prohlíží celý byt a dům, hledá vraha a nějakou ženu z pranýře!“

„Holmýř byl na moři, co může ten o tom vědět?“ osopovali se dva námořníci na hosta, který tu stál mlčky, posměšně si měře nevítané ochránce. Vtom vpadl do jizby Glava a za ním oba cizincovi pomocníci.

„Našli jsme jenom tohohle!“ ukazovali na Glavu, „jinak jsme v bytě a domě nic nenašli!“

„Jsme tedy s prohlídkou hotovi,“ prohodil host, „můžete pomoci Holmýřovi rozvázat jeho pouta.“

„Zavřete dveře!“ volal Holmýř na sousedy. „Ten mi beztrestně neodejde z domu!“ Lidé přiskočili ke dveřím, chtěli uzavřít závory, když vtom kdosi zvenčí silně na ně zabušil, dožaduje se vstupu.

Otevřeli a uctivě se rozestupovali; ve dveřích stál biskup Berno v klerice; vycházel právě z kostela, když se dověděl, co jeho chráněnce potkalo.

„Pospíchal jsem k tobě, milý Holmýři, abych ti pomohl svými slabými silami, když se městem roznesla zpráva, že došlo v tvém domě k násilí!“ Biskup zdvihl ruku a učinil do vzduchu trojnásobné znamení kříže. Holmýř, kterému z rukou a nohou sňali řemeny, vstal a vykročil proti cizinci, hroze mu pěstmi do tváří.

„Ptej se těch lidí zde – nikomu jsem nikdy vlasu na hlavě nezkřivil, ale můžeš mluvit o štěstí, že nejsem tady s tebou sám – se zlou by ses potázal! Holmýř je dlouho trpělivý a dobrý, když vzkypí – chraň se ho!“

„Co jsi pohledával v domě věrného vyznavače Holmýře?“ zeptal se důrazným hlasem biskup.

„Říká, že má list pana vévody, který prý ho ke všemu násilí dnes tu na mně spáchaném opravňuje!“ vybuchl Holmýř.

„Ukaž mi list,“ řekl mírně biskup, „patřím k jeho dvoru, mám právo se přesvědčit o jeho pravosti. Jsem biskup Berno – a kdo jsi ty?“

Cizinec vyňal ze záňadří list a podal jej biskupovi. „Zde i jméno moje zvíš!“

Z chodby vešla do jizby uplakaná Slavína, políbila biskupovi ruku a propukla v usedavý pláč. Biskup četl pozorně list, vracel se k několika řádkům znova a pokyvoval hlavou.

„Ale o právu k násilí tu slova nečtu,“ namítal biskup, „pane Reicharde ze Salzwedelu!“

„Všech prostředků může použít, aby vypátral pobyt ženy zběhlé z pranýře,“ odporoval Reichard, „dovedu se před panem vévodou ze všeho odpovědět! A myslím, že i my dva, pane biskupe, jsme se už jednou setkali,“ řekl povýšeným hlasem šlechtic, těšící se od nedávna zvýšené přízni vévodově.

„My – dva?“ ptal se Berno.

„Při velké bouři a zátopě, kterou moře zaplavilo Marše a Frísko…“

„Vím, plavil jsem se po Labi a člun se překotil… To jste nás tedy zachránil vy?“

„Já a moji vojíni, pane biskupe.“

„Pamatuji se dobře dodnes na dny hrozné zkázy, kdy utonulo na tisíce lidí… Tím trapnější mi je, že jste tak zle naložil s věrným strážcem a zásobovatelem našeho chrámu Páně…“

„Budu žádati zadostučinění ve prospěch místní chudiny a vašeho kostela, milostivý pane biskupe, za utrpěné násilí, křivdu a pohanu. Lid doběhl pro stráže, budou tu co nevidět!“ řekl Holmýř s důrazem.

„Netřeba se mi ničeho obávat; jednal jsem ve vyšším zájmu na rozkaz pana vévody a na udání, které bezpečně ukazovalo na Holmýřův dům!“ řekl host, klada důraz na každé slovo.

„Na udání? Na zcela bezpečné udání?“ žasl Holmýř. „Smím znát, kdo mě udal?“

„To nesmím prozradit a nedovíš se toho, ani kdybys snad soudně žádal na mně náhradu!“

„I ženě mé příkoří učinili a násilí, pane biskupe – a to přece pan vévoda v listě nedovolil!“

„Skončíme tu věc, Holmýři. Máš právo žádat po mně zadostučinění a náhradu, můžeš si na mne stěžovat u vévody nebo vyrovnat se se mnou po dobrém. Jsem ochoten přistoupit na kterýkoliv z obou návrhů, jsa v právu!“

„Ech, z půhonu jen ztráta času hrozí a neklid… Řekl jsem: dáš náhradu zdejšímu kostelu a chudině a budu spokojen, i když jsi nás planým podezřením do řečí přivedl a násilí se na nás dopustil! Peníz nechť určí sám pan biskup, který nejlépe dovede křivdu mému domu způsobenou vyjádřit pokutovým penízem.“

Reichard ze Salzwedelu se otočil k biskupovi, čekaje na jeho slovo. Když biskup otálel, jsa nerozhodnut, kolik by měl požadovat, vyňal Reichard z opasku měšec a hodil jej na stůl.

„Dostačí vám, pane biskupe, i tobě, Holmýři?!“

Biskup vysypal mince na stůl a počítal; byly tu drobné penízky i velké mince, a biskup jich napočítal na třicet marek.

„Postačí ti to?“ obrátil se biskup na Holmýře. „Ty jsi velkomyslným dárcem kostela a podporovatelem místní chudiny: jsi spokojen?“

„Spokojuji se penízem, kterým se tu pan Salzwedel z násilí vykoupil,“ prohlásil pevným hlasem Holmýř. Reichard přistoupil k němu, a zaplativ útratu, podával ruku Holmýřovi i jeho ženě. Oba jeho biřici se již předtím než došlo k smíru, vytratili z jizby, čekali na pána na ulici. Potom vyšel i Reichard ze Salzwedelu, poklonil se před biskupem, a lid, obdivuje se velkodušnosti Holmýřově, počal se rozcházet, zůstaviv pana Berna v jizbě o samotě.

„Přestál jsi těžké chvíle, milý bratře, ale jen ke cti tobě posloužilo násilí, jehož se v horlivosti na tobě a tvém domě dopustil pan Reichard. Ještě dnes budu o tom mluvit s panem vévodou a zítra z kazatelny oznámím tvůj šlechetný dar. Pochválen buď Pán Ježíš Kristus,“ loučil se na prahu Berno.

Holmýř zasedl ke stolu s ženou a Glavou; do smíchu jim nebylo. Dnešní den rozhodl o jejich životě; získali na vážnosti, zvítězili nad vévodovým chráněncem a zachránili Milibu, jejíž osud byl ráno na vahách. Nic už v cestě nestojí, aby s ní vyplul do Starigradu a odevzdal ji Měčislavovým důvěrníkům. Tam jí už nebezpečí nehrozí, Starigrad je jako býval slovanským městem, kde Němci a Dánové se musí chovat pokojně jako cizinci.

Rozhodli, že Glava pojede s nimi na moře a počká s lodí v malé rybářské vesnici, aby Holmýř mohl Milibu doprovodit do vnitrozemí. Za dva dny se Holmýř vrátí, a pak se vydají na lov a vyberou sítě, které cestou vyhodí.

Ještě téhož večera vyplula z Mlýnského rybníka na řeku nevodem a sádkami až k pažení naplněná lodice s Glavou u plachet a s Holmýřem u zadního kormidla. Plula tiše uprostřed unášivého proudu. Rybáři na Holmýře volali, přáli mu šťastný lov; pod nevodem, na dně člunu se krčila postava námořnickým oblekem oděná. Byla přikryta mrěžou tak, že ji netížila; Glava opřel o lodní žebra prkna, která chránila tělo od těžkých sítí ne zcela oschlých, když příhody dnešního dne způsobily zmatek v celém domě.

Loď míjela opěrné zdi hradu vybíhající daleko od průčelí do říčního koryta, a Holmýř s Glavou se zahleděli na cimbuří; stály tam stráže, dnes již chráněné zděnými stříškami s úzkými střílnami a vyhlídkovými otvory do světových stran. To bylo opatření, které vévoda učinil po útocích na hradní stráže. Stráž volala hlásnou troubou na loď, Holmýř odpověděl. Úsečný povel „dále“ donesl se na hladinu a loď ujížděla mezi zelenými, měkkými břehy. Řeka se kroutila jako had rozlehlou nížinou, kde často nebylo lze rozeznat vodu od souše, mizela v záhybu a otvírala se do širokého jezera, z něhož jenom zkušenému plavci bylo lze se prodrati úzkým kanálem do hlavního ramene, pískem na několika místech tak zaneseného, že se i lodice s malým ponorem musely vyhýbat náplavům a zajíždět do postranních průlivů, jejichž splavnost se dala lehčeji udržovat.

„Konečně, Glavo, můžeme klidně vydechnout z plných plic! Nevím, zda by se nám Měčislav mohl vůbec za to odvděčit. Hlavní věc je, že jedeme už zase ven, na moře, a že jsme vykonali úkol nám svěřený s nejlepším svědomím. Nechápu však, jakých prostředků používali, aby nás zmýlili…“

„Jakých prostředků?“

„Nevíš, že dali po městě rozšířit zprávy, že na voze, který odjel do márnice, číhají lidé Starkatherovi?“

„Vím bezpečně, že Starkather v městě byl, když Miliba stála na pranýři, a že ji dal hlídat svými lidmi; co se dále dělo, nevím.“

Loď se počala mírně houpat na vlnách; příboj se hnal proti říčnímu ústí a vzdouval jeho hladinu. Svěží vítr zadul a opřel se do plachet. Glava hbitě přiskočil a uchopil se rahnového lana a zaklesl je za dřevěný výčnělek pažení.

Loď vyjížděla právě na moře, když se nad obzor vyhoupl měsíční terč. Holmýř odhodil sítě a pomohl zpod prken Milibě, která vypjala pružné tělo do svěžího vzduchu. Námořnické šaty uplatnily půvab mladého těla, jejž vojenka neznala. Měla potřebu protáhnout údy, které se musely krčit v úkrytech a na lodi dva dlouhé dny a noci.

„Kdy dojedeme do Starigradu, Holmýři?“

„Před úsvitem budeme u Gromic, máme příznivý vítr, k polednímu objedeme Fembru a k večeru dorazíme k pobřeží starigradského poloostrova, odkud máme do města nejblíže. Jezdí tudy všechny lodi. A potom už k městu, kam, doufám, dorazíme za noc.“

Miliba se zabořila vlahýma očima do měsíční dálky; moře se vzdouvalo oblými, širokými vlnami, jejich hřebeny se nepřekocovaly a nerozstřikovaly do pěny: znamení pohody, která potrvá celou noc. Loď vyjela každé vlně na vrchol a pak se propadala do hlubokého údolu bez ran a otřesů. Moře kolébalo lodí, jako by chtělo nahradit lidem klid ztracený zlobou a vášní. Z hvězdných výšin se snášel třpytivý, modrý klid stříbrem protkávaný na spící světy neviditelnými závoji. Stříbro měsíční noci sněžilo do utýraných lidských srdcí, dálky se rozvoněly pachem námoří. Oba muži zmlkli u kormidel a Miliba usínala pod hvězdnou oblohou jako šťastné dítě nově nabyté svobody.

Ve starigradských močálech

Borovinou prokmitávaly bílé zdi okrouhlé osady; kde se břeh svažoval, zaleskla se v slunci jezerní hladina. Rybářská ves Hubínov ležela na okraji pověstné Krempiny, obývané lupiči všech národů. Poněvadž ten kraj náležel starigradským Slovanům, pokládali Dánové všechny obyvatele za Slovany, ačkoliv tu žilo víc cizích pirátů než Vagrů a Bodrců.

V hustém lese se ztrácela vesnice s jezerem plavcům z očí. Od břehu, kde leželo několik lodí bokem na písku a sušily se sítě na pokřivených kolících z větví přímořských borovic, táhly se do moře tyče rybářů s poplavky.

„Přistaneme?“

„Mám chuť se postavit na nohy a odpočinout si!“

Rybář se usmál a otočil kormidlo. Loď mířila k břehu mezi koly a třela se kýlem o mělké dno; muž uskočil na záď, aby nadlehčil loď, a štíhlá dívka vyskočila křepce bosýma nohama do vody.

„Za půl dne jsme na místě. Znáš Starigrad?“

„Nebyla jsem nikdy v tom městě, slyšela jsem jen o něm vyprávět. Jak dlouho tam budeme čekat?“

„Až pomine nebezpečí. Budou po nás pást, neměli jsme jiné volby.“

„A kníže…?“

„Snad se již dověděl o tvé záchraně. Pošle deset válečných lodí, které tě dopraví do Stlupu a na jezeře Dolenu tě očekává jeho člun.“

Miliba zatleskala radostí.

„Už abych byla zase doma, u knížete.“

„Nic tě už nebolí?“

„Zaspala jsem to,“ smála se, „kde je Damar?“

„Dávno asi v Orekondě… Jel koňmo napříč Bodrckem a Zvěřínskem ke Strěle a odtud lodí na ránskou Goru.“

Glava stáhl plachtu, vyhodil kotvu s dlouhým železným táhlem a dvěma malými vidlicemi. Miliba odskočila do křoví a Holmýř se obrátil, až zaslechl šplíchnutí vody; hledal starostlivě Milibu ve vodě a mezi rákosím, ale její hlava se vynořila daleko od břehu nad hladinu. Dívka volala, smějíc se jeho strachu; zmizela zas pod vodou a zanedlouho stála před ním v šatech se zmáčeným vlasem. Poskakovala štěstím jako děcko, natřásala hlavou, aby vlas dříve proschl, a vracela se k lodi, Glava jí pomohl na palubu.

„Dobře, že nás nikdo neviděl; jsou tu lidé dobří, ale i mnoho vévodových náhončí a udavačů.“

„Zdálo se mi, jako bych něčí hlavu v křoví zahlédla, která se opět rychle schovala…“

Holmýř se zachmuřil, mlčel a dal Glavovi rozkaz obrátit loď k jihu.

„Starigrad není na severu?“ divila se Miliba.

„Chci zmátnout slídiče – pro všechen případ, nevíme-li, kdo to byl…“ Když ztratili břeh z dohledu, natočili loď k severu; Glava opékal velkou, tlustou rybu, kterou šípem ulovil, a krájel nožem ježky, oblíbenou svou lahůdku. Miliba s chutí pojedla sousto, přikusujíc krajíc žitného chleba; už dávno jí tak nechutnalo.

Zas padala ohromná koule sluneční pod hladinu a po západu zůstala nad obzorem krvavá stopa; loď plula podél břehu, vyhýbajíc se zálivům s kalnou vodou mělčin.

„Starigrad!“ volal Glava, probouzeje Holmýře; Miliba spala, bylo ji třeba déle buditi. Rozhlížela se udiveně kolem sebe, pak vyskočila: „Dostaneme se do bran?“

„Mám heslo, neboj se, Milibo, to je naší věcí.“

Glava zamířil ke kotvišti, proplul mezi loďmi, kam mohl nejdále, a rýpl veslem do člunu, mimo nějž jeli; rozespalý člunař vyskočil, chopil se vesla, přitáhl člun k boku a podal ruku Milibě a Holmýřovi, kteří seskočili do člunu. Glava kynul rukou za odjíždějícími opakuje rozkaz:

„Dva dny, dobrá – a potom navečer!“

„Nevzdaluj se lodi a pozoruj!“

„Rozumím, buď bez starosti!“

Holmýř se vydal s Milibou oděnou mužským šatem k vesnici Malínu, kde najal dvoukolový vůz; plná, ze starého kmene vyřezaná kola byla pobita železnými obručemi a nízké sedadlo uvnitř vyhovovalo mírným nárokům cestujících; ve vsi bylo dost povozníků, kteří ve dne v noci byli připraveni pro kupce a cestující, aby je dovezli do města ve vnitrozemí.

Po půlnoci se vydali na cestu; silný kůň klusal známou cestou přes louky a močály. Jenom otisky kopyt a vyryté koleje označovaly neupravenou a písčitou cestu. Projeli vsí vypálenou Valdemarem před dvěma roky, kam se již obyvatelstvo nevrátilo, a zapadli do hlubokého lesa táhnoucího se až k proslavenému tržišti, které dráždilo dánského krále.

Miliba podřimovala, její průvodce byl na stráži; okolí se hemžilo dánskými zvědy, jichž bylo v každém slovanském městě hojně. Odtud si dávali posílat zprávy i panovníci z Norska, Švédska, Německa a Polska, neboť ceny, za něž se kupovalo zboží ve Starigradě, rozhodovaly v dalekém zázemí. Bylo proto také třeba míti se na pozoru, poněvadž právě světovost tohoto baltského tržiště umožňovala i zločincům najít tu bezpečný útulek.

„Velká zajížďka,“ mluvila šeptem Miliba, procitajíc z dřímoty. „Jak lehce bychom se dostali domů pevninou…“

„Ovšem! Co dělat, když celé Zvěřínsko s okolím je až po Dolensko pod správou Guncelína, Marchrada a jiných vévodových náměstků, kteří po nás pasou jako po zvěři? Ani kdyby cesta Havolany a Stodorany byla bezpečná, nedorazila bys dříve domů!“

„Tak daleko již pronikli vetřelci?“

„Až po Ukru a Dolenici! Měčislav je nyní strážcem našeho východního pomezí.“

„A tedy na něho týž osud čeká?“

„Snad i na něho – nezasáhne-li včas naše Rána!“

„Vypoví válku?“

„Ne! Rána mstí jenom bezpráví, jinak si přeje žít v míru. Bude tam asi právě Dombor. Plaví se do Roeskildy, aby jako vyslanec krále Tetislava nabídl Dánům mír.“

„A ty mě opustíš ve Starigradu?“

„Počkáš v domě Rmutenově, který se o tebe postará.“

Oba rázem zmlkli; z lesa se ozval šustot, přes cestu vyrazilo stádo vysoké zvěře a zmizelo v hustém porostu. Dva lovci s hlavami nad koňskými hřívami sklonění s oštěpy v rukou rozhrnuli větve a mihli se přes rozjetou cestu v protější doubravě.

Měsíční úplněk stál vysoko nad lesním průsekem a ozářil hradby vzdáleného města.

„Zanedlouho jsme na místě,“ řekl Holmýř. „Jezero se úží, na jeho konci leží Starigrad.“

Po levé straně prokmitala měsícem postříbřená plocha Starigradského jezera s močálovým břehem. Stromy řidly, jižní břeh se blížil silnici. Cesta mírně stoupala, unavený kůň šel krokem zbahnělou půdou. Město zmizelo v záhybu; vyjeli z něho podle potoka k mohutné bráně před hradbami. Holmýř zavolal stráž, brána se hlomozně otvírala. Dva těžké řetězy spouštěly dřevěný most, povoz vjel do brány, Holmýř potichu rozmlouval se strážemi. Otevřela se i vnitřní brána s okovanými trámy, Holmýř sestoupil z vozu a vedl vojína úzkou ulicí podél zdi k tržišti, zahnul za stánky prodavačů a zastavil se před dvoupatrovým domem, kde zabušil na vrata.

Čekali, než se v průjezdu ozvaly šouravé kroky čeledína. Slyšeli ho, jak se před vraty váhavě zastavil. Milibin průvodce zaklepal znovu a vyslovil tiše heslo, kterému nerozuměla. Vrata se otevřela, čeledín je vedl do nádvoří k dřevěným schodům chráněným šikmou střechou, otevřel závory a ohlásil příchozí pánu domu. Uplynula opět dlouhá chvíle, než hospodář vyšel a vyzval je, aby vešli dovnitř.

Holmýř se vrátil na dvůr a čeledín ho vyvedl na ulici; jeho poslání bylo skončeno, mohl nasednout na dvoukolku. Mostní trámy zapraskaly, řetězy zařinčely, vůz vyjel do noci a brána zapadla…

Miliba strávila zbytek noci v jizbě vyzdobené po stěnách koberci; usnula tvrdě a spala, když ji dopoledne budili. Rmuten ji provedl městem nesoucím stopy častého zpustošení; polovina domů stála ve zříceninách, ohořelé zdi svědčily o nadlidské námaze obyvatelů hasících poslední požár.

„Dílo biskupa Absalona,“ vysvětloval Rmuten, „spojence vašeho nepřítele Jindřicha. Chystá se prý, jak nám dánští zvědové oznámili, k novému přepadu. Již aby tu byl tvůj průvod a ty na moři!“

I na hradby vystoupili a Miliba žasla nad vyhlídkou po širé krajině. Na severu bylo v mlhavé dálce viděti moře, mlhy se zdvíhaly i nad Starigradským jezerem. Na střechách několika domů pracovali lidé; opravovali krovy zničené střelbou a zápalnými šípy. Holé zdi domů sousedících s hradbami trčely do výše; majitelé se vystěhovali na východ, v přízemí pod probořenými stropy se usadila potulná čeládka, nemající, co by při novém útoku ztratila.

„Před týdnem jsme zahnali saské a holzatské lovce, jimž i vévoda v našich lesích lovit zakázal – a včera již tu byli zase. Honili jsme je, jednoho zabili, můžeme očekávat brzo nový nájezd Jindřichův. Ti hrozní lidé si myslí, že jim patří celý svět, a když jediný Slovan v lesích jejich zabloudí, je bez milosti zabit jako šelma…,“ povzdychl si Rmuten, starosta starigradský, jenž strávil osm let života v Brunšviku jako jistec míru Sasy vždy nově porušovaného.

Oči obou zapadly do hlubokých lesů na jihu, za kterými se černalo německé zlo; jedva že se zacelily rány, zapomněly bědy a hanba porážky, osnovala zavilá srdce mužů novou válku, jako by je bozi kletbou stihli, odsoudivše je k věčnému rušení míru a k vraždám.

„Do jak nehodných rukou se to dostal křesťanský bůh…,“ prohodil k sobě Rmuten; vyslovil, co Miliba nedovedla vyjádřit. „Jací jsou to hlasatelé osvěty – když válkou ničí vždy výsledky strastiplné práce a požehnání míru? Snad dříve ve světě pokoje nebude a lidstvo si neoddychne – dokud nebudou shlazeni z jeho povrchu…“

„Nejsou dětmi boha slunce, ale Čarnoboga, ještě krutějšího a neusmiřitelnějšího, než je náš,“ připojila Miliba.

„Zaplavují svět požáry a smrtí a neustanou, dokud nebudou vyhubeni – a jednou, dřív nebo později, se tak stane ve jménu lidskosti a lásky…,“ řekl věštecky starosta, „ačkoliv i mezi nimi jsou kmeny milující mír, daleko na západě…“

Těžké, olověné mlhy nad polabskými vřesovisky a močály na jižním obzoru dotvrzovaly pravdivost starostových slov. Neproniknutelný závoj ležel nad krajem, kde se zloba v srdcích rodila, kdežto sever se leskl v záři slunce. Tu vysoká klenba modra, jas a svit – tam ponurost kletby a výpary močálů místo svěžího dechu slaných dálek… Jako by jih dýmal požáry a sever oddychoval šťastně na slunečném břehu požehnání.

Starosta sestoupil s Milibou z cimbuří, procházeli ulicemi, kde jí ukazoval a vykládal pamětihodnosti města, ukazoval proslulé obchodní domy, chrámy a opevnění. Na jihu města dlouhý most vedl souběžně s hradbami a náhle se zatáčel přes močál k blízkým lesům.

„Jsme teď lépe proti útoku pojištěni než dřív! Pohleď: po mostě přejde bezpečně jeden člověk za druhým – pod pěchotou a jízdou útočící na hradby se však proboří. Vidíš? Všechny mostní pilíře jsou naříznuty – ať tedy zkusí štěstí ten strašlivý muž z Brunšviku…“

„Co ty koly zde?“

„Po dobytí města dal vévoda na ně přikovat, zmrskat a zmučit dvanáct předních měšťanů.“

„Co mohyla před branou?“

„Tam jsou pohřbeni utopenci z námořní bitvy s kormidly a vraky mořem vyvrženými, mrtvola velitelova byla spálena na hranici z lodi zhotovené a ohněm z téže lodi vzníceným byli pohřbeni kormidelníci, po deseti v jedné lodi, opodál veslaři a námořní vojíni.“

„A rákosí vám roste na hradbách…“

„To jsou šípy obléhajícím vojskem vystřílené, husté jako stvoly rákosu.“

Starosta chtěl ukázat spáleniště, v kterém dal král hromadně upálit šedesát starců, žen a dětí, když na hradbách zavřeštěly rohy stráží. Městem se rozlehl křik. Lidé vybíhali na hradby a na zápraží domů, zděšeně se tážíce, co se stalo. Vojáci vyběhli na cimbuří a rozhlíželi se po kraji. Rmuten a Miliba vystoupili s nimi a pohlédli k jihu.

Černé mračno se zdvihlo nad Vagrií a vzrůstalo od řeky Aidory až sem. Země duněla, šedý prach vyprahlých polí vyrazil do výše a prošlehával temným ovzduším. Bylo to, jako by se hrozná bouře blížila na město. Velitel udílel z polozbořené věže rozkazy, zmatek a hlomoz pobíhajících hučel v ulicích.

Válečné stroje vytahovány zpod ochranných střech a vlečeny k hradbám; pomocné oddíly sestavovaly menší praky uvnitř města; zasadily do křížových opěr ze silných špalků sloup s kruhovým otvorem nahoře, položily napříč páku s vrhacím řemenem na jednom konci a druhým koncem protáhly tyč s dvanácti provazovými pletenci sahajícími k zemi, kde je připoutaly ke kolům zaraženým do země. Prameny lan splývající k zemi jako vlasy a napjaté jako struny stupňovaly pružnost štíhlých praků. Kdekdo snášel ke stroji metací hmoty, kameny, kotle pro síru a smolu, dříví a staré sudy, jimiž se vrhaly na útočníka ohně.

„Dáš mi zbroj? Chci bojovat s vámi proti vévodovi!“

„Již jednou jsi na vlastním těle jeho surovost zakusila – nesmí tě znova zajmout! Tvé místo je na Ukře po boku Měčislavově!“

„Jsem slovanská vojenka, moje místo je všade, kde se bojuje!“

Obyvatelstvo rychle zakopávalo zásoby a domácí nářadí do připravených jam, pobíhalo z místa na místo a vyklízelo město. Brána se otevřela, první zástupy se hnaly k blízkým bažinám, aby se tam ukryly. Rmuten uchopil Milibu za ruku, a svěřiv ji domácí čeledi, nařídil, aby zvlášť o ni pečovala; nezbylo jí než poslechnout. Zahlédl, jak uprostřed jeho čeledi vyšla z města a ztratila se jeho očím v křoví.

Vévodovo vojsko se kvapem blížilo; vpředu se hnala jízda rozvinutou řadou jako bouře. Daleko za ní postupovala pěchota v semknutých řadách. Nepřítel byl ještě na míli vzdálen, když se brána uzavřela a obránci obsadili hradby. Od východu se zdvíhal jiný mrak; postupoval volněji, nebylo pochybnosti, že vévoda chce město sevřít a odříznout od moře. Bylo nutno obsadit hradby, kde se čekal hlavní útok, a namířiti samostříly dvěma směry.

Kdesi na jihu vystupoval na obzoru černý dým; ukazoval cestu zkázy, kterou se Jindřich ubíral. Jízda zvolnila běh, rozestoupila se a učinila místo pěchotě, která musela obcházet velkým obloukem močál. Houfy od moře táhnoucí dorazily dříve na předpolí, kde se počaly zakopávat. Rmuten stojící po boku velitelově zahlédl mezi zásobovacími vozy dvoukolku:

„Zulistře – není to Miliduch, povozník z Malína?“

„Jest! Týž, který sem včera v noci dopravil kupce s vojínem!“

Na kozlíku seděl vozka se spoutanýma nohama a řídil koně; držel bič sevřenými koleny, skloněná hlava se kývala ze strany na stranu, svědčíc o únavě nebo prožité trýzni.

„Vidíš? Co je to ve voze?“ vybuchl Rmuten, ukazuje rukou na člověka svázaného do uzlíku, který ležel jako těžký pytel na boku.

„To je Holmýř!“ vykřikl zoufale, sám si odpovídaje. „Bože, tedy přec ho chytili a je veta po něm! Byl již často podezírán v Lubici z piklů proti vévodovi, teď ho usvědčí!“

Samostříly a vrhací stroje zahájily palbu z hradeb i z města na nepřítele. Vévoda nařídil, aby vůz s Holmýřem vystavili střelám; chtěl chránit vojsko a dokázat Starigradskými jeho vinu; budou-li se vyhýbat ostřelování jeho stanoviště, je usvědčen! Proto také vůz byl smýkán z místa na místo podle toho, kam střely nejvíc dopadaly. Jakmile se však saský zbrojnoš přiblížil k vozu, aby s ním popojel, byl zasypán deštěm šípů a jeho kulatý štít byl poset střelami trčícími z jeho povrchu jako štětiny ježka. Nestačil uhýbat metaným kamenům a dal se na útěk.

Velitel posádky udělil rozkazy, aby se tak dělo po každé, když se někdo k vozu přiblíží; tím dosáhl toho, že Miliduchův vůz stál na jednom místě a stroje mohly ostřelovati nepřítele bez obavy, že ublíží svým. Ke koni se přiblížili dva nejodvážnější vojíni, krytí štíty, koně odvázali a odvedli do ležení, kolem vozu se pak postavilo šest zbrojnošů, kteří mohli střílet bez jakékoliv ochrany. Proto Guncelín, řídící útok na město, nařídil, aby sem přistavili stroje na vrhání smolných věnců a zápalných víchů.

Rozvědka, která se vrátila z objížďky, hlásila, že našla most, kterého lze použít k útoku, a přivedla zajatce; byl spoután na rukou přivázaných k sedlům dvou jezdců, mezi nimiž musel běžeti. Dopravili ho ke Guncelínovi a vyslýchali ho za pomoci tlumočníka. Guncelín stál před ním zamračen a švihal bičíkem do vzduchu.

„Odkud jsi?“

„Ze Starigradu.“

„Jak četná posádka hájí město?“

„Nevím, na pět set jich může být.“

„Máš rodinu? Ženu, děti?“

„Mám…“

„Kde jsou?“

„Uprchly před několika dny, jakmile jsme se dozvěděli, že hrozí nebezpečí…“

„Kdo vám prozradil, že se blíží vojsko pana vévody?“

„Jeden kupec z Lubice.“

„Kde je tvoje rodina?“

Zajatec máchl rukou daleko za sebe: „Tam, kam se obyčejně uchylují všichni před vámi…“

„Kam?“ zařval německy Guncelín a pozdvihl pěst.

Zajatec se schoulil, očekávaje ránu. Máchl zase jenom bezradně rukou a třásl se.

„Kam?“ řval Guncelín s rozšklebenou tváří, budě odpor a hrůzu; rozpřáhl se, bičík zasvištěl vzduchem a mlaskl na nahém těle zajatce, který se zhroutil k zemi a spínal ruce k veliteli s rozryvným nářkem.

„Budeš mluvit, šelmo, slovanský pse?“

„Nejsem Slovan…,“ mumlal muž, jektaje zuby.

„Kdo jsi tedy?“

„Otec byl Vltic, matka Dánka, dánsky mě mluvit naučila…“

„Mluv, chceš-li život zachránit, kam se uteklo obyvatelstvo a kde jsou ukryty jeho zásoby?“

„Přišel jsem do města teprve předevčírem – a to již byli všichni pryč,“ lhal, kleče před vévodovým zástupcem.

„Běda ti, jestliže lžeš!“

Guncelín procházel dlouhým a těžkým krokem kolem zajatce; zastavil se nad ním, chtěje cosi říci, ale blesk mu zasršel pojednou z očí; přistoupil k tlumočníkovi, šeptem s ním hovořil a obrátil se k zajatci: „Jak se jmenuješ?“

„Raben.“

„Kolik dětí máš?“

„Pět, z toho tři syny…“

„Malé?“

„Pacholátka…“

„Chceš je zachránit?“

Zajatec upřel oči na tlumočníka a na Guncelína, usmál se šťastně, ale jeho tvář se opět potáhla bolestí.

„Chceš je zachránit?“

„Jak bych nechtěl…?“

„Chceš? Mluv!“

„Chci…,“ řekl šeptem a svěsil hlavu v předtuše, co Guncelín bude po něm žádati.

„Můžeš je všechny zachránit, i bratry a sestru, rodiče a přítele…“

Zajatec zdvihl hlavu a zkřížil ruce na prsou.

„Všechny zachránit?“ ptal se, jako by nemohl uvěřit.

„Všechny!“ opakoval Guncelín a pokynul strážím. Vzdálily se a zanedlouho se vrátily vedouce pět dětí, mladého muže a uplakanou ženu. Zajatec vykřikl a vrhl se jim vstříc, zbrojnoš mu zastoupil cestu.

„Lhal jsi! Našli jsme je dříve než tebe. Zachráníš je před mučením a smrtí na stromech, prozradíš-li, kde se skrylo obyvatelstvo a jedna vojenice, která uprchla z vévodského pranýře a kterou jsme stopovali až sem. Chceš?“

Zajatec se rozhlédl zaslzeným zrakem po své rodině; děti hořekovaly v hrůze před drsnými muži války, žena stírala z tváří slzy. Muž se zadíval ustrašeně do divokého zraku Guncelínova a řekl tupě: „Chci!“

„Vykoupíš tedy svobodu a život lidí tobě nejdražších zradou spoluobyvatelů, zatěžko ti to nepřijde, tvrdíš-li, že tu nejsi domovem…,“ posmíval se Guncelín.

„Vykoupím! Učiním vše, co si budeš přát…“

„Povedeš naše vojíny na místo úkrytu, obklíčíme je a zmocníme se rázem všech.“

„Povedu… Ale lodic bude k tomu potřebí, a těch tu není…“

„Proč?“

Zajatec váhal; když se však Guncelín rozkřikl a velel strážím, aby jeho rodinu odvedly do ležení ke kolům, vrhl se mu k nohám a sliboval, úpěnlivě naříkaje, že učiní podle rozkazu; viděl ženu, spínala k němu ruce.

„Můj bratr by mohl vést ty, kteří po lodích poplují,“ drkotal zuby a mluvil přerývaně, „já povedu pěší, aby nám nikdo neunikl. Jsou tu dva močály, jeden od druhého přehradou oddělený, kam se nedostaneš bez průvodu a kde bys polovinu vojska ztratil… Jen jeden je splavný pro menší lodice… Propusť dříve tyhle… na svobodu!“

Guncelín věděl, že by více nezískal, že jen náhoda mu do cesty přivedla celou rodinu chuďasa a že se uvolil poslechnout s napětím posledních sil. Věděl, že by se ze zoufalství i vraždy dopustil, proto nařídil, aby zajatcovu rodinu vyvedli za poslední šiky vojsk a na svobodu bez prodlení pustili.

Muž se loučil zaslzenýma očima s rodinou bez jediného slova. Pohlížel na Guncelína mrtvě jako bez duše, a chystal se ihned vyjít s vojskem, jako by se obával, že by později k tomu sil již neměl.

„Půjdeme?“ zeptal se rázně a čekal. Jeho bratr byl vyveden houfem zbrojnošů k západním hradbám a k mostu, kde byly na dně močálu ukryty potopené lodi.

Obležená posádka se hrnula valem po cimbuří k místu, kam zajatec vedl Sasy, a počala je zasypávat deštěm střel a kamení; poněvadž je vedl podél hradeb, poskytovali střelcům snadný cíl; dva zbrojnoši se váleli po zemi s rozbitými hlavami. Zdálo se, jako by vůdce byl smluven s rodáky, proto se na něho obořili a vytýkali mu zradu.

Guncelín poslal za tlupou posilu s rozkazem, aby se co nejdříve dostali na most a tamodtud na hradby; i ta byla zahrnuta přívalem kamení. Postupovala k městu, kryjíc se štíty a jsouc podporována lukostřelci. Vstoupili na most a hnali se k hradbám. Mostní břevna zapraskla, kus po kuse se kácel do močálu. Zbrojnoši se zachycovali opěr a padali po pás do mělké vody. Posádka seskakovala z cimbuří a dorážela na ně z pilířů; rozvinul se zápas, v němž byli obránci ve výhodě. Zraňovali zbrojnoše ve vodě, bodali je kopími skrze mostní podlahu, vrhali se na ně do močálu a zápasili s nimi pěstmi.

Nové posily zahnaly obránce zpět na hradby a zbrojnoši vytahovali ze dna lodi; museli je zdvíhati ohromnou silou nad hladinu a vylévat z nich vodu, obracet a dopravovat je stranou, kde již nebyli tak vysazeni střelbě. Lehkooděnci přetahovali čluny pod mostem k vojsku, užívajíce místo vesel rukou a kopí. Avšak močál zarostl trávou a bahnem; bylo třeba držet se úzké splavné dráhy za vůdcem a loď za lodí pouštět na jezero. I tu se našlo mnoho člunů do bahna zabořených, a tak se pomalu sbíralo malé loďstvo, které mělo napadnout obyvatelstvo ukryté v rákosí a vodě.

Raben vedl jezdce kolem jezera; zmýlil se, počali zapadat do bahna, ale Raben ujišťoval, že se jinak k nim nedostanou. Když jim voda sahala po prsa, počali jezdci seskakovat z koní; odkládali zbraně na sedla a držíce koně za hřívy snažili se přebrodit na mělčinu. Zarostlý močál pohlcoval i těžké šlépěje jezdců a špinavé kaly se nad nimi uzavíraly, kvasily a vypouštěly velké vzduchové bubliny.

Guncelín nařídil zbrojnoši, aby hodil Rabenovi oprátku na krk: na výstrahu, kdyby zamýšlel snad zradu. Několik jezdců se rozjelo po kraji a vracelo se s velkým stádem krav a koní, které hnali před sebou do tábora a které dal Guncelín rozdělovat vojínům. V těch místech byl močál dosti hluboký; vůdce se zastavil a úzkostlivě se ohlédl po vojínu, který žertem prohodil, že by si Raben za svou zradu smrt zasloužil. Zbrojnoši se smáli jeho úzkosti; ten však v obavě, že mu hrozí smrt, shýbl se nad vodou, jako by její hloubku a čistotu zkoušel, napjal tělo, rozpažil ruce a vskočil střemhlav do hlubiny.

Zmizel jim pod hladinou a dlouho nevyplouval na povrch. Zdálo se, že zahynul, když se daleko od nich uprostřed bažiny objevila jeho hlava nad vodou. Viděli, jak rukama ve vzduchu horečně pracuje. Udržoval se nad hladinou krátkými rozmachy a přitom se snažil rozmotat provaz stažený kolem krku. Navíjel ho na levou paži, vyprostil krk z oprátky a ponořil se zas pod vodu; to již dva vojíni za ním vystřelili šípy, které zapadly do vody, kde se objevil, ale Raben se neukázal.

Guncelín počkal, až z bahna vytažené lodice dopluly, a rozkázal, kterým směrem mají plout a zahájit útok; sám v čele jízdy objížděl bažinu vodou i po suchu, drže se cíle naznačeného Rabenem. Menší díl jízdy obkličoval močál od východu; prohledával břeh keř za keřem, zastavuje se chvílemi, kdyby se co podezřelého ukázalo. Věděli, že se Slované i pod vodu potápějí a dlouho v ní vydrží, čímž se jim často podaří oklamat netrpělivého nepřítele. Proto se saské vojsko zdržovalo dnes déle v každém zákoutí, aby přistihlo člověka, který by snad náhodou dříve hlavu vynořil.

Tak uplynul celý den marným hledáním ukrytého nepřítele, který snad právě tu, kde stáli, se jim posmíval ze zákeří. Guncelín rozkázal se tu utábořit; jezdci i pěchota se rozložili kolem močálu na břehu několik kroků od sebe v pravidelných mezerách, aby jim nikdo neproklouzl. Rozdělali ohně a poráželi kusy uloupeného dobytka k jídlu; po večeři ulehli k spánku a stráže bděly u každé skupiny s kopím v ruce. Za úsvitu sehnali koně z pastvy, a osedlavše je, dali se znovu do hledání.

Z druhého konce bařiny se ozval pokřik; Guncelín se hnal cvalem k místu, odkud zaslechli hluk, a viděl vojíny stojící nad čímsi ve vodě.

„To je Raben!“

Poznali ho okamžitě; jeho ruka svírala klubko silného motouzu, tělo bylo promodralé, tváře zračily hrůzu posledních okamžiků před smrtí. Pěsti byly zaťaty tak, že se nehty zaryly do kůže, obličej byl ohlodán rybami a vodní zvěří. Byl bez oděvu, který si podle všeho ve vodě z těla stáhl, aby se mu lehčeji plovalo. Hluboké jizvy na rameni svědčily o tom, že mrtvé tělo vytáhla dravá zvěř na břeh a stáhla se do lesa, když jí blížící se vojsko překazilo hostinu. Stáli nad ním s posupným smíchem. Zavalitý zbrojnoš odkopl tělo zpět do močálu.

Zbrojnoši stojící opodál lehli si na zem, aby lépe mohli pozorovat vodu; spatřili, že se nedaleko od nich tvoří velké bubliny a čeří voda. Píchali kopími do vody a zdvihli pokřik; nahmatali jimi měkkou hmotu, která podle všeho byla lidským tělem. Dva z nich se ponořili do jezera a rukama táhli k břehu těžký předmět. Přiběhli i jiní, aby jim pomohli, a když břemeno dopravili do rákosí, viděli, že je to čtvrt poraženého dobytčete, které Slované před nepřítelem chtěli zachránit. Vojíni se svlékali ze zbrojí a vrhali se do vody, odkud vynášeli kusy ukrytých zásob.

Dva jezdci nahmatali pod vodou vědro medoviny a kbelík rybího tuku, jiní vynášeli na zem domácí nářadí a nástroje; nebylo pochyby, že ani obyvatelstvo nebude daleko ukryto v rákosí. Plavci se jali plovat a rozprchli se do všech zátočin a zálivů; pokřikem upozorňovali na nová naleziště. Přitáhli i kádě s plačícími dětmi – neklamný důkaz, že jsou na místě.

„Pozor! Pozor! Utíkají!“

Ohlušující řev se rozlehl bažinou; na sta těl se vynořilo nad rákosím za vojíny a dalo se do běhu. Do půl těla vysvlečení vojíni jali se je stíhati bez zbraně, neměli, kdy je zdvihnout. Jezdci bez brnění a košil nasedali na koně bez sedel a hnali se za prchajícími obyvateli. Křik, povzbuzování, nářek, dusot koní a pláč dětí se rozlehl krajinou. Guncelín se rozehnal za vojíny, aby se jim lid nerozprchl. Křičel na ně, kde je mají sevřít, nadbíhal prchajícím, mával mečem nad hlavou, soptěl hněvem, vida že ho nikdo neposlouchá, až ztratil vládu nad splašeným koněm. Kůň se řítil přes všechny překážky, zapadal do bahna, pokoušel se z něho naráz vyskočit, převalil se ve vodě a strhl pod sebe velitele, který zuřil, když se mu podařilo dostat se zpod koně na břeh. Byl zmáčen, zablácen, a jeho kůň se ztrácel v daleku mezi prchajícími Slovany.

Viděl, jak se pronásledovaný lid rozděluje a každý prchá jiným směrem, aby znemožnil stíhání; otočil se po městě a zahlédl jako bleskem otevřenou bránu; zbrojenci z ní vybíhali a chystali se napadnout ležení. Dvoukolka s Miliduchem a Holmýřem byla již opatřena koněm, oba zajatci zbaveni pout, bič se mihl vzduchem a vůz se dal do pohybu…

Guncelín přestal oklepávat kusy bahna se šatu a škorní, dal se do běhu, aby neztratil zisk tolikeré námahy. Byl u cíle, vítězství bylo již na dosah dlaně, a pojednou měl být lstí o všechno připraven. Kopl do vojína ležícího v rákosí a usrkujícího medovinu ze sudu vytaženého z vody, křičel, až mu žíly na spáncích nabíhaly, rudl v obličeji, klopýtal, vstával znova a stanul před močálem, který ho dělil od vojska a města.

Dvoukolka mizela v oblacích prachu pronásledována zpovzdáli jezdci; rozprchlý lid zapadl do lesa, kam se za ním hnali promočení zbrojnoši. Jenom jeden hlouček bojoval v rákosí; dorážel na vojína máchajícího kolem sebe mečem, řádícím v řadě útočníků. Jeho zbrojnoši neměli kdy, aby odskočili pro zbraně, padali přes sebe. Chtěli vojína srazit k zemi, útočili na něho zezadu a snažili se mu vyrvat z ruky dlouhý meč.

Guncelín zaklel; jediný zajatec – a ještě pochybný! pomyslil si v duchu a rozběhl se k vojínům. Dorazil k nim ve chvíli, když se jim podařilo vojína odzbrojit a povalit na zem; cloumali jím, rvali mu šat z těla v divokém zápase, až rána pěstí do hlavy ukončila zoufalý a nerovný boj.

„To je Kampfmaid!“ vykřikl jezdec, stoje nad obnaženým poprsím mladé ženy.

„To je ta, co uprchla z lubeckého pranýře!“ křičel druhý a skákal radostí nad omráčenou bojovnicí.

Guncelín rozdělil hlouček a přiskočil k vojence; ležela na zemi, krvácela z hlubokých ran na skráni a prsou a měla zavřené oči.

„Milivoj!“ vykřikl Guncelín radostí; sklonil se nad dívkou a prohlížel si její tělo.

„I krásné mladíky dobíjet je nečestno, natož krásnou a statečnou ženu!“ zvolal okouzlen její krásou. Oči se mu leskly, zapomněl na neúspěch a hněv. Chtěl jí setřít krev z tváře, hledal kus čistého plátna, ale jeho šat i rubáš byl pomazán bahnem. Zavolal na dva vojíny ze člunu, dal ji opatrně snést do loďky, a usednuv k ní, nařídil, aby zajeli k protějšímu břehu.

Vojáci veslovali, ale člun se sotva hýbal z místa. Guncelín stíral vodou krev řinoucí se z jejích ran.

„Tu musíme dobře ošetřovat – pomůže nám otevřít mnohou nedobytnou pevnost bez prolití krůpěje krve,“ usmál se mluvě více pro sebe.

Díval se se zálibou na její husté, černé kadeře, tak neobvyklé u slovanských žen, rukama jí po hrudi lačně přejel a halenou ji pokryl. Nebylo tedy všechno ztraceno, když se jim zdařil tak nečekaný lov, vévoda Jindřich všechno promine, když mu ji přivede!

Zatím se starigradská posádka vrátila do brány a zavřela ji; jezdci a brunšvická pěchota se trousili volně od lesa, přivádějíce dvacet starců, žen a dětí. Guncelín si dal očistit šat a zbroj a nařídil vojínům, aby ho i v tom následovali; bylo by potupou vévodského vojska bojovat v nečisté zbroji. Když byli hotovi, nařídil trubačům, aby předstoupili před hradby a vyžádali si rozhovor s náčelníkem. Sestavil zajatce do řady a postavil před nimi nosítka, na která dal dopravit raněnou Milibu.

Na cimbuří se ozval hlas polnice, vojáci stáli bez pohnutí, ustupujíce před dvěma muži, kteří postoupili kupředu. Tlumočník vykročil před trubače a praporečníka a volal:

„Jménem nejjasnějšího pana vévody zastavuje jeho náměstek pan Guncelín boj a žádá velitele, aby sešel z hradeb k rozmluvě. Zástava knížete Měčislava je v naší moci!“

Viděli, jak se oba mužové chvíli radí; potom vojíni spustili žebřík a velitel se starostou Rmutenem, jsouce doprovázeni zbrojnoši a trubačem, sešli z cimbuří a blížili se pomalým krokem vyjednavačů k táboru.

Guncelínovi zbrojnoši vzdali příchozím čest zbraní, Guncelín jim vyšel v ústrety a vedl je k nosítkům a zajatcům.

„Znáte tuto ženu?“

Rmuten se sklonil nad nosítky: „Znám.“

„Je to Miliba, vojenice knížecí. Je naší zástavou a její život závisí na vašem rozhodnutí.“

„Co žádáš za ni?“

„Tu nevydám! Ušetřím však jejího života – vzdáte-li se!“

Rmuten vyměnil dlouhý pohled s velitelem; ten kývl na souhlas.

„Je živa?“

„Dýchá! Ošetříme ji, jak se na knížecího štítonoše sluší. Žádám však sto liber výpalného, zbraně a znak vévodský na bránu!“

„Sto liber?“ žasl velitel.

„V městě třikrát za dva roky vámi vypáleném nelze žádat od chudiny tak velké výkupné. Ukořistili jste obyvatelům poslední stádo v ceně čtyřiceti liber. Nespokojíte se s tím?“

Guncelín se zachmuřil; vyjednavač mluvil pravdu, ale bez zlata se domů vrátit nemůže, když mu vévoda slíbil místo zadrženého žoldu všechnu kořist. Zavrtěl hlavou a chystal se odejít do ležení.

„Dáme deset liber zlata – poslední peníz města chudých lidí. Chceš-li víc – nemáme! Můžeš odtáhnout i se zástavou Měčislavovou nebo pokračovat v boji – podle vůle!“

Guncelín váhal; rozhodnost, s jakou mluvil Rmuten, a vážný výraz jeho tváře svědčily o pravdivosti jeho slov.

„Dej dvacet liber a přijmi vévodu; vrátíme ti zajatce a Milibě nebude vlas na hlavě zkřiven.“

„Dali bychom, kdyby byly peníze; posledních deset liber ti nabízím naposled.“

„Budiž tedy! Do hodiny deset liber; posádka sestoupí a před nosítky složí zbraně. Ty pak,“ obrátil se k veliteli, „umístíš se mnou vévodský znak na hradby u brány!“

„Přijímáme!“

Guncelín podal ruku Rmutenovi a veliteli. Rohy a polnice zavřeštěly z tábora a hradeb skoro současně, velitel se vrátil na cimbuří. Jeden zbrojnoš po druhém slézal po žebříku a skládali na hromadu řemeny, štíty, kopí, meče, oštěpy, toulce, sekery, přilbice a pancíře; otevřenou branou táhli do ležení metací stroje a válečné hmoty; jenom kameny směli podržet, tak vzácné v písčinách a tak obtížné při dopravě.

Rmuten přinesl měšec s výkupným, udeřil každým penízem o položený štít a pozval náměstka, aby se jménem vévodovým ujal města. Guncelín se vyšplhal po žebříku na hradby a nad branou vetkl kovový praporec Jindřichův. Zajatci se dali na pochod k městu, vešli tam s hlavami smutně sklopenými. Guncelín prošel hlavní ulicí na tržiště, a máchaje mečem do čtyř světových stran, prohlásil Starigrad za město vévodovo. Vrátil se doprovázen zástupci města do tábora, nařídil pohotovost a slíbil veliteli, že do západu slunce od města v pokoji odtáhne a nikomu cestou neublíží, jak se sluší nakládat s poddanými pana vévody Jindřicha Saského Lva.

Na hradbách zůstaly obvyklé stráže, přecházely klidným krokem od střílny k věži a zastavovaly se nad branou s lesknoucí se korouhví. Nosítka byla již odnesena do tábora a naložena na pícovní vůz; když se potom začal soumrak snášet nad utichlým krajem a z bahnisk se ozval večerní žabí skřehot, zaječely polnice; Guncelín táhl se seřazenými šiky pod vlajícími korouhvemi na jih…

Poslední setkání

Krásná tvář Milibina zůstala už navždy zbrázděna jizvami nad pravým okem a ústy; ani vévodovi ranhojiči jí nedovedli vrátit bývalý půvab; snad také proto zmizel úsměv z jejích rtů, které se dovedly vždy dětsky smát. Týden na vévodově dvoře v Lubici jí připomínal události minulého měsíce, kdy byla poprvé zajata, vržena do žaláře a z něho vyvlečena na pranýř.

Dnes ji nečekalo příkoří; léčili ji v malé komnatě, kde byly kdysi vychovávány Jindřichovy děti, a když po návratu do Lubice nabyla vědomí, rozhlížela se udiveně kolem sebe. Ještě nikdy nedlela v tak přepychové jizbě. Okna vyložená barevnými skly uzavírali jí večer dvojitými okenicemi, nad ložem o čtyřech točitých sloupech zatahovali drahocenné koberce a přinášeli jí do vězení přeplněného nádherou, a přece vévodsky chladného jídla předkládaná samému vévodovi.

Přemýšlela tolik v své osamělosti, až se jí hlava mohla z toho rozskočit; nevěděla, co s ní zamýšlejí, tušila nebezpečí a krutou hru, v které nešlo pouze o její život. Nikdo se před ní o ničem slovem nezmínil, na její otázky odpovídali vyhýbavě s úsměvem, sloužící ji obsluhovali s pohrdavou ochotou a povýšeností lokajům vrozenou. Když směla opustit lože a volně se procházet ložnicí a přiléhajícími místnostmi, marně se pokoušela nepozorovaně vyjít na pavlán a do nádvorního loubí. U každých dveří zamčených na zámky dovezené odkudsi z Anglie, jejichž složitost ji udivovala, stály stráže pozorující každý její krok; vyhlédla-li z okna, dívaly se na ni z parkánů číhající oči obrněnců.

Nevěděla, jak dlouho ležela v horečkách v bezvědomí, jakmile však procitla ze mdlob, dělala si potají na dřevěném portálu bohatě vyřezávaných dveří čárky a počítala dny trávené v Lubici. Bylo jich už osm, a stále nepřicházelo žádné vysvětlení. Vévoda Jindřich ji jen jednou navštívil po vyléčení v komnatě – nezapomene nikdy na jeho upřený, soustředěný pohled. Nemluvil, nic se nevyptával, stál před ní těžce jako osud a měřil ji svýma neproniknutelnýma očima.

Cizí, nepřátelský svět se zdál v osobnosti tohoto krutého muže ztělesněn; u žádného člověka ze všech těch, s nimiž se za mladého života setkala, netvořily lidské oči takovou překážku mezi hledícím a prohlíženým. Takové oči měly nebo mohly mít jen neživé předměty. Bůhvíco se za nimi v propastech této bytosti odehrávalo… Stála proti němu mlčky, zarytě očekávajíc lidské slovo, a z toho člověka čišel mráz sněhových propastí. Byla to hmota lidskému tělu podobná, vytvořená z kamene. Byla to socha nadaná schopnostmi pohybu, ale ty oči! Ty oči! Dva hluboké otvory v zapomenuté, staleté mohyle, jimiž probleskoval děs záhrobí zmijími jazyky… Šedězelené, kruté oči!

Ani tohoto muže, který rozhodoval o budoucnosti Slovanstva pro dlouhá staletí, se na nic nezeptala; bála se přesvědčit, že jeho hlas také nepatří člověku. Snad by z jeho úst slyšela hukot těžké bouře nebo chechtot ďábla, o kterém jí za mlada vypravovaly stařeny na přástkách nebo když rodiny očekávaly návrat mužů z lovu. Ani rty s hlubokými vráskami kolem ústních koutků nepohnul věčně zachmuřený a nespokojený muž tvrdého srdce plného záludů. Kamenná síla a zloba, která se stala vinou a trestem, úžasná vůle zvládnout a zdrtit svět, moc lidem téměř nedostupná, tajuplnost prostředků, kterých v nejbližší chvíli použije proti člověku, jemuž přísahal spojeneckou věrnost, tvořily ďábelský kadlub, v němž se rodila a utvářela jeho duše…

Pamatuje se zřetelně, bylo to dne označeného třetím vrubem na veřejích: vstoupil do komnaty bez pozdravu a po půl hodině právě tak z ní odešel; nezapomene do smrti na chvíle hrůzy tehdy prožité; to nebylo silné mužství, předmět obdivu a úcty žen, to bylo mužství vybičované do nepříčetné surovosti; dráp šelmy se zatíná do své oběti jen z hladu, ale dráp tohoto muže neznal rozdílu mezi hladem a nasyceností. Husté obočí se u jiných mužů stahovalo při výbuchu vášně a hněvu, u tohoto člověka bylo vždy staženo; naplňoval své okolí jako širé, nekonečné slovanské nížiny děsem vycházejícím z týchž duševních pochodů a nepochopitelných příčin.

Jak musela právě tu vzpomínat na krásného, lidsky ušlechtilého a dětsky měkkého knížete Měčislava dolenského, který šířil kolem sebe jas a úsměvy. Jaký to rozdíl mezi knížaty u Slovanů a Němců! Měčislav si podroboval velkomyslností a dobrotou, Jindřich usmrcujícím děsem, a přece i Měčislav byl válečníkem, a jak statečným! Jak odporná musí být láska tohoto krutého člověka k ženám, ona jim nezávidí!

A co s ní vlastně vévoda zamýšlí? Lstí se zmocnit úhlavního nepřítele, knížete Měčislava? Zabrání tomu všemi silami! Knížeti se nesmí stát žádné příkoří! Žádné nebezpečí nesmí ohrozit posledního chrabrého strážce východního pomezí, nejzazšího útulku Slovanstva vyhnaného ze Zálabí a moře.

Dříve pranýř a teď komnaty princezen, pobyt na hradě, úzkostlivé ošetřování v nemoci, jídla předkládaná vévodovi – čím více pozornosti a péče, tím hroznější úklad lze očekávat od tohoto muže! Již se zdálo, že se vévoda vypraví do války a – zase změnil plán; je podezřelé, že trubači co den ohlašují rohy příjezd cizích poselstev a hostí; stálé pochodování vojenských oddílů a dusot den ze dne přibývajících jezdců dokazuje horlivé přípravy. Přesto, že je zcela odloučena od světa, doléhá až sem ozvěna zrychleného života v Lubici.

Kdyby alespoň mohla knížete varovat! Nikdo nesmí k ní přijít a Holmýř zahynul – jediný člověk, který by se do hradu dostal bez nebezpečí. Viděla ho svázaného na témž voze, v němž dojela do Starigradu. Dnes by jí ani Kalica pomoci nemohla… Vše ztraceno…!

Jednoho dne, kdy na veřejích portálu byly vyryty tři řádky po pěti vrubech, duněly lubické ulice pod těžkými kroky pochodujícího vojska. Po nádvoří, ochozech a schodech pobíhaly stráže, lidé hlomozili, udíleli rozkazy, rohy hučely a vířily malé arabské bubny přivezené vévodovi darem z Palestiny, podle jejichž zvuků táhla osobní jízda Jindřichova. Z ulic se ozýval jásot lidu pozdravujícího saské a holzatské pluky; znala ten pokřik, lišil se od toho, kterým vítali Valdemara nebo cizí poselstva.

Potom utichly ulice i vévodský dvůr; město usnulo; odešel i vévoda? Snad vypravil vojsko pod Guncelínem nebo Marchradem a zůstal na hradě; Miliba nedokončila trýznivé dohady, když se rozletěly dvéře a vešli dva sloužící a přinášeli jí válečnou výzbroj. Vyzvali ji, aby se rychle připravila, a čekali za dveřmi.

Brala do rukou brnění, část po části a zkoušela je, přikládajíc je na ramena, nohy, prsa a boky, ale železné pláty a spojky se na její tělo nehodily; byla to nevýhoda rytířské doby, nepoddajnost pancířů vyžadovala pro každé tělo brnění jemu přizpůsobené. Chtěla zavolat sluhy a vrátit jim výzbroj, neučinila to. Řekne jim to, až sami přijdou; co na tom, že vévoda čeká! Proč jí nedali její brnění!

Po delší době vešli sloužící do komnaty a byli překvapeni, vidouce ji stát neoděnou brněním. Vzala náloketník a přiložila jej se smíchem k lokti; dílce k ohýbání lokte sloužící odstávaly od paže a přesahovaly délkou její ruku. Sluhové odnesli proto brnění a vrátili se po delším čase s jejím pancířem, který asi měl vévoda již uložen ve zbrojnici válečných kořistí. Vybídli ji, aby si pospíšila – vévoda čeká! Netrvalo to dlouho, a dříve než se odvážili vejíti, vyšla na chodbu.

Miliba byla rázem jako vyměněna; její zbroj jí vrátila život. Nezáleželo na tom, co přijde. Jen když se už dostane ven z tohoto ponurého hradu na svobodu; může zas dýchat svěží vzduch, napřímit tělo a očima utkvívat na jiných předmětech než na nábytku šerých síní hradu. Však se jí už naskytne příležitost k útěku…

Vyvedli ji do nádvoří a pomohli jí nasednout na koně; nedali jí meč, kopí, štít ani sekeru, držela jen uzdu těžkého koně; to snad asi proto, aby jim nemohla utéci. Šest jezdců ji obklopilo s krátkými kopími a s toulci šípů přes rameno, každý měl na paži ovinuté laso připevněné k sedlovému výčnělku. Rozuměla dobře vévodovu opatření; kdyby se pokusila o útěk, měli ji chytat lasy a pak, hrůzo, usmýkat ji chycenou přes kaluže, keře a kameny, jak to často viděla u zajatců, jimž se pokus o útěk nezdařil…

Ani to vědomí ji nezhroutilo; dodalo jí naopak zmužilosti k zápasu; byla šťastna, že je opět v sedle i za těchto poměrů, které jí znemožňovaly záchranu; vždyť jí už nešlo o ni samu, šlo o něco neskonale dražšího – o knížete a o osud jeho vlasti.

Stráže rázem zkameněly; po úzkém schodišti podél nádvorního zdiva sestupoval vévoda Jindřich se svou družinou, oděný v lesklé brnění s přilbou s vysokým chocholem na vrcholku. Kráčel zvolna těžkým krokem, jak mu brnění dovolovalo, zvoně dlouhými ostruhami o kamenné schody a dlažbu. Dvě pážata přiskočila a pomáhala mu nasednout na ryzáka. Vyhoupl se do sedla, rozhlédl se po dvoře, jezdcích a loubí a zdvihl ruku k rozkazu; přes pažení ochozu se vyklonilo tělo ženy s obnaženými rameny, sametovou šněrovačkou s hlubokým výstřihem, a dlouhé bílé rukávy splývaly zvonovitě k bokům. Čelo zdobila zlatá korunková čelenka, zpod níž visel průsvitný závoj spadající do týla.

Tak to je druhá manželka saského vévody přivezená do Lubice lodí anglického krále – pomyslila si Miliba, pozorujíc se zájmem sněhově bledou její tvář s vyhaslýma očima. Stála nehnutě, a když se její ruka zdvihla k pozdravu na rozloučenou, byl to obřadný pohyb jakémukoliv citu vzdálený. Zaměnila rušný život na otcovském královském hradě v Anglii za klášterní uzavřenost v Lubici, proto její pohyby zledověly a projevovaly tíhu únavy. Pokynula choti ještě jednou bílou rukou z hedvábného kornoutu dlouhého rukávu na pozdrav a vzpřímila se nad zábradlím. Vévoda Jindřich vypjal hrdě tělo, a skloniv hlavu nepatrným pohybem, pobodl ostruhami ryzáka; ten zaržál, vzepjal se na zadních nohou a vyrazil k bráně na padací most. Venku čekaly dva prapory jezdců od hlavy k patám oděných brněním; pozdravily velitele pokřikem, praporečníci zdvihli korouhve, náčelníci zamávali meči, jízda obklopila vévodovu družinu.

Jeli pod hradbami po pravém břehu řeky Vakenice; koně vyvedení z poloprázdných stájí klusali nedočkavě za druhy, kteří je kdesi v dálce očekávali. Mladý, bezvousý harcíř se otáčel po Milibě s obdivem; byl jedním z těch, kteří ji přivezli do Lubice, a byl svědkem jejího zápasu proti přesile. Druhý, jsa upozorněn jeho chováním, obrátil se k němu a řekl: „Je to čarodějka!“

„To je ta, která veliký dubový kříž Absalonem na Grönsundu vztyčený vlastní rukou skácela do moře!“

„I tak je krásná…“

Tvář vojenice se stáhla nevolí; pobouřilo ji, že se za ní stále ohlížejí, obdiv jí nikdy nelichotil. Byla mužatkou, její láska ke knížeti Měčislavovi byla úctou a obdivem vzoru, cílem, pro který bylo sladko se obětovat. Tajuplné přítmí obklopující Damara, dlouhé, náboženské rozhovory s Holmýřem a druhé její zajetí ji posvětily k vyššímu poslání. Kdyby tak, kdyby bylo jí dovoleno stát se kněžkou Svantovítovou! Jak malicherní se jí zdáli lidé všedních, prchavých zájmů… Ruší ji v myšlenkách, obtěžují nadutou prázdnotou. To i ten ďábelský Jindřich je člověkem odlišným a svým!

Jakmile vyjeli z vakenického poříčí, šlo to cvalem přes lesy a louky, příkopy a bažiny, kopce a strže; nikdo neměl ohled na ženu jedoucí s nimi; pokládali ji za rovnocennou, za muže, a Miliba se sklonila nad sedlem. Tváře jí zčervenaly, oči nabyly lesku, zbrojnoši neměli kdy se po ní ohlížet a také ve zcela jiném osvětlení viděla cestu, kterou se hnala k neznámému, vévodou jí přisouzenému cíli.

Oddala se jezdeckému požitku a svěžímu jitru, obloze a krajině, která jí ani dnes, kdy ji obsadili vetřelci, nepřestala být drahým domovem. Jak dlouho už neseděla na koni! Vsedávala si stále poddajněji, srůstala s koňským tělem, už ani sedla necítila, našla si svou sedlovou polohu, a vynechávajíc jeden krok, dopadala tělem střídavě na náraz levé nebo pravé koňovy nohy.

Měkkost obzoru zkadeřeného lesy všech barevných odstínů, ticho překvapovaných doubrav, vonící louky a pole s nadechnutým oparem jitřních mlh, vesnice s nízkými komíny tence dýmajících chatrčí, nedotčené, hluboké plochy namodralých jezer a klikatiny potočišť skrytých ve vysokých travinách vyšly jí v ústrety lahodnou pohodou otčiny. Ani si neuvědomila, že jí zvlhly oči…

Kam jedou? Jaký cíl jí určil vévoda? Podaří se jí zachrániti Měčislava před nástrahami? Jak dlouho potrvá cesta? Úzkosti a obavy ustupovaly nezvratnému odhodlání přinést každou oběť; nechť jen hodně dlouho tato cesta potrvá, aby měla kdy se soustředit. Vidí zase pohádku Zvěřínského jezera se staletými stromy, každá mohyla k ní mluví selankou dětství.

Vévoda Jindřich se žene kupředu jako smrt; černý chochol mu vlaje ve větru nad hlavou a posiluje vidinu démona, kopí je kosou hrozící zkázou všemu, co žije, dýmajícím vesnicím, zamženým, úrodným polím. Nepopřává koním oddechu, aby již byl na místě; dráždí ho vědomí, že tam všechno ještě žije a ze života se slovansky raduje a on tam nese zmar, satanské dílo saských rukou.

Těžkým mečem rozetne teplou tkáň kypících lidských těl, rodinné svazky i přátelské smlouvy platné po staletí. Což kdyby tak ona, slabá žena, mohla se mu v nestřežené chvíli přiblížit a rázem všemu učinit konec? Oči jí zahořely horečnou touhou zbavit dnes Slovanstvo jeho trýznitele. Pobodla koně, sklonila se nad jeho hlavou jako při útoku; vojáci po boku jí jedoucí to zpozorovali, předjeli ji dvěma skoky; uvědomila si, že jí chybí meč a že její kůň je těžký, jehož všichni ostatní lehce předjedou…

Zabořila se zase do myšlenek. Stráže ji teď nepouštěly z očí; prozradila náhlé hnutí mysli způsobem, který vzbudil rázem jejich nedůvěru, a zmařila tím předem tajný plán. Nezbude jí než se přetvařovat a odložit vše na příhodnější chvíli. Tři jezdci jeli před ní, tři vzadu a přizpůsobovali se rychlosti jejího koně, až se vévoda musel otočit, aby je mračnými pohledy a rozkazy v zubech přímo drcenými donutil držet s ním stejný krok…

Dva dny a dvě noci trvala honba za přeludem; spali v noci na polích a v lese, stráže bděly u táborových ohňů; pohrozili jí, že jí při prvním pokusu o útěk dají na nohy a ruce podle vévodova rozkazu okovy, a aby uvěřila, ukázali jí sedlové torby s pouty. Miliba však byla nezvyklou jízdou tak vysílena, že usnula a spala tvrdě celou noc; byla oddělena řetězem stráží od vévody, k němuž se dostat bylo nemožno. Však také se již co nejdříve snad jejich divoká honba skončí!

Jindřich zuřil, nestihl prvního dne vojsko, jak očekával. Vyjel o den později za pěchotou, daleko již být nemohli, když jel s takovým spěchem za nimi. Nebo – by snad zbloudili? Ne, není možno, když je vedou tři náměstkové, které správou těchto krajů pověřil. Nařídil vyslat po kraji rozvědky, aby pátraly po vojsku.

Rozvědky se vrátily s nepořízenou; nespatřily vojsko, jen kolonisté tvrdili, že vojsko tudy včera táhlo bez oddechu. Bralo doslova vévodův rozkaz, báli se jeho hněvu. Jeli liduprázdnými končinami, kde ani vévoda za života nebyl; jezdci vyjížděli na návrší, aby lépe viděli po kraji, prokřižovali lesy, dříve než do nich družina zapadla, objížděli bahniska a jezera, brodili se mokřinami a rákosím a vraceli se k vévodovi s každou nepatrnou zprávou. Vévoda nemohl připustit, že vojsko bylo zlákáno na scestí, ačkoliv se od Slovanů bylo lze nadíti úkladů na místech nejbezpečnějších.

Navečer přivedli slovanského zvěda; byl oblečen do rozedraných šatů a opíral se o krátkou pastýřskou hůl. Jezdci ho přivlekli vyděšeného k vévodovi, který mu smrtí pohrozil, nezjeví-li pravdu. Muž se dušoval, na kolena před Jindřichem padal, o své nevině ujišťoval a za slitování žadonil.

„Na kůl!“ velel vévoda. Sluha odvázal od sedla motyku a podával ji zajatci.

Ten se úzkostlivě rozhlížel kolem sebe, nevěda, co s tím. Zbrojnoši mu vtlačili motyku do dlaně a ohnuli jeho záda, naznačujíce mu, aby kopal.

„Vykopáš si sám svůj hrob! My se pro tebe namáhat přec nebudeme!“ pobízel ho sluha se smíchem. Pokusil se uprosit vévodu, ale spatřiv v jeho ruce k ráně pozdvižený bič, muž počal pokorně kopat vlastní hrob. Byl již po pás v jámě, když vévoda vzkřikl; zbrojnoši k němu přiskočili a Jindřich s nimi potichu hovořil. Sluha odňal muži motyku a přivazoval ji opět k torbě. Odvedli zajatce stranou, aby Miliba nic neslyšela, a vévoda mluvil s tlumočníkem.

„Řekneš mu, že ho pouštím na svobodu s podmínkou, že se neprodleně vrátí k svým, ať je to kamkoliv. Řekneš mu, že už ho nesmím potkat, jinak bude ztracen, a nechť ví, proč tak činím: nemám kdy se s ním zdržovat, vedu s sebou zajatou vojenici Měčislavovu, a to nemusí nikde zatajovat!“

Jindřich se usmíval; tlumočník překládal slovo za slovem cizinci, který ničemu nerozuměl. Jen úsměv mu na rtech pohrál, když slyšel, že je propuštěn. Vévodovi neušlo, jak se jeho tvář protáhla při vyslovení jména Milibina a Měčislavova. Dosáhl tedy cíle! Muž poběhne, jak Slovany zná, domů, upozorní knížete na hrozící nebezpečí i na to, kde by měl hledat Milibu. To dostačí, aby mu nadběhl…

Z lesa se vynořila řada vozů; vojáci vykřikli. Byli to pícovníci saského vojska dovážející potravy. Jezdci poslali vzkaz, aby se vojsko zastavilo a vyčkalo, až k nim vévoda dorazí. K večeru se rozléhal lesem hlučný jásot pozdravujících se oddílů. Po večeři byla Miliba uzavřena do stanu, kolem něho rozestaveny tři řady stráží, tělo vedle těla, aby jí znemožnili útěk. První stráže se položily na zem, opřevše hlavy o stanovou látku, dvě druhé stály se zbraněmi čelem k stanu obráceným. Té noci Miliba neusnula starostmi a pro hlasité chrápání opilých vojáků.

Vytrhli dál časně za svítání a zanedlouho se již museli vyhýbat vojenským příkopům; byli blízko pomezí, kde si pro časté šarvátky osadníci vykopali jámy, příkopy a navozili hráze, aby lépe mohli čelit přepadům. Postupovalo se teď se zvýšenou opatrností, aby byly vojsku ušetřeny zbytečné ztráty.

Miliba poznávala kraj. Zde to bylo, kde na vyvýšeném břehu řeky stál před nedávnem stan knížete, když očekával zprávy o záhubě saské jízdy u Plony. Zde vodou trochu zalité jamky ukazují stanové koly, tam vykácený okraj lesa stanoviště koní a ohořelá polena deštěm uhašená, kde vojsko mělo polní kuchyni. Tady, ano tady vstoupila do knížecího stanu a tady ji prvně políbil. Poznává zřetelně jeho polohu; asi zde bylo jeho lože a stůl s číší… Viděla se opět v duchu, jak se krade po špičkách bosýma nohama ke stolu, roztrhává kraj šatu a vytahuje Kalicin nápoj a vlije jej do číše…

„Kupředu!“ zařval ze strany zbrojnoš a trhl uzdou u samé hlavy jejího koně. Miliba se vytrhla ze svých myšlenek; svět přestal pro ni hlomozit, země dunět pod kopyty koní, všechno ustoupilo do pozadí před zářivou krásou sladkých vzpomínek. Pohodila hlavou, v očích se jí zablesklo. Sevřela koňovy slabiny a přitáhla uzdu. Klusala dále se zaťatými rty a zamhouřenýma očima. Však již brzy uvidí svého knížete, hrdinu dívčích snů, a nikdo jí nebude moci zabránit, aby mu nedala najevo tu svou velikou, pokornou lásku.

Tu je vypálená ves Lukov a za ní les, o něco severněji proslulé bojiště u Žarnova; u Lukovského jezera mu zachránila poprvé život jako neznámý vojín, na žarnovském bojišti třímala již v sedle hrdě jeho korouhev. Zdaž i Měčislav si někdy vzpomene na krátké její štěstí? Teď však jede zase k němu, jenom k němu, a jejím úkolem už není žádat po něm jenom jeho lásku…

Nikdo jí cestou neřekl, kde jsou a kam jedou; vidí, že jeli oklikou pod jezerem Moricí, Mírovem na Rogu a k Ukře, aby se vrátili na západ k Dolenskému jezeru. Úmysl vévodův byl průhledný; šlo o to přepadnout nepřipraveného Měčislava, aby vévoda dosáhl tím jistějšího vítězství. Proto také od Zvěřínského jezera nepřešli žádnou řeku a neviděla jezera, kterých je na přímé cestě bezpočet. Vyhýbali se i vesnicím, aby pomezní lidé nemohli knížete včas varovat.

Zahnuli na jih k Bolentínu a plížili se přes Stavno hlubokými lesy k Dolenskému jezeru, probleskujícímu borovým lesem. Zde nesmělo vojsko ani oheň rozdělat, železy bylo pohrozeno každému, kdo by povykem nepřítele na saské vojsko upozornil. Když se však výprava chystala večer k odpočinku, aby časně zrána napadla hrad Dolenec, zaplála nedaleko nad lesem záře. Vévoda byl hněvem bez sebe; věděl dobře, že si napadení dávají výstražná znamení a připravují se na obranu. Miliba to přijala s velkou úlevou.

Vévoda Jindřich měl všechny povahové vlastnosti Sasů; troufalost proti slabšímu a zbabělost před silnějším, ráznost při počátečním úspěchu a nejistotu při sebenepatrnější nehodě. Pomýšlel již na to, obrátit se jinam, což mohl provést tím spíše, když nikoho do svých záměrů nezasvětil, jenom přítomnost Miliby ho nutila vytrvat; nedůvěřoval jí, mohla přivodit kdykoliv jeho neúspěch. Dal ji stále střežit, vyptával se stráží na její chování, sám se často přicházel na ni podívat, ale Miliba seděla bez zájmu s hlavou o dlaně opřenou a myšlenkami odpřítomněna. V posledních dnech odmítala i pokrmy a její tváře pobledly. Obával se, aby nemoc nezmařila jeho úmysly, potřeboval ji svěží a zdravou jako nástroj svých plánů.

Tuto noc proseděla Miliba schoulena za kmeny stromů s očima upřenýma na blízký hrad a nevšímala si okolí. Její šišák ležel vedle ní na zemi a vlasy jí spadaly v kučerách na železné nárameníky; slyšela, jak vévoda svolal náčelníky a podvelitele k poslední poradě před zahájením útoku. Byla myšlenkami v dymínské kontině, kde se vždy jako dítě modlívala k Podagovi, bohu duhy a míru, nekonečného vesmíru, jímž plují oblaka od věčnosti do věčnosti, a kde se po záchraně knížete Měčislava rozhodla stát kněžkou. Dopřeje jí toho velký Podaga?

Hlubokou nocí se ozvalo houkání sov; neslo se nad korunami stromů a ztrácelo se, jako by zapadlo do jezera, na druhém břehu zavyl táhle vlk větřící krev. Kdosi k ní přistoupil a dotkl se jejího ramene. Vyskočila jako uštknuta hadem; před ní stál mladý harcíř, který se při výjezdu z města za ní otáčel.

„Pan vévoda si přeje s tebou mluvit,“ řekl šeptem a zrak mu planul. „Mám tě k němu doprovodit.“

Překvapilo ji, že mluví jejím nářečím; pohlédla na něho udiveně a zavrtěla hlavou, chtějíc opět usednout na mech.

„Panu vévodovi se nesmí odpírat – použil by násilí…,“ varoval dojatě.

Miliba pohodila hlavou a šla za vojínem; zastavil se před skupinou náměstků, ti se rozestoupili a vpustili Milibu před vévodu.

„Půjdeš k hradu a zavoláš Miczislava…“

„Nepůjdu a nezavolám.“ Její hlas zněl vzdorně.

„Daruji ti za to svobodu,“ pokračoval vévoda a hlas se mu chvěl rozčilením.

„Nechci!“

Hlavou její projela jako blesk vzpomínka na Miliduchův vůz se svázaným Holmýřem. Použil jich jako záštity pro svůj útok, chce teď použít i jí, aby zradou vylákaný kníže padl do zajetí… Pochopila, jakou hru s ní vévoda tak dlouho hrál; proto tedy to pečlivé ošetřování, komnaty princezen a ohledy, aby ji obměkčil a použil ji jako povolného nástroje. Zmýlil se!

Vévodovou tváří se přehnal zlověstný mrak; dosud nikdo se mu neodvážil odporovat. Chtěl již zdvihnouti ruku s bičem, ale zaváhal. Hryzl si rty a pokusil se naladit tvář do úsměvu, který se nezdařil.

„Bohatě tě za to odměním, litovat ti toho třeba nebude. Ostatně – knížete tak jako tak nezachráníš – je ztracen pro tebe i pro vás všechny,“ dodával temně s důrazem, jako by vynášel ortel smrti.

Miliba vypjala hruď a mlčíc pohleděla mu do tváře; cítil, že se mu žene do spánků krev, pěsti se zaťaly. Dupl nohou pánovitě a rozkřikl se: „Jsi v mé moci! Nechceš-li zavolat Miczislava hlasem lásky, budeš ho volat v šílené bolesti, až dám tebe mrskat biči u posledního stromu před hradem…!“

Milibě vyšlehly z očí blesky dlouho potlačované nenávisti a touhy po pomstě. Vyskočila proti vévodovi se zdviženýma rukama, ženouc se po jeho hrdle. Dříve než se ho mohla dotknout, srazily ji silné pěsti k zemi a vzduchem zasvištěl bič.

„Kletbu na tebe a na tvůj celý rod jménem velkého Podagy…“ Miliba nedokončila prokletí. Vzduchem projela nová rána, obličej se jí zalil krví. Vévoda kopl do těla železnou botou, a výkřik divoké bolesti se rozlehl lesem s mnohonásobnou ozvěnou; ostruha se zapletla do jejích hustých vlasů a při zpětném pohybu je vyrvala z hlavy.

„Dvě velké hranice dříví!“ rozkázal, napřáhnuv ruku k vysokému smrku na kraji jezera. „Okovy sem a lana!“

Hildiger vyběhl z družiny, aby udělil vojínům rozkazy; několik vojínů skočilo ke koním, jiní do lesa pro chrastí. Za chvíli byly připraveny po obou stranách smrku velké hranice; dva zbrojnoši zdvihli omdlelou Milibu a nesli ji ke stromu. Podpírali ji, aby bezvládné tělo nekleslo, a uvazovali ji pevně ke kmeni. Provlekli lana pod pažemi, otočili je kolem boků a krku a utáhli provaz přes nohy a prsa.

Zdaleka bylo slyšet nezřetelný hluk; zdálo se, jako by se byla na hradě probudila stráž anebo jako by se blížilo lesem vojsko. Vévoda udělil rychle potřebné rozkazy, aby Milibiným výkřikem probuzená posádka je nezastihla předčasně na místě. Vojsko se potichu vytrácelo ustupujíc hlouběji do lesa, koně odvazováni od stromů a vedeni daleko, aby ržáním neupozornili na jízdu.

Hluk z lesa sílil každým okamžikem; sluhové měli sotva kdy rozdělat obě hranice a uskočit do tmy. Nablízku zůstali jenom zvědové, aby pozorovali a hlásili příchod nepřítele. Vyšplhali na boso na stromy nedaleko stojící a skrčili se ve větvích.

Ohně začaly praskat a oslnivě rudá záře vytlačila tmu ze stromového zákoutí. Jezerní hladina se zbarvila záplavou krve a šířila se až ke hradbám hradu na jezerní výspě. Zahlaholily rohy, první vojíni rozhrnuli podrost a zůstali stát údivem před stromem do polovice ozářeným plameny. Bylo to, jako by tu kdosi připravil noční oběť bohům a obřad nedokončil; vojíni zmizeli rychle za stromy, volajíce na své druhy a velitele.

Dusot koní se blížil za lehkooděnou pěchotou ozbrojenou krátkými kulatými štíty a oštěpy. Ozvalo se šplíchání vody, jak se jezdci hnali vpřed vyhýbajíce se pěším. Hranice hořely nyní jasnými plameny; oči vojínů utkvěly na ozbrojenci, jehož tělo bezvládně viselo na kmeni.

„Milivoj!“

Jméno jedněmi ústy do tmy vykřiknuté zanikalo ozvěnou a jiná ústa je vykřikovala dále, až se neslo po hladině jezera, jako by je volala zpět do života. Z lesa vyrazil jezdec, hnal se ke spoutanému zbrojnoši, seskočil z koně a z hrdla se mu vyrval výkřik bolesti: „Milibo!“

Vrhl se k omdlelé, mečem rozťal pouta, několik paží ochotně pomáhalo držet klesající tělo. Položil ji na mech a otíral dlaněmi zakrvácené spánky. Volal ji jménem, srdce mu bušilo úzkostí, když se její oči neotvíraly. Volal ji znovu a znovu tiskl hlavu na bledou tvář, ale vtom se vzpamatoval a udělil kvapně rozkazy; uvědomil si nebezpečí, které všem hrozilo, prohlédl surovou léčku. Vojíni odnášeli ve spěchu omdlelou do lesa, aby ji dopravili nejkratší cestou na hrad, jiní na rozkaz knížete udupali hranice, aby neposkytli nepříteli nevítaný cíl, rohy svolávaly rozptýlené vojíny do šiku, kdyby se ukázala potřeba odrazit útok.

Byli již všichni v lese, když se za nimi ozval hlahol trub a dusot koní; Měčislav udělil ještě rozkaz, kudy mají uniknout nosiči s Milibou, bylo však pozdě! Guncelín velel jednomu křídlu, Hildiger druhému a vévoda se držel vzadu uprostřed, kdyby se nepříteli podařilo prolomit sevření. Kníže Měčislav se vrhl do nepřátelských řad jako mstitel; hnal jednoho jezdce po druhém do jezera; kam se rozpřáhla jeho ruka, dopadla těžce; smrt přijímala hltavě z dlouhého ostří jeho kopí čerstvé oběti. Řádil na břehu svého jezera jako bouře; také jeho vojsko se drželo hrdinsky, zatlačujíc z podrostu nepřítele hlouběji do lesa, kde ve tmě neviděl, koho napadá a zraňuje, nikdo si nevzpomněl na vévodovo heslo udané před bitvou.

Došlo k boji muže proti muži, kde se nedalo použíti kopí ani oštěpu; pracovalo se jako při kácení lesa sekerami a noži, pěstmi a vahou těl. Měčislavovi vojáci šplhali na stromy a skákali jezdcům do týla. Vévodovo vojsko poznalo po delší době žarnovské válečníky; dávalo se na útěk, ačkoliv bylo ve zdrcující přesile a přepadlo nepřítele nic netušícího. Za lesem stál Jindřich a hnal je mečem zpět do bitevní vřavy. Nebylo úniku; vévoda stál na mýtině uprostřed rozlehlých bažin; kdo se chtěl vyhnout jemu, musel zahynouti v bahně.

Kníže najížděl rozkaceně na místa, kde se bylo obávati zaskočení vojínů odnášejících Milibu. Tu mu neunikl ani jediný Sas, pěší nebo jezdec. Úzká stezka vedla na pokraji lesa kolem jezera k hradu, kam ji odnášeli; tu nasadil polovinu mužstva, aby nepříteli zašla chuť zmocnit se znovu Miliby. Hořel zvědavostí slyšet ji vyprávět vše, co ji za tak dlouhého odloučení potkalo; až vyžene tyhle vlky z lesa ven, bude dosti kdy si s ní pohovořit. Jen – žije-li, vždyť ani její tep neslyšel, oči neviděl a na srdce jí ruku přiložiti nemohl, aby se o tom přesvědčil.

„Damare! K jezeru!“

Z lesa se vyřítila četa jezdců; odrazila útok v týle a hnala se dopředu na pomoc knížeti. Kolem ohňů se mihli jezdci s bílými chocholy na červených kožených přilbách; dlouhé hřívy koní vlály v letu, nozdry koní byly rozšířeny děsem. Meče se blýskaly vzduchem, jejich údery chrlily smrt; dopadaly vlevo vpravo, ztrácely se ve stínu lesa, kam pronásledovaly prchající, vynořovaly se jako vlákna blesku na mýtině, a kde se saská hlava ráně uhnula, zapraskal rozťatý strom řítící se s rachotem k zemi.

„Posvátná četa! Posvátná četa!“

Sasové a Frísové strnuli hrůzou; prchali před nimi do křovin, ukrývali se za kmeny, málokterý se odvážil ze zákrytu na ně útočit. Henrik, náčelník zvěřínské jízdy, a Hildiger v namodralém brnění vyrazili proti nim, pokřikujíce na vojíny, jimž strach ruce ochromil.

Měčislav zahlédl po svém boku jezdce, který ho chtěl napřaženým mečem sraziti. Než se po něm rozehnal, jezdec se zřítil bez hlesu ze sedla; poznal Gromova, jehož meč mu rozťal hlavu.

„Miliba!“ vykřikl Měčislav, ukazuje k jezeru.

Gromov pozdvihl k ústům roh a zatroubil; z lesního přítmí se sjížděla k němu posvátná četa jako vichřice. Klestíc si cestu dlouhými meči a přeskakujíc kupy zabitých Sasů, srazila se do řady a hnala se za Gromovem do jezera. Vévodovo vojsko vylézalo z úkrytů. Vidouc Svantovítovy jezdce mizeti po stezce k jezeru dodalo si odvahy a počalo znova dorážet na Měčislava.

Také z hloubi lesa se ozvaly polnice; tam asi vévoda řadil svoje šiky a udílel rozkazy zálohám. Pot se řinul z čela knížete, který musel odrážet zesílený útok ze všech stran. Nový plamen vyšlehl z místa, kde se vznítil podťatý strom na dohasínající hranici, a ozářil bitviště.

Proto také ten spěch, kterým každého, kdo se s ním střetl, na smrt posílal, proto také tolik smrtelného chropotu dolenčanský les nikdy předtím neslyšel. Proti němu se hnal muž s dlouhým kopím; kopí na prsa namířené mělo knížete proklát nebo srazit ze sedla, aby se nemohl bránit. Ťal svým mečem po kopí, to se zlomilo a dopadlo s třeskem k zemi. Útočící nepřítel cosi vykřikl a obrátil se k svým. Měčislav přirazil koněm k němu a dorazil ho mečem; viděl, jak se hlava dobře mířenou ranou nemůže již vzpřímit, slyšel, jak dokořán otevřené jeho hrdlo chrčí a cítil horkou krev na rukou a čele. Tak padl jeho rukou náčelník Hildiger.

Šedou halenou oděný vojín si razil k němu cestu se sekerou v ruce; uskakoval před útoky a vrhal se na jezdce i pěší, jak se namanuli do cesty, a kníže Měčislav slyšel zřetelně, jak z daleka volá jeho jméno: „Kníže Měčislave!“

Opakoval volání, ale knížeti se zdálo, že mu náhle slábne hlas; obrátil prudce koně, skočil k němu a skolil cestou dva Sasy.

„To jsi ty, Čestivoji? Co je?“

Naklonil se nad vojínem klesajícím k zemi; viděl, jak se mu krev vyvalila z prsou protknutých z dálky šípem.

„Čestivoji! Co se stalo?“

Umírající ukázal jen namáhavým pohybem k jezeru, nabíral dechu, aby mohl promluvit, a pootevřel ústa.

„Damar, Radovan…,“ vydechl slabě vojín.

„Rychle, Čestivoji, co je?“

„Gromov…, Doran a Neklan…, celá posvátná…“

„Zaskočena?“ vzkřikl kníže.

„… pobita, Miliba…“

„Co s ní? Mluv!“

„Miliba… mrtva…“

Kníže se sklonil nad vojínem, z jehož úst se vyřinula krev; jeho tělo kleslo bezvládně na krví prosáklý mech, zesinalá tvář ozářená plamenem blízké hranice jevila smrtelné zoufalství.

„Mi-li-ba za-jata… mrtva…“ vydralo se mu ještě z úst, a hlava mu klesla.

Měčislav už neslyšel a neviděl. Vyrazil z hrdla divoký sten a trhl uzdou, až se pod ním kůň vzepjal. Namířil k jezeru, doufaje, že se mu podaří zaskočit průvod s Milibou. Za ním se ozval ohlušující ryk; slyšel, jak se několik jezdců za ním pustilo, kolem hlavy mu zafičely šípy. Vrhl se s koněm do vody, aby se co nejdříve dostal na pobřežní stezku, kudy odnášeli Milibu, a vtom ucítil palčivou bolest v zádech. Kůň učinil několik mocných skoků ve vodě, vyhoupl se opět na břeh a hnal se k hradu. Dva šípy mu utkvěly pod hřívou a pálily.

Kníže Měčislav se ještě držel v sedle, ale tělo se již naklánělo na stranu. Napínal poslední síly, aby dorazil včas na průsek. Ucítil novou, nesnesitelně palčivou bolest v zátylí. Sáhl si na krk a dotkl se rukou krátkého železného šípu. Nevěděl, kolik mu jich v těle utkvělo, pojednou se mu otevřela ústa a marně se snažil je zavřít. Sjížděl zvolna ze sedla, oči třeštily; na jejich sítnici utkvěl obraz, který mu vyrazil z úst poslední výkřik: Milibo!

Mimo jeho umírající tělo odnášeli právě saští vozatajové nosítka s mrtvou Milibou…

Dolenský kraj osiřel; ztrativ obránce, stal se i on za vítězného jásotu saských houfů částí panství vévody Jindřicha.

Mapa sídel slovanských kmenů ve XII. století.

Josef Müldner
Na východ od Labe

Historický román z XII. století

Ilustrace na obálce Wikimedia Commons

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4663-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4664-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4665-0 (prc)