Zvěd císařův

Historický román z pobělohorské doby

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Zvěd císařův tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím R. Promberger v Olomouci v roce 1948.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Müldner: Zvěd císařův), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 1. 8. 2025.

(Psáno 5. ledna – 5. května 1941)

DÍL PRVNÍ

HRDINOVÉ A KOŘISTNÍCI

1

Královská korouhev

Bělohorská pláň se zahalila kouřem a dýmem. Země duněla pod kopyty tisíců koňských kopyt a pod okovanými, těžkými rejtarskými škorněmi. Třesk a ryk ohlušoval. Zdaleka i zblízka zaznívaly výkřiky, povely, ržání splašených koní, rachot mušket, hukot dělových koulí, steny raněných a umírajících. Došlo na každého, aby dokázal statečnost a věrnost.

V jediné chvíli se tu mohla vybouřit všechna srdce, rozkymácet všechny ruce, držící těžké palaše, vykřičet úzkost a zběsilost. Zkázonosná setba mohla vyrazit naráz z duší a ukázat na ruce pěstitelů, kteří ji připravovali před dvaceti třiceti lety v době jinošství.

Hned na počátku se vyřítily tři jezdecké kompanie hraběte ze Salmu a šest kornet hraběte Matyáše Thurna. Vyrazily, jakmile se daly na pochod valonské pěší trupy z nepřátelského tábora, které záhy předstihli Valdštejnovi kyrysníci pod velením hraběte de la Motte. Obě vojska se prudce zarazila, vypálila proti sobě přímo do očí, a císařská jízda i pěchota se dala na útěk. V dýmu a kouři se střídaly nájezdy a bleskové ústupy, výšlehy z mušket a děl probleskovaly mlhami, pevně semknuté řady se kymácely. Za první řadou jezdců stál ve třmenech vztyčený mnich. Mával vášnivě mečem, ve druhé ruce třímal kříž.

„Santa Maria della Vittoria!“ vykřikoval plamennou výzvu do vlastních řad.

V ohnivém světle výstřelů se zaleskl velký mosazný kříž. Ruka se vymršťovala v oblaku kouře jako by se vzduchem zamihlo křídlo dravce, řítícího se na kořist. Jezdci, rozptýlení po řízném útoku českého vojska se srotili znova za mnichem a hnali se, kam velela jeho ruka. Nikdo nevěděl, kdo vítězí a kdo prohrává v krouživých vírech smrtelného zápasu. Válečné štěstí nebylo nikdy kolísavější. Nevědělo, na čí stranu se přiklonit.

Oddíly seskupené do hustých čtverců čekaly na rozkaz. „Gauchierovi kyrysníci už utíkají!“ Výkřik ze staženého hrdla rozkýval čtverec tělesné gardy. Oči zahořely, srdce tloukla na ocelové kovadliny brnění. Nepřátelští vojáci měli bílé pásky na pažích nebo na kloboucích a přilbách, aby se poznali, kdyby neslyšeli polní heslo. Přihnalo se několik ligistických švadron a najelo s takovou silou na Bubnovu jízdu, že zakolísala. Levé křídlo bylo napadeno přesilou. Proto byl dán pěchotě hraběte z Thurnu na konci křídla rozkaz k výpadu.

Oba čtverce, které kryly na počátku bitvy křídlo, zasáhly již do boje. Třetí čtverec prvního bitevního šiku tvořily kompanie královské tělesné stráže se švadronami vybrané české jízdy. Korouhve zavlály nad klobouky s péry, přilbami a nad hřívami vzpínajících se koní. Sedm praporů se třepetalo ve vzduchu. Praporečníci pozdvihli korouhve. Zezadu ržálo na šest tisíc uherských koní, koně předních oddílů jim odpovídali. Uhři stáli vzadu obkličujíce půlkruhem české vojsko, rozestavené do bitevního šiku. Královská stráž čekala netrpělivě za bastionem za úsvitu narychlo vyházeným, odkud hřímala dvě děla.

„Co to?“

Thurnova pěchota se zastavila před nepřítelem, vystřelila nazdařbůh a hnala se nazpět. Byli to nejotužilejší vojáci, kteří dávali jiným příklad. A již se dala na útěk i jízda nejvyššího Streifa. Princ Anhalt s vytaseným mečem hnal je do pole. Krev se mu řinula zpod přilbice, byl už třikrát raněn. Rytmistři se vrhli proti vlastním kompaniím, zaháněli je k nepříteli, rozjeli se, aby jim dodali odvahy proti císařským. Když se však ohlédli, viděli, že letí tryskem sami. Vojsko je opustilo. Prodíralo se spořádanými oddíly, které čekaly na boj, a strhlo je s sebou na útěk. I tři sta jezdců českých a řady gardy daly se na ústup.

Před touto řadou stál za děly korouhevník. Držel v ruce červenobílou vlajku. Byla ověšena stuhami, které vyšívaly stříbrem a zlatem ruce žen všech tří stavů. Města se předstihovala, aby dala národnímu vojsku nejdrahocennější prapory.

„Nemůžeme bojovat. To za nás s vámi půjde do války naše láska k rodné zemi a obdiv těm, z nichž boj učiní hrdiny,“ prohlásila královna Eliška, obklopená nejpřednějšími šlechtičnami, když odevzdávala praporečníku Václavovi Lovčickému z Lovčic nádherný prapor pana Smiřického, opentlený deseti stuhami.

Lovčický stál v sedle, oči se mu zamžily a zvlhly, hlas mu zadrhl. Uchopil praporec, pozdravil královnu a zdvihl dva prsty k přísaze:

„Do posledního dechu, do poslední kapky krve vylití přísahám při Bohu, své víře, při lásce k této krásné zemi, lásce k trůnu a k matce své, že se věrně vrátím s praporem nebo padnu!“

Veliké oči královniny se zažehly obdivem a díkem. Byla uchvácena nadšením a dojetím mladého rytíře, který skládal plamennou přísahu. Neviděla to nikdy ve své vlasti, kde se lidé krátce a skoro obřadně vyjadřovali. Její oči spočinuly se zalíbením, měkce a dlouze na vysoké postavě neznámého muže.

„Je to pan z Lovčic,“ pošeptala královně hraběnka z Thurnu, a královna, oslovivši praporečníka jménem, srdečně mu poděkovala.

Pan Lovčický stál, brvy staženy, tvář zachmuřenu. Nemohl věřit očím. Útěk?! Ohlédl se bleskem, za ním stála už jen jedna řada vybraných gardistů v pancéřích a s lesknoucími se přilbicemi. Levé křídlo českého vojska bylo odváto. Útěkem a hanbou odváto, jenom korouhve vlály ve vzduchu proti nepříteli – slabá hradba proti zuřivě útočícímu a povzbuzovanému vojsku císaře, který chtěl naráz na tomto bojišti ovládnout nepoddajný národ…

Gardisté pochopili, že se právě zasazuje do bitvy druhý šik a že i z pravého křídla sem posílají posily. Nepopsatelný ryk a hlomoz znemožnily dorozumívání, vrchní velení ustalo. Vojíni se vrhali do boje každý na svůj vrub, aby zdrželi postupujícího nepřítele, který již dostihl dělového náspu a zahájil boj mušketami, arkebuzami a meči před poslední hrstkou chrabrých obhájců.

Kníže Kristián z Anhaltu vypadl s nečetnou jízdou před první řadu. Rozkaz „nasedat!“ nebyl nikdy proveden rychleji. Palaše zazvonily o třmeny a ostruhy, meče vyletěly z pochev, jako když se zablýskne. Vyjeli za utíkajícími, jimž v patách se hnali Marradasovi arkebuzníci a kyrysníci. Zarazili je, a když se zastavili, vyrazil proti nim Anhalt jako dravý proud strženým stavidlem. Meče dopadaly na krunýře jako cepy na mlat. Anhalt se otočil k pravému boku: viděl vedle sebe cválat jezdce na vysokém koni s vlající korouhví. Nebylo kdy se pozastavit nad tím, že se k němu i jiní přidali. Pan Lovčický se hnal po boku prince jako saň. Palaš stal se kosou smrti v jeho silných rukou. Pojednou pocítil prudkou ránu, div se z koně na zem nesvezl, a v pravé ruce bolest. Cosi zachrastilo, odlomilo se, ruka se zbavila nějaké přítěže. Zdvihnuv korouhev, viděl, že ji dělová koule v půli přeťala a že byl raněn do prstů, kde cítil stékat teplou krev. Půlka zlomeného dřevce visela z holstru k zemi. Uchopil praporec levicí a vystřelil proti jezdci se zdviženým palašem na hlavu knížete namířeným. Rejtarova ruka opsala ve vzduchu velký oblouk a jezdec se zřítil z koně. Viděl, že má do sedlové pochvy zatknut praporec se žlutými a černými stuhami. Lovčický sjel bleskem z koně, vytrhl mu ze sedlového pouzdra prapor a ve vteřině byl opět v sedle. Objal levicí i druhou korouhev a stáhl uzdy.

Nová jízda se přihnala ohroženým Marradasovým kyrysníkům na pomoc. Před nimi se hnal plukovník v bohatě zdobeném, tepaném kyrysu. Plukovník Lacroix! Praporečník uhnul mu z cesty, aby musel projeti těsně mezi ním a Anhaltem. Litoval, že nemohl včas nabít malou karabinu, visící pažbou na sedle. Právě se hnal rozkacený plukovník Lacroix jako běs na splašeném koni s hrůzou vytřeštěnýma očima a mířil knížeti na hlavu. Lovčický se zabodl do koně, kůň se vypjal a skočil. Cítil, jak kopyta udeřila odpůrcova koně prudce do boku. Vytasil, meč zasvištěl vzduchem jako bouře, útočník zavrávoral, pustil otěže, dopadl koni na krk, a pak sjel na zem s rozťatou skrání. Anhalt vykřikl nadšením pochvalu a zasmál se, míře na dva mušketýry, kteří se hnali ohroženému plukovníkovi na pomoc. Ze strany zahvízdlo několik kulí, oba jezdci se obrátili a chtěli se zachránit útěkem. Jeden se zřítil i s koněm, druhý uháněl zpět dolů po návrší za baterie.

Lovčický chvíli váhal. Neměl by teď dopravit oba praporce do bezpečí a pak se vrátit? Musí dostát své přísaze, tu jde o každého jednotlivého muže. Řítil se s Anhaltovými jezdci až do první nepřátelské čáry, kde stál čtverec Breunerův a obdélník plukovníka Tiefenbacha. Musí vydržet, právě tu je jeho místo! Lovci praporů bývají odměňováni, odvede pozornost nepřátel od knížete, každý si vybéře za terč útoků jezdce vedle knížete se dvěma korouhvemi! Stiskl dřevce obou praporů a hnal se tryskem vpřed. Breunerův pluk byl rozražen, několik praporů vyrváno, mrtví se váleli v křečích na poli. Udeřili na Tiefenbacha, i ten se prohnul. A přece to jely na nepřítele jen čtyři eskadrony! Již byla protržena první čára, druhé se zmocnila panika. Tisíc mužů pěších běželo poklusem z českého tábora na pomoc. Císařův osud visel na vlásku. Jeho vojska ležela pod svahem, a čeští útočníci najížděli na ně z návrší. Také několik set uherských jezdců se přihnalo Anhaltovi na posilu, ale císařští, uvědomivše si nebezpečí, srotili se znovu do šiků, povzbuzováni nejvyššími veliteli, a vojska se dala na pochod proti hrstce útočníků. Z pravého křídla vyrazila i těžká jízda plukovníka Kratze ze Šarfenštejna a napadla drtivou přesilou bok Anhaltových jezdců. Byli rozraženi, několik zajatých a raněných císařských důstojníků bylo rázem osvobozeno. Anhalt, postřelen do ramene a prsou, klesl z koně. Byl ihned obklíčen a jeho hrdinská jízda zahnána. Jezdci se vrhli na praporečníky a vyrvali jim ukořistěné rakouské korouhve.

Pan z Lovčic neměl kdy se dlouho rozmýšlet. Hnal se cvalem zpět k českým řadám, aby tu někde na vozech ukryl svoji kořist. Zahlédl ještě, jak moravská pěchota, která se hnala Anhaltovi na pomoc, byla zaskočena Valony a přesilou donucena k ústupu. Slyšel za sebou dusot tisícerých koní. Kdykoli zaduněla děla, dusot utichl, ale po každé ráně bylo zřetelně slyšet, jak se k českým šikům ženou polští jezdci. Byl to „Černý prapor“, který dostal rozkaz obklíčit Čechy a rozprášit uherskou jízdu. Lovčický zaslechl těsně za sebou odfrkávání několika koní. To již nebyli anhaltští jezdci. Jeli rychleji, byli odpočati. Lovčický popustil otěže, od zbytku českých šiků ho dělilo už necelých sto skoků, když za ním padl krátký lehký výstřel. Sklonil hlavu, kulka letěla mimo.

Ještě jen padesát, teď čtyřicet skoků. Svíral v levém náručí oba prapory, pokusil se nabít karabinu, když ucítil nesnesitelnou ránu do hlavy. Zapotácel se v sedle, ještě se hnal vpřed, když naň ze strany najel jezdec v krátkém kožichu a zamával mu zakřiveným mečem nad hlavou. Uhnul, ale druhá rána z pravého boku mu byla určena osudem. Ocelový šišák předtím do zátylí sražený zapraskal, řemen byl rozťat přímo nad uchem. Krev zaplavila obličej, neviděl. Vypjal poslední sílu, aby se udržel v sedle, bylo pozdě. Sjel bezvládně k zemi, kdosi se k němu sklonil v přeletu ze sedla a vyrval mu obě korouhve. Dopadl na bok, na tvrdou zem, nepokoušeje se ani povstat. Ucho k půdě přitisknuté drnčelo: to se tak hrozně chvěla a duněla půda pod kopyty koní v plném trysku. Nad zemí bojovaly proti sobě obě strany, pro ně už neznamenal nic. Slyšel třesk, nárazy, skřeky, děla a výstřely, výkřiky a zmatek, stony a volání o pomoc.

Sil mu ubývalo, ztrácel vědomí. Do trpícího srdce se mu hlásila krutá skutečnost: že se tu rozhoduje o Království, a že toto Království – je podle slábnoucích zvuků, které mohl vnímat, ztraceno… Opřel se loktem o zemi a nabil pistolet. Kůň s karabinou u sedla se přehnal přes něho dále ve smečce jiných koní, ke kterým se připojil. Učiní alespoň svému životu konec, aby nemusel se vydávat na milost nemilost krutému vítězi, nechtěje přežít ztrátu vlasti.

Vítězný pokřik „Černého praporu“ vracel ho opět k životu. To asi právě teď rozprášili uherskou jízdu, které sám mnoho nedůvěřoval. Slyšel i rachocení těžkých kol spížovních a válečných vozů. Vše se hnalo kdesi opodál, již ne po Bílé hoře, ale přímo po silnici ku Praze. Jezdci bez koní hnali se k silnici, koně bez jezdců pobíhali splašeně po polích. Nejeden ho v divokém trysku přeskočil. Otevřev oči spatřil, jak se teď krokem vracejí lehcí polští jezdci, a – co to? Vypadají jako štolbové při předvádění koní ze stájí. Každý jezdec vedl za uzdy dva tři, některý i pět šest koní. Podle výstroje byli to uherští koně! Gáborova jízda byla tedy zničena, pokud se nezachránila útěkem. Viděl i důstojníka s černou beranicí kovovými přezkami zdobenou, který jel pyšně v sedle a držel v každé ruce jednu korouhev. Lovčický se těžce nadzdvihl: byly to jeho dva prapory, zástava a kořist. Rozhlédl se, bojiště bylo před ním opuštěno, jenom kdesi za ním třaskaly ještě ojedinělé výstřely. Setřel si krev se spánku, hrnoucí se mu do očí, aby lépe viděl. Ne, nebyly to jeho korouhve! Byla to žlutá korouhev králova se zeleným křížem, znal ji, nesla smělé heslo panovníkovo: DIVERTI NESCIO. Druhá snad patřila kterési pěší kompanii moravské. Namířil na poručíka, který se chtěl stát hrdinou v císařském ležení, a spustil. Zazněl temný, krátký výstřel, kůň se vzepjal. Dále již neviděl. Kdesi na pravém křídle se rozpoutal nový boj u Královské obory blízko zdi, kde stála pěchota a jízda prince z Anhaltu a vévody výmarského. Mansfeldští odrazili třikrát po sobě opakované útoky bavorské pěchoty, která se tu snažila ztéci srázné návrší a dokončit vítězství. Rakouská a slezská jízda obracela již Bavory na útěk, ale pět set mužů nemohlo nadlouho odolávat tisícům vojsk bavorsko-ligistickým. Poslední zbytky českého odporu byly zlomeny. Kyrys výmarského vévody byl prostřelen na prsou, rakouské a moravské sbory se ještě držely, poslední salvy vystřelovali Moravané pod Jindřichem Šlikem, až byli rozšavlováni a Šlik zajat s taseným mečem. Neapolská pěchota, zuřivá pro ztráty, právě touto nepatrnou hrstkou jí způsobené, vzala krvavou pomstu na věrných zbrojnoších, kteří již neměli náboje…

To vše již Lovčický neviděl. Kdykoliv otevřel oči, viděl kolem sebe hromady pobitých mužů obou stran. Leželi přes sebe, kam je sklátila náhlá smrt, někde se vršili do výšky lidského těla. Tvořili zákopy, za kterými by se dalo ještě dále bojovat. Bylo však po všem. Císařská vojska se hrnula ku Praze. Po bojišti se rozběhli marodéři a lupiči prohlížejíce kabáty a opasky padlých. Mnohý vojín se ještě v posledním tažení pozdvihl a ťal po lupiči naposledy mečem. Bojištěm projížděl vůz, na který byly házeny posbírané pušky, zbroje, sedla, praporce a jiná vzácnější kořist. Kalným, hasnoucím zrakem sledoval rytíř z Lovčic dlouhý vůz krytý plachtou, do kterého házeny posbírané korouhve. Zajel k zídce obory Hvězda, vojáci přehazovali korouhve přes zeď do parku, aby byly vítězům zajištěny před zcizením.

„Ten už má také dost!“ řekl posupně drsný hlas. Lovčický procitl ze mdlob. Skulinou přimhouřeného oka viděl ježatý vous, zakrýval celou tvář, jenom oči a nos z něho prosvítaly.

„Měl pěknou bambitku, viz!“ řekl druhý, zdvihaje opodál ležící malou karabinu. „Je prokládána perletí, asi rytíř,“ zasmál se a nohou obrátil raněného naznak. „Vezmu si ji.“

Obě hyeny se vzdalovaly. Postály dva kroky dále nad skupinou mrtvých těl křížem přes sebe ležících. Lovčický se vzpamatoval. Probíral se zvolna k vědomí. Muži byli již daleko, když mu probleskla hlavou spásná myšlenka. Připlazil se k nejbližší mrtvole císařského vojína s ligistickou páskou na rameni. Vedle ležel druhý se širokou bílou stužkou otočenou kolem helmice. Odtrhl z ramene pásku i stuhu z šišáku a protáhnuv zemdlenou paži páskem, marně se snažil upevnit stuhu ke své přilbě. Spokojil se tím, že ji vetkl do přezky, kterou procházel rozťatý řemen. Díval se udiveně na pravou ruku. Pálila ho, byla pokryta slepenou krví. Přiblížil si ji k očím a viděl, že má ustřelené dva prsty. Vzpomínal si s námahou, jak byl zraněn. Po silnici hrčely řady vozů, byl již soumrak, stěží bylo lze rozeznat našedlou zídku Hvězdy. Upřel k ní oči, ve kterých to opět několikrát zašlehlo jiskrou naděje.

Přísahal, ztratil. Snad se lze zmocnit korouhve lstí, když jinak ji ubránit nedovedl. Co by si o něm pomyslela královna? Užasne, až před ni předstoupí a vrátí jí po vítězství danou zástavu.

Po vítězství? Což zvítězili? Kdosi mu zatřásl hlavou. Viděl nad sebou ohledavače bojiště. Otáčeje se po padlém koni, šlápl mu na krví zbrocenou ruku, až zařval bolestí.

Od jihu přiletělo několik vran, mávalo křídly v nehybném vzduchu a snášelo se těžce na bojiště. I jeho do rána nebo zítra rozklovou, nemá sil, aby se jim ubránil. Budou odbývat poslední soud nad poraženými a současně největší kvas. Zdvihl ruku, ohledavač pole se nad ním shrbil.

„Ještě dýcháš, proklatče?“

Lovčický se pokoušel vstát. Tělo se zvrátilo naznak. Zdvihl proto ruku a ukázal zkrvácenou pravicí na bílou pásku.

„Teď jste si všichni rovni!“ zabručel ohledavač. „Počkej a vydrž do rána! Ligista nebo bavorský?“

„Císařský,“ procedil zuby rytíř.

„Nevěděl jsem, ve tmě nedobře vidět. Důstojník?“ Lovčický přikývl, ukazuje rukou ke zdi.

„Co byste si přál?“

„Tam,“ odpověděl slabě Lovčický a pokoušel se opět povstat. Poklekl a zahleděl se pátravě do tváře ohledavačovy.

„Počkejte, pomohu!“ Podchytil důstojníka pod pažemi a zdvihl ho podivuhodnou silou, až se vzpřímil. Rytíř cítil slabost zaviněnou velkou ztrátou krve, ale vzmužil se a vykročil.

„Děkuji, tam,“ a ukazoval zase k oboře, „aby mne tu zvěř a dravci neporvali za živa.“

„Pošlu vám sem ranhojiče. Ovšem, až ráno. Vojsko táboří před branami a odpočívá. Ranhojiči mají tam přes tisíc mužů pod stany, kterým pomáhají.“ Vedl ho zvolna k zídce. Malá dvířka do obory byla vyražena náporem neapolské pěchoty. Když došli ke zdi, ohledavač ho o ni opřel. „Zajděte dovnitř, lusthauz bude otevřen, uložili tam munici, proviant a muškety. Snad i jinou kořist.“

„Dovedete mne ke strážím?“

Muž přikývl, šli. Lovčický si sňal z hlavy přilbici a sáhl si na spánek. Ucítil v něm řezavou, palčivou bolest. Strhl seschlou krev, jizva počala znovu krvácet. Muž ho dovedl ke stráži, na kterou zdaleka volal, aby nevystřelila. Ohlásil zraněného, kterého pro velkou ztrátu krve nemůže za tmy dovést až do ležení. Vojín na něho hleděl s přísnou nedůvěrou. „Dovnitř nepustím! Ať si lehne tady u stromu nebo u zdi!“ Začal opět přecházet před vchodem dokořán otevřeným, kde oheň rozdělaný u prahu ozařoval oslnivě bílé stěny malé střední prostory.

„Snad druhá stráž bude vlídnější k raněnému důstojníkovi?“ zeptal se Lovčický ohledavače, který se měl již k odchodu.

„Kde je tvůj velitel?“ ptal se stráže.

„Nemáme tu velitele. Rozbité muškety ho nepotřebují. Jsou tam,“ mávl rukou, „ještě dva!“ Zase se obrátil a odcházel.

Ohledavač odešel, Lovčický mu poděkoval a po jeho odchodu váhal. Tři proti jednomu, ozbrojení proti bezbrannému, zdraví proti raněnému – jak lákavý a důstojný by to byl boj, ano, a jak lehce by se sám mohl připravit o zdar! Prvního by ještě odzbrojil, ale pak by nastal zápas proti dvěma, a výsledek byl víc než pochybný!

Vešel proto ke strážím dovnitř, popřál dobrého večera a zasedl k ohni. Byla tu konev s vodou, mohl si omýt rány a prozatímně je ošetřit. Rozhlédne se, až usnou a uvidí…

Dva, kteří odpočívali, vystřídali muže po dvou hodinách. Lovčický předstíral hluboký spánek raněného a bojem zemdleného vojína. Pásl však po každém jeho pohybu a kroku. Vojín se najedl chleba se slaninou, zapil z čutory nakyslým vínem, pak se položil na slámu a zanedlouho usnul. Stráže venku obcházely hvězdovitý půdorys, nahlížejíce zprvu do každého záhybu a stínu. Trvalo to čtvrt hodiny, než se zase setkali před vchodem. Měli přesné rozkazy, podle kterých museli hlídkovat snad i podle zdí.

Jakmile zašli a jejich kroky dozněly ve tmě, Lovčický tiše vstal a prohlížel si vnitřek. Vešel do hlavní malé dvorany a svítě si loučí při zemi, aby světlo okny nepřivábilo stráže, prohlížel nahromaděnou kořist. Byly tu zbraně a kyrysy, sedla a kožichy, truhlice snesené z ukořistěných vozů, spíže a koše, sudy a mezi sloupy naházené korouhve. Tu se zdržel nejdéle. Kroky stráží se blížily, musel se vrátit k ohni. Skutečně, vojíni, jako by byli pojali podezření, nahlédli dovnitř a přesvědčivše se, že důstojník spí, odešli. Vyplížil se chvatně do síně. Nezbylo než brát korouhev za korouhví do ruky. Napočetl jich dvaapadesát, práce to tolik nedalo. Obával se, že jich bude víc. Vetknuv louč mezi dvě vzpřímené muškety prohlížel jejich žerdi, a radostí div nevykřikl: jeho korouhev tu byla! Mohl klidně si jít odpočinout, potřebuje spánku pro zítřek.

2

Pan místosudí Kapr z Kaprštejna

Pan Jan Kapr z Kaprštejna se stěží protlačil mezi kolonami vozů přikrytých plachtami, doprovázených vojáky s mušketami a zapálenými lunty. Mohlo jich být na pět kornet. Pochodovali od rána, museli jim dřív než obyčejně otevřít hlavní bránu i postranní fortny pro pěší. Valili se hustými řadami do brány, chodci si museli razit cestu. Bázlivější před nimi uskakovali, aby ušli ráně. Vojáci byli zamračeni, od polního zbrojmistra do posledního pěšáka byli rozlíceni na Prahu, že její odboj proti císaři se protáhl do zimních vánic. Proto jejich tváře nevěštily nic dobrého. I lidé, kteří se ničím neprovinili, uzavírali před nimi domy z obavy před plundrem.

Pan Kapr přistoupil k staršímu střelci. Stál rozkročen u brány a prohlížel si cizí žoldnéře, pestrou směsici mundúrů a barev. Někteří měli ještě španělské, nabubřelé kalhoty, modře a žlutě kolmo pruhované, ačkoliv tato móda již před desetiletími vymizela. Starší střelec měl na hlavě biret s nízkým dýnkem, širší rovnou obrubou, a několik per viselo po levé straně dolů. Střelec byl muž postarší. Dobrých padesát let mu uplynulo ve strážných službách, a přec měl v postoji a ve výrazu tváře mužnou ráznost vojáka.

Malý úředník v černém sametovém krátkém pláštíku s kožešinovou obrubou se na něho zdaleka usmál a sáhl rukou ke klobouku.

„Ještě neprojel?“ zašeptal střelci do ucha.

Střelec Matěj Trnožka si ho změřil ledově od hlavy k patě jako lev červa.

„Nevím!“ odsekl zostra a pohlížel dále na postupující Valony, před nimiž kráčeli pištci a bubeníci. Ryčný pochod ohlušoval. Pan Kapr musel také odskočit, ale nedal se lehce odbýt.

„Slíbil jsem vám odměnu! Nebudete toho litovat! Je to nepatrná službička, kterou si mne zavážete…“

„Sloužím nejjasnějšímu císaři a králi. Nejsem pro soukromé služby najat a placen.“

Nízká, sněhem obtížená mračna visela nad Prahou. Pojednou se rozlila po nich rudá záře. Kdesi dole na Vlašském plácku zase hořelo. Při násilném dobývání uzamčených domů nebylo řídkým zjevem, že vojáci podpálili dubová vrata. Polévali je smolou a vlámali se tak bez námahy do zabarikádovaných domů provinilců. Ovšem – někde se smola rozlila po palubové podlaze průjezdů a od nich se vznítila, zvláště tam, kde byly nastaveny krámce nebo nábytky, nebo kde hned za dveřmi stoupaly dřevěné, prošlapané schody do pater. Hluk pochodujícího vojska přehlušoval zmatek požáru, praskot trámů, řev drancujících a hlomoz bořícího se zdiva.

Píseckou branou, pod hradem v ulici na Malostranský rynk vedoucí, všemi fortnami Hradu a Strahovskou branou drala se do města, které se vzdalo vítězi na milost nemilost vojska, ulice byly jím zacpány. Bylo třeba vysílat vždy nové jezdce k velitelům kornet a rejtarských setnin s rozkazem, aby se zdvihli z pouličních tábořišť a táhli dále na Staré a Nové Město, kde je dost místa, aby nepřekáželi novým oddílům. V Ostružnické ulici se zřítil klusající jezdec z koně. Kůň sklouzl na náledí prudce klesající ulice a nevstával. Měl zlomenou nohu, jezdec se namáhavě dostal zpod těžkého sedla, zatíženého torbami a pytli ovsa. Nechal koně ležet na silnici a utíkal ke kostelu svatého Václava, kde stál stan vedle stanu. Vojáci rozbíjeli boudy a lavice prodavačů, štípali z nich dříví a rozdělávali ohně, udržujíce je velkými poleny, okenními rámy, vytrhanými dveřmi, špalky a z oken domů vyhazovaným nábytkem.

Malostranský rychtář se bavil s fendrychem u pyramidy mušket, kde byl umístěn potrhaný císařský praporec. Usmíval se, překypoval radostným veselím. Nečekal, že tak brzy Jeho Milost král obdrží od Boha vítězství na Bílé hoře. Teď je konečně mimo nebezpečí, pustili ho z vězení, kam byl uvržen direktory, a proto jeho radost neznala mezí.

Pak ho zahlédl Kapr, když se mrzutě vracel od bran dolů na Vlašský plácek. Však si to jindy s Trnožkou vyrovná! Jeho dům vedle domu „U Zlaté botky“ na Újezdě bude třeba také někdy prohlédnout. Odpírá-li jemu jako císařskému služebníku v apelacích zaměstnanému takové služby, kdož ví, není-li také nějak podezřelý z nadržování kacířům a odporníkům nejmilostivějšího císaře. To mu mnoho práce nedá! Bude nyní vyslýchat sta osob městského stavu, a na Menším Městě nejvíce. Kdo ví, zda některý polínka nepřidá. Pak bude starší střelec Matěj Trnožka litovat, že jeho žádosti nevyhověl.

Co bylo na tom divného? Kolik podezřelých a přestrojených osob se může vloudit do pražských měst při takovémto tumultu? A kdo jiný je oprávněnější takové osoby zadržet a předat hejtmanovi? Odtud pak již není daleko do šatlavy. Matěj Trnožka to odmítl, i když mu slíbil velkou odměnu a upozorňoval ho na nebezpečí, hrozící městu a císaři z pobytu podezřelých osob, které se protáhly do Čech až odkudsi z Francie, Holandska nebo z Hamburku, kde právě teď asi mešká falcký proklatec.

Však si o tom promluví s rychtářem a purkmistrem. Našeptá jim už něco, co je přiměje k činům i jemu prospěšným pod pláštíkem, aby se zavděčili nejvyššímu komisaři, který již jede do Čech z Vídně. Prohlídky hospod a domů hostinských také nemusí být bez užitku. Dodávaje si důležitého vzhledu, blížil se k purkmistrovi, který naslouchal, co silničním blátem umazaný jezdec vyřizoval fendrychovi. Ten se jen ušklíbl a trubači zatroubili. Zdi domů odrazily ječivý signál mnohonásobnou ozvěnou. Vojíni se zdvíhali z vozů a sedel. Věděli, že už zase potáhnou dále a nejeden zaklel. S netajenou zlobou a záštím pohlíželi na domy se zavřenými okny, kde by jim bylo lépe než na ulici v plískanici a blátě.

K Strahovské bráně se plížil za vojskem vysoký muž s beranicí na hlavě, oblečen krátkým kožichem. Dorozumíval se cestou nenápadně s vojínem, který se držel vyčnívajícího žebra vozu, aby se mu lépe šlo. Byl zřejmě znaven, snažil se, aby nepoznali, že kulhá. Škorně měl obaleny hadrem proti blátu a chladnu. Když se již blížili bráně, kde se řady vojáků počaly tísnit, otočil se po muži v občanských šatech, který kývnul hlavou, přiskočil k vojínovi a vzal mu mušketu do ruky.

„Pomohu ti ji nést do města.“

Vojín unaveně mávl prázdnou rukou a zastavil se. Druzí si nepovšimli, že teď jde vedle nich muž s mušketou.

„Bratr, viď?“ ptal se jeden.

„Bratr!“

Procházeli branou, která duněla pod těžkými kroky zbrojnošů. Venku na planině, kde to fičelo po Bílé hoře, splývaly všechny zvuky v jednotvárný hukot. Šumělo to tam jako vítr v korunách stromů nad horskou strží. Ale zde každý zvuk, řinkot zbraně, náraz kola na kámen, meče o patník, vrzání kol, smyk bedny na voze, povely a pohánění vychrtlých, vyčerpaných koní, dupot bot a drnčení vozů, praskot postranic a trojek, provazů, řemenů a lan se odlišoval, upoutávaje pozornost osobitým hlukem. Tma klenuté brány pohlcovala vůz za vozem. Projížděly právě těžké kusy hrubé střelby, která bude vyvezena na hradby, aby držela odbojné město v šachu. Za moždíři vjížděly proviantní vozy, přecpané lupem. Muž s mušketou se ztratil v bráně, vklíněn do klubka vojínů. Tělo na těle postupovali zvolna, křičíce a ohlížejíce se, když vzadu jim někdo přišlápl dlouhou ostruhu, upevněnou nad nártem silným řemenem.

Již na ně dopadalo světlo. Ze tmy se nořila noha za nohou, pak se objevovaly boční řemeny s pistolemi a dýkami, konečně cípy plášťů, až veplula do plného světla ulice celá postava vousatého ramenáče s chocholem na klobouku. Na vozech a dělech vlály korouhve, některé rozstřílené a v cáry roztřepené. Prodělaly mnoho bitev, od Lávy na hranicích až po Bílou horu. A teď se objevovaly v Praze, aby jí byly výstrahou a hrozbou vítěze.

Střelci ve bráně měli podívanou. Nevěnovali jednotlivcům pozornost. Kdo by se mohl také domnívat, že se mezi císařským vojskem najde zběh nebo francouzský palič, posel českého emigranta, jehož jméno bude snad už zítra přibito na popravčím špalku? Nebo vzbouřenec, stíhaný achty trestajícího císaře i v dalekých městech německých, kde se skrývá, a kde přes to právě na domě, ve kterém žije, přibíjejí dnes biřici přísné mandáty s rozkazy, aby se vrátil do vlasti, císaři se postavil a jemu za viny odpovídal?

Branou proklouzl vysoký člověk s mušketou v ruce. Podal ji vojínovi, vtiskl do ruky slíbenou odměnu, dva ryzí, poctivé tolary, a uskočiv z řady, dal se pomalým krokem podél kláštera na hoře Sionu dolů ku Praze. Proč by mu také voják nepomohl, když se mu zastesklo po matce, kterou celý rok neviděl? Vojín vyňal z opasku měšec, zastrčil do něho dva stříbrné tolary a přehodil si zase mušketu přes rameno. Pojednou jako by setřásl všechnu malátnost. Vyšlapoval si jako soudruzi, i jeho bota duněla hrozivě městu zdánlivě spícímu. Duněla a hrozila za žold v souladu se spokojeností měšce žoldem naplněného a sytého žaludku. V Praze si již vynahradí všechny útrapy bojů a namáhavých pochodů!

Po ulicích vedli drábové několik provinilců v okovech. Muž se nakrčil a stáhl se ještě víc do svého jehněčího kožichu, podšitého pravým anglickým harasem. Slyšel už od chvíle, co hranice království překročil v tmavých hvozdech tachovských, jaké tresty čekají na uprchlíky, kdyby v zemi jako návratníci tajní byli postiženi a nekalé úmysly vyvrátit by s to nebyli. Musí se mít na pozoru nyní, co se mu ta daleká cesta od francouzských hranic podařila. Ještě jen přejít most a vniknout nepozorovaně do Starého Města, aby se mu plán vydařil. Spěch by ho prozradil, musí jít pomalu, aby nevzbudil podezření. Lidé klidného svědomí naspěch nemají! Zítra ho převléknou za vojína nebo za mnicha a bude vyhráno. Musí proběhnout mostní strážnicí před soumrakem, než spustí řetězy. Odbočil do Mostecké ulice a zamířil k mostu.

Z domu vedle mostu se ještě kouřilo. Drancující sběř zapálila vyloupený byt a ušla strážím. Z vylámaných oken se valil do ulice dým, požár snad už byl uhašen domácími lidmi. Jak se ta Praha za několik týdnů změnila! Vítr vanoucí od řeky – to je děs, který člověka pojme. Domy jsou zšeřelé, opuštěné, obchody kdysi přeplněné kupujícími jsou zabedněny. Většina oken zatažena okenicemi, jako když morové povětří vanulo městem a na balkonech a v průjezdech ležely jeho oběti plachtami pokryté, čekající na pacholky, až je odvezou. Vltava valila pod mostními oblouky kalné proudy s hukotem, jejich barva věštila zkázu. Zavilost osudu a lidská zloba přešly do přírodních živlů, nebylo úniku. Pod dunivými kroky pochodujících vojsk se otřásaly i paláce s nejsilnějšími zdmi, snad právě tyto nejvíce! Čněly nejvýše k oblakům, chtěly snad závodit s královským Hradem, a to věru španělský Habsburk trpět nemínil.

Listopad roku 1620 hrozil těžkými mračny. Vzbouřenci, kteří se nezachránili před císařovým hněvem včasným útěkem za hranice, byli denně jímáni a voděni do žalářů. Nezbývalo než doznat vinu a prosit za milost. To všechno bylo nahromaděno v mračnech. Úzkosti, pláč beznaděje a zoufalství, bída lidí, jimž hrozila ztráta veškerého majetku, na který čekaly ruce Ferdinandových pochopů. Lůzy, které mělo udavačství a nadbíhání dopomoci rázem k bohatství. Usvědčit nenáviděného odpůrce z rebelie, nařknout nevinného, zachytit stopu nebo list posílaný emigranty do země se odměňovalo zlatem a statky. V kalných vodách lovit bylo možno všem pokrytcům a stvůrám jako za dob Ferdinanda Prvního. Dnes stačila k tomu odvaha a nezkrotná vůle po moci. Za věrné služby se může prohnaný ničema a žebrák stát již zítra největším boháčem.

Tisíce zámků, paláců, měst, tvrzí a usedlostí ztratily pány. Manželky a děti, které je ještě spravovaly, věděly, že již zítra jich pozbudou. Kanceláře na Hradě pracovaly ve dne v noci na soupisech všech osob odbojem se provinivších a výkazech jejich majetku. Nikdy více a horečněji nenahlíželi úředníci do zemských desek, aby pátrali po majetku a pohledávkách, které měli uprchlíci za svými dlužníky v Čechách. Úředníci se předstihovali, aby se místodržícím, jmenovaným komisařům a nejnepřemožitelnějšímu císaři a králi zavděčili. Čím kdo větší sumou jemu získanou se vykáže, tím větší dostane odměnu. Ruce písařů listovaly ve všech právních knihách městských a postranních. Ani nepatrný dluh několika kop neušel pozornosti náhončích, ani ty, na které dlužníci i věřitelé dávno zapomněli. Potřebné rozkazy se k tomu teprve očekávaly, ale bylo známo, s jakými instrukcemi byl do Čech jmenován vladař domu lichtenštejnského, kníže Karel, vévoda Opavský. Slavata a Martinic se také před nikým netajili, s jakou se potáží všichni, kteří svého pána zradili.

Vojsko se valilo Prahou jako průchodištěm všech čtyř světových stran. Nikdo nevěděl, kam které odejde, poněvadž válečné nebezpečí hrozilo ze všech stran. Odejdou jedni, přijdou druzí, podle tajemných rozkazů. V Praze si odpočinou, zotaví se a ukojí hlad, aby zítra udělali místo jiným čekajícím.

Tři rejtaři seskočili z koní a povolili řemeny. Koně věšeli únavou hlavy a frkali. Rejtar zabušil na zamčená vrata.

„To je velký dům, budou zde stáje!“

„Podívej se,“ ukazoval druhý, který uměl číst, na vrata. „Vidíš? To je Salva Guardia, sem nesmíme!“

„Čerta ďábla nesmíme. Proč?“

„Je to císařský orel, dům je pod ochranou. Musí být ušetřen všech dranců, rekvizicí, kontribucí a všeho ubytování vojsk!“ poučoval vojín se strništěm v obličeji. Byli na pochodu tři neděle, nebylo kdy se oholit, ohřát a vyspat.

„To už neplatí! To dal domácímu bývalý císař, ten je mrtev. Hajdy dovnitř!“ Zabušil palašem na dveře, třetí tloukl klepátkem na kovový kruh. Z okna vyhlédla zarostlá tvář žida.

„Jsme pod Salvou Guardií, pánové!“ volal úzkostlivý hlas Izáka Munka. Chtěl zavřít okno, ale rejtar namířil mušketu na okno. Druhý podával hubku, nebylo co žertovat.

„Hned přijdu dolů,“ volal hlas za oknem, ale vrata povolila dříve. Vojíni se nahrnuli do průjezdu, kopyta duněla po dřevěné dlažbě, třesk dlouhých mečů se rozléhal domem. Za nimi vpadlo do domu tucet císařských harcířů, s nimiž bylo třeba počítat. Těšili se zvláštní přízni panovníkově, proto tím většímu záští u ostatních druhů zbraní. Hlučeli, řvali na schodech. Žid otvíral dveře na dvůr, rejtaři odváděli koně do stáje. Postrašený Izák Munk běžel do patra, aby zavřel do bezpečí jedinou dceru. Byl již utrápen hrůzami posledního týdne, nerad přijal do kvartýru plukovníka a raněného kapitána Pleylebena, ale teď v něm zahořela jiskřička naděje. Snad přec to k něčemu bude dobré, prostí vojáci se budou muset mírnit, má-li v domě dva vyšší oficíry…

Doktor práv Jan Daniel Kapr obešel plácek a vešel do nárožního domu, zařizovaného právě pro knížete Karla z Lichtenštejna. Přijede co nevidět z Vídně s instrukcemi, ujme se správy země jako nejvyšší komisař a zahájí krátký právní proces proti hrdlům i statkům rebelů, jak to bude ukazovat velikost přečinění a urážky majestátu. Budou jmenováni přísedící tohoto hrdelního soudu, a má záruku, že za svou věrnost za rebelie bude jedním ze dvanácti, kteří budou rozhodovat o celém národě…

Pan Kapr se samolibě usmál, kordisko zařinčelo tence nárazem o roh schodiště. Bylo tu mnoho dělníků. Pospíchali, aby byl dům co nejdříve uveden do takového stavu, jak okolnosti toho vyžadují. I podzemní vězení nutno vybudovat a zabezpečit proti pokusům o vysvobození zatčených. Vyhlédl z okna na Vlašské náměstí a zrakem utkvěl na protějším paláci vicekancléře krále Fridricha Falckého, pana Petra z Milhauzu. Bude žádat, aby mu byl za věrnost tento skvělý dům prodán jako statek na císaře v pokutě propadlý. Petr z Milhauzu uprchl v družině králově nazítří po porážce na Bílé hoře. Nic nepřekáží, aby nebyla nasycena jeho lačnost majetku.

Zamnul si spokojeně ruce. Dole v přízemí byl velký kupecký obchod Muškonův, ve druhém patře bydlí císařský rada Hanuš Rudolf Pucher z Meggenhausenu, tajný dvorský sekretář. Ví, že se dovolává zásluh o císaře a že bude žádat na knížeti, aby mu tento dům „pod stupni k Hradu pražskému“ byl postoupen. Utrpěl příkoří od direktorů, špehoval je, vyzrazoval císaři do Vídně, co se v Praze i v domě vicekancléřově děje a proti císaři podniká, a bude císařem odměněn na újmu pronásledovaných stavů.

Kdyby nebylo jiného uchazeče, mohl by si být jist, že se jako příští člen trestající komise natolik císaři zavděčí, že bude mít před jinými uchazeči přednost. A právě na tomto domě mu záleží především! Stojí na křižovatce dvou hlavních vstupních cest do Hradu, Ostružnické a pod hradními valy. Vidí panovníkovi přímo do oken, může být ze všech úředníků nejdřív na Hradě, a při jeho bezmezné ctižádostivosti a podlézavosti hrála právě tato přednost paláce Petrova hlavní úlohu. Odtud bude také nejblíž na malostranskou rychtu, rathaus i do knížecího komisařství, kde budou vyšetřovanci vězněni a vyslýcháni. Měl by to deset kroků daleko. Ani to nebylo pro Kapra z Kaprštejnu podružným. Byl pohodlný, nemiloval časné vstávání a spěch do kanceláří. A jak stoupne v očích zpokornělých měšťanů, až dá na svém novém paláci umístit svůj erb. Páni z Milhauzu, o jejichž starožitném šlechtictví měl dobrou vědomost, to neučinili. Učiní tak on, nechť si třeba o něm říkají, že je „povýšenec“.

„Nebo si mám snad vybrat pro sebe dům Frankenštejnský v rohu Staroměstského rynku? Jest to také dům pohodlný a ctihodný, kde v čase nepokojů se ukrývají zemské desky! Je to blaživé vědomí, že si mohu nyní, po Ferdinandově vítězství, vybírat z nesmírného majetku, nashromážděného po staletí tisícerými rodinami šlechtickými a patricijskými volně podle svého přání. Ale, což jsem nezvítězil s císařem a nestál věrně po jeho boku? Právem se mohu dnes i já, včera ještě odstrkávaný a pohrdaný Jan Daniel Kapr pokládat za vítěze. Jak se budou všichni nyní ucházet o mou přízeň! Budu rozhodovat o životě a smrti, bohatství a chudobě…! Ve svém dosavadním životě, dosti hříchy zatíženém a prostopášném věru neměl jsem kdy obracet listy Písma svatého. Přes to však pravda v něm zapsaná se osvědčuje: kdo se ponižuje, bude povýšen!“

Rada nad apelacemi, doktor práv Kapr si zamnul spokojeně ruce, shlížeje po Vlašském plácku, kde se to rojilo vojsky. Je v bezpečí, císař se pevně chopil žezla, jako on je nástrojem v rukou spravedlnosti a bude dodávat katům jednu oběť po druhé. Zasloužili si páni Čechové už věru dávno takové lekce. Hrdopýškové, kteří rázem pozbyli sebevědomí a hrdosti. Ať teď pykají! Ať pykají za to, že i jeho, radu nad apelacemi, si dovolili dát uvrhnout do žaláře!

Chtěl běžet k hloučku lidí, obklopujících několik lancknechtů, z jejichž středu se ozýval nářek a křik, ale zahlédl pojednou vdovu po panu Ludvíkovi Korálkovi z Těšína a zamračil se. Tu potkat by si věru ani mnoho nežádal. Slyšel, jak si lidé vykládají, že ve slavatovském domě našli na půdě marštalů v seně zahrabaného českého vojína, který se zde ukrýval již od bělohorské porážky, kdy vojáci, puštění do města, tábořili po ulicích noc a den, než dostali po odjezdu krále Fridricha rozkaz vytáhnout rovněž Horskou branou směrem na Brandejs. Bylo jich už mnoho nalezeno po domech, a všichni ubiti od vítězů.

Doktor Kapr pospíchal, ale v tlačenici musel se vyhnout na druhou stranu. Zde vpadl přímo do pohledu proti němu kráčející paní Korálkové. Byla oblečena v bohatý kožich po straně zavřený, plný šňůr a prýmků v místech, kde kožešina odkrývala aksamitovou látku. Prýmky se táhly od loktů k límci a napříč přes prsa, napodobujíce záponky uprostřed života. Zpod kožichu se vlekla po zemi dlouhá sukně. Hlava byla zahalena křtaltovným biretem s okrajem ze zlaceného dracounu obšitým, nad spánky vyčnívala zlatá síťka, spínající vlas.

Usmála se, odhrnujíc drobné, vyrovnané a krásné zuby, a podle svého zvyku nezavřela ústa, dokud mu nepoděkovala na pozdrav. Povšimla si, že mu setkání radost nezpůsobilo. Pásla se na jeho rozpacích. Nezbylo mu než sejmout klobouk s péry, prohnout se v pasu a kloboukem opsat oblouk až k zemi. Pokoušel se o úsměv, ale kolem úst sedělo mu cosi hořkého. Pustil opět kordisko, které levicí při úkloně nadzdvihl, a podával jí dvorně ruku jako kdysi, před dlouhými léty, kdy ještě v alchymické kuchyni páně Korálkově pracoval a za dobré tolary se k různým službám dával užívat. Za jednu, když za uprchlým alchymistou až do Holandska jel se zlatým řetězem a dary pro celou rodinu, byl odměněn tak, jak by ho ani císař nebyl s to poctít. A když si cestou pohrával s perlami, démanty a zlatými dukáty, zrodila se v jeho nitru chorobná touha stát se boháčem, mít kované truhlice plné dukátů, perel, zlatých řetězů, spon a prstenů. To všechno mu teď připomínala svým úsměvem vdova Korálková, která si jeho lásku také několikrát zlatem koupila, zatímco nic netušící manžel tingoval v alchymické kuchyni s lékařem Václavem Lavínem. Když pak byla vyslýchána na udání poručníka Korálkovy dcery Zuzany, co by na tom pravdy bylo, že její choť byl otráven, třásl se několik týdnů strachy, aby na něm neulpělo také nějaké podezření. Byl jí zavázán díky za mlčenlivost. Slovem se o stycích s ním nezmínila, a tím zachránila jeho úřednickou dráhu.

Jak zestarala jeho bývalá milenka! Ani věřit se mu nechtělo, že ji také jednou za pár dukátů, ve spěchu a tmě v ložnici objal. A ještě tu je, a mohla by mu škodit. Běda, kdyby se císař něco dověděl, veta by bylo po jeho dnes tak slibné budoucnosti. Vždyť přemožením českého odboje se mu rozhořela bludička slávy, naděje na bohatství a důstojenství, jichž za změněných poměrů v Čechách dosáhne. Proto se také kavalírsky poklonil a podávanou ruku políbil, ačkoliv byla kryta rukavičkou.

„A zdali na manželské snětí mojí dcery přijde vzácně urozený pán jako přítel našeho domu?“ usmála se paní Korálková.

„Tak skokem let svých došla panna Zuzana?“ ptal se, předstíraje podiv.

„Let osmnáct jí prošlo, dospěla a ženicha má sobě rovného,“ odpovídala s hrdostí. „Ale zda urozený pan doktor při svatebním veselí můj dům poctí?“

Kapr se hluboce uklonil. „Bude mi velkou poctou. Ovšem, pakli jiná důležitá zaneprázdnění mi radost nepokazí,“ usmál se hladce. „Dnes nevíme, kdy se našemu nejmilostivějšímu císaři přihodí, že nás, služebníky, k povinnostem povolá. Mám být přísedícím náhlého vyšetřujícího soudu, který vbrzku zasedne, aby soudil rebely, odporníky a křivopřísežníky. Ve Kvetoňské ulici se nezměnilo nic?“

„Děvečka Slávka, stará, ve špitále na onen lepší svět odešla. Ta, která kdysi dveře svojí paní hlídávala…“ Vdova se snažila vložit do úsměvu půvab, který jejím létům neslušel.

Pan Kapr cítil, jak by ráda oživila vzpomínky na dávnou minulost. Vemlouvala se koketními pohledy a pohyby do citů, které podle jejího mínění zcela v bývalém milenci nevychladly. Zdvihl ruku, jako by se bránil, ale musel naladit tvář do důvěrnosti. Zavrtěl hlavou, podíval se jí do očí dlouhým pohledem a žertem předstíral mravní pohoršení.

„Jsme v letech, kdy se na hlouposti mládí nemyslí. Zvážněli jsme lety. Nemyslím, že by u vzácné paní mateře spanilé panny Zuzany bylo tomu jináče. Však doba dnešní, plná roztržitostí a…“

„I nechte vytáček! Ve vytopené komnatě po dobré hostině se ani dnes na jiné věci nemyslí…,“ a zas se smála půlí těla k němu skloněná.

„Ve dne v noci sedím nad spisy, nelze myslet na pošetilosti. Teď právě k nejjasnějšímu knížeti pospíchám. Jeho Veličenstvo ráčilo nařídit, aby mimořádný proces byl vskok zahájen, práce máme všichni nad hlavy…“ Chystal se již zase sejmouti klobouk, když zahlédl právě muže v černém dlouhém plášti.

„Hle, pan Michal Pěček Smržický z Radostic, prokurátor na Novém Městě, který hned po obdržení victorie na Bílé hoře se vrátil do země, odkud kacířskými direktory byl potupně vypuzen. Však se jim náležitě odmění! Jest to věrný sluha nejmilostivějšího pána našeho, a zrovna do rány mi přišel…,“ a již se ukláněl s kloboukem u země a odcházel, spěchaje za autorem právě vytištěné oslavné básně na bělohorské vítězství. Paní Korálková neměla kdy, aby si pana Kapra změřila pohrdavým pohledem. Otočila se pyšně a kráčela vzpřímena ulicí s vlečkou, která smítala právě napadaný sníh.

Pan Kapr ji dobře znal. Neotočí se po něm, zahodila by se, je příliš hrdá a samolibá. Zvolnil krok a obrátil se za rohem. Pan Smržický byl jenom vhodnou záminkou. Pokládal ho poněkud za přemrštěnce, s nímž se ukazovat na ulici je zbytečno. Jiné společnosti je třeba vyhledávat císařské radě nad apelacemi, doktoru práv panu Kaprovi. Ty, po jejichž boku stoupne význam vlastní osoby v očích veřejnosti. Je třeba každé slovo dobře zvážit, spořit úsměvy a veselím, jak náleží muži tak vysokého tribunálu.

Jeho tvář se náhle zachmuřila. Zapomněl, proč dnes vyšel k branám? Starší střelec Trnožka ho odbyl – pohana, které bude trpce želet. Není z lidí, kteří dovedou zapomenout a odpouštět. K tak tupé vrstvě lidí nepatří! Zapomínat dobrodiní a splácet dvojnásob urážku udržuje lidi více v patřičné vzdálenosti. Nastává nové údobí dějin. Lidé, skrývající se strachy v příbytcích před tím, co přinese zítřek, ani nechápou, že vše, co bylo, patří minulosti a že se v Čechách začne jinak žít a jinak myslit. Ano, ale sluha pana Adama Lokšana z Lokšan a na Březnici by tu měl již být. Vyjel jako osobní komorník nepravého krále Fridricha ze země, a císařští špehouni ho spatřili na hranicích, když dával sluhovi důležité zprávy pro Prahu. Jeho dům je nenápadně střežen ve dne v noci. Pojede asi pro poskrývané šperky a tolary, aby je dovezl svému pánu. Kdož ví, zda také Falcký není v tísni, a komorník mu slíbil výpomoc.

Doktor Kapr si zamnul spokojeně ruce. I tu bude příležitost si vynahradit bědy minulých let, kdy osm roků čekal, trpě nedostatkem na výplatu služného z císařské pokladny věčně prázdné. Prázdné za Rudolfa, prázdnější za Matyáše, a za mezivládí, když byl direktory odstaven, ze světa zmizevší. Nyní bude zcela jinak s ním a se všemi, kdož císaři věrnost zachovali! Budou se brodit ve zlatě a krvi. Všechny nedoplatky komory budou rázem královsky vyrovnány. Ukáže na dům, panské sídlo, palác nebo velký statek – „ten chci!“ – a to vše bude jeho! Statky rebelů spadnou na císaře v pokutě, a císař takto zbožím milionových hodnot obohacený bude moci odměňovat své věrné. Je dobře pustit občas národu žilou, urvat pro sebe co nejvíce se dá, založit slávu nového rodu, rozšířit a zkrášlit zděděný erb a snad… i být povznesen do stavu panského! Pan Kapr se usmíval blaživé této naději. Ale i tak, nic není nemožného v dnešní době. Dostačí jenom chtít, nuže, a on chce a má silnou, tvrdou vůli.

Až bude zasedat nad náhlým soudem, nesmí ho nic zdržovat. Žádný ohled, žádný soucit. Bídy zakusil už dost, hrbil hřbet on i jeho otec před každým vyšším úředníkem, ústrky snášel bezmála dva roky, co se nebožtík král Matyáš se světem rozžehnal, jeho doba přišla! Všichni, které k němu požene děs před smrtí a konfiskací, budou povolnými jeho nástroji. Tak se musí dívat na své nové povolání a ne jináč! Dva židé už by tu byli…

Dva židé? Kapr se hlasitě zasmál. Ohlédl se, zda si toho nikdo nepovšiml. Napověděli již dost, a zas o panu Adamovi z Lokšan a panu Zapském. Ale bylo by chybou se soustředit jenom na dva tři případy. Bude muset se dívat otevřenýma očima po celých Čechách. Statky! Panství! Potoky a řeky, lesy a honitby, zámky a tvrze, paláce a vsi, louky a poddané. Dovede vládnout svým poddaným. Nedovede se smlouvat o každou slepici jako ti kacířští šlechtičtí majitelé velkostatků, kteří neměli proto z tak rozsáhlých statků téměř žádný zisk.

Dva židé. Munk a rabi Salomon Puriak! Izák Munk to prozradil, bude mu třeba dát odměnu… Kapr se zasmál. Není dostatečnou odměnou, že ho nechá naživu a přičiní se, aby na jeho domě byla vztyčena obnovená Salva Guardia? Co by chtěl ještě nad to? Nemá ten malý štít větší cenu dnes než pochybné panství, které může přijít v plen?

Adam Lokšan, zrádce, který s Falckým ze země ujel, statků nezanechal. Není toho třeba, jiní jich zůstavili po sobě dost. Počítal to zase včera v noci. Na sto dvacet velkých panství a přes sto paláců a domů. Z těch si už bude moci vybrat, i když Lokšan odjel jako bezzemek. Ovšem, našlo by se i tu něco, kdyby na to bylo více času. Ale zatím může to ponechat v klidu a věřit, nebo se stavět, jako by věřil, že polovina březnického panství u Blatné nebyla jeho již pět let před nepokoji a že ji prodal manželce Ludmile, rozené hraběnce Černínové. Na tuto polovinu by tedy sáhnout nemohl, na druhou tím méně, když patřila věnu z domu Černínského. Slyšel, že první polovinu, kterou paní Ludmila od manžela vykoupila, zamýšlí opuštěná paní prodat královskému prokurátorovi Přibíkovi Jeníškovi z Újezda. Chytrá paní, věru! Zabezpečila se tak významným náhončím císařovým, že mu jeho plány zkřížit nesmí, aby se se zlou nepotázal. Zaťukal i jinde, a všude už zatkli své drápy právě tak hrabiví a ctižádostiví, majetku a slávy lační ďáblové, kam se ohlédl.

Jiní mají peníze! Ať již jakýmkoliv způsobem nabyté – ale mají! On jediný je bez peněz. A potřebuje, aby mohl podplácet, odměňovat donašeče a zvědy, a pak – aby vůbec mohl nějaké hotové peníze na stůl v komoře královské položit. Tak se to dělá! Skoupit, předejít jiného, lacino, podvodně skoupit a obratem ruky třeba židu prodat za větší peníz, a ten zase za jiný statek nabídnout, přihodit, jinde smlouvat. Má celý postup dobře promyšlen, jenom vědomí, že sta jiných stvůr pracuje ještě ďábelštěji a rychleji a ve zlatě se topí, mu působila muka. Aby nepřišel pozdě, aby ho jiný šikovnější nepředstihl! Ten úžasný přesun majetkových poměrů přišel nečekaně jako blesk z čistého nebe. Byl jím předstižen a předstihují ho jiní, kteří si dávno už své oběti vyhlédli. Byli předvídavější – i tu výhodu měli proti němu. Proto si musí co nejdříve opatřit peníze, aby mohl se pustit do této frivolní, hazardní hry. Sto tisíc stojí Jílové? Dám o deset víc, i když nemám než pět set kop, abych mohl je na stůl hodit v kanceláři. Ta denně hltá sta tisíce, aby jimi mohla vyplácet vojska a vyšetřovací komise, špehy a udavače, paliče a agenty, kurýry a nohsledy skuhrající vždy tutéž písničku, že potřebují peněz…

Vedle židů je to Pavel Michna z Vacínova! Utrpěl víc než Kapr, byl krutě pronásledován odbojníky a direktory, má před ním větší zásluhy o císaře. Jak se ho zbavit? Nepomůže nic jiného než stát se jeho společníkem. Má nejen větší zásluhy – i více peněz, to rozhoduje. Oko lstivého Pavla Michny z Vacínova ulpělo již beztak na domě hraběte Hendrycha Matese z Thurnu, i když jeho manželka v Praze pozůstalá má naději, že jí ten palác se zahradou, vodárnou, přístupem k řece, s velkými štěpnicemi a stájemi bude zachován. I když palác podrží, přiměje ji jistě Michna dříve nebo později, aby mu jej postoupila. To by bylo něco pro něho! Je pozdě, kdekdo ví, že si ho předem vybral Michna, a tomu plány zkřížit by bylo podat ruku katovi. I všemocný Albrecht z Valdštejna se s ním musel spřáhnout. Michna vydělával na proviantu ničeho se neštítě, kde větří zisk. Jen s tím se spolčit a bude vyhráno! Proti nim dvěma budou všichni ostatní, vyjmouc vojáky, kteří za císaře životy nasadili, bezbranní… Škoda, že neměl statky, které by mu byli bývali mohli direktoři zabavit, jak to učinili Michnovi.

Pak by se už dalo císaři snadno namluvit, že přišel o tisícové hodnoty, které mu má císař nahradit za osvědčenou věrnost ze zabraného majetku vzbouřenců. I v tom je proti němu v nevýhodě a chudší než on. Má za to víc ducha! Je zběhlý v právech, úředníkem nejvyššího soudu! Každý chválí jeho pohotovost a bystrost, s jakou vždy hájíval korunní zájmy. Je to, ovšem, něco, ale pustit se do zápasu s přesilou nelze.

3

Dne 9. listopadu 1620 na Mimoni

Jan z Milhauzu se vrátil na své panství do Mimoně. Skončil veliké diplomatické poslání a bylo třeba se věnovat alespoň na chvíli správě statků. Právě když se bojovalo na Bílé hoře, dlel v Mimoni s přítelem panem Hřánem z Karasova. Nebyl vojínem; Fridrich Falcký potřeboval jeho rozsáhlých styků a jazykových schopností pro zahraniční politické vyjednávání. Nikdo také nečekal, že by se osud země České měl tak rychle rozhodnout.

Objížděl dvory, ovčíny, honitby, poddané vsi, rybníky a lesy v průvodu komorníka Kiesewetra a nemálo se zaradoval, když vrátný otvíral těžká zámecká vrata mimoňského sídla dvěma jezdcům, panu Hřánovi a jeho myslivci. Provedl ho zámkem, ukázal, co nového dal za své správy pořídit. Provedl ho bohatou rodovou knihovnou v nárožní věži s truhlami vzácných pergamenů a kreseb a sešel do nádvoří, aby mu ukázal stáje a chlévy. Zde na zámku si podržel jenom tři nejkrásnější kusy dobytka, býky, kteří byli jeho chloubou, a nezřídka napodobil býčí zápasy, které kdysi na svých cestách viděl ve Španělsku.

„Můj kůň je znamenitý kleprlík!“ zvolal pán z Karasova. „Zkusme to i s ním.“

Myslivec pána marně zdržoval. „Kůň nezvykl takovým kratochvílím. Rád divočí a pána by i shodit mohl na rohy rozzuřeného býka.“

Hřán nepovolil. Museli mu vyvést z chléva nejlepšího býka a Jan z Milhauzu musel si dát také osedlat koně. Stáli tu čtyři v sedlech na neklidných, vzpínajících se koních, dva pánové a lokajové. Honec přinesl dřevěná kopí a pan Hřán se rozjel proti býku, stojícímu se svěšenou hlavou a nadmutým chřípím uprostřed dvora.

„Pozor, příteli, bokem!“ vykřikl ještě včas zámecký pán. Býk se rozehnal proti jezdci a bleskem sehnul rohy. Písek a kamení vyrazilo do vzduchu. Hřán uskočil, vyděšený kůň se prudce vzepjal a vysokým skokem se přenesl přes říční rameno, protékající oborou, nízkým plotem oddělenou od dvora. Hřán, velmi zkušený jezdec, se zapotácel v sedle, ale pobouřen neúspěchem vrazil koni ostruhy do slabin. Kůň se opět přenesl pérovým obloukem přes řeku, pán ho popleskával po šíji za odměnu. Sluha mu podal dlouhé, do ostré špice vybíhající dřevěné kopí, a jezdec vyrazil proti býku.

„Co to? Zadrž! Slyšíš, Zdeslave?“ vykřikl Jan z Milhauzu, obrátiv oči ke vratům. Z náměstí, jemuž vévodil rozložitý rodinný zámek, ozval se nezvyklý hluk. Několik ostrých výkřiků bolesti a děsu projelo vzduchem. Blížili se jezdci, dusot koňských kopyt budil ryčnou ozvěnu na náměstí, které již palatin dal po francouzském způsobu vydláždit.

Pan Hřán pustil dřevce. V poslední chvíli vrazili do průjezdu čtyři čeledínové z blízkého mimoňského dvora. Byli vyděšeni, sotva popadali dechu.

„Co se děje?“

„Na mostě zastřelili našeho pastora…,“ vyrážel ze sebe šafář.

„Cože? Pastora Haselbacha? Kdo?“ vykřikl pan Jan a již obracel koně do průjezdu.

„Nikam nesmíte, milostivý pane!“ zvolal šafář, přiskočil ke koni a chopil se uzdy.

„Proč jste ho nechali zavraždit? Co dělal?“

„Šel právě k umírajícímu Denkovi…“

Na vrata počaly dopadat zuřivé rány. Bylo slyšet, jak venku jezdci seskakují z koní a dobývají se dovnitř palaši, hlavněmi mušket a kameny. Válečný, divý pokřik provázel jejich zuřivé počínání.

„Jsou to lisovčíci!“ šeptal s výrazem hrůzy čeledín.

„Lisovčíci? Kdo je poslal, kdo jim dovolil?“ naléhal Jan z Milhauzu a zbledl.

„Pane, císař zvítězil v pražské bitvě… Falcký uprchl, divoká sběř válečná, hajduci a lisovčíci se rozjeli zjímat původce povstání.“

„Zachraňte se, pánové,“ zaúpěl Kiesewetr. „My zatím budeme bránit zámek, svolám všechnu čeleď. Zachraňte rychle holé životy!“

Zdislav Hřán z Karasova neměl kdy, aby se rozloučil. Pokynul rukou, stiskl koni slabiny, dvěma skoky byl v oboře, dalším, strmým skokem se přehoupnul s koněm přes zadní zídku a rychle se hnal ke Vranovu. Mezi protrhanými mraky se objevila zašedlá skála s opuštěným hradem Ralskem, odkud palatin přenesl natrvalo sídlo do nového zámku, zrušiv i poslední stráž, kastelána.

Jan z Milhauzu seskočil z koně: „Muškety a halapartny, munici, pistolety, všechny zbraně sem!“

Kiesewetr vyběhl po schodech, vyraziv skleněné dveře velké přijímací síně před schodištěm, vyzdobené rodinnými portréty a velkými parohy, úlovky z honiteb, tak jak tu zůstaly po Janovi Mazanci z Frimburku. Dva sluhové běželi za ním, aby mu pomohli vynášet zbraně. Právě když je snášeli do průjezdu, objevilo se na zahradě deset, dvanáct dalších služebníků. Vnikli sem z polí, přebrodivše říčku pod mostními oblouky.

„Přišli jsme na pomoc,“ volali ze zahrady a hnali se na dvůr, kde jim lokajové třesoucíma se rukama rozdělovali zbraně. Vrata se otřásala, zvenčí do nich bušili dlouhými kládami, které přitáhli ze staveniště.

„Do oken!“ velel pán, podávaje každému ručnici a střelivo. „Zůstanu tady, abych řídil obranu!“

„Zapřísahám vás, milostivý pane, hleďte se zachránit včasným útěkem. Neodoláme jim dlouho,“ žadonil komorník.

„Je jich přes dvě stě padesát!“

Jan z Milhauzu se zarazil: „Tolik jich je?“

„Jdou si pro vás, když nezastihli v Praze milostivého pana bratra Petra, místokancléře, a jsou tím rozzuřeni. Každému, kdo přivede živého rebela, jak říkají, slíbil kníže Lichtenštejn sto tolarů. Zachraňte se, račte uprchnout zahradou!“

„Alespoň první ránu mi dopřej vypálit na vrahy!“ usmál se zámecký pán. Ve vratech se objevila skulina, Jan přiskočil a přijav zapálený lunt z ruky čeledína Šimona, bývalého mušketýra, přiložil hlaveň k otvoru a vypálil ránu. Zvenčí se ozval řev, lisovčík byl raněn. Vtom bylo již slyšet, jak se z oken prvního patra ozývají výstřely. Kterýsi sluha se vyšplhal až do věže, kde byly umístěny velké hodiny a kde byly vyvěšovány prapory, a našel si tak znamenitou střílnu. I odtud počaly se již ozývati dunivé výstřely.

Tváře všech obránců zčervenaly. „Budeme se bránit do posledního člověka, tak lehce se zámku nezmocní! Vyprávěli nám, že všechno vyšumují, všechno vydrancují a vypálí. Jdou za kořistí…,“ vyprávěl trhaně šafář.

„Kdo to vyprávěl?“

„Uprchlíci z okolí! Pozor, dej oheň!“

„Jménem památky vašeho někdy pana otce vás prosím, milostivý pane, prchněte! Vrata co nevidět povolí!“

Levé křídlo těžkých dubových vrat, pobité železnými pásy a mohutnými hřeby, se již poněkud vyklánělo do domu. Jan z Milhauzu ještě jednou vypálil, zvenčí se ozvalo zaklení. Lisovčíci na okamžik utichli, jako by se vzdalovali. Ale sluha Petr seběhl z patra a vykřikl:

„Pozor! Chtějí nás vykouřit! Snášejí dřeva, aby podpálili. Co teď?“

„Skoč do mazhauzu, vhoď na krb do kotlů smolu, dostanou smolný déšť!“

Pan z Milhauzu se nerad loučil. Vyběhl ještě do patra, vskok zotvíral truhlici, vyňal něco šperků, ze skříně huňatý zimní kožich a hnal se po schodech do zahrady. Měl nejvyšší čas. Dříve než se rozvařila smola, povolily dveře a začaly rachotit výstřely. Služebnictvo, kryjíc se za sloupy a výklenky, pálilo do útočníků. Starostlivý Kiesewetr, který s mladým synem Janem se zúčastnil osobně shození místodržících z oken Pražského hradu, měl sotva kdy se otočit za pánem.

Surově vyhlížející tlupa asijsky oblečených nájezdníků, s nimiž si polský král rady nevěděl, a které poslal, aby se jich zbavil, na pomoc císaři Ferdinandovi, vrazila s řevem do zámku. Druh padal po druhu, ale nové tváře, plné jizev, dlouhých, vlajících rezavých vlasů, vyčnívajících zpod velkých beranic, vrhaly se do průjezdu. První z nich držel v zubech zakřivený, tlustý nůž, zřejmě vůdce tlupy, ataman, jak na něho druzi volali. Rozpřáhl se po nejbližším obránci, třímaje v ruce partizánu s plamennou čepelí, když vtom jeho dravčí tvář zahalil hnědý kouř. Komorník mu vpálil z nejtěžší pánovy lovecké muškety plný náboj mezi oči. Krev mu zaplavila obličej, zapotácel se, přec ještě nabral sílu a vrhl kopí sluhovi do prsou. Skácel se pak chroptě, zasažen druhým výstřelem z malé banditky, kterou rád nosíval na hony nejmladší spolumajitel statku, Jiřík.

Služebnictvo poslouchalo rozkazů těžce raněného komorníka. Ustupovalo krok za krokem průjezdem k hlavnímu schodišti a do dvora. Venku hořela velká hranice dřeva, plameny olizovaly vrata, která se nakonec vznítila. Před schodištěm se rozpoutal nový zuřivý boj. Chátra, šílíc vztekem, že jí i druhý za psance prohlášený člen rodiny z Milhauzu unikl, rozbíjela, co jí přišlo do rukou. Vysadili druhé křídlo dveří a kryjíce se jím jako štítem, pálili do síně. Sklo se s řinkotem tříštilo, dva silní čeledínové ze dvora uchopili ohromnou starožitnou skříň stojící proti schodišti a vytlačili ji ke dveřím. Všichni obránci byli již zraněni, v průjezdě zůstal ležet v tratolišti krve Simon.

„Jen když jsme nabyli náskoku a pán mohl uniknout!“ vydechl komorník a klesal k zemi, přidržuje si rukou prostřelenou hruď. Kiesewetr nabral poslední síly a poručil, aby vyskákali okny do saly terreny a zahájili boj ze dvora. Skácel se, hlava narazila na zábradlí schodiště a ruce sjely k bokům. Nádvorní vrata byla uzavřena, čeleď se rozestoupila ke kolnám a stájím, několik vylezlo na střechu terreny, jiní se vrhli do postranního křídla, aby z oken do dvora obrácených zadržovali postup lupičů. Mladý sluha Tobiáš zotvíral v rychlosti stáje a bičem vyštval osm jezdeckých koní do obory. Tam je stěží pochytají, nedovedou-li užívat lasa.

Lisovčíci převrhli skříň a derouce se vpřed přes raněné a padlé, hnali se vzhůru do zámku. Bylo slyšet, jak rozbíjejí skříně, truhlice a sekretáře, stoly a železné bedny na dlouhé chodbě. Museli si nahradit ušlou kořist, náhradu za sto tolarů. Loupili, dobývali se tesáky a krátkými korduláči do nábytků, rozřezávali gobelíny, třískali do skel a zrcadel, shazujíce ze skříní, krbů a stolků vše, co nemohli odnést. Věru si pospíšili! Včera o polednách se bojovalo na bělohorské pláni, a dnes o polednách již byli tu, štvouce koně do úpadu, aby se zajistili životy vzbouřenců. Vždyť se cestou zastavili ještě na pěti jiných statcích, kde právě tak za tři hodiny obrátili kvetoucí panství v rum a popel. Nakonec si seberou nejlepší potahy a vozy, naloží kořist, posadí k poděšenému sedlákovi stráž s mušketou a zapáleným luntem, dva rejtaři pojedou s vozem jako stráž a na bázlivou otázku vozkovu, kam pojedou, odpoví s chechtotem: „Do Polska!“

Ze zámeckých oken vyrazil kouř. Znamení, že soldateska je hotova s prací. Hnali se potom do stájí, kde je přivítala zesílená střelba obránců. Tři kozáci s krunýři na prsou bůhvíkde nakradenými se odvážili do dvora se staženými helmicemi přes oči. Ale vráz se dva z nich skáceli, zasaženi dobře mířenou ranou do podbradku mezi železným pásem přilbice a kyrysem. To bylo povelem ostatním, aby se vrhli do boje. Vřítili se sem všichni, čeleď prchala, stále dávajíc oheň do jejich řad, přes říčku do obory. Vyrazili dveře stájí a klnouce hrozili pěstmi. Zapálili luntem zásoby sena a slámy, stáje stály za několik okamžiků v jediném plameni. To však již lisovčíci s křikem a láním uvazovali k sedlům napěchované torby a pytle s nakradenou kořistí, aby se hnali dále, jak zněl jejich ordre. Jeden se ještě opozdil, sklonil se bleskem k zabitému atamanovi a roztrhnuv kožený kabátec, rval mu jeho měšce a klenoty z kapes. Ze zahrady zaznělo několik výstřelů současně, lupič vyrazil rukama do vzduchu nad hlavu a průjezdem zaduněla rána. Byla to poslední trefa umírajícího komorníka Kiesewetra, který vydechl naposledy.

Cval koní dozníval, z okna kostelní věže bylo vidět už jenom vlající jejich kabátce a vysoko držená kopí. Hnali se s větrem o závod do Stráže, kterou si ponechali nakonec, očekávajíce na Mimoni větší kořist. I z kostelní věže zarachotil výstřel, ale koule nemohla je už dohonit. Všechna okna přízemních domků byla neprodyšně uzavřena okenicemi jako v noci, za morové rány nebo za válečných hrůz. Zámek hořel jako pochodeň, praskot nábytku, oken a dveří se vlamoval i do tmavých předsíněk poděšených měšťanů, které zesnulý palatin štědře obdařil výsadami. Hořel po celou noc, ani obyvatelé se neodvážili do ulic ze strachu před drancující válečnou sběří. Odnesli zatím jen postřílené měšťany narychlo do sakristie, kam před tím zanesli mrtvé tělo predikanta Haselbacha, dosazeného sem před několika lety novou vrchností, palatinem.

Událost, která měla být úvodem k hrůzám trvajícím třicet roků, přiměla nového faráře, aby ji zanesl do farních memorabilií. Stará, protestantským knězem vedená se nedochovala. Katolický nástupce v době počínající protireformace nemohl ovšem povědět plnou pravdu. Zapsal ji krátce do knihy s červenou koženou vazbou pro paměť příštích věků…

Byl tu však očitý svědek, který jen na komorníkovy prosby opustil zámek a věrnou svoji čeleď. Na útěk nebylo lze myslit, všechny cesty vedoucí do města byly obsazeny hlídkami, aby jim hledaný psanec Jan z Milhauzu neunikl. Nezbylo mu než skočit pod malý most a vsadit vše na jednu kartu. Najdou-li ho, podstoupí zápas na život a na smrt. Nenajdou-li, shledá se s nimi na jiném bojišti, dopřeje-li mu toho štěstí Bůh. Stoje po kolena v kuním kožichu ve vodě, ohnut, až krk bolel, vyčkával zámecký pán, až se lisovčíci vyzuří a odklidí.

Jak mu bylo v duši! Za krátké dva roky ztratil oba rodiče, nyní i všechen majetek, na kterém si jeho otec, falckrabí rudolfínského dvora, tolik zakládal. Jak byl otec Jan šťasten, že rodinu dobře opatřil! Každý ze tří synů měl svůj pražský palác, nejstarší Petr velké panství Zvoleňoves, dva mladší se podělili o velkou Mimoň. Nyní je všechno ztraceno. Kde je Petr? Jistě musel jako místokancléř království doprovázet krále Fridricha do Němec, Francie a Holandska, aby odtud se zahraniční pomocí zdvihl velkou válku o korunu. Půjde za ním, i on bude nyní válčit, když jeho diplomatická kariéra byla u konce…

Zima ho roztřásla, zuby mu cvakaly. Lisovčíci odjeli, nelze pochybovat kam. Zkřehlý zimou a s promrzlýma nohama se vyšplhal zpod mostu na břeh, stál zase ve své zahradě. Slyšel vše a viděl, věděl, že drancovníci na koně zapomněli nebo je nedostali, když je čeledín včas vyhnal ze stájí. Chtěl zahvízdnout, rty byly ztuhlé, nemohl ze sebe vypravit jediný zvuk. Přešel můstek, stál na dvoře, zámek ještě hořel. Slzy se mu draly do očí, pěsti se zatínaly. I to s nimi vyúčtuje, kdyby po celý život neměl mít jiný cíl…

S ohlušujícím rachotem se zřítil strop jídelny. Za dětství bývala to jejich ložnice, kde se syny těšívala přičinlivá, moudrá matka paní Virginie z Levínu. Kdyby se toho byla bývala dožila… Ne, byla hrdinkou, ta by si zajisté nebyla zoufala! Měla odvahu stavět každého roku do pole proti nenáviděnému císaři Ferdinandovi jezdce s plnou výzbrojí, nesložila by malomocně ruce do klína. Něco jiného by jí srdce naplnilo zoufalstvím: že vlast je podmaněna, dobyta nahodilým vítězstvím, jehož vítěz surově zneužívá. To by ji spíše bylo ve hrob sklátilo!

Na dvoře, v průjezdě a na schodech leželo několik mrtvých a dokonávajících věrných služebníků. Ostatní poběhli, aby zachránili životy, když do poslední chvíle hájili pánův majetek. Skláněl se nad každým, hladě jejich ruce a zkrvavené obličeje. Nemůže jim pomoci, sběř se na zpáteční cestě ze Stráže sem vrátí, aby po svém zvyku paběrkovala. Nesmí otálet a ztrácet drahocenný čas. Vyběhl do patra, aby si vyměnil obuv a šaty. Všechny skříně byly vybity, vyloupeny a spáleny, ze všech se ještě kouřilo. Vrátil se do stáje, omotal si koňskou pokrývkou nohy a zahvízdal.

V parku opakoval signál, na který jeho oblíbený kůň vždy s veselým ržáním přiklusal. Potácel se mezi staletými stromy, často se jejich kmenů přidržuje a opět zahvízdl. Z dálky se ozval šustot spadaných větví a listí. S rozevřenými nozdrami se k němu plaše blížil jeho hnědák. Zašel s ním do stáje, postroj s drahocenným kováním, kterou otec dostal darem od bavorského knížete, zmizela. Na bidle visel jenom postroj sluhy. Osedlal s námahou koně, vyjel, přehoupl se přes zídku a hnal se mokrými loukami k silnici, přejel ji ve cvalu a zamířil ke hranicím. Musí co nejdříve dosíci hranic, aby životem vyváznul. Zdržel se beztak dlouho, co nevidět budou lisovčíci zpět, aby si tu odpočali a vyrabovali kuchyňské zásoby na posilněnou pro zpáteční cestu.

Třásl se po celém těle horečkou. Jenom aby při plném vědomí dostihl hranic, pak se již může zhroutit, lidé mu nedají zemřít na silnici. Stiskl koně, nohy byly bez vlády, ruka stěží držela špičkami prstů otěže. Co chvíli musel si je v dlaních překládat, i ruce zmrtvěly, v hlavě je prázdnota, jako by se ho zmocňovala závrať. Jenom teď tu neklesnout, jenom nyní ne, když se šťastně dostal z vypáleného zámku na svobodu. Celý svět mu kyne na přivítanou… Musel se bolestně usmát. Hm, celý svět? Kdo bude mít soucit se žebrákem? Ničím jiným není – žebrák a psanec, a žebrák ani psancem nebývá!

Opustil-li bratr Petr vlast – vzpomíná si nejasně, že o tom kdysi spolu hovořili – půjde do Vratislavě. Nebožtík otec Jan – Bože, jak byl předvídavý. Jako by to býval předem tušil! Bál se prudké, nesmlouvavé povahy synů a zakoupil pro ně dům ve Vratislavi, aby tam měli jednou útulek, kdyby, nedej Bože, měl po smrti panujícího mocnáře na trůn dosednout odpůrce evangelické víry, štýrský arcikníže Ferdinand! To především. A za druhé –? Ano, přes to, že je mu tak mdlo, vzpomíná si, že ani král Fridrich nebude moci jinde hledat první útulek než v Berlíně u švagra, braniborského kurfiřta, a cesta ho nutně musí vést rovněž Vratislaví.

Ta bude i jeho nejbližším cílem, vyjde-li zdráv z nemoci, kterou si v úkrytu přivodil. Přemýšlel, neměl-li by jet přes svůj dvůr Svébořice, aby se přesvědčil, zda i ten byl vyloupen, ale byl to šílený úmysl. Padl by bezpečně stíhačům do rukou. Je jisté, že vyplení všechny jeho vsi a statky, v Praze jim už dali přesné instrukce. Proto cválal po polích, drže se okraje svých lesů, na Pertoltice, kde také už asi jeho pronásledovatelé byli. Les se držel silnice, jeho okraj běžel souběžně s ní na dvě stě kroků, bylo třeba ostražitosti. Zajel proto do lesa a zmírnil krok. Z chatrčí se klidně kouřilo, nikde stopy po žhářích. Nebyli tu! Chtěl již vyjet na silnici a do dvora, když pojednou uviděl nad silnicí oblak prachu. Nezbylo než zajet do lesů a hnát se podrostem, cestou necestou přes paseky a strže přímo ke hranicím. Musí se udržet v sedle děj se co děj až do Žitavy. Horečka jím lomcovala, ztrácel chvílemi rovnováhu v sedle. Dobře ještě – musel se usmát –, že tak pilně ve svých revírech lovíval. Zná tu každý strom a každou myslivnu. V některé přece najde útulek a první ošetření, kdyby se mu nezdařilo dorazit jedním rázem do Žitavy.

4

S rychtářem za kořistí

Plukovník Rudolf z Tiefenbachu stál před palácem Jiříka z Milhauzu v Ostružnické ulici. Dva vozy přikryté plachtami ujížděly po strmé cestě dolů. Koním, vzpírajícím se předníma nohama vyběhly těžké, kožené chomouty až na oči. Bili zadníma nohama do postraňků, ržáli a snažili se vytáhnout hlavu z tísnících pout. Vojíni přiskočili, stáhli chomouty a nešetříce biče, bili do koní pustě klnouce. Strážmistr podložil zadní kola cihlou, kterých tu všude po drancování leželo hojně na ulici.

„Vypáčit dveře!“ nařídil plukovník.

„Jdeme prohlédnout zásoby a zbraně na nejpřísnější poručení Jeho Císařské Milosti!“ vykřikl velitelsky císařský rychtář malostranský Jan Hegner z Resselfeldu a pokynul drábům, aby vojínům pomohli.

Vrata se pomalu otvírala. Vojín vrazil halapartnou do veřejí, hlava s huňatou čepicí v nich se objevivší zmizela a průjezdem se rozlehl výkřik bolesti. Vrátný div nebyl rozmačkán dveřmi letícími ke zdi. Pět rejtarů a tři drábové vnikli do domu a hnali se po schodech. Bylo slyšet třískavé rány do dveří bytu. Na ulici se zastavilo několik lidí, kteří právě šli z kostela, mušketýr stojící u koní je drsně zahnal.

Hlomoz vzrůstal. Vojíni se dobývali do truhlic, oklepávali stěny a komíny, rozbíjeli zámky, k nimž majitel, mladý Jiřík z Milhauzu nemohl podle spěšného rozkazu najít klíče, ruce se mu chvěly.

„Ničím jsem se neprovinil! Co žádáte?“

„Panáček s námi pojede!“ vyrazil proti němu plukovník a dupl nohou ve vysokých jezdeckých botách s ohrnutým, širokým okrajem pod koleny.

„Smím se ptát, kam a proč?“

„Na to je času dost! Zde je rozkaz a vaše jméno! Jste bratr uprchlého místokancléře falckého proklatce a bratr Jana z Milhauzu, který pro Fridricha do Heidelbergu jel a konfederace s Rakouskými a Uherskými ujednával! To stačí, a dům je jejich majetek!“

„Dům je mým vlastnictvím, můj podíl bratrský,“ bránil se rozhořčeně mladík. Plukovník pokynul dvěma jezdcům, kteří se rozhlíželi po bohatě vyčalounované komnatě. Jejich oči se nemohly ani odtrhnout od velké skříně se skly, kde byly vyloženy umělecké předměty, rodinné památky, hodiny, svícny, lampy, zlacené stolní příbory, zlaté číše a konvice.

Vojín s krátkým kožíškem na způsob uherské šněrované atily kunou lemované přistoupil k Jiříkovi a stisknuv mu zápěstí, spoutal mu surově železnými náramky ruce. Chtěl vykřiknout, ale prudká rána do zad ho omráčila. Svezl se k zemi, kde se ho uchopily drsné ruce rejtarů. Bránil se, zmítal se jim vší silou, bylo potřebí ho pevně sevřít a vynést na ulici, kde ho hodili pod plachtu. Pak se vřítili zas do domu a počali prohledávat pokoje a komory. Ze stájí vlekl kočí široké kočárové postroje zdobené tepanými mosaznými plechy, několik jezdeckých uzd se stříbrným kováním a pytle ovsa. Nahoře v domě se ještě ozývaly dunivé rány a praskot nábytku. Domácí čeleď křičela, hájíc pánův majetek, ale rány je umlčely. Bylo slyšet pak už jenom steny poraněných a dupot železem okovaných bot po podlahách a na schodištích. Vlekli jednu truhlu za druhou, některá ani neměla pro spěch zavřené víko, ačkoliv se to všechno dálo na poručení císařské a v přítomnosti císařského, plukovníkem přibraného rychtáře. Okna se hlučně otevřela, půlka vyletěla na ulici, kam teď počali vyhazovat nábytek, šatstvo a kuchyňské zařízení. Damaškové a drahocenné aksamitové kožichy a kabáty, dědictví po slavném palatinovi Rudolfa Druhého stalo se plenem. Za dvě hodiny byl dům obrácen ve zříceniny, ulice zatarasena nábytky, které vojáci odkopávali nohama, vadily jim při odjezdu. Žebráci a lupiči, kteří se do Čech stáhli ze všech končin světa, jako se sletují krahujci a supi nad bojiště, obklopili za surových posměšků a povzbuzování odjíždějících rejtarů rumiště. Z holstrů vojínů, napěchovaných ukradenými skvosty, vyčnívaly zlaté řetězy s památnými velkými medailemi císařů posledních dvou století, démantové čelenky šlechtičen, šňůry perel a probíjených dukátů, střapce od kožených pouzder na prsteny a zápony, náramky a halspanty.

Rejtar, který vyskakoval na vzpínajícího se koně, dopadl holstrem na sedlový mosazný výčnělek, cosi zaskřípalo, zaklel. Sáhl na holstr, jistě se mu nakradené, křehké šperky rozmáčkly. Ani se neotočil, vrazil vztekem bez sebe koni ostré ostruhy do slabin, až z nich vyrazila krev a kůň zařičel bolestí.

Dva lupiči, prohrabávající se ve vyházených z oken nábytcích a svršcích shýbli se současně za jezdcem. Něco se zalesklo v uličním blátě – zlato! Dva páry rukou se natáhly a rvaly o brokátový pás celý zlacenými květy a drahokamy pošitý. Rvali, váleli se po zemi, nechtějíce druhu dopřát nálezu, který si každý osoboval. Drásali si obličej, až jim stékala krev po tvářích a až je odtrhli drábové, kteří právě skončili v domě prohlídku a s posměchem jim z rukou vytrhli drahocenný skvost.

„My se už rozdělíme moudřeji, viď, Chlamosto?“ Surová, vředovitá tvář se rozšklebila. Vzal do obou rukou šňůru, přetrhl ji a podal menší půlku druhovi. I jejich kapsy byly nacpány, kabáty odstávaly od těl, co tam naměstnali posbíraných předmětů, které mohou doma spotřebovat, nebo za něž žid Weyss nebo Pollack dobře zaplatí. A zatím dvě fůry s plukovníkem v čele již dojížděly na roh Vlašského plácku, kde se lidem v tlačenici ztratily z očí.

Heroldi procházeli ulicí a vyhlašovali nové patenty. Po zatroubení zavířily bubny a heroldi, stojíce rozkročeni, rozbalovali svitky patentů, vyčkavše až se seběhne lid, a předčítali nové rozkazy císařovy do Prahy došlé, které dal vyhlašovat kníže Karel z Lichtenštejna. Dnes slyšeli nový rozkaz: Všichni katolíci, kteří byli v pominulých letech 1618–1620 svědky rebelie, potržky a výtržností, aby se hleděli po tomto napomenutí pod svým svědomím upamatovat, co by na kteréhokoliv spoluobčana věděli, že proti Jeho Milosti Královské co zlého mluvil nebo nepřátelského byl podnikal, nic se neohlížejíce na bývalé přátelství nebo spřízněnost, všechno věrně a poctivě nic nezatajujíce, vyznali před císařskými rychtáři ve všech městech královských, kteří pak výpovědi ty oznámí neprodleně nařízenému komisaři knížeti Lichtenštejnovi.

Hned po tom vyhlašovali poprvé, podruhé a potřetí, aby všichni, kteří po císařově vítězství z nejrůznějších příčin, zvláště pak z obavy před zaslouženými tresty za těžká provinění proti velebnosti císařské nebo na potupu a újmu svaté církve spáchaná, uprchlí, dostavili se a před knížetem a před císařskou komisí z činů zodpovídali a stáli, jinak nečiníce, a to nejdéle do šesti nedělí napořád zběhlých… Odtroubili, bubny zavířily a heroldi kráčeli ve dvojstupu na další nároží. Kdo nerozuměl nebo se opozdil, běžel za nimi, aby si lépe poručení nebo podmínky a výstrahy zapamatoval.

„Odvezli Jiříka!“ hlásila děvečka Lída panu Kaprovi, když se vrátil do svého bytu. Postavila synáčka a příštího dědice Kaprova na zem a čekala na údiv pánův. Pohodil jen hlavou a zasmál se.

„To vím již dávno! Pan plukovník se trochu opozdil!“

Lída vyprávěla, čemu dnes na ulici přihlížela. Kapra nepřekvapilo, že jeho manželka ani dnes doma není. Znal výstřední povahu ženy, kterou přese všechny její nectnosti zbožňoval. Ona to byla, která ho stále ponoukala, aby se neostýchal vytěžit z dnešních dnů co nejvíce. Již po sňatku nasadila si masku nepochopené ženy, která trpí nesmělostí a váhavostí manželovou. Omlouval ji, uvědomuje si, že byla to vždy ona, která ho povzbuzovala, ať už tím byla vinna nezřízená její ctižádostivost, když nemohla hrát významnější úlohu ve společenském životě. Její manžel byl jí prostředním, úzkoprsým služebníkem, kancelářským strojem bez ducha a vzletu, bez vyšších cílů. A kdyby jiným byl, jakým by si ho přála mít, zajisté by i ona se lépe mohla uplatňovat a nemusela počítat s každým grošem jak doposud. Pohrdala jím jako omezeným úředníkem, marně se namáhajíc ho předělat po svém.

Paní Anna Maria z Greifenfelzu, která si jenom ztuha na nové prostředí v Praze uvykala, marně mu dříve na oči stavěla jako vzory přední šlechtice, kteří se spokojovali jen zdánlivě zadrženým služným, dávajíce si vyhotovovat různé expektance a asekurací, čili záruky na jistiny, které budou vyplaceny z pokut, snažíce si rozhojnit majetek smělými směnami vlastnických práv a kupujíce velké statky, nemajíce v měšci víc než pět kop. Do takových spekulací se pan doktor Kapr nepouštěl. Byl si příliš vědom své chudoby a nechtěl promarnit pověst cti dbalého úředníka. A tak se paní Anna Marie z Greifenfelzu otáčela po jiných, kteří se takových převodů, zisků i ztrát nebáli a vždy dovedli ženu žijící v hořkém odříkání potěšit polibkem nebo vlašskou konfetkou, nebylo-li v měšci na nějakou zlatou záponu, halspant, pás, rukavičky nebo bruselské okruží.

„Teď jsou už všichni tři z Milhauzu venku!“ odbyl Lídu Kapr, zasedaje za stůl. Neměl mnoho času nazbyt, musel do kanceláře a na staroměstskou radnici. Spolykal ve spěchu rybí polévku, kterou dovedl pít denně, aby tak dával najevo příchylnost k víře a poslušnost k církevním předpisům, ohlodal na kosti jeřábčí chutnou pečínku s bobovým salátem a zapil douškem nesladkého vína. Ani se po manželce nezeptal. Věděl, že tráví celé dopoledne na návštěvách, zvláště teď, když si i dámy pod jednou měly toho tolik co povídat a když každý den přinášel loajálním přívržencům trůnu nové zadostiučinění.

„Kdyby se Jeho Jasnost tázati dáti ráčila, půjdu podle poručení na staroměstský rathaus a pak do kanceláří…“ Vyběhl na schody a pospíchal za rychtářem, aby ho ještě stihl. Dnes je třeba být zvláště v nejlepších vztazích k osobám, které jsou o každém člověku nejlépe zpraveny. Vidí do rodinného života, majetkových poměrů, do srdcí strachy se tetelících jako do prsou nadmutých pýchou a sebevědomím.

Rychtář František Ostrštok z Astfeldu, výběrčí posudného v městech pražských, který si dával za nových poměrů říkat vznešeným titulem „Jeho Milosti Císařské rychtářství místodržící“, seděl za dubovým stolem a vyslýchal řemeslníka, podle obleku cechu truhlářského. Upřel na mluvčího ostrý, pronikavý pohled, přejel si několikrát krátkou hustou bradku a rozmýšlel se dlouho, než nadiktoval několik vět písaři. Kdykoliv ruka sjela po vousech až k tvrdému, přiléhavému okruží, nechal ústa dokořán otevřena, jako by si ústní koutky byl provázkem na prsa stáhl, a po delší pomlce položil dělníkovi novou otázku. Nedokončil ji, zarazil se. Do klenuté síně, kde zasedávali konšelé, vešel kvapným krokem doktor Kapr z Kaprštejnu.

Ostrštok rychle povstal a poklonil se zhluboka před nově jmenovaným císařským komisařem, který byl současně pověřen hodností tajemníka mimořádné komise. Pan Kapr přicházel také velmi zřídkakdy do jeho úřadovny. Častěji vyhledával rychtář císařského radu nad apelacemi, jehož přízně bylo si vážit zvláště rychtářům, jimž byl svěřen dozor nad měšťany, a kteří se častěji odvažovali domáhat se svého práva u nejvyšší zemské právní stolice. Nejednou už na jeho prosby všemocný pan apelační rada soudní nález zvrátil, k radosti i tučnému zisku domnělého zastánce stavu městského.

„Neobvyklá věru čest pro nás,“ pronesl hlubokým basovým hlasem rychtář a odkašlal si, aby zpevnil hlas. „Smím prosit urozeného pána, aby zasedl…?“

Kapr se rozhlížel po jizbě. Změřil si pátravě vyslýchaného řemeslníka, pokynul blahovolně písaři, který se při úkloně čelem stolu dotekl a zas už stál jako voskovice na hlavním oltáři před rozsvícením, mhouraje slastně očima a s hlavou poněkud k levému rameni skloněnou po vysokorodé návštěvě. Rychtář Ostrštok byl velmi chápavým člověkem. Propustil písaře, vyzval ho, aby se hned po obědě u něho ohlásil, a obrátiv se k dělníkovi poroučel: „Jdi teď ven, Tichoto! Počkej venku, až tě zavolám!“

Poslouchal u dveří, jak se Tichota vzdaloval a vrátil se k panu Kaprovi. „Mohu posloužit pánu – –?“

„Vy mně, rychtáři, a já vám!“ soukal ze sebe Kapr. Byl si dobře vědom toho, že se poprvé v životě dopouští činu, jehož následky mohly mu být osudné. Usmíval se, chtěje zakrýti rozpaky, ale mazaný rychtář přimhouřil pravé oko. Lišácky, zcela nenápadně. Kdyby tomu byl pan Kapr rozuměl, věděl by, že byl právě těmi několika slovy tak a tak pronesenými prozrazen!

„V pobouřené době žijeme, druh druha potřebuje,“ usmál se Ostrštok.

„Myslel jsem už na to dávno, hned jak Jeho Milost ráčila obdržet na bojišti victorii… Věru, pravdu jste řekl, pane rychtáři. Sám vidím, jak se lidé různých stavů a povolání spojují…“

„Ba, ba, dokonce i kordulák s kropenkou, jezovita s kapucínem, vítr s ohněm, voják s bosákem,“ přitakoval rychtář.

„Co bylo s tím mužem, který venku čeká?“

„Nesmím tak lehko prozradit,“ usmál se rychtář. „My dva,“ ukazoval na sebe a pak teprve na Kapra, který se trochu zarděl, pochopiv, nač naráží, „my dva – jsme se dosud nespojili!“

Kapr pochopil, že by bylo zbytečno prodlužovat nejistotu. Přišel sám, nač otálet? Rychtář chce mít záruku, sám by také jinak nejednal.

„Abych mluvil zpříma, jak se na muže sluší,“ a pan Kapr vypjal prsa. „Pozoruji, že za dnešních zmatků se lépe dvěma stojí při sobě – jsou-li u moci…!“

Klada důraz na poslední slovo, naznačoval, jak velkou váhu sobě přikládá.

„Ovšem! Pan doktor je dnes nejenom už Císařské Milosti rada nad apelacemi, ale i sekretář hrdelního soudu a mimořádný komisař císařský… Vím to, a tím větší čest mi prokázal…“

V opatrném právníku a soudci, doktoru obojího práva zahlodal červ výčitek. Zajíkl se, tváře mu zčervenaly. Nemohl ze sebe dostat slova dobře doma po dlouhé týdny připravovaná. Stál před ferinou, který ho rázem prohlédl. Ale – buď anebo, proč vlastně přišel? Aby ukázal, že by rád se zúčastnil toho… ruchu…, pátrání, vyzvídání a kořistnictví, nebo aby se musel stydět za hloupou váhavost? K čemu ho vedla jeho žena? Jak se mu vždy posmívala pro jeho opatrnictví a ostýchavost. I tady má tedy vyjít naprázdno? Každým dnem přichází o tisícové zisky. Musí se spolčit s někým, kdo má moc výkonnou…!

Rychtář se pohoupával z nohy na nohu, hladil si vousy, až ústa zůstala dokořán otevřena. To se zpravidla jindy ujímal slova, ale Ostrštok právě před panem Kaprem projevil nedůslednost. Zavřel klidně ústa, sklonil hlavu a upřel na něho oči.

„Jde mi o jednoho zběha!“ vypravil ze sebe s námahou, sám na sebe pohněvaný císařský rada. Rychtář se na něho udiveně zahleděl.

„Jenom o zběha?“

„I o více! Ten zběh je pro nás dva, rozumějte mi dobře, rychtáři, velmi důležitým člověkem. Přichází anebo již jistě do měst pražských přišel zdaleka, až od francouzských hranic…“

„Z družiny Falckého –?“

„Ano! Nese dopisy, a pak, ještě víc než to…“

„Jde vykopat ukryté dukáty a šperky, není-liž pravda?“ dal se rychtář do smíchu.

„Dobře jste řekl! Víme to. Zachytili jsme cestou zvěda, který to vyzradil. Za tolar zradil soudruha i svého pána. Bylo by velmi záslužné, kdybychom se tím zběhem, poslem jistého šlechtice, včas zajistili…“

„Mám už ho!“ pronesl lhostejným hlasem rychtář a pásl se na Kaprově údivu.

„Už jste ho zjímali?“

„Sedí v šatlavě. Nebude-li otvírat ústa, pomůžeme mu špikovaným zajícem nebo žebříkem!“

„A – koho je to posel…?“

„Ale, urozený pane! O kterého jde především vám?“ smál se rychtář, jak obratně mu vyklouznul.

„O téhož, který i vám ležel na srdci. Prozradím vám to částečně… Přenocoval osmkrát, než do Čech dorazil…“ Nyní se usmíval zase pan Kapr.

„A při šestém noclehu… v Chebu… mu propárali kožich a opsali v noci ukryté dopisy… Je to váš?“

„Ano!“ vybuchl užaslý Kapr. „Posel pana Adama Lokšana z Lokšan!“

„Souhlasí! Hned jak se vkradl do měst pražských, poběhl do domu Bunzonova, ale jen proto, aby nás zmátl! Dal jsem ho hlídat lépe, než měl za to. Nazítří vyhodil eso, a my, totiž já jsem mu je vzal. Už sedí! A má pořádné řetízky na končetinách,“ smál se z plných plic rychtář a rozkašlal se.

„Tedy my dva se můžeme spojit!“ prohlásil Kapr, přistoupil k rychtáři a podával mu obě ruce. „Může-li se spolčit nejjasnější kníže s židem Bassevim a generální komisař s válečníkem Eusebiem z Valdštejna, můžeme a musíme tak učinit i my dva!“

„A nikoliv se jen dívat, jak císařští generálové odvážejí na tisíci forách tuny zlata, jak si cpou kapsy ryzími uherskými dukáty všelijací lapkové, polští lisovčíci a charvatští hajduci, jak velitelé okrádají císaře, kterému slouží naoko, aby ho mohli šidit… Není tomu tak?“

„Jest, pane Ostrštoku! Pravdu jste řekl. Přiznám se vám. Proto jsem přišel já dnes k vám. Vy budete potřebovat mne, já vás. Vy budete odhadovat…,“ smál se přimhuřuje oči a kroutě prsty, „konfiskovat, vyslýchat, a já… nuže, budu odsuzovat, a – když se přimluvíte, budu osvobozovat, nebo naopak podle přání vyprovodím nepohodlnou osobu na popravčí špalek. Souhlasíte?“

Ostrštok napřáhl ruce a stiskl mu jeho vší silou, až se mu dech zatajil. „A práce budeme mít už dnes nad hlavu!“

„A ten – muž venku? Ví taky něco?“

„Přišel podle patentu hlásit, že ho tlačí svědomí… Ještě jsem to z něho nedostal… Nechtěl jsem před – písařem. Nevěřím nikomu. Je to hladový chlap s brkem, ti kradou, kde mohou. Vyslechnu si ho sám. Bude tak nejlépe.“

„Lokšanovu věc musíme vyřídit vskok! Dva židi mi o tom říkali, mohli by to i jinému ze ziskuchtivosti vyzradit. Vždyť za vyzrazení úkrytu nabízí sám císař třetinu celkové hodnoty. Mají-li židé zastavené skvosty a přidá-li jim císař třetinu vejš, spokojí se s tím ziskem, a my ústa suchá otřeme!“

„Dám si je sem zavolat, bude-li si tak ráčiti přát vaše urozenost,“ nabízel se rychtář. „A mám je vyslechnout bez vás, pane císařský rado?“

Kapr váhal. „Důvěřuji vám, ale myslím, že by z právní stránky bylo účelnější, kdybych jako znatel soudního řízení, práv a zákonů byl výslechu přítomen. Také více strachu židům naženeme a budou rádi, že svobodně vyjdou s malým ziskem.“

„Jak si přáti ráčíte…“ Rychtáři se však příliš do nadšení nechtělo. Věděl, že mu pan Kapr nevěří. Usmál se zase. Naoko bude spojencem, který se chce poctivě o všechnu kořist podělit, ale vyzíská z toho, co zamlčí. „Tedy platí?“

„Platí! A zavolejte teď toho konváře…“

„To je, prosím, truhlář nebo tesař Tichota z ulice Soukenické…,“ a vyšed na chodbu, zavolal svědka, který rychle vešel hluboce se před komisí ukláněje.

„Dobře jste učinil, že jste přišel dříve, než by to jinými bylo sděleno!“ Rychtář žasl, jak se Kaprův hlas pojednou změnil. Mluví opravdu jako vyšetřující soudce, je to síla zvyku, on, rychtář, se nikdy k takovému účinu nevypracuje. Byl nyní rád, že má za spojence tak zdatného soudce. I to je velkým ziskem. Může zastírat třeba po celý život některé případy, donutit k mlčenlivosti, ohánět se paragrafy, zastrašovat soudcovskou velebností, předstírat vyšší zájmy… Dobře volil, nechť alespoň z prvních případů se pan Kapr přesvědčí, že ho nechce ošidit!

Truhlář vyprávěl zajíkavým, tichým hlasem. Přišel udat, aby byl poslušen poručení patenty prohlášeného. Ošíval se, nechtělo se mu nějak do toho, ostýchal se a sám na sebe se mrzel. Žmoulal čepici oběma rukama, vrtěl se, potrhával rameny…

„Jen ven s pravdou! Zákonům nutno vyhovět. My také nic jiného neděláme! Nikdo se to nedoví, že jste to prozradil vy, Tichoto!“ a pan Kapr k němu přistoupil.

„Jistě – nikdo?“ Obličej se mu rozjasnil. „Je to sice jenom židovka, ale přece je to mrzuté… Dobře mi zaplatila, jíst dětem dala, když nebylo co do úst dát, nevděk –, říkal jsem si, ale co dělat?“ vyrazil ze sebe, překonán vnitřním bojem a zoufalostí.

„Nikdo se nic nedozví. To jenom od nás závisí. My sami vám třetí díl povinný vyplatíme…“

Truhlář máchnul rukou: „Nechci svůj díl… Na kostel peníz obraťte, na špitál chudiny při řádu Křižovníků s hvězdou, kde se mne ujali, když bylo nejhůř. Já nechci za to odměny. Za práci jsem dostal zaplaceno, tak nač?“

„A co tedy udáváte?“

Tichota se opět zarazil. To slovo znělo tak tvrdě, úředně, nemravně. „Neudávám nic. Oznamuji podle poručení patentu, že jsem pracoval pro ovdovělou Esteru Teyfflovou v jejím bytě na její rozkaz dvojí strop…,“ a zas se odmlčel.

„To aby ukryla klenoty?“

Tesařský mistr Tichota sklopil hlavu a přikývl.

„Měla toho mnoho, všichni kupci, i nejbohatší jubilíři teď skupují. Bryssl, Verdemonové, Rebeník, Jan Avancín, Ruliart, Devitte, Muškoni, Jan z Pille, Vilém z Bordó, Mutio Lamugniano a taky tedy ona…“

„Estera?“

„Ano. Estera Tayvlová nebo Teyfflová, jak jí říkají…“ Tichota si mnul čepici.

„A ona – Estera si vás zavolala,“ pobízel ho pan Kapr.

„Vysoudila ještě za otcova života se svými bratry velké peníze na četných šlechtických osobách jako na panu Hendrychovi Jakubu Teyřovském z Enzydla a panu Albrechtovi Rychnovském, a ti většinou jí platili skvosty a drahými látkami.“ Tichota si přejel dlaní ústa. Z čela mu stékal pot.

„To je Estera Teyfflová ze Štreytenfeldu – tu nedaleko na Starém Městě,“ poučoval Ostrštok.

„Znám dobře paní Esteru,“ smál se Kapr významně. „Často i po paláci Hradu pobíhala a do české kanceláře běhala, když spory vedla.“

„Nu tedy si vás zavolala, abyste jí zazdil poklady…,“ načínal hovor rychtář.

„Byla toho plná komnata. Čalouny, hedvábí, brokáty, truhličky a pouzdra, stříbrné a zlaté mísy, příbory, démanty a perly, prsteny a náramky, řetězy a hotové peníze zlaté i stříbrné… Ukázala mi druhou světničku za krámcem, a řekla mi, že má tam vysoký strop, zda bych jí ho nesnížil. A tak jsem se dal do práce. Tři neděle jsem pracoval. Z chodby vzadu je tam zakrytý otvor, malá dvířka za skříní. Když se odstrčí, otevře dveře a skrčí, leze po krátkém žebříčku na druhý světniční strop. A tam to tedy je…,“ a Tichota si zhluboka vydechl jsa rád, že to ze sebe vypravil. Ulehčil svědomí, které doznáním nově zatížil.

„A co tam všechno je?“

„Všechno, co měla dřív a co nakoupila od vojáků… Chodili k ní jako o procesí se vším, co nakradli. Neznali cenu pokladů, jichž se zmocnili. Byli rádi, že se toho za peníze zbavili, aby nebyli potrestáni přísnými nejvyššími. Valdštejn sám jich dal několik zmrskat a oficírům přísně zapověděl loupežit!“

„Odměnu dostanete hned, jak se tam vypravíme a odhadneme její sklad, který propadne k ruce Jeho Milosti císaře a krále…“

„Nechci odměnu, řek jsem už… Nepovíte to na mne nikomu?“

„Nepovíme! Jsme vázáni přísahou. Ale také… vy to nesmíte nikomu vyzradit, rozumíte? Se zlou byste se potázal, že tak pozdě jste to prozradil, a že zatím paní Estera mohla většinu někam jinam ustranit a tím pokladnici královské způsobit újmu. Mlčet jako hrob, rozumíte? Byl byste pokutován a snad i na mučení volán…“

„Spasiteli Ježíši!“ křižoval se poděšený tesař. „Neřeknu o tom nikomu, jen vás, pány, pro Boha a jeho slitování prosím modlitebně,“ a sepjal při tom ruce, „abyste ani vy nikomu neřekli, že Tobiáš Tichota…“

„Zde moje ruka na to!“ zvolal s rozhorlením rychtář. „Ani protokol zatím o tom nesepíšeme… Ale, jde už písař… Můžete zatím jít v klidu domů, Tichoto, ostatní už sami spravíme, a děkujeme vám na místě Jeho Milosti, že jste vykonal uloženou povinnost, i když poněkud pozdě… Ale doufejme, že paní Estera je zcela bezpečna, že vám důvěřuje, že ji neprozradíte…“

Tesařovy tváře zahořely studem. Sklopil oči a vycházel z rychtářské světnice jako spráskaný pes. Kapr přiskočil k rychtáři a stiskl mu ruce. Potřásal mu jimi dlouho, oči mu svítily radostí. Je na prahu nové budoucnosti. Teď už nebude muset obcházet kolem puchalterie, kde skládají nakupovači zkonfiskovaných statků jistiny, aby si zajistili zámky, tvrze, paláce a statky. I on tam nyní půjde se vztyčenou hlavou a až se ho vrchní nad počty zeptá sladkým hlasem „Kolik?“ – hodí na stůl deset tisíc tolarů, snad v ryzích dukátech.

Písař je vyrušil. Ostrštok se chtěl Kaprovi vyvléci. Až mu mráz po zádech projel a v hrdle se mu zadrhlo.

„Já nebyl ještě doma na obědě, budu se vám, urozený pane rado, poroučet do vzácných služeb…,“ bral biret a podával mu ruku.

„Půjdu také, s vámi stejnou cestu mám…“

Pan Kapr byl zaražen; chce ho lišácký rychtář okrást? Slyšel již tolik hanebností o této vrstvě lidí, měl by se také stát jejich obětí? Nadto by ho mohl pálený šibal připravit kdykoliv o císařskou službu. Špatně volil, jiného spojence si měl vybrat. Je to dráb, nic jiného, i když přídomku užívá. Ne, nesmí mu ustoupit. Oběd je jen výmluva, aby se ho lehce zbavil.

Rychtář ho pozoroval po očku, když vycházeli z radnice. Kuním čichem vycítil, co se v nitru apelačního rady děje a nezdržel se úsměvu. Dal se zlákat nadějí na bohatství i takový vysoký úředník, hahaha… Ale musí ho pro dnešek uklidnit. Bude tak zaneprázdněn, až začnou výslechy rebelů, že si pak bude moci rychtář dělat, co zachce, a pan rada čas mít nebude. Nač ho hned napoprvé pobouřit a vzbudit v něm nedůvěru? Vždyť i na něho by se také mohla ze soudní světnice zdvihnout jedna pěsť, a nikoliv bezvýznamná. Nesmí pana Kapra podceňovat, i když jsou mu známy hříchy let nedávných, o kterých by se i v městských knihách leccos dalo vynajít…

Ostrštok se nachýlil důvěrně k malé postavičce Kaprově a ujal ho pod paží. „O tom obědě jsem mluvil jen tak, před písařem… Jsem po jídle. Musíme spolu ještě jinou záležitost vyřídit…,“ usmál se, zamrkav očima.

„Všakť jsem se také nadál, že slovu dostojíte,“ vydechl šťastně apelační rada. „Nechtělo se mi tomu uvěřit, že byste chtěl mne podvést. Pro ten případ bychom se i jinak mohli odvděčit,“ hrozil žertem. „Spojili jsme se, jeden bez druhého nepodnikne nic ke škodě druhého! Izák Munk mi dva židy jmenoval, kteří by se s námi rádi jako se zástupci nejmilostivějšího našeho pána porovnali ve věci zrádce Lokšana.“

„Tam teď jdeme!“

Z krčmy u Pýrů vyšel vojín. Vrávoral, tlustá, starší harapanna ho podpírala a mu domlouvala. Viděli na jejím krku drahocenný náhrdelník třpytivých drahokamů. I na ruce měla silné zlaté náramky se safíry a rubíny, na každém prstě vzácné prsteny, jistě s erby vydrancovaných šlechtických paláců. Vedla si zpitého vousáče s rozepjatými šaty do nedalekého příbytku a domlouvala mu, aby si pospíšil a šel rovně. Rychtář na ně ukázal rukou a zasmál se shovívavě. Nyní nelze přikročovat hned k rychtářskému právu, leccos se musí omluvit, nad mnohou výtržností obě oči přimhouřit…

Prošli Ungeltem. Několik domů cestou bylo vybito. Pusté zdivo bez oken a dveří, leckde i ze střechy ohořelé trámy visely nad ulicí hrozíce zřícením. I dům pana Václava Budovce byl zle navštíven. Několik okenních rámů viselo na jediném pantu, všechna prohledací kolečka byla vytlučena, olověné žebroví a okenice visely dolů, zachyceny římsami. Z hospod a vinných šenků zazníval křik opilců a vřeštivá hudba. Vojenští pištci troubili k dudám, všude bylo plno venkovských dudáků, kejdařů, s novými kloboučky a plášti s kuklicí v zátylí shrnutou, kteří těžili z opojení vítězů, všude povětrné ženštiny a lůza z viniček, která slavila v Praze dobu dávno vytoužených žní. Táhli jako marodéři za vojsky a pomáhali jim ochotně při páčení těžkými pásy okovaných domovních dveří. Dnes nebylo mezi nimi otrhanců. Chodili si v beraních a vydřích kožiších, nevěstky v brokátech a damašcích. Bohatství nastřádané přičinlivostí a šetrností staletých generací se vysypalo do ulic, všechny pokladnice, klenotnice a truhlice se třpytivými dukáty se otevřely. Zlatý déšť se snesl na chátru v takové hojnosti, jak si to ani v nejbujnějších snech snít neodvážila.

Šenkýři valili ze sklepů sud za sudem. Zásoby, které už chtěli vylít do stružek, aby sudy vyprázdnili, našly vděčné odběratele. Pilo se z dvoumázů, o pinty teď nikdo nepožádal. Vruby po léta zařezávané do dveří a desek visících nad výčepní stolicí pojednou mizely. Truhláři vytrhávali veřeje i pro dvacet vrubů, aby se zahladily všechny stopy bědných let. Neměly se už nikdy vracet do šenků zatuchlého ovzduší, kde nebylo ani měďáčků a malých bílých penízků nazpět při placení. Platilo se vesměs osmačtyrycátníčky a tolary. Drobné zůstávaly ležet na pomáčených stolech jako pěna s velkopanským máchnutím ruky včerejšího tuláka, který se v hadrech vloupal do Slavatovského paláce a vyšel ve šviháckém oděvu s aksamitovým kloboukem se stříbrnou šňůrou a jehož měšec zvonil těžkým zlatem. Stali se pomocníky vojáků, kteří se jim odměňovali pohotovou ochranou i proti rychtářskému právu. Proto i opatrný výběrčí posudného, pan císařský rychtář Ostrštok se raději srážce vyhnul. Nebylo nikdy jisto, zda vojín, kterého by chtěl kárat, není hrdinou, který u Rakovníka tisíc spížních vozů zadržel, u Motola tři houfnice dobyl nebo snad dokonce podvazkový řád Fridrichův slavenému donu Vilému Verdugovi na bělohorské silnici nalezený nedonesl a za to sto dukátů od velitele neobdržel, které má teď právo hlučně propít…

„Odbudeme oba případy dnes?“ ptal se nesměle Kapr.

„Nikoliv! Vyřídíme je rychlým právním procesem,“ smál se rychtář, narážeje na nové důstojenství Kaprovo v hrdelním soudu, který bude co nevidět zahájen.

„Tak to bude nejlépe. Kdo ví, co zítřek přinese. Jistota je jistota!“

„Ale vy račte dělat pouze přísežného svědka… Obávám se, že v takových věcech jsem zkušenější, i když právům nerozumím. Ale je to něco jiného než soudní řízení!“

„Myslíte? Mám za to, že v podstatě je to jedno a totéž. My se pouze nad to oháníme řadou zákonů, aby se neřeklo. Právo neplatí, jen moc! A tu máme, a smíme užít měrou svrchovanou!“

„Zde, za rohem.“

„Ten špinavý krámec?“

„Týž. Patří našemu člověku. Nesmíte se polekat!“ napomínal rychtář.

Kapr se otřásl. Ocitá se poprvé v životě v prostředí tak nezvyklém. Slýchá se teď v posledních letech mnoho o jakémsi doktoru Faustovi, který se měl zapsati ďáblu – a jemu bylo, jako by se i on dnes byl peklu zapsal. Opustil hladkou, rovnou plochu úzkostlivého úředníka, na které setrval dlouho přese všechno pohrdání a posměch manželky. Paní Anna Marie ani netuší, že je už tam, kde si ho vždycky přála mít – se vztaženou rukou po kořisti u cíle. I kdyby se za tím světlem satan krčil a potlačoval předčasný výbuch smíchu, už nelze ustoupit. Otevřel nízká krámská vrátka, která dávno ztratila nádech barevného nátěru. Špína je pokryla hustými vrstvami jako na odstrašenou, aby oklamala ty, kdož by tu zlato loupit chtěli. Zvonek nad dveřmi umístěný se rozdrnčel, v tmavé jizbě uviděl jen pult, stolek s vážkami na zlato a sametovou, obřadní židovskou čepičku. Dvě rozviklané židle a malá, železem pobitá truhla stály u stěny, v níž pod stropem bylo umístěno malé špaletové okénko jako střílna v širokém hradním zdivu.

Za dveřmi jizby se ozvaly šoupavé kroky. Dveře se otevřely a vyhlédla z nich vousatá tvář malého, nahrbeného žida. Zpod čepice splývaly mu od skrání dlouhé vlnité a prošedivělé kadeře, oči byly zakryty velkými okuláry s černou obrubou. Rozhlédl se, povytáhl brýle na čelo a vykřikl úžasem.

„Sama jeho milost pan císařský rychtář… Jaká čest mému skromnému domu!“ Uklonil se k zemi několikrát za sebou. Drobná, pichlavá očka připomínala konce račích tykadel. Vzpřímil se a hbitě přiskočiv ke stěně nabízel návštěvě židle.

„Nemám tu nic lepšího… Také nelze nic jiného tu mít, z obchodního důvodu! Každou chvíli sem přicházejí lidé podivní… Ale já mohu zavřít krám a pozvati vzácné pány do zadního pokoje…“

Kapr přikývnul, rychtář kráčel první. Zdálo se, že se tu cítí jako doma. Žid rabi Salomon Puriak otevřel dveře do útulného pokoje se starými čalouny. Malý krb vybíhal jako půlka kostelní věže ke stropu, kde se jeho hrotitá špice ztrácela. Vrchní jeho deska ve výši rukou byla vyložena bílým mramorem, v ohništi plápolala tři mohutná polena. Stolek s mosaznou intarzií a židle s opěradly právě tak zdobenými stály uprostřed jizby, podél stěn skleněné skříně a malé vitríny, ve kterých byly nahromaděny bohaté sbírky starožitností.

„Koupil jsem hodně ze sbírek rudolfínských… Vám to mohu klidně prozradit,“ Puriak se zasmál krátce a suše. „Ke mně se nikdo nedostane – dvojí železné dveře mne chrání před drancem! Ani oknem se sem nikdo nedostane. Tak si nás vychovali, takovými jsme. A vysoce urození pánové, pokud se nemýlím, přišli…,“ a pichlavá očka zamžikala a pojednou uhasla. Kaprovi se zdálo, že takhle pomalu blankou víček pokrývá oči sova. Puriak se zase zasmál, otevřel oči a pobídl hosty, aby zasedli.

„Ano, právě ve věci Lokšanově.“

„A – pánové mají zmocňující list, aby vyzdvihli klenoty páně Lokšanovy?“

Račí oči se opět zatahovaly šedou blankou sovích víček. Čekal na jejich odpověď. Věděl, jak uvést záležitost tak choulostivou do proudu, aby nezadal sobě ani jim.

„Pána z Astfeldu dobře znám, jen toho druhého urozeného pána jsem nikdy ještě…“ a odvrátil se, aby zeslabil zvědavost nikoliv neoprávněnou.

„Prozatím zůstane pod mým rukojemstvím, jména prozradit nelze. Je úředním svědkem našeho… obchodního jednání.“

Nyní se usmáli všichni tři, a pan doktor Kapr si ulehčeně oddychl. Vadilo mu, že si ho Puriak tak ostře prohlíží, jako by mu nikdy z paměti jeho tvář neměla vymizet.

„Jde tedy o převedení zboží u mne vystěhovalým pánem v zástavu daného jinou cestou, než jak nařizuje patent o uprchlých vinících?“

„Jednejme stručně,“ odbyl ho netrpělivě rychtář. „Adam Lokšan, někdy příslušník stavu rytířského, zasedající na sněmech a soudech zemských, propadl hrdlem, ctí a statkem vším, mohovitým i nemohovitým v pokutě. Dal vám na útěku před zaslouženým trestem do zástavy jeden velký zlatý řetěz s orlem a drahokamy…“

„I popis je znám panu rychtáři? Myslel jsem, že…“

„Lokšanův žid, Eliáš Presnic, dal nám o tom povědomost skrze žida Izáka Munka…,“ vmísil se do rozhovoru Kapr změniv hlas, „víme všechno. Také známo nám, že pan Lokšan ze země francouzské do Prahy posla v přestrojení vypravil, aby mu klenot vyzdvihl…“

„Jeho sluha Velan je tu?“ žasl Puriak.

„A k tomu naší šatlavou dobře opatřen,“ zasmál se rychtář.

Zrak rabiho pohasl. Postřehl, že síť je dobře nalíčena. Kdyby nevyhověl, může přijít o zástavu a zaplatit ještě nad to trojnásobnou pokutu. Zavrtěl se v křesle a naklonil se nad stolem.

„A pánové si přejí?“

„Nějak jste dnes nechápavý, Puriaku,“ řekl zostra rychtář. „Jdeme si pro šperk, který nám vydáte!“ Hlas zněl velitelsky.

„A vědí pánové, že jsem za ten klenot vyplatil poctivých ještě tehdáž peněz tisíc sto kop míšeňských? Vyplatí mi pánové sumu hotově? A co úroky, kterých se při deseti procentech ze sta za rok načatý sto deset kop sečte – kdo ty mi nahradí?“ Hlas se mu chvěl bázní, díval se rozpačitě z jednoho na druhého.

„To všechno po dobrém srovnáme. Nikdo o tom neví, sluhovi uzavřu hubu já! Dáme vám druhý šperk, který…“

„Pro živého boha! Který druhý šperk?“ děsil se žid.

„Tak krátkou paměť že by Salomon Puriak měl, věřit se mi nechce,“ žertoval Ostrštok. „Je to zlatá stužka na krk, kolier, právě tak diamanty bohatě vysázený jako řetěz s orlem. Ten vám ponecháme ve vašem vlastnictví za zástavní jistotu i se vzešlým úrokem. Chcete? Král by vás štědřeji nemohl odměniti za mlčenlivost, jako bychom my vás vězením na doživotí mohli ztrestat za to, že tři neděle po vydání patentu o zástavách uprchlých zrádců jste dosud tak učinit opomenul!“ Ostrštok ztratil hlas návštěvníka a vyjednavače. Mluvilo z něho rychtářské právo, neúprosné, tvrdé, proti němuž nebylo odvolání.

Puriak se usmál. „S tím bych ovšem souhlasil…“ Očka se zase vesele roztočila po stole a hostech. „A kde je záruka, že nebudu vyzrazen?“

„Zárukou jsem já a moje právo! Vy jste nic od Lokšana nepřijal, jen peníze mu půjčil, ty na radnici u mne přihlásíte jako pohledanost, a ještě nadto budete mít naději, že i k těmto penězům, které vám dnes stužkou démantovou vyplácíme dostatečně, přijdete při prodeji statku Lokšanova jako k pohledanosti s rebelií nijak nesouvisející a vám právem náležitou.“

„Bůh odměniž urozené pány tak šlechetné hojným požehnáním svým,“ a Puriak si mnul spokojeně ruce. „A kdy bych směl se na ctihodný rathaus dostavit, abych dlužný peníz přihlásil?“

„Kdykoliv vám stojím k službě věrně rád!“ ujišťoval Ostrštok. „Něco za něco, i já se platně dovedu odvděčovat.“

Rabi Salomon otevřel truhlu, vyjmul víko, vyházel na zem staré látky, nastrkané do ní jako ve spěchu před útěkem, a otáčeje se po návštěvnících, zda se nedívají, zakryl drobným tělem truhlu. Stiskl nějaké péro, slyšeli to po ocelovém zvuku, a zpod druhého dna falešným zakrytého vytáhl spěšně oba klenoty. Rychtář nepustil z něho očí. Viděl, že truhlice má dvojí dno, ale tvářil se jako by to nebyl postřehl, a prohlížel si, odvrácen zády od stolu obsah malé skříně se zlaceným kováním na rozích a štíhlých sloupech všech čtyř hran, kde mezi broušenými skly zářily svícny, knotíky, mísy, vázy a příbory, zvonce a sklenice vsazené do mosazi.

Doktor Kapr musel potlačit výkřik úžasu. Dosud nikdy, ani na císařském hradě neviděl takové klenoty. Celá jizba se rozehrála světly a třpytem démantů až oči přecházely. Žid jej pozdvihl nad hlavu, skvost zářil jako ohňostroj nebo roj cizokrajných svatojanských mušek nad několika světelnými ohnisky.

Žid si jej prohlížel naposledy, tesklivě se s ním louče. Jako obchodník se skvosty a starožitnostmi si zvykl rychle nabývat a zase se rozcházet s nejkrásnějšími předměty, ale tento zlatý řetěz vykládaný démanty byl mu nad jiné dražší. Podal jej Ostrštokovi prudkým pohybem jako z obavy, aby si věc nerozmyslel, a panu Kaprovi podával hned na to kožené pouzdro posázené polodrahokamy ze safiánové kůže krvavě červené jako lidská krev. Vydechl si zhluboka a usedl těžce do křesla.

„Jak vyhlíží ona zlatá stužka?“

„Ta? Tu si také přejete vidět? Vybírat bych mohl za podívanou,“ nutil se žid trpce do smíchu. Shýbl se k zemi, položil na stůl pouzdro stejné práce a otevřel. I zlatá stužka byla skvostem jedinečné ceny. Byly to dva rodinné šperky, které přecházely po dvě století ze synů na vnuky. Pan Adam Lokšan v boji pro vlast je obětoval vlasti netuše, do jakých rukou přijdou a jaký osud je stihne. Zlatá stužka ze silného pruhu zlata neviditelnými čepy spojovaná byla ohebná jako had. Na každém dílci byla hvězda z démantů. V rozích veliké, uprostřed největší, na obrubě drobné kaménky střídavě s rubíny a safíry. I ta představovala úctyhodný majetek těžko penězi zjistitelný. Salomon Puriak ji zas uzavřel do pouzdra a držel v ruce.

Rychtář Ostrštok kývnul na pana Kapra: „Zde bychom byli hotovi! Můžeme jít, když slovutný pan doktor…,“ ale nedořekl. Kapr ho odzbrojil přísným pohledem a zakašlal, aby zamluvil neprozřetelně odhalované inkognito. Podali mu shovívavě ruku jako by si zadávali a vyšli rychle do chodby.

„Bude lépe pro pány zadním vchodem opustit skromný příbytek rabiho…,“ a již jim otvíral dveře do tmavého průjezdu a ukázal rukou: „Tudy vpřed, po šesti krocích budete v sousedním dvoře, zahnete doleva a vyjdete na Dlouhou třídu. Do služeb pokorných se vzácným pánům poroučím s vinšem všeho štěstí.“ Zasmál se ještě tiše za nimi, a když zavřel dveře do chodby na dva západy, zaťal pěsti a hlasitě si odplivnul.

„Bratrovi za deset tisíc kop grošů českých cenu má náš dnešní úlovek, vzácný spojenče. Znám kupce, který nám ho dobře zaplatí. Chcete, urozený pane…?“

„Měli bychom se o něj rozdělit, ale bylo by škoda půlit takový klenot. To jen milenci by nelitovali… Prodejte!“

„Mám kupce, i jméno prozradit vám mohu. Je to můj starý, osvědčený spojenec!“

„Jobst Bryssel?“

„Ne. Nač napínat. Je to největší boháč mezi jubilíry a kupci všech tří pražských měst. A to už dostačí?“

„Tedy pan Jan Devitte, Jeho Císařské Milosti služebník věrně oddaný a měšťan Starého Města?“ posmíval se pan Kapr.

„Uhádnul jste. Jan De Vitae. Zní to tak lépe. Se všemi dříve obchodoval a klenoty měnil, zastavené i prodané, se všemi jubilíry, kolik jich v městech našich je – a pokud, ovšem, jměním na obchody jeho stačili…“

Zastavili se na rynku v podloubí. Rychtář ujistil, že se dlouho nezdrží. Kdyby si pan Kapr přál, nechť jde s sebou. Ale pan Kapr odmítl. Devitte znal apelačního radu doktora Kapra příliš dobře ještě z dob císaře Rudolfa slavné paměti, kdy na paláci Hradu pražského se soustřeďovaly všechny jubilírské obchody, aby i nejmocnější císař světa se mohl kdykoliv o nabízených pokladech přesvědčit, i když v posledních deseti letech života se lidí stranil. Díval se za rychtářem, jak jeho vysoká a hranatá postava zmizela za rohem a počal netrpělivě přecházet pod podloubím. Skoro si již vytýkal, že mu příliš důvěřuje, ale což, za zkoušku to stojí. Uvidí, s jakou se vrátí! A za čtvrt hodiny se vracel rychtář s usměvavou tváří.

„Hotovo?“ ptal se překvapený Kapr.

„Hotovo! Račte se mnou na rathaus…“

Kapr hořel dychtivostí. Krev mu bouřila v žilách. Stál na přelomu ještě včera, dnes vrhl kostky a – dobře je hodil na hrací stůl! Jiným člověkem se stal. I on se pustil do víru, kde tančí sta, tisíce a miliony peněz vzatých vzbouřencům. Srdce mu bušilo divě v těle, dech nestačil, ruce se chvěly horečnou touhou již se moci prohrabávat v plném měšci zlaťáků. To jinak na něho teď paní Anna Marie z Greifenfelzu bude ode dneška pohlížet. A netřeba, aby si to zapíral. I pro ni se odvážil té hry, i pro ni, která již v lásce k němu, jak se zdá, ochladla. Však ji opět získá, až ho uvidí takovým, jakým ho chtěla již dávno mít!

Došli na rathaus, uctivě pozdravováni davem lidí, procházejícím mezi kotci a krámky. Rybí zápach zavadivší o jemný čich Kaprův ho umístil do těsné blízkosti radnice. Vešli důstojně do průjezdu a rychtář zamířil do své jizby. Písař tu již nebyl. Rozhlédl se, nakoukl do sousední komory, byla prázdná. Zastrčil závoru, a veda přátelsky Kapra za ruku doprostřed ke stolu, vhodil na stůl dva těžké měšce zlatých. Kapr nechtěl očím uvěřit. Sáhl si na spánky a protíral oči.

„Dvanácte tisícův kop grošů míšeňských!“ křikl vítězně rychtář. „Račtež, urozený pane a příteli, přepočítat se mnou. Poctivě se dělím s vámi, a přál bych si, aby tato důvěra, jíž jsem se hodným být dnes ukázal, zakotvila v srdcích nás obou ve všech počinech, které v přátelské a ubrmanské dohodě společně podnikneme!“

Kapr se vrhl na stůl. Otvíral třesoucíma rukama měšec a počítal. Skutečně, šest tisíc kop míšeňských! Může si tedy koupit nejdražší palác českých rebelů na Dláždění nebo u řeky, pod Hradem nebo na rynku! Může se zakoupit na venkově velkým statkem… Ani domyslit nemohl všechny důsledky…

„A to je teprve počátek!“ tleskal do dlaní rozjařený rychtář. „Což máme přihlížet nečinně k tomu, jak jiní nejmilostivějšího našeho císařského pána okrádají, kteří zdaleka takovou věrnost k osobě a domu jeho neosvědčili, a nijak ve službách jemu prokazovaných se s námi měřiti by nemohli?“

„Dobře jste pověděl, pane rychtáři a příteli mně zvláště milý!“ Kapr znova uchopil jeho pravici a dojatě ho objímal. „Koupil bez váhání?“

„Hned sáhl po penězích. Trochu se ošíval, ale kdybych byl býval řekl patnáct – snad byl by býval dal taky!“

„Musí mít velkou cenu!“ řekl zamyšleně Kapr a již skoro litoval, že klenot za tak málo prodali. Mohla ho užít jeho manželka. Jak by jí slušel! Jak by slušel jeho hrdé manželce, paní Anně Marii! Má tak krásnou šíji, lepší okrasy už věru nezíská! Ale, eh! Potřebuje peníze, a až vyzíská směnami a převody kupovaných a zase se ziskem prodávaných statků, bude moci svojí choti koupit skvosty ještě vzácnější.

„A co s klenotem podnikne Devitte?“

„Ten jej nepodrží. Ani se u něho neohřeje! Říkal, že pan Albrecht z Valdštejna nakupuje všechno zlato a skvosty. Bojí se úpadku měny, když sem denně proudí tolik cizozemských krejcarů a halířů přese všechny marné uzávěry hraniční. Říkal, že jej prodá panu z Valdštejna!“

„A chcete ještě dnes k paní Esteře Teyfflové?“

„Ovšem! Ta nám neunikne, kromě tesaře Tichoty nikdo o její skrýši nemá potuchy. Ale – co kdyby se chátra odvážila napadnout i tak proslulý její obchod? Satan antikrist nikdy nespí, pojďme!“ Odstrčil závoru, vyhlédl ze síně ostražitě na všechny strany, zda je nikdo nevidí nebo jejich rozhovor neodposlouchal, a vyšel s panem Kaprem do nádvoří a zadem do nejhlučnější čtvrti židovské.

„Vždyť tu není její krám?“ ptal se Kapr.

„Je dobře zavést, kdyby nám šel někdo v patách. A kdy bude zahájen slavný hrdelní soud k potrestání všech odporníků a zlehčovatelů velebnosti Jeho Milosti našeho nejjasnějšího pána?“ ptal se rychtář protáhle a hodně hlasitě, pozoruje, jak mu lidé za nimi jdoucí naslouchají. Kapr odpovídal právě tak, i on chtěl nahánět hrůzu všude, kde se objevil a zastrašit slídiče.

Vrátili se oklikou na Velký rynek a zaměřili přímo do krámu Estery Teyfflové. Vešli k ní společně, jejich návštěva ji potěšila. Ukláněla se až k zemi, vzdávajíc poctu představiteli obecní kázně a práva. Uvedla je do hostinského pokoje za krámem a zavřela obchod.

„Nic neztratím, nemohu koupit všechno, co se dnes nám, kupcům, ku prodeji nabízí. Ani císař by tolik peněz neměl, aby všechno skoupil, co je na prodej!“ Rychtář se na ni zahleděl: „A – nic z majetku šelmovitých zrádců rebelských tu není v zástavě?“ Vyjel na ni tak příkře, že paní Estera ustoupila o krok ke dveřím do druhého pokoje.

„Nic takového nemám. Peníze jsem půjčovala, ale ty snadno oželím. Bůh vzal, co dal, proto nezchudnu.“ Stála před dveřmi do druhého pokoje.

„A co je tam?“ ukázal rychtář na pokoj za jejími zády.

„Tam… netopím v těch mrazech. Je to letní obývací pokoj.“ Byla na rozpacích, ustoupila od dveří váhavě a otevřela dveře. „Nerozumím, proč tak jako proti provinilé dnes pan rychtář postupuje. Ničím svědomí jsem neobtížila!“ Otevřela dveře, rychtář nahlédl dovnitř jen naoko.

„A co to? Tak nízký strop?“ Jeho zraky se do ní zabořily jako do oběti ztrápené v mučírně pod žebříkem.

„Bylo nám tu zima, dala jsem strop podklenout…“

„Kdo vám stropil místnost?“

„Již se ani dobře nepamatuji…,“ vytáčela se Estera úzkostí pobledlá.

„Nebyl to tesař Tichota? Dovede všechno, podstropit a omítnout, není-liž pravda?“ Hlas zněl jízlivě. Vešel do jizby a kroutil hlavou. „Dobře to udělal, jen co je pravda. Pěkné je to, dobré ukrytí.“

„Ano, tesař Tichota, teď si vzpomínám, že se tak jmenuje.“

„A kdy práci dělal?“

„Myslím před několika měsíci…“

„V hrdlo lžete! Minulého týdne práci skoncoval a vy jste mu hned zaplatila!“

„I to je možné. Ba ano, bude to tak. Jsem pomatena vaší náhlostí a prudkostí.“

„Podíváme se, zda tam něco není skryto, co by rukám Císařské Milosti právem pokuty náleželo!“ Vyšel z pokoje do chodby, odstrčil jedním trhnutím vysokou a lehkou skříň, která zakrývala přístup, ohmatal tajná dvířka a otevřel. Paní Estera vykřikla a skácela se ve mdlobách na dlažbu předsíně.

Otočili se po ní, ale rychtář již vystupoval po schůdkách do nádstropí a skrčiv se, vlezl po kolenou do prostory, kde byly nahromaděny kované truhlice. Paní Estera se nadzdvihla těžce ze země, opřela se o loket a dívala se kolem sebe nechápavě. Vyrazila nový výkřik, ve kterém se však tajil hněv. Vstala a chtěla přirazit dveře a přistrčit skříň. Doktor Kapr se postavil před ni a vztyčil ruku k výstraze.

„Víte, čeho se odvažujete? Přistižena při věrolomnosti a zatajování majetku královské komoře k rukám císařovým v pokutě propadlého do Bílé věže byste byla vržena. Jediné moje slovo by k tomu stačilo!“ Hrozil jí rukou, mluvě vzrušeným trhavým hlasem.

Na půdě bylo slyšet šoupavé odstrkování truhel a otvírání zámků. Chvílemi zaslechli výkřiky nevole a úžasu, kletbu a smích. Pan rychtář byl ve svém živlu. Posledních několik týdnů, kdy byl na poručení knížete Lichtenštejna přítomen prohlídkám bytů, odvážení poschovávaných svršků a skvostů, zatýkání obviněných a odhadování zabaveného majetku, způsobilo, že jeho slabé mravní základy byly vyvráceny z kořene a maska z jeho tváře spadla. Něco z hrůz bojišť a sveřepostí denně páchaných přešlo i do něho. Všechny ohledy, naučené pohyby, varující slova, úzkostlivé dodržování platných předpisů a městského práva byly ty tam. Opadaly jako pozlátkový papír špatně na předmětu blízko ohně ležícího nalepený. Surovost denně víc se stupňující u lidí válečnou liticí zachvácených vítězila nejdříve u těch, kteří jí přisluhovali, ačkoliv jejich povolání spíše by ji mělo mírnit. Ukázal otupělé srdce plné jizev. Bezpráví a viny téměř zapomenuté odplavily několikaleté, nedobrovolné pokání. Byl to zase jenom drsný trabant, který zásluhy o císaře na čas proměnil za rychtářský kabát a hůl.

„Pojďte se, pane… podívat!“ křičel rychtář dolů ze schodů na Kapra, který sledoval jako ostříž každý pohyb vydrážděné obchodnice.

„Až po vás, pane rychtáři,“ odpověděl hlasitě a nehýbal se z místa.

Nahoře cinkaly dukáty a zvonily skvosty ve chvatu do kapes pěchované. Bylo slyšet hluk, s jakým si počínal, surově odhazuje těžké předměty a odstrkávaje již prohlédnuté truhlice.

„Ejhle! I diadém nejvyšší paní hofmistrové je tu!“ křičel dolů rychtář a otvíral další truhlici.

„Půjdu si stěžovat k panu knížeti!“ vybuchla paní Estera hněvem bez sebe. „Uvidíme, zda dojdu práva! Prohlašuji a dokážu, že nic z přepadeného majetku nemám ve svém obchodě. Vše jsem nabyla poctivým frejmarkem, odvedu vinu ze sebe a vy mi budete povinen při právě stát!“

Panu Kaprovi bylo úzko u srdce. Takový obchod, jako se jim napoprvé vydařil u Puriaka – nu, s tím mohl souhlasit. Ale tady se dopouští rychtář vědomého porušení vlastnického práva způsobem nenáležitým, a hlavou mu táhla řada paragrafů, které jsou na takové přestupky stanoveny. Bude třeba, aby se rychtář mírnil anebo všechno obrátil v žert.

„Pojďte již dolů, rychtáři,“ volal nahoru. „Pořídíme soupis zabavených předmětů a potvrdíme jejich převzetí.“

„Dám všechno odvézt do komory!“

Paní Estera bledla a červenala vzápětí. Chtěla vyběhnout do ulice a volat na lidi, aby se jí zastali, a rozmyslela si to. Nikdo by jí nepomohl proti císařovu rychtáři, každý by se bál popudit proti sobě osobu tak významnou a rozhodující, která měla dnes téměř neomezenou pravomoc. Způsobila by jen výtržnost, i ta by se jí k vině připočetla. Skočila ke schůdkám a chtěla vyběhnout po nich k rychtáři. Pan Kapr jí zastavil cestu. Sevřel jí ruce, ale silná žena se mu vymkla; odstrčila ho a mrštně se vyšplhala po schodech do úkrytu, kde rychtářova hrabivost nadělala takové spousty. Vrhla se na něho, odražena sápala se na něho znovu, bráníc svůj majetek, a dala se do pronikavého, zoufalého, kosti mrazícího křiku. Malé okénko vedlo na ulici, bylo slyšet, jak se venku srocují lidé a naslouchají.

Rychtář prohledal poslední truhlici, hrabal se ve spoustě dukátů a tolarů, cpal je do kapes a trousil při každém pohybu, až vyčerpán a těžce supě slézal po žebříku do chodby.

Paní Estera si počínala jako šílená. Vyrazila proti němu, chytila ho za kabát, aby se svým lupem nemohl utéci, křičela, volala o pomoc a bušila do okna a do zdí. Rychtář byl již v chodbě. Skočila za ním a vykřikla. „Rychtářské právo má ochraňovat, a vy jste loupil poctivě nabytý majetek věrné poddané. Kdybych život měla obětovat, udám vás knížeti a uvidíme, kdo je práv!“

Rychtář se chvěl a stíral pot z čela a krku. Oddychoval ztěžka, vešel do jizby a usedl na židli. Koulel očima, leskly se, vyňal zápisník a počal psát. Kapr chtěl ho napomenout, a kdyby si říci nedal i odejít, ale rychtář máchl rukou.

„Estero Teyfflová!“ zavolal drsným hlasem do chodby. Vidouc, že neutekl, ale že sedí v pokoji a píše, vešla za nimi. Byla uplakána, vlasy měla rozcuchány, šat pomačkán a ruce se jí třásly. Stála na prahu beze slova, pohlížejíc bezradně na rychtáře. Vytahoval z kapes náramky a čelenky, halspanty a stužky, prsteny a dukáty, zlaté šňůry a spony k okružím, zlaté pouzdro a krabičku s démanty a drahými kameny. Bral kus po kuse do ruky a zapisoval olůvkem do malého, dlouhého zápisníku. Úředně, mlčky, jako by seděl na rychtě a prohlížel věci odňaté přistiženému lupiči.

„Jsem erbovní paní,“ křičela paní Estera, „rozená ze Streitenfeldu, a zesnulý pan manžel můj byl člověk rytířský! Nebyl prostým kupcem, byl to rytíř poctivý…“

„Známe to velmi dobře, ale chlubit byste se tím neměla,“ opáčil posměšným hlasem pan Kapr.

„Tomáš Teyffl z Ceylberku, kdysi měštěnín a kupec staropražský, byl pasován ve velechrámě našem hned po korunovaci falešného krále Fridricha Falckého na rytíře, čímž se těžce proti nejmilostivějšímu králi svému prohřešil, pocty od vetřelce zrádného přijav,“ zabouřil rychtář a zdvihl hrozivě pěst.

„To mu k necti sloužit nemůže!“ bránila se paní Estera, slyšíc z pokojů pláč dvou dcer a syna.

„Však se o to postaráme! Zemřel, ortelován být nemůže, ale jste tu vy a vaše děti!“

„Nešťastná moje maličká Ludmila Kateřina a Dorotka,“ zaúpěla paní Estera.

„Spása duše větší význam má než statky pozemské a drahé kameny,“ usmíval se rychtář mrkaje očima po Kaprovi. „U těch,“ máchl pohrdavě rukou po skvostech, „bude u každého třeba prokazovat počestný jeho původ!“

„Jsem počestná obchodnice, mám záznamy, kdy, co, od koho jsem koupí získala, kdy, co a zač prodala, pane rychtáři. Takovým způsobem jste jednat neměl se mnou, která jsem na poctivosti svojí zachovalá!“

„Bude naší věcí, abychom se o tom přesvědčili!“ řekl, chladně si ji změřiv. Bylo zřejmo, že se rozmýšlel, jak s ní naložit. Venku už hlučel lid, bylo nyní třeba zachovat klid, aby nedal podnět k výtržnostem. Kdož ví, zda by se jí sousedé nezastali i proti němu, a zle by se odpovídal královskému hejtmanu staropražskému, který mu valně nepřeje. Musí jednat obezřele, aby nevzbudil proti sobě podezření. Kaprovi neušlo, že se rychtář umoudřil. Oslepen nevídaným bohatstvím, dal se strhnout jako lupič ke krádeži, a nyní hledá schůdnou právní cestu, aby přenáhlení napravil. Proto se sám ujal slova, nedbaje rychtářovy mrzuté tváře, citoval patenty a zákony, ospravedlňoval postup rychtářův, a dokonce jí radil prostředky, jak by svého práva došla, kdyby se snad cítila být zkrácena.

„Nikdo vám nic nevzal a nevezme, paní Estero! Máte právo se bránit, nikoliv však způsobem, jak jste to projevila při prohlídce. Pan rychtář koná svoji povinnost! Byla jste udána, jste si toho povědoma?“ mluvil jí soudcovsky mírně do duše. „Přenáhlila jste se, rychtář by vás mohl šatlavou opatřit a musela byste za své jednání nést těžkou odpovědnost. I ruce na něho jste vztáhla nevážně, z krádeže ho vinila a lid proti němu ponoukat se snažila. To jsou ovšem prostředky, které zemské nařízení zatracuje, a přísné tresty proti odporníkům na provinění taková jsou vymezeny. Uznáváte, že jste z míry pobouřeně proti Jeho Císařské Milosti panu rychtářovi jednala?“

Rychtář zdvihl oči od stolu a zamrkal na Kapra. Paní Estera stála před nimi jako kajícnice. Všechen hněv jí z duše vyšel, bála se následků svého rozčilení.

„Ale i na to je ustanovení v zemském zřízení, že kdo by unáhleně ve vzrušení koho urazil, nárok na mírnější trest mít může. A kdo že mne udal?“ pravila zkroušeně.

Pan Kapr se dorozuměl očima s rychtářem. „To vám zatím prozradit nesmíme, snad byste mohla sama osobu udavačovu nám oznámit. Byla na rychtě osoba v mé přítomnosti. Přišla odlehčit svému svědomí, aby na ni podezření nepadlo, že k nezákonným skutkům rukou napomáhala. Tak, jak poslední patenty Jeho Císařské Milosti v obecnou známost uvedly, že, kdo by zatajil nebo napomáhal…“

„Tedy byl to Tichota?!“

„Neznáme muže toho jména,“ řekl suše rychtář, nezdvihaje hlavu. Dopsal, sečetl cenné předměty na stole a srovnal s počtem zapsaných, podepsal, dal podepsat Kaprovi a povstal.

„Tyto věci jsou zástavou nejmilostivějšího císaře! Všechny poklady nad světničním stropem nově zdělaným prohlašuji za zabaveny. Zapečetíme k nim přístup, a svojí osobou a svobodou nám ručíte, že se jich ruce jediného člověka nedotknou až do rozhodnutí Jeho Milosti. Budeme pátrat v knihách památných i městských, u osob soukromých i v puchalterii, zda kdo a jaké závazky má k vám a zda zběhl. Teprve po skončeném řízení, které i léta může trvat, budou věci ty vám zase za volné vaše vlastnictví uznány a prohlášeny.“ Mluvil vážně, nespouštěje z ní zraku. Nabral dechu a pokračoval.

„Za své ukvapené jednání byste šatlavou měla být opatřena…“

Paní Estera sepjala ruce a vrhla se před rychtářem na kolena. Viděla, že postupuje podle práva, a že cestu k právu jí nijak neuzavírá. Litovala svého unáhlení a prosila se slzami v očích za prominutí. Rychtář ji odbyl ledabylým, trpce shovívavým pohybem ruky.

„Za své přečinění proti mojí nedotknutelné osobě byste zasluhovala, abych bez prodlení vydal celý váš krám vojenské sběři v prejs, abych sem pustil nevázaný lid a ten vás vyplenil. Takové je právo válečné!“ a změřil si ji zničujícím pohledem. „Nemohu vám ovšem prominout, aby i jiní zlého příkladu si z vás pro budoucnost nebrali. A proto se dostavíte zítra dopoledne na rathaus staroměstský, kde se další opatření učiní…“ Chystal se již odejít, když paní Estera se znovu vrhla před ním na kolena a propukla v usedavý pláč.

„Smilujte se nade mnou! Nepřežiji hanbu, živnost svoji opustit v sirobě nemohu. Odpusťte mi, čím jsem se proti vám prohřešila, budu do smrti pamětliva toho, že jste mým dobrodincem…“

Rychtář ji odstrčil. „Lisovčíky bych na vás poslat měl nebo hajduky! Ke knížeti jste si stěžovat jít chtěla? Znáte jméno hejtmana Dellaporte? Je to nadřízený regimentu knížete Lichtenštejna. Toho na vás poslat nebo plukovníka Tiefenbacha, abyste zkrotla a věděla, jak patřičně se k osobám našim chovat!“

„Pro smilování Boží, pane rychtáři! Vezměte zavděk tímto mým majetkem,“ a ukázala na skvosty po stole rozházené, „vezměte si je všechny a odpusťte mi, ať nemusím na rathaus a jsem ušetřena výslechů. Nemám, přísahám, žádný majetek osob za psance vyhlášených, nikdy jsem s nimi ve styku nebyla, vždy jenom pravému králi oddanou věrnost v srdci zachovávala. Smilujte se, vezměte si to, prosím vroucně…“ Dále nemohla.

Rychtář se pohrdlivě dotkl zraky skvostů. „I přečinu podplácení se chcete odvážit?“ Jeho hlas zněl rozkaceně jako hrom.

„Ale, pane rychtáři, nevědomost podle svatého Písma hříchu nečiní,“ mírnil ho pan Kapr naoko. „Nevážila svých slov, nechtěla se nás nijak nectně dotknout. Uznejte sám…“

„Když se tedy tak urozený a vzácný pán…“

Rychtář cedil slova neochotně zuby dávaje najevo, jak nerad se odhodlává k jakýmkoliv ústupkům. „A co s tím?“

„Dáme to na opravu kostelů a kaplí, zvláště pak na dokončení oprav kláštera u Panny Marie Sněžné, na památku světlou někdy nejvyššího polního maršálka Russwurma na radnici naší nevinně sťatého, kterému právě na tomto útulku Páně nejvýše záleželo.“ Kapr mluvil přesvědčivě, vyčkávaje rychtářova souhlasu. Rychtář Ostrštok na něho pohlédl a přikývnul.

„Nechť to tam tedy paní Estera sama dodá, moje ruce se cizím penízem poskvrnit nemohou!“

„Ne, vy sami, prosím vás o to, podle svého uvážení, račtež rozhodnout a peníze kaplím a klášterům obětovat! Mohli byste se domnívat, že jsem vás oklamala a dala méně, než co na stole leží!“

„Budiž učiněno po vaší vůli,“ řekl pomalu rychtář po delším váhání. Na to sáhl po skvostech a penězích. „Nemáme však brašny…“

Obličej paní Estery Teyfflové se rozzářil. „Hned něčím posloužím.“ A již byla v krámě, kde chvatně přehrabovala přihrádky a vracela se s pěknou cestovní brašnou. „Vybrala jsem nejlepší, kterou mám,“ smála se rozradostněna, že šťastně z nebezpečí vyvázla. Rychtář shraboval nedbale skvosty a peníze do brašny, pan Kapr mu pomáhal a počítal nahlas kusy.

„Dvě stě osmdesát pět kusů, z toho sto ryzích dukátů,“ skončil počty Kapr. Rychtář nasadil beranici a bez pozdravu odcházel. Kapr se lehce uklonil a proklouznul za rychtářem na ulici. Ještě tu stáli lidé přikováni zvědavostí, a poznavše rychtáře, rychle se rozcházeli všemi směry do ulic, aby co nejdříve mu zmizeli za rohem. Nikdo z obou dvou slova nepromluvil. Rychtář šel s hlavou vysoko vztyčenou sáhovými kroky, Kapr jedva mu stačil. Před radnicí se rozešli.

„Račte zítra ke mně přijít, vyrovnáme svůj počet,“ usmál se rychtář. „Nebo, bude snad lépe, když tuto obětinu domů vezmouce sám ji poschováte, aby nevzbudila nevítané pozornosti.“ Podal mu brašnu a potřásl pravicí.

„Bál jsem se už, že to skončí nedobře,“ šeptal Kapr.

Rychtář mávl rukou.

„Podle plánu, všechno podle plánu. Měl jsem to v hlavě všechno rozloženo, jedno vedle druhého, muselo tomu tak být. Byl to váš první křest, urozený pane císařský rado. Však i vy tomu zvyknete,“ zasmál se jadrně a samolibě, odcházeje do radního průjezdu.

5

V myslivně na Srním potoce

Jan z Milhauzu měl právě čas, že zajel do lesa. Z Pertoltic vyšlehly plameny a ozval se křik vražděných. Nezapomene nikdy téhle černé neděle dne 9. listopadu 1620, kdy se stal psancem bez domova. Ani starého, věrného komorníka osud neušetřil, i toho mu vzali. Pocit nesmírné tíhy osamělosti zaplavoval jeho nitro a zvyšoval chorobu. Projel s hlavou nad koňovou hřívou skloněnou hustým mlázím, a pustil se po příčné lesní stezce k Dimanově myslivně. Je k ní nejvýše půl hodiny cesty, tam si bude moci odpočinout. Proti němu se zdaleka blížil stín člověka. Nemohl v lesním přítmí rozpoznat, kdo by to byl. Mizel chvílemi v zákrutech a objevoval se znovu mezi stromy, jak se k sobě blížili.

Namáhal oči, aby se přesvědčil, kdo to je. Podle šedého ovčího kabátu mohl by to být pastevec z některého dvora. Není to Mervard? Člověk práce se štítící, kterého musel několikrát trestat pro buřičství a škody spáchané na stádech. Toho by ovšem nebylo radno teď potkat. Zajel stranou do lesa, aby ho nepoznal. Hustý mech a jehličí tlumily kroky, kmeny stromů tvořily neproniknutelnou stěnu. Poznal-li ho, byl ztracen. Poběží do Pertoltic a oznámí trestné vojenské tlupě, že ho viděl na cestě. Musí ho zmásti.

Lisovčíci, jak vidno, objeli celé panství po obvodu, vracejí se zas do Mimoně. Těžko by ho v lesích našli, ale náhoda by ho přece jim mohla přivést do rány. Je v pasti, kruh se svírá. Houf, dorazivší do vesnice, je částí celé výpravy. Rozdělili se, aby jim ani jedna poddanská usedlost neušla. Mohl by jet přímo do mušky tlupě, která se zdržela v Brništi. Zastavil se, nevěda kudy kam. Což aby přese všechno nebezpečí zajel do myslivny? Mohou ho tam ukrýt v seně nebo v kolně na dříví. To je neláká, dávají ovšem přednost ovsu. Pasákovy kroky dozněly v dálce; šel zvolna, jako by ho byl nepoznal. Ani se po něm neotáčel. Kdož ví, zda nebyl opět zpit.

Vyrazil znovu na pěšinu a pobídl koně. Pud sebezáchovy a setrvačnosti držely ho v sedle. Oči hořely, ve spáncích mu bušilo, po zádech stékal pot. Je důkladně nachlazen, sudatorium mimoňských zámeckých lázní by mu přišlo vhod. Povzdychl si, ani věřit se mu nechtělo, že to vše už patří nenávratné minulosti… Jako pohádky sličné komorné Elišky, která tolik toho dovedla krásného vypravovat z dějin hradu Děvína, jehož střechu a hradby chtěl dát napřesrok opravit. Do smrti si bude vzpomínat na pověst o krásce, kterou děvínský rytíř před dvěma sty léty na svém koni přinesl do hradu a pro kterou pořádal turnaj na skalnatém předhradí, a která se vrhla do bezedné studně, aby smyla pohanu… Prohlubně v balvanových hradních schodech vyryly její slzy. Bříza ze studně vyrazivší je její panenské tělo, a tam dole na jezeře uprostřed lesů pod hradem, mrtvá její duše zažehla na hladině zsinalá světla leknínů…

Stezka vyústila na paseku s myslivnou uprostřed; zastavil prudce koně. Několik kroků před myslivnou stál kůň, přivázaný uzdou k stromu. Vysoké sedlo s plnými torbami a pytli ovsa prozradilo jezdce. Vojín! Lisovčík! Odbočil stranou, aby proslídil oboru a myslivnu. Je tedy uvnitř! Jan zajel zpět do lesa, uvázal koně na opačné straně za vysokou hromadou dřeva proti větru. Kůň rejtarův ještě jeho hnědáka nezvětřil. Ržání by ho mohlo prozradit. Chtěl seskočit z koně, ztuhlé nohy ho neudržely. Svezl se po koni k zemi a s námahou se zdvihl. Plížil se tiše k chatrči, rozhlížeje se na všechny strany. Z myslivny se ozval výkřik. Surový kozák si zajel do myslivny pro lásku! Zatmělo se mu v očích. Lesníkova žena byla vyhlášenou krasavicí, i na to se tedy vyptali, kde by mohli beztrestně popustit uzdy chtíčům…! Nový ječivý výkřik prošlehnul vzduchem, a pak nastalo ticho. Nahmatal hubku, rozkřesal oheň a zapálil lunt. Však alespoň tu a na jednom se bude moci pomstít!

Nabil malou ručnici a stiskl kliku; bylo otevřeno. Nepřekvapilo ho to. Domýšlivost a spěch jsou vlastnosti žoldnéřů, jdoucích na frej. Vrazil do temné předsíňky, vpravo i vlevo dveře. Naslouchal, odkud se ozve výkřik napadené nebo rány násilníkovy. V síni napravo kdosi převrhl židli. Vrazil bez rozmyslu do síně. Na zemi ležel krvácející lesník. Spatřiv pána chtěl povstat, aby mu vzdal čest a pokusil se o úsměv, ale z bledého jeho obličeje zíralo bezedné zoufalství, opuchlé oči se ztrácely v obličeji zalitém krví. Dopadl zpět na mlat a vztáhl ruku, ukazuje jí na protější světnici. Jan z Milhauzu pokynul hlavou a skočil ke dveřím. Horečný stav mu propůjčoval neobvyklou sílu. Zdálo se mu, že blouzní, že to vše je jenom hrůzný sen, ale cítil, jak mu svaly nabíhají a že potřebuje nahromaděnou sílu uvolnit. Skokem stál na zápraží ložnice, kde se zavalitý, kožichem naditý silák skláněl nad lesníkovou ženou. Škrtil ji, drásal z jejího těla šaty a převalil se nad zmítající se obětí.

Zámecký pán vyrazil ze sebe zuřivý skřek. Třímaje v ruce banditku mířil na svůdce, ale čekal. Projelo mu hlavou, že by mohl poranit i tu, které chce pomoci. Obr otočil hlavu po příchozím a pustil ženu. Povstal.

Dotýkal se nízkým čelem stropu. Tvář měla posupný výraz netvora. Vycenil zuby, mžikem se chopil dýky, zařval a vyrazil proti smělci. Jan z Milhauzu pozdvihl ručničku a vystřelil. Kouř zaplnil malou jizbu. Obr zavrávoral, přidržel se židle a vypadl proti útočníkovi. Byl raněn, z líce pod okem stékal mu pramének krve. Pán ustoupil do jizby, aby mohl nabít podruhé a čekal s namířenou zbraní. Viděl, jak voják skočil ke stolu pro mušketu a chce zapálit lunt. Stoje v přítmí chodby pozdvihl pán zbraň. Ruka se mu třásla, musel se usmát. Jeho ruka byla vždy jistá a pevná! V okamžiku, kdy se voják skláněl k mušketě, vyrazila jeho pravice ke dveřím. Těsně nad Janovou hlavou zašvihl vzduchem tesák a zaraziv se do trámu drnčel ještě několik vteřin. Ozval se druhý výstřel, a kozák, zasažen přímo do srdce se svalil na podlahu.

Lesníkova žena, která již před tím vyskočila z lože a potlačujíc pláč radosti a díků, stála za obrem, aby mu srazila ruku, kdyby byl mířil na její vrchnost. Přiskočila k Janovi a objala jeho kolena, ulevujíc si pláčem. Zdvihl ji a táhl ji za sebou do jídelny, kde ležel poraněný lesník Diman.

Žena vykřikla úzkostí. Nevěděla, že i její muž byl zraněn. Ohledávala mu rány, lesník se pousmál.

„Nebude to tak zlé, neplač,“ těšil ji lesník, „rozvaž mi nohy.“ Teprve nyní si povšimli, že je spoután. Postavil se, vrávoral. Byl udeřen pažbou do skráně, žena čistila ránu a dovedla ho ke stolu.

„A vy, milostivý pane?“

„Už nejsem vaší vrchností,“ povzdechl si pán a vyprávěl, co se událo.

„To asi tudy i Jeho Milost král ven ze země pojede,“ uvažoval lesník. „Viděl jsem houfec jeho tělesné stráže, která se hnala na sever.“ Teď i lesník si všiml, že se pán chvěje. „A co se vám stalo?“

Jakmile uslyšel, že stál tři hodiny v ledově studené řece pod mostem a že je zachvácen těžkou horečkou, vedli ho oba do ložnice. „Je tam teplo,“ ujišťoval lesník, „převlečete se, milosti, a zotavíte se. Zde jste v dobrém bezpečí, ukryjeme vás v seníku, kde vás nikdo nenajde. Ostatně se ta sběř jistě záhy vytratí jako vítr.“ Vešel do síně a div nezakopl o mrtvolu. „I ženu jste mi dobrotivě zachránil, jsa tak churav!“ a lesník se vrhl před pánem na kolena.

„Odvleč ho ven a zakopej ho v lese! U dubu stojí jeho kůň, přiveď ho do kolny, aby nebudil podezření,“ mluvil Jan z Milhauzu. Cítil, že se o něho pokoušejí mdloby. Bylo mu, jako by se již měl zřítit na zem. Přestálé rozčilení a horečka vystupňovaly a vyčerpaly jeho síly. Dal se dovést k loži a hlava mu klesla do podušky. „Snad… bych potřeboval tam ty… plstěné vysoké boty. Nohy mne studí…,“ jektal zuby ukazuje na mrtvého.

Lesník klekl k vojínovi a stahoval mu boty. „Jsou důkladné, budete jich moci s prospěchem užít.“

„A podívej se mu do kapes!“ šeptal pán, marně se namáhaje pozdvihnout.

„Hleďme, kde vzal ten šelmovitý lotr tolik zlata?“

„Prsteny, diadém, řetězy…,“ žasla žena, prohlížejíc klenoty, které lesník vytahoval z kapes. „To je zajisté vaším majetkem. Račte se, milosti, přesvědčit.“

Nesla mu hrst šperků k loži, aby se na ně podíval. Protíral si oči a snažil se otevřít ústa. Byla suchá, rty se pohybovaly, oči se zavíraly. Ukázal rukou k nohám, lesník se dovtípil.

„Rychle milostivého pána zujeme, potřebuje tepla.“ Přiskočil k pánovi, svlékal mu obuv a vysoké punčochy. Kůže i tkanivo byly na kost ztuhlé, musel se vzepřít o pelest, táhl, až bota povolila. Ohřál ručník u krbu a třel mu nohy. Byly modré, ledově studené. Žena doskočila do spíže a přinesla medovinu a jitrocelovou pálenku. Vpravili mu lék do úst, nadzdvihujíce mu hlavu. Pokynul vděčně a dal se ošetřovat jako dítě. Lesníkova žena položila skvosty na peřinu, aby je lépe viděl, ale Jan z Milhauzu neotvíral oči. Třásla jím zimnice, až se chvěly pokrývky, které na něho nanesli, a postel v nýtech praskala.

„Milosrdný Bože! Vždyť pán tu má jistě svého koně, poznali by ho hned.“ Vyběhla na práh a odvázavši koně odvedla jej do stáje. I lesník vyšel a přivedl hubeného, nízkého koně kozákova. Odstrojil ho a přinášel do jizby torby, pytle, celou postroj a sedlo. Ukryli všechno do výklenku, aby zahladili stopy, teprve potom se chopil lesník mrtvého. Protáhl uzdu pod pažím a vlekl ho ven, žena omývala kaluž krve na podlaze.

„Zavlekl jsem ho dost daleko, aby tu nestrašil a pokryl větvemi a dřívím. Na pohřbení bude času dost, až pán odjede. Ten potřebuje odpočinku a tepla.“

Oba snášeli do ložnice polena dříví a udržovali oheň v plápolavém žáru a praskotu vyzrálého, loni poraženého kmene.

„Myslím, že i v sedlových torbách má kořist v zámku uloupenou,“ prohodila žena. „Milost dostane tak přece jenom část věcí Božím řízením zpět. To ho Bůh za to odměnil, že nám život zachránil,“ a pokřižovala se zbožně.

„Do zítřka se zotaví, na noc se bude moci vydat na cestu. Pojedu kus s ním pro lepší bezpečnost. Teď už se ti nebude třeba bát, lotři budou dávno za horami.“

„Ubohý milostivý pán! Co teď z něho bude?“ šeptala žena, dívajíc se uplakanýma očima na šlechtice, jehož bledá tvář počala červenat. „Zimnice přechází, pohleď, jen aby z toho zánět plic nedostal!“

Odběhla do kuchyně, aby měla po ruce posilující pokrm, až se probudí.

„Bude nyní spát, potřebuje toho!“ Lesník šel nakrmit koně, vrátil se a ustlal si na zemi. „Lehneme si, abychom mohli pánu posloužit, kdyby čeho bylo třeba.“ Zhasil lampu, plameny šlehající z krbu ozařovaly ložnici, ani světla nebylo potřeba.

Naslouchali jeho horečnému oddechování a usnuli. Lesník několikrát v noci vyskočil, když pán v blouznění křičel a zmítal se na lůžku, přikryl mu zpocené tělo a ulehl opět, když se uklidnil. Noc uběhla. Když žena otvírala okenice, vkrádal se do síně bledý přísvit listopadového jitra. Šlechtic spal klidněji, dech byl tišší a pravidelnější. Oba čekali, až se probudí, přikládajíce do krbu, aby se mohl převléci.

„Jiří!“ zvolal šlechtic a zdvihl hlavu.

„Není ho tu, milosti!“ konejšil ho lesník.

„Kde je? Jiří!“ volal komorníka, zapomínaje na události včerejšího dne.

„Utěrku, topím se v potu!“ zaúpěl pán, ošívaje se po těle. Ale již tu stál lesník, nadzdvihl ho a otíral.

„A jak se cítí milost?“ ptal se lesník s úsměvem.

„Je mi lépe, děkuji ti,“ odvětil pán a teprve nyní si uvědomoval, kde je a co se včera stalo. Tvář se mu stáhla bolestí. Ošetření, které mu věnoval lesník, přinášelo částečnou úlevu i zdrásané duši.

„Račtež vzít za vděk, co tu máme po ruce. Žena vaše prádlo opere, vyžehlí a pak budete moci, dá-li Bůh, pomýšlet na další. Prozatím ráčí být vaše milost vzácným hostem v chudé chatrči.“

Jeho zrak se svezl na peřinu, kam lesník opět položil všechny skvosty. Usmál se: „Tahle démantová čelenka patřila mé dobré bábě, paní Johance! Hle, i pečetní prsten pana otce Jana je tu. Jak jsem ti povděčen, Pavle, odměním se ti a nikdy nezapomenu. Pojedu hned ráno do Slezska, bratr Petr již tam bude.“

„Až jak pánovo zdraví dovolí, dříve ne,“ vrtěl hlavou starostlivý lesník. „A odměňovati se nám, zač? Vaše milost zachránila nám oběma životy, my jsme dlužníky.“

„Prospěl jsem vám sobě pomáhaje,“ usmál se Jan, odpovídaje po českobratrsku. „Zdrželi jste ho, upoutali, nasazujíce životy, jeho pozornost, abych ho odstranil ze své vlastní cesty. Z této vraždy se však kát nebudu, ačkoliv je to první člověk, kterého jsem vraždil s rozvahou,“ řekl temně. Bylo vidět, jak těžkým muselo být včera jeho rozhodnutí zabít jiného, aby sám žil.

„Tenhle prsten si necháš na památku, Pavle. Dostal jsem ho od pana Budovce k biřmování, a tady tu záponu si ponechá tvá manželka. Je památkou na moji tetu paní Kateřinu Chotkovou…“

„Děkujeme, v uctivosti vděčné vzpomínat jsouce hotovi na vrchnost, s níž se však loučit je nám zatěžko. Nevěřím, že by tomu mělo být tak natrvalo. Bouře se přežene, pán se vrátí…“

„Dejž to Bůh nebeský, Pavle. Dnes pojedu. Chtěl jsem ti nechat jednoho koně, patřil by ti. Mně však obou bude potřeba, střídáním koní rychleji dojedu k cíli. I kozácký ovčí kožich si vezmu na cestu a plstěné vysoké boty, budu v tom bezpečnější před všemi lapky a šelmami než ve svém vlastním kuním kožiše. Přivážeš mi můj k sedlu, Pavle.“

„Dnes by však ještě milostivý pán neměl odjíždět pro nebezpečí a nejistou cestu. Zítra by se snad už lépe dalo vyjet, když zítra už i jinak pánu bude lépe.“

„Cítím se již zdráv, nesmím váhat. Snad je na moji hlavu vypsána odměna, nelze věru žertovat,“ a pan z Milhauzu se postavil přestrojen v jizbě, zkoušeje své síly. V hlavě ještě hučelo, vrávoral při prvních krocích, ale horečka prošla, tep byl nepatrně zvýšený. „Než se rozloučíme navždy, milý Pavle, za nějakou hodinu budu opět ve své kůži a dobře se mi pojede.“

„Dovolí-li milostivý pán, doprovodím ho až do Zákup nebo za Liberec, kde se již jede bez nebezpečí…“

„Přijmu věrně rád tvou službu, nemáš-li obavy o svou ženu.“

Pavel Diman se usmál. „Půjde s námi na rozcestí do Vranova a počká na mne u rodičů, až se pro ni vrátím. A bez muškety také už vycházet ode dneška nebudu.“

„Koně jsi nakrmil?“

„Milost ještě spala. Ataman žral zběsile,“ smál se Diman.

„Ataman?“

„Říkáme tak od včerejška sirotě po polském mordýři. Je to otužilý kůň a dobře vytrvalý, znamenitě pánu cestou poslouží. Je to polský šlág, jak říkáme, nehýčkaný v stáji, v letě v zimě pod oblohou držaný. Milosti se lepšího dostat nemohlo.“

„Krásy se v Podolině nedohryzal,“ smál se bodře šlechtic. „Kopyta má kravsky přišláplá a nízká. Obrok mu chyběl, ale poslouží.“

„Co to nesete?“ žasl pan z Milhauzu, když se otevřely dveře a lesníkova žena supěla, táhnouc v náručí dvě kožené brašny. Přečnívaly jí hlavu, byly napěchovány, stěží je vlekla po zemi.

„Nedotkli jsme se toho, milosti. Čekali jsme, až se zotavíte. Snad i v těch zlodějských lapských torbách bude něco z vašeho rodinného majetku.“

„Pochybuju, Pavle. Štěnice a vši jsme v truhlách nemívali, a to zde páchne krysí zatuchlinou.“

Pavel se sklonil nad torbou a rozpínal široké, vesnicky nezdobné řemeny a provazy, kterými byly trhliny vyspraveny, a hadry, které je měly chránit před vlhkem.

„Spal to všechno, neotvírej, Pavle. Hnusí se i pohled na tu slotu.“

„Račte mít strpení, milosti.“ Lesník vytáhl červenou látku, kterou bylo cosi zabaleno.

„To je závěs z mého mimoňského lože!“ Pan z Milhauzu vykřikl a shýbl se k podlaze.

„Lotr to přebaloval v lese. Vidí vaše milost jehličí?“

„Vidím, Pavle. Co je to?“ vykřikl Jan úžasem a vyňal z balíku safiánové, zlatem zdobené pouzdro.

„Je to vaše, milosti!“

„Ne. Tenhle zlatý řetěz a hodinky, ano. I prsteny a poháry… Vidíš naše erby? Ale tato krabice nikdy v matčině truhle nebývala.“

Odšoupl vlasově tenkou zlatou záponku a víčko odskočilo; v krabici na dvě dlaně dlouhé a damaškem vykládané, s jamkami pro každý přívěšek a silnější článek, ležel drahocenný klenot jako v jeslích.

„Viděl jsem to vše na hlavě, ve vlasech a na šíji naší královny Elišky!“ Pan z Milhauzu vykřikl, vstal a běžel se skvostem k oknu. „Ano, určitě, je to královnin diadém. Při slavné korunovaci, když jsem vedl za ní čestná pážata, prohlédl jsem si dobře tento skvost. Budil úžas u našich pražských dam. Královna jej dostala jako svatební dar od své paní matky, anglické královny, a nosila jej při největších slavnostech,“ vyprávěl udivený šlechtic. „Když mne bratr Petr královně představoval, měla ve vlasech jenom jeho čelenku, a poněvadž se tehdy právě s bratrem radila o výzdobě šatů pro korunovaci v chrámu svatovítském, otevřela skřínku a vyzdobila se všemi částmi této soupravy…“

Jan z Milhauzu si vzpomínal opřen čelem o okno; viděl královnu, jak s laskavým úsměvem, který pro severskou chladnost nedovedl být koketní, otáčejíc se po něm, pravila lehce pootevřenýma rtoma: „Mám-li kolem sebe tolik mužské krásy, nepochybím, pokusím-li se zvýšit svou, která je plna nedostatků… Zdá se mi, že Stvořitel byl v této krásné české zemi příliš štědrý. Ke vznešenosti a urozenosti přidal ještě tolik ducha a krásy nádavkem.“

Bleskem ozářené vzpomínky stála před Janem nešťastná královna. Vidí ji opět dnes, jak se zapýřila, sklonila hlavu a zapínala v zátylí tento drahocenný náhrdelník. Zazvonila na hofmistryni, a než přišla, oba bratří, Petr a Jan, jí šperk vzadu pod bohatým kaštanovým vlasem zapnuli. Poodhrnula výstřih, hledíc do velkého zrcadla, aby šperk k šíji přilehl a otočila se s úsměvem: „Je to ovšem nepatrný doplněk koruny staroslavného království. Nemám dražší…,“ a vyprávěla panu Smiřickému, který ji měl o korunovaci doprovázet od dveří po chodbě prvního patra ke schodišti, kde jí měl nabídnout rámě druhý pán, podle které vzácné předlohy dala její matka, anglická královna, tento klenot zhotovit…

„Je to napodobenina vzácné starožitnosti. Když Angličané dobyli v Severní Americe na kanadské půdě francouzské pevnosti Montfortu, našli v plukovníkově srubu indiánský šperk z Hochelagy. William Baffin jej přivezl roku 1617 darem královně, která dala pro dcery pořídit jeho nápodoby… Jak divnou pouť vykonal! A nyní jako zázrakem jsi ho zachránil, Pavle, jinak by jistě putoval až někam do Polesí, na Dněpr nebo Volhu, a nakonec by našel trvalý útulek v carské klenotnici… Vrátím jej královně!“ Řekl to s takovým zanícením, že oba na něho pohlédli. Zrak mu zvlhnul dojetím a vzpomínkou. Tedy i tomu všemu mělo být konec, vlastnímu království, s králem na trůn vlastní svobodnou volbou dosazeným!

V torbách se našly vzácné krumpléřské práce z matčiných skříní, sbírka zlatých peněz, shromážděných otcem za celý život, koupí nebo dary velmožů a knížat za státnickou pomoc, kniha žalmů ve zlaté vazbě, stříbrné kleště, nože a slánky, zlatý stolní zvonek a několik hodinek, zápon a náramků.

„Když odešli, nemohl jsem se už vrátit do zámku. Nové naše sídlo lehlo před mýma očima popelem, stropy se probořily, nemohl jsem nic už vzít na cestu. Jak vidím, bylo by to zbytečné. Všechno už bylo poklizeno a připraveno na cestu, a šťastnou náhodou mně zase padlo do rukou… Jen tomu nerozumím, kde a jak šelmy přišly ke královské klenotnici,“ kroutil udiveně pán hlavou.

„Snad se zmocnili královských fasuňků, vozů táhnoucích z Prahy do ciziny kdesi cestou…“

„Máš pravdu, tak by tomu mohlo být. Průvod jel cestou na Mimoň a sběř, jedoucí k nám na šum a plen, stihla je po cestě, porubala doprovod a zmocnila se pokladů. Však se toho brzy dopátrám z povolaných úst.“

Lesníkova žena se zatím zabývala Janovým prádlem. Slyšeli z kuchyně, jak pospíchá, aby byla brzy hotova. Lesník otvíral pytle a vaky. Také ve druhé torbě byla kořist ze zámku a uloupené věci z nákladních vozů, jak tomu nasvědčoval způsob balení. V pytli na oves byly drahocenné krajky a hedvábný plášť neznámé šlechtičny. Snad i tato kořist pocházela z královských vozů v Praze naložených.

„Nech je tam, zjistím to, jakmile dojedu za králem. Měli byste však teď zakopat mrtvolu. Snad dojedou jiné houfy, našly by ho a žádná výmluva by ti nepomohla. Půjdu s tebou.“

„Sám tak učiním. Chraňte si ruce před takovou nečistotou, poskvrnil byste se dotekem.“ Lesník vzal kopáč, motyku a lopatu a vyšel před chatu. Jan z Milhauzu prohlížel skvosty lupičem nakradené. Našel i zlacené hodiny s Ikarem na kyvadle. Nemohl si vzpomenout, kde je viděl. Alabastrové sloupky byly bohatě intarzovány, nad patkou každého ze čtyř sloupků byl monogram R II. Pocházely tedy buď z císařské klenotnice, nebo z paláce velmože, který je dostal od císaře Rudolfa darem. Potěžkal vak, ani zdvihnout jej nemohl, když byl opět naplněn. Dal všechnu kořist nacpat do jednoho, do druhého obrok pro koně.

„Milostivý pane, skryjte se rychle na půdu. Kdosi sem jde!“

Šlechtic byl skokem u žebříku, vyšplhal se po něm do seníku a naslouchal.

Také Diman se rychle vrátil do jizby, zpozorovav včas blížícího se chodce. Zavolal na půdu, šlechtic se ozval.

„Je to váš bývalý čeledín Mervard, prošel včera mimo myslivnu, nikdy tudy nechodíval.“

„Zavolej ho a vyzvěď na něm, co ví a chce! Lisovčíka pochovals?“

„Jenom čtyři stopy do hlíny, nebylo víc času, učiním tak později.“

Než ještě lesník vyšel z chodby, bušil Mervard na dveře. Srdce všem bilo na poplach: co tu chce? Jan z Milhauzu zalezl dále do sena a prohrábl je, aby lépe slyšel.

Lesník vběhl do ložnice, aby ukryl vaky, žena rychle odhodila pánovo prádlo zpět do necek, pokryvši je sukněmi a zástěrami. Vyhlédla oknem a ptala se, čeho si pocestný přeje.

„Chci se zahřát, pusťte mne dovnitř.“

„Muž vám ihned otevře, čistí si pušku.“

„Je mi zima…,“ opakoval tulák.

Lesník vyšel před dveře: „Pojďte tedy dále, ohřejte se u krbu, v kuchyni se topí,“ zval ho dále.

Tulák se rozhlížel chodbou, pohlédl vzhůru k půdě a nahlédl otevřenými dveřmi do ložnice. Pokyvoval hlavou, záludně se usmívaje.

„Byla to ale náhoda,“ začínal pomalu, pase se po tvářích lesníkových. „Jdu tudy lesem, a vidím u stromu uvázaného kozáčka. Byl strhán, věšel hlavu. Povídám si: co pak to? Má pan lesní návštěvu? A po několika krocích potkám, ne, zdaleka vidím cválat sem jezdce. Podle koně byl to Mimoňský… Šel jsem do Pertoltic do šenku. A tam už bylo po hostině.“

„Po jaké hostině?“

„Po polské!“ zasmál se drsně, ukazuje prořídlé, žluté zuby.

„Nerozumím, co říkáš.“

„Inu, kozáci vybrali dvůr, jak se patří, najedli a napili se zdarma na útraty vrchnosti. On už to ten proklatec mimoňský zaplatí! A měli, věřte, velký cech! Napil jsem se s nimi, vyptávali se mne na to a ono, kde jsem byl, koho potkal a viděl.“

„A tys potkal pána a řekl jim, kudy jel? My ho tu nikde neviděli…“

„Co bych nepověděl? Zaplatili dobře, lépe než vrchnost. Řekl jsem jim, že jsem ho viděl uhánět oklikou na Brniště a tady že jsem viděl kozáčka.“

Lesníkovi zahořely líce. Chtěl se na něho vrhnout, bylo by to však předčasné. Musí dopovědět, aby věděli, na čem jsou. Kdož ví, snad lže, aby z nich něco vymámil.

„Kozáčka?“ žasnul lesník. „Co tím chceš říci?“

„Nu, že –“ Mervard se dal do potutelného smíchu –, „že paní lesní měla návštěvu, zatímco pan lesní honil pytláky,“ smál se již Mervard na plné kolo. Bylo vidět, že pil, byl méně nebezpečný. Lesník potlačil výbuch nevole a dal se do smíchu.

Pan z Milhauzu všechno slyšel a porozuměl lépe než lesník, co mu hrozí. Tulák chce ho zdržet až do příjezdu kozáků, kteří sem přijedou hledat ztraceného druha. Stačí, aby vešli do ložnice, a uvidí torby. Za myslivnou uslyší místo bučení dvou krav ržání dvou koní, v kuchyni nedá jim mnoho práce odkrýt panské prádlo. Je proto nutno jednat, dokud je tulák sám. Uvažuje o prostředku, jak se dorozumět s lesníkem, zaslechl, jak se Mervard směje.

„Ptali se mne, zda jsem cestou nepotkal Holognu. Vrtím hlavou, neznám ho. Je to prý ten, který si zaskočil sem do myslivny…“ Tulák se odmlčel, pohlížeje nevinně na lesníka. Neušlo mu, že se zachvěl. „Nebyl tu?“

„Nikdo! Nikoho jsme neviděli, ani koně ne,“ ujišťoval lesník.

„Ale vždyť jsem ho tu viděl stát?“

„Bůh ví, co v lese dělal,“ pokusil se lesník o smích. Chtěl se ho vyptat, zda ho lisovčíci ujistili, že si proň dojedou, ale tím by se prozradil, na takovou otázku tulák asi zřejmě čeká. „Víš co, Mervarde, pojďme se podívat spolu do lesa. Chceš? Ukážeš mi, kdes viděl koně…“

Tulák nic zlého netuše, vzal hůl a čekal. Lesník s ním vyšel ven, ale za vteřinu se vrátil. Našel chvíli, aby vyběhl po žebříku a pošeptal pánovi: „Zavedu ho do lesa a třeba ho tam odpravím, nepůjde-li po dobrém. Odvažte oba koně, naložte vaky a pytle a jeďte k Urbanům do Vranova, čekejte na mne ve zbořené tvrzi. Tam nikdo nepůjde, nikdo vás tam hledat nebude…“

Šlechtic vyčkal, až se za ním zavřely dveře. Viděl špehýrkou půdy, jak lesník odvádí tuláka k lesu. Nebylo kdy dlouho uvažovat. Seskočil z půdy, přehodil si ovčí kožich zabitého kozáka, vyvlekl vaky a pytel a doběhl do stáje pro koně. Ruce se mu třásly, měl naspěch. Řemení mu ujíždělo mezi prsty, nemohl utáhnout ani břišní přezku. Prsní řemen postroje plandal koňům mezi předníma nohama, udidla nebyla stažena, spokojil se ohlávkou u kozákova koně, který pokluše jako náruční. Vyhodil vaky z okna a divil se, kde pojednou nabral tolik sil. Přehodil torby i pytel a napajedla na kozákovo sedlo, utáhl řemen a provazy, vyhoupl se na hnědáka a vyrazil z lesa na pěšinu.

Nechť ho třeba tulák uvidí, bude dobře! Pomyslí si, že je to hledaný lisovčík a půjde zklamaně svou cestou dál. Ovšem, stává nebezpečí, že by se mohl srazit s tlupou. Má však dost zbraní, i kozáckou mušketu si k sedlu připevnil, může se bránit! Ujel sotva několik kroků, když v tom uslyšel lesníkův křik: „Vidíš? Podívej se, Mervarde, tamhle jede tvůj kozáček! Vidíš, poběž za ním a řekni mu, cos mu chtěl říci…“ Další slova pohlcovala vzrůstající vzdálenost. Šlechtic se usmál. Ví, proč lesník křičel tak nahlas, aby ho upozornil, že se lest zdařila a že napálený tulák odejde, aby mohl lesník běžet za pánem do Vranova.

Jezdec zmizel v houští, už ani slova neslyšel. Bylo nyní kdy slézt z koně a upravit postroje a náklady. I to je dobré, že je tak oblečen; lidé budou před ním prchat v hrůze, aby je nepobil. Nasedl opět, tentokrát na kozáčka, pružného jako březový prut. Prohnul hřbet a vykročil lehkým tanečním krokem, kopyty se jedva země dotýkaje. Oč tvrdším byl jeho čistokrevný anglický hnědák! Na kozáčkově hřbetě se sedělo měkce jako na pohovce. Tisíce mil, které jeho štíhlé nohy změřily v letu a cvalu, ohladily, zjemnily, změkčily tvrdá péra kostí. Klouzal nad zemí plavnými, hadími pohyby. Jan z Milhauzu pociťoval rozkoš a úlevu. Lisovčíkův kůň mu přišel jako na zavolanou. Po dvoudenních horečkách nezaměnil postel za tvrdé sedlo, hoví si jako v lesníkově loži. Křižoval lesními stezkami. O každé věděl, kam která běží. Tahle vlevo na Ralsko, pravá k jihu na Pertoltice, severní do Brniště. Nemůže zabloudit, kopyta nezanechávají v mechu stop, nikdo ho nenajde. Popustil uzdu lisovčímu a popleskl ho po šíji. Kůň bystře zastříhal myšíma ouškama, otočil se po novém pánovi a spokojeně odfrkl. Zajel s koňmi do lesa na paseku, kde stály jesle pro zimní krmení vysoké zvěře a kde bylo dost syté trávy na svahu mírně se svažujícím k Srnímu potoku. Popotáhl jízdou uvolněné široké sedlové řemeny a opravoval posunuté torby. Má teď dost času, do Vranova dorazí za čtvrt hodiny, netřeba spěchu. Měl tedy vlastně tulákovi, který mu ukládal o život, děkovat za záchranu.

6

Záhadný kapitán Dalborgo

Pan Kapr z Kaprštejna litoval, že nadcházel soumrak a že bylo už pozdě zajíti do královské komory a položit na stůl k válečným potřebám císařovým šest tisíc kop míšeňských a padesát ryzích, dobrých dukátů uherských na kterýkoli statek zabavený rebelům. Nesl brašnu s Esteřinými skvosty – tentokráte bez vědomí Jeho Veličenstva – a zasmál se. Vykračoval si pyšně. Dnes si bude smět zažertovat s chotí Annou Marií. Neodvede vše zítra na Hradě, také na manželku musí pomyslit a něco jí k potěšení koupit. Už dlouho se na něho hněvá, ať právem či neprávem, dnes ji usmíří. Ale ženy se vždy domnívají býti v právu.

Přišel domů, vesele si prozpěvuje. Překvapilo ho, že služka Bělka byla jaksi zmatena. Jakmile ho spatřila, vykřikla a běžela do jídelny. Naslouchal a nechtělo se mu ani sluchu uvěřit. Co to? V jídelně slyší zcela zřetelně zmatené pobíhání několika osob. Návštěva? A manželka by mu to byla dříve neoznámila? Snad tedy neočekávaná návštěva paní překvapila, proto teď ten spěch a zmatek. Slyšel zřetelně neobvykle veselý a hlasitý manželčin hovor, a teď asi Bělka ztropila zmatek, oznamujíc jeho příchod, a paní se chystá ho uvítat.

Vstoupil vesele do pokoje, dveře do jídelny byly uzavřeny. Slyšel, jak paní uděluje služce rychle rozkazy a jak obě pobíhají, jako by něco poklízely. Vešel dovnitř s bušícím srdcem. Ne, svoji choť podezírat nemusí. Ani kdyby u ní nějakého muže přistihl, nemyslel by si nic zlého. Zná ji od let, byla vždy poněkud netrpělivá, vznětlivá, buď vášnivě milující nebo nevraživá. Takovou byla už za mlada, kdy ji poznal na cestách.

Vstoupil do jídelny. Stůl byl pokryt příbory, kterých bylo použito. Láhev vína skoro ke dnu dopitá svědčila, že host jest tu již déle. A pak, paní nikdy víno nepila, dávajíc přednost bílému pivu. Zůstal stát překvapeně ve dveřích. Od stolu povstal rozjařeně vysoký, skoro vyčouhlý a suchý muž s plavým delším knírkem pod nosem a pěkně pěstěnou malou, do špičky vybíhající bradkou. Podle pásu, šerpy přes prsa šikmo napjaté a límce poznal rázem i při slabém světle vysoké voskovice vojína. Postavil se ke stolu, ukláněl se hluboce, paní Anna Marie představovala.

„Kapitán Dalborgo kyrysnického tělesného regimentu Jeho Císařské Milosti, který nás přišel poprosit o nocleh na dva dny, byv na nás doporučen paní Fabriciovou z Hohenfallu.“

Důstojník se znovu dvorně uklonil shlížeje spatra na malou postavu Kaprovu. Ten se rozpačitě usmál, přivítal důstojníka a kynul rukou, aby zaujal své místo. „Roztomilé překvapení,“ nutil se Kapr do hostitelsky laskavého tónu, usedaje ke stolu. Povšiml si, že manželka s hostem už povečeřela. Zamrzelo ho, že naň nečekala, jak to bývalo u nich zvykem, a mrzelo ho zvláště, že se nemůže rozhovořit o tom, co má dnes nového na srdci a čím chtěl manželku potěšit. Hovor váznul, paní Anna Marie se snažila uvést zábavu do proudu.

Důstojník, jí vybídnut, vyprávěl o svých zážitcích z posledního válečného tažení. Líčil, jak vpadli do Čech a jak se před nimi dala silná česká armáda na ústup. Jevil svrchované pohrdání nad zbabělostí vůdců, kterou však nijak nemohl dokázat. Kapr se vmísil do hovoru namítaje, že ústup byl nařízen, aby císařské vojsko bylo vysilováno ustavičnými pochody v nepohodě a neznámém kraji a na příhodném místě zaskočeno. Plán, jak má Kapr za to, nebyl nijak neproveditelný a špatný. Nemluvil tak ze svého přesvědčení, jako aby se spíše hosti dnes tak málo vítanému pomstil, aby ho pozlobil a přiměl k brzkému odchodu na lože. Manželka již dala potřebné rozkazy Bělce, kde a jak má připravit pro pana oficíra dobrý lozument, ale ten se nehýbal.

„Toť se ví, že ve vedlejší komoře! Je tam teplo, v pokoji do dvora se dlouho netopilo, pán by si tam nepohověl, když zimy užil v poli dost!“ odsekla paní i po mírné námitce Kaprově, který vychvaloval přednosti zadního pokoje, nedbaje pranic zuřivých pohledů a netrpělivého bubnování prstem do stolu, jak paní Anna Marie byla uvykla dávat najevo svou nespokojenost. Nesnášela námitek, přiváděly ji do nečekaných výbuchů hněvu. V přítomnosti důstojníkově jí nezbylo než se hrýzt do rtů a bubnovat po stole. Pan Kapr jedl, ale dnes mu nechutnalo. Nečekaná návštěva ho mrzela. Však se taky paní Fabriciové brzy náležitě odmění a splatí jí svůj dluh! Neviděl rád, že se jeho manželka právě s touto ženou stýká nejraději.

Bělka se ptala, má-li přinést uherské víno. Kapr pohlédl na stůl, jedna láhev byla již dopita. Nevinně, jako by si ani neuvědomoval, že se dopouští neomalenosti, poručil si přinést pivo. Důstojník vyvalil překvapením oči. Podíval se na hostitelku, změřil si hostitele a div se nedal do smíchu. Spolčil se s paní proti Kaprovi, a to jeho ješitnosti stačilo. Opanoval pole i této nové domácnosti, kam vešel poprvé, a již neprahnul po odvetě. Bavil dále hostitelku skutečnými i vymyšlenými činy, nevycházela z údivu. Pásla se po jeho jezdecké pružné postavě, snášela jeho dlouhé a výmluvné pohledy a nezdržovala ho nijak, když vstával, aby popřál hostitelům dobré noci a poděkoval za pohoštění. Vyjde si ještě do ulic, již dlouho nežil ve větším městě, chce se trochu s přáteli povyrazit. Kdo ví, co bude zítra, snad přijde rozkaz k odchodu, ačkoliv plukovník mu dal dva dny volno.

Pan Kapr se tedy přece jenom dočkal chvíle, kdy si mohl s manželkou porozprávět nikým nerušen. Vzal ji za ruku, přitáhl brašnu, s níž oči při jídle nespustil, chtěl vidět její úžas, pást se na jejích rozpacích, nadšení a probírání se ve špercích; zaměstnání, pro které mají ženy zvlášť mazlivě uzpůsobené prsty. Anna Marie už dlouho po nich lačnila. Když uviděla kněžnu Polyxenu Lobkovicovou, která si uměla vybírat šperky k večerním úborům podle barvy, jakosti a vazby látek, nebo když při korunovaci jako zvědavá a nenávistná divačka stála před Chrámem svatého Víta, čekajíc na korunovační průvod nebývale okázalý a slavný, spatřila na hlubokém výstřihu královny Elišky oslňující skvosty na jejím alabastrovém poprsí, Anna Marie trpěla. A přece si neodpustila tento průvod, ani když ji manžel Kapr varoval a jí v tom marně se snažil zabránit, aby mu z toho nijaké nemilé následky nevzešly, že manželka svojí účastí rozmnožovala zástupy a zvyšovala lesk holdu!

Otvíral už brašnu, když ho náhle přepadla obava, aby ho manželka nepodezírala z nevěry, kdyby jí řekl, že mu patří jenom polovina skvostů. Rychtář vybral sice skvosty již tak stejné nebo sobě podobné, že by nezáleželo na kuse, který by si vybrala, bude však přece jenom lépe, když jí dnes nic neukáže. Právě dnes ne, kdy ho dost pozlobila, že na něho nečekala, přijala do domu cizího důstojníka a s ním se tak pobavila, že jí manžel byl nakonec obtížným. A pak, ještě něco ho zdržovalo: pocit dříve neznámý, v době, kdy byl sžírán bezmeznou závistí a vědomím vlastní bezmocnosti a chudoby. Ne, stydět se za to nemusí. Hřejivý, blahý pocit, radost z nenadále nabytého majetku, a k tomu jakého! Byl by se nejraději sám vrhl teď lačně na hromadu zlata, skvostů, přívěšků, prstenů a řetězů, bral je do rukou, počítal dukáty, propouštěl mezi prsty dukát po dukátu, aby cinkotem zvonily o desku až by mu zrak v jejich třpytu a lesku přecházel.

Neuvědomoval si, že se v něm probouzí lakota a mamon. Proč tu sedí teď jeho žena? Proč nejde spát – anebo proč nešla třeba i s tím nafintěným důstojníkem, který se v jejích očích blažeností topil? Zasluhuje vůbec, aby se jí svěřil, že se z něho za den stal boháč, který může licitovat, kupovat, házet na stůl zvonivé zlato a dukáty, kupovat statky a paláce podle své chuti? Slova jí o tom neřekne! Vzal brašnu pod paži a odcházel do ložnice. Paní Anna Marie ho provázela nejistým, podezíravým pohledem. Slyšela ho, jak zamyká svou truhlici, jistě do ní vložil brašnu, kterou u něho dosud neviděla. Eh co, beztoho tam budou zase jenom úřední spisy, akty, rozkazy a tajné fermany, protokoly a opisy listů posílaných do mocnářova sídelního města. Její manžel živ je brky, papíry a inkoustem, na to není nijak zvědava.

Slyšela, jak se odstrojil a ulehnul, postaviv svícen se světlem na noční stolek a teď listuje v nějakých papírech. Ústa se jí stáhla pohrdáním, když si vzpomněla, že zase v noci bude přemýšlet o otázkách, které s doktorem Melanderem sestavuje pro zatčené a uvězněné pány direktory z doby Fridricha Falckého, načrtává v duchu koncepty soudních nálezů a posudků, jež od něho všichni požadují, počnouc císařem a končíc drábem, který neví, jak si počínat při zatýkání.

Pohrdavý posměšek nezmizel z jejích rtů, když se sama odhodlala vstoupit za manželem do ložnice. Neslyšel ani jejího příchodu. Čte, čte, bude číst celou noc, jak už to po plných pět let manželského svazku činí. Ulehla beze slova, ani dobré noci mu nepopřavši. Pan Kapr byl rád, že se hněvá. Připadl právě na znamenitou myšlenku. Mezi těmi, kteří budou vyslýcháni, je velká řada osob neprávem nařčených a nevinných. Je v jeho moci tuto řadu rozmnožit. Z toho mu může vzejít zisk největší. Propustí na svobodu – ovšem, za přiměřenou alafanci, dar, a je bohulibým, staletým zvykem nabízet takové poctiviny, a není nijakým hříchem je neodmítnouti. Od nejvyššího kancléře k poslednímu vrátnému všichni čekají na poctiviny! Mnozí si sami o ně říkají, vyslovují přání, v čem by dar mohl spočívat. Vždyť i sám císař dary přijímá o korunovacích, sňatku, narození princů a princezen, jejich křtech i zásnubách. Bude osvobozovat lidi, které během vyšetřování ohrozí, jejichž nevinu učiní pochybnou, aby v konečném nálezu mohl s klidným svědomím napsat: „Doporučuje se k omilostnění pro naprostou nevinu,“ nebo „tím, že byl osobně přítomen schůzi stavů, kdy se o konfederacích jednalo, nijaké viny se nedopustil, poněvadž vedle zřízení zemského byla přítomnost jeho povinná,“ však si již najde vhodné oběti, které zastraší tak, že se rády vykoupí královskými dary, bude-li jejich života a majetku ušetříno!

Musí také najít v seznamech, které se v puchalterii právě zhotovují a nad nimiž ubozí písaři duše mohou vypustit, píšíce celé dny a noci, jaké provinění a tresty by se daly přisoudit držitelům statků, po kterých sám baží. Vždyť mezi obžalovanými bude nejeden, který propadne polovinou nebo třetinou statků. Mnohým bude svobodné jejich dědictví prohlášeno za manské, na císaři závislé, které po jejich smrti může císař jiným postoupit a s ním jako se svým vlastnictvím nakládat. A bude mnoho těch, kteří budou odsouzeni, ne hrdla a cti, ale všech svých statků pozemských, a i tu by se dalo mnoho bezbolestně vyzískat. Oznámí šlechtici nebo zámožnému měšťanu – neboť jenom tací přicházejí dnes před soud – a pan Kapr se musel usmát poznatku, ke kterému právě dospěl – že proti němu zamýšlí zahájit proces pro potupení císařské velebnosti nebo pro zradu a odpadlictví, a že může přijít o ten či onen statek, o který se zajímají vlivní a rozhodující činitelé, sub rosa, pod přísahou mlčení se mu doporučí, aby statek ten prodal některému členu mimořádné vyšetřující císařské komise; shrábne peníze, uschová je, ustraní, a o ty už nebude moci být připraven. Ovšem, bude nucen snížit trhovou cenu, hahaha, taková mimořádná ochota je nedocenitelná!

Tak se půjde na jiné, na každého svým způsobem podle viny, zasluhovaného trestu a majetku, a on, císařský rada nad apelacemi, sekretář a komisař, bude za několik týdnů, co tato komise bude zasedat, pánem tak velikých statků, že jeho jediný syn bude dědicem velikého panství a podědí po něm i titul hraběcí, který milostivý císař jemu, věrnému služebníku za namáhavou práci, bezpříkladnou oddanost a věrnost zajisté neodepře. Nebude prvním ani posledním z těch, kterým Bílá hora ukázala velmi schůdnou a pohodlnou cestu k slávě a bohatství…

Ještě nikdy neusínal pan Kapr z Kaprštejna s tak blaživým pocitem a s takovými růžovými nadějemi do budoucnosti. Zdálo se mu i ve snách o velkém paláci na břehu Vltavy, o jakém se mu zmínil pan Pavel Michna z Vacínova, který stále cosi tajného kutil, pořád byl tu i tam, u knížete, vyšetřovanců, u Valdštejna a mezi důstojníky, u Tillyho, hostem na veliké hostině u paní Polyxeny z Lobkovic nebo u dona Baltazara de Marradas, a radil se za zavřenými dveřmi se setníkem Šlífem a Abrahamem Gynclem, kteří jsou vypraveni jako zplnomocnění komisaři do Norimberka, aby na místě vyšetřili, zda hrabě Arnošt z Mansfeldu, generál odbojných Čechů, má tam opravdu ukryty peníze a skvosty v ceně mnohých tun zlata, a kteří v březnu půjdou na cestu…

Vyprávělo se tolik o poschovávaných pokladech, až se hlava točila. Jako by se Habsburkům vracela nová zlatá doba conquistadorů, dobyvatelů Nového světa a hledačů zlata v Mexiku a Peru, tentokrát ne však za mořem, ale zcela nablízku. Jen se toho dopátrat, podplácet sluhy, schytat posly, mít odvážné slídiče a vražd se neštítící špehy, a přes noc může být milionářem, který i císaři bude půjčovat na vedení války sta tisíce a pak si vybere, co si poručí.

Vždyť právě v těchto dnech přišla do Prahy důvěrná zpráva, že se skutečně podařilo ve Frankfurtu nad Mohanem vypátrat tři tuny zlata, které tam dal zakopat do najatého domu pan Albrecht Jan Smiřický ze Smiřic, nejbohatší velmož po pánech z Rožmberka, a který zemřel ještě před Bílou horou, a na jehož statky si činí zálusk Albrecht z Valdštejna. Dvanáct jeho panství přes milion odhadnutých mají dvojnásobnou cenu. Byl to ten, který neponoukal tajně z ústraní, aby se nakonec mohl vymlouvat, že on nic –, ale který Fabricia vlastní rukou z okna kanceláře české vyhodil, dal zhotovit pro zmocněné direktory, s Falckým vyjednávající, zvláštní odznak bratrský – podoby červeného srdce modrou stužkou ověnčeného –, který dal odhlasovat defensí čili činnou obranu vlasti, neboť jest lépe obětovat majetek na její obranu než přijít v potupě o všechno, i o čest… Hrdý šlechtic, který Čechům 50.000 kop půjčil a sám 1100 mužů do pole vypravil a v polním táboře se roznemohl a zemřel ve věku dvaceti čtyř let. Albrecht Jan Smiřický ze Smiřic, plamenný meč proti jezuitům a Habsburkům, lví silou rozevlaný, o kterém lidé věřili, že se stane domácím českým králem… Jak ho pan Kapr nenáviděl! A přivezou co nevidět tři tuny zlata, o které se teď všichni císařští spoluvítězové rozdělí. Takových je více, ohromné bohatství leží na dosah, jen po něm sáhnout nebojácnou rukou…

Nesmějí se ostýchat prohlížet i stoky a záchodové jámy! Kolik truhel zlata se už vylovilo z těchto stok! Jako před třemi dny, za přítomnosti pana Michny z Vacínova, který si jednu truhlu, nejlepší, vyhradil odměnou! Domy proradných rebelů se denně prohlížejí, a on, právník, snící o bohatství, zůstával dosud stranou. Toť se ví, že ho k tomu nepřizvou, hahaha, musí se sám k nim připojit a nic se neostýchat! Tak bude jednat již od zítřka bez ohledu, co kdo o něm bude soudit. Události se řítí bouřlivým proudem přes hlavy současníků, denně přibývá odhalení a udavačů jako hub po dešti, nesmírné možnosti se otvírají odvážným žádostivcům. Vždyť právě včera oznámil pan Sixt Platejs z Platnštejna, že podá udání na pana Zdeslava Hřáně z Harasova a jeho listy od let 1614 prokáže jeho spoluvinu. A takových denně přibývá, kanceláře nestačí, je málo písařů a právníků, málo soudců a komisařů. Tím větší váhu má každý, kdo dnes slouží císaři, a tím větší dojde odměny…

Pak Kapr se probudil a rozhlížel se po ložnici. Byla neproniknutelná tma, neslyšel ani oddychovat paní Annu Marii. Kde je? Zdvihl se z lože, odhrnul závěsy, naslouchal, sáhl rukou po jejím místu, lože bylo prázdné. Sloupy držící nebesa s nadložními závěsy ozářil oheň v krbu ještě nevyhaslý. Seskočil z lože, vzal loučku, přidržel nad ohněm, zapálil a rozžal svíčku. Vtom padl jeho zrak na brašnu. Díky Bohu, byla tu, vyčnívala zpod polštáře. Také tobolka se šesti tisíci kopami byla na stolku, zlacená šňůra se střapcem se leskla v záři ohně. Bylo pět hodin; snad manželka šla do kuchyně, jak mívala často ve zvyku, aby vzbudila Bělku.

Usmál se na brašnu, otočil se po dveřích, oblékl si domácí, dlouhý kabát, přihodil mohutné poleno do krbu a usedl za stůl. Bral z brašny jeden skvost po druhém do ruky, hladil, prohlížel a odhadoval jeho cenu. Srovnával je, dával páry stejných k sobě, pečlivě je ukrývaje, když našel dvojici, do přihrádky v brašně, aby žena nic neviděla, kdyby se náhodou objevila ve dveřích. Vzal brk, namočil a psal. Sčítal odhadní přibližné ceny pod sebe a nakonec podtrhl čarou a sečetl. Souhrn činil pět tisíc kop, možná, že o něco více, neboť se snažil odhadnout každý skvost nejníže, aby tím radostněji byl zítra překvapen, až je nabídne jubilírům. Snad ani tolik hotových peněz při sobě mít nebudou? Musel se zasmát. Dukáty se daly lehko odhadnout, cena jejich se zvýšila již dnes, ačkoliv ještě není stopy po bídě. Ty by měl dát stranou a přijít s nimi na trh později – anebo ne, raději ty položit jako zápůjční jistoty právě teď do královské pokladny, platí nejvíce a budou platit ještě víc, až se bude účtovat. Vymíní si, aby při zúčtování byly mu dukáty počítány za tolik, oč v ceně stouply.

Slyšel z chodby šramot. Rychle zastrčil všechny skvosty do brašny – to je Anna Marie. Ale – odkud to přichází? Nejde z chodby od kuchyně, přichází sousedním pokojem. Co to? Snad – nebyla u toho protivného, domýšlivého Dalborga? Kapr vytřeštil oči, srdce se mu rozbušilo. Přistihl snad svoji zbožňovanou ženu při nevěře? Jak se má nyní chovat? Co dělat? Rychle zhasil svíci a skočil na lože ukryv měšec a brašnu. Vzpřímen na loži třeštil očima na dveře; odhrnutým závěsem její postele uvidí ji dost zřetelně v odlesku ohniště…

Dveře se potichu otevřely, paní Anna Marie vcházela po špičkách. Vtáhla do ložnice napřed hlavu, potom si dodala odvahy. Jen odhrnutý závěs baldachýnového lože ji zarazil. Pamatovala se docela určitě, že závěs zatáhla, aby na ni neviděl, až se bude vracet…

Kapr přimhouřil pravé oko a sledoval ji. Zastavila se, poleno v krbu právě vzplanulo, záblesk osvítil jeho vzpřímené tělo. Trhla sebou, viděl to zřetelně, ale záhy se vzpamatovala. Šla k dětské postýlce, sklonila se nad spícím hochem a urovnávala podušky. Potom předstírala, jako by něco ze záňadří vytahovala a potírala hlavu dítěte dlaní. Co dělá? Přinesla lék? Včera měl synek horkost, snad ji křivě obviňuje, zatímco manželka, když spí, sháněla lektvary… Ale ovšem, odkud přišla? Ne, všechny lektvary jsou v nevytápěném hostinském pokoji, snad si pro ně šla, potichu, aby nevzbudila hosta. Ale zlý, krutý trn zůstal v čerstvé ráně. Bude ji muset střežit. Viděl ji, jak klekla k dítěti a naslouchá jeho dechu. Vstala a šla na lože, tváříc se, jako by byla přesvědčena, že manžel spí. Otevřel oči a zahleděl se jí do tváří. Byla rozpálena, oči se jí leskly, ložní šaty byly zcuchány, živůtek hluboko rozepjat.

Kapr se vztyčil na loži: „Kdes byla?“ řekl tak prudce, že se zajíkla. Opřela se rukama o pelest, uhýbajíc světlu z krbu, aby jí neviděl do tváře. Vyskočil a rozžal světlo, které postavil na noční stolek. Anna Marie mlčela.

„Kdes byla?“ opakoval.

Pohrdavý smích byl mu odpovědí. Naléhal znovu, utrhla se na něho. „Nevíš, že dítě stůně? Tak se o ně staráš? Celý den si ho nevšimneš, všechno spočívá na mně. Musela jsem už dvakrát v noci vstát, teď jsem se vloudila potichu tam,“ a ukázala rukou na pokoj, kde spal nocležník Dalborgo, „srdce mi tlouklo úzkostí, aby se nevzbudil. Přinesla jsem olej od doktora Borbonia a natírala spánky a krk. Však jsi to dobře viděl, jen se nepřetvařuj a spi! Dost jsi se mne včera nazlobil svým chováním proti hosti, dej pokoj aspoň v noci!“

„Tys tam byla? Proč jsi nevzbudila mne?“ žasl Kapr.

„Vždyť pan oficír spí, neruš ho! Chci taky spát, jsem ponocováním znavena!“ A převalila se vzdorovitě jako děcko, co se mu dříve líbívalo, na lože a zanedlouho usnula.

Kapr byl by se dal do zoufalého, trpkého smíchu. Tuhle ženu chtěl učinit bohačkou, pro ni se dopustil poprvé v životě, jí poštíván, nepravostí, pro ni a její dítě chtěl si na císaři vyprosit řádný šlechtický predikát a snil o povýšení do hraběcího stavu? Otočil se a pozoroval tahy její tváře. Cítila jeho upřený pohled, odvrátila se na druhou stranu. Pan Kapr se otřásl hněvem a malomocnou bezradností. Co s ní? Vymlouvá se, že byla pro léky, mohl by ji usvědčiti. Ať je ukáže! Ale co teď, v noci?

Zalomcoval jejím ramenem: „Ukaž lektvar!“ poroučel. Hlas mu sípal.

Protáhla tělo, vysunula nahou paži nad podušky a tvářila se udiveně. „Co zas chceš? Proč mne nenecháš v noci spát, nemám toho za dne dost?“

„Kde je ten lektvar, pro který jsi šla ke svému… hosti?“ Chtěl říci něco jiného, včas se rozmyslel. Byla výstřední povaha, mohla způsobit povyk, mohla omdlít, a pak by ještě musel strpět, aby hlukem přivolaný důstojník jí snad přišel na pomoc. Zdvihla se a měříc ho nenávistivým pohledem podávala mu malou baňku. „Tak – teď věříš?“

Podíval se jí do tváře. Div se mu srdce nezastavilo. Tak strhané rysy mívala kdysi, v roztoužení a nenasycenosti, když ji musel vždy nově obejmout a líbat. Vzpomínal si na to s odporem. Proč si teď pojednou vzpomněl i na pana Adama Zapského ze Zap, pána na Dubči, Kyjích a Běchovicích? A – je to možno? Jak se podobá tomu Dalborgovi. Není to snad on v přestrojení? Krev se mu nahrnula do obličeje, oči se zalily. Vzpomněl si, jak se jeho choti tenhle mladíček líbil! Povyrostl, snad i pro její potěchu! Však i toho má teď v hrsti a může s ním po libosti zatočit. Má statky velmi úrodné v samém okolí pražském, dávno si na ně myslel, tehdy ovšem jenom jako na neuskutečnitelný sen. Dnes je tomu jinak! I na jeho statky položí do komory zápůjční peníz, aby si je pojistil včas, než se naskytne jiný nápadník. Ano, to je správné jméno pro něho a všechny, kteří se chtějí rázem majetkem cizím obohatit. Nápadníci – jak krásné jméno pro podílníky kořisti!

Vstal a listoval v seznamu, dokud věc měl v paměti. Snad by na ni už odpoledne zapomněl. Je tomu tak, Zapský, ačkoliv tehdy ještě nebyl dospělý, vzpoury se zúčastnil. Byl vzat až na další Jeho Císařské Milosti opatření na závazek cti, že se z domova nevzdálí, a kdykoliv mu bude poručeno, že se k soudu postaví a bude práv. A pan Kapr červenou tužkou podškrtl jeho statky: Dubeč, Kyje a Běchovice. Překrásná rovina, ornice jako havraní křídla, blízko Prahy, snadný dozor nad poddanými a osedlými svobodníky, za dvě hodiny by tam dorazila vojenská asistence, kdyby toho potřeba kázala. Dostane je, musí je dostat, aby panáčkovi ukázal, zač je pražský loket Anno Domini 1621! Na jeho statečky dostačí skvosty, které má tady v té brašně paní Esterky – podíváme se na to. Bouchl rozjařeně na brašnu, až se manželka ulekla a vyskočila z lože. Snad se poděsila, že už chytil za chřtán toho Zapského Dalborga, hahaha.

Vstal, oblékl se dost hlučně a chtěl odejít. Navzdory ženě, aby jí ukázal, že její kaše ráno nepotřebuje. V každém hostinci mu rádi za jeho tolary pěknou hostinu vystrojí. Už si oblékal na chodbě horckap, krátký kožíšek přes ramena přehozený a španělský klobouček, který se nyní, po vítězství císaře a víry stal módní. Urovnával si tacle, krajkovou obrubu rukávců na způsob okruží, jaké zdobilo krk, obul si střevíce zlacenými drátky krumplované a již byl jednou nohou na chodbě, když se zastavil. A co žena –? Jak by se mu oba smáli! Byl by kuplířem vlastní ženy ve vlastním domě. Vysmát by se mu museli, že je tak mdlého rozumu.

Bělka vyběhla, aby za ním zamkla dveře, ale Kapr ji odstrčil zpět do kuchyně a přivřel tiše dveře. Šel po špičkách ke dveřím ložnice, naslouchal, a pak prudce otevřel dveře. Žena stála v nedbalkách před malým zrcadlem a upravovala si vlasy.

„Tak ty mne teď budeš chtít špehovat?“ vybuchla v posupný smích, změřivši si ho s nenávistí. Přistoupil k ní a podíval se jí do očí. Odstrčila mu ruce a otřásla se nevolí. Teprve nyní si všiml jejích rysů, když slabý zákmit světla pronikal otevřenými okenicemi do ložnice. Byly unavené, nevyspalé, pleť povadlá, jako posypaná popelem, plná vrásek a již se prohlubujících rýh a brázd na čele, kolem úst a od nosního chřípí kolmo k bradě. Tedy přece…! Zdvihl pěsti a zahrozil.

„Dej si pozor! Tvého Zapského poznamenám,“ a kladl důraz na to jméno, zvědav, jak se zachová. Vypjala tělo a podívala se mu směle do očí. Stopy po lásce v jejích tvářích nebylo. Z očí sršely blesky nenávisti a pohrdání. Tedy ji ranil. Přece ji usvědčil.

„Myslelas, že odejdu, a vystavím se i Bělce na posměch? Zmýlilas se ve mně! Tak se chováš ke mně teď, když kupuji panství a pražské paláce? Pražský kat má ještě dost železa a ohně, aby tebe šmahem na pranýři přejel!“

Paní Anna Marie nevěřila svým uším: to že je její muž? Ten tichý, skromný a tetelivý apelační služebníček, s nosem v aktech a s prsty brkem pokaňkanými? Vyvalila naň oči. Všechna nenávist a hrdost jí vyprchala z tváře, ani v nitru nebylo stopy po nenávisti. Co to říkal o panství a palácích?

„Cos to pověděl? Nejsi nemocen, Jene? Žerty stranou, zavolám lékaře…“ a z očí jí sálalo milé světlo starostlivosti, nedooblečené její tělo dechlo naň teplem pozornosti a láskyplné péče.

„Nestalo se ti nic, můj drahý manželi?“ opakovala a hladila ho po tvářích a po vlasech, vzala ho něžně za ruku a vsunula si ji pod rozpálenou paži, kde mu bylo jako v rukávníku, jemně kadeřavým vlasem vyloženém. Sklonil hlavu, položil klobouk na stůl, kde v noci rozrušen skvosty počítal, stál před ní s vlahým zrakem. Bylo mu jako děcku, jež má pláč na krajíčku.

„Nic se mi nestalo, Anno! Nic! O tebe jsem se bál, když jsem tě v noci dlouho postrádal. Řekni… nebylas tam… vedle, u toho…?“

„Ty hloupý mužíčku jeden! Takhle mne podezíráš? Zasloužila jsem si toho za to, že ti děti rodím a o tebe jako matka pečuji? Kde bys byl, co by sis beze mne počal? Ne, jak jsi ošklivý, tak zle o mně soudit! Hněvám se na tebe. Víš, že jen tebe mám ráda, i když často pozlobíš. Znáš mou prudkou povahu, jinak bys se mnou jednat měl,“ tulila se k němu, tisknouc si jeho ruku na srdce. „A cos to blábolil o panstvích a palácích? Nahnals mi ale strachu! Ty jeden!“

„Tak! A ty bys měla strach, kdybych paláce, zámky a statky začal kupovat? Kdybych tě jednoho dne do nového, našeho domu uvedl? Nebyla bys šťastna?“ Pásl se po jejím úžase.

„Tak přece bys se k tomu odhodlal? Co mi to dalo práce! Stále jsem ti na jiné prstem ukazovala, čeho se chytrostí domohli, a ty – ale nezlob se – svou hloupostí a úřednickou skromností nikam bys to nepřivedl, kdyby mne nebylo! A tys – už něco koupil?“ Visela mu očima na rtech. Celá její bytost hořela plamenem nedočkavé chtivosti. „Mluv! Koupils už?“

Skoro bylo mu už líto, že něco prozradil. Oč by bylo bývalo lépe, kdyby jí byl všechno zatajil, až by jednoho dne přišel domů a řekl: „To zde“ a máchnul by pohrdavě rukou po celém bytě –, „můžeš tu všechno zanechat a pojď!“ Vedl by ji do myllnerovského paláce, „pod stupni k Pražskému hradu vedoucími“, kde by už před portálem a na schodišti stálo za sebou až do prvního patra v řadách služebnictvo, které by už byl pro nové své sídlo najal.

Usmál se rozpačitě, váhal. Bude přece lépe, neřekne-li jí dnes plnou pravdu. Jenom skvosty jí ukáže, nechá ji jeden dva kusy vybrat. Zaslouží si jich, není tak špatná, jak se domníval. Není možné, aby mu dnes v noci byla s prvním nahodilým nocležníkem ve vlastním domě nevěrná. Nosí ostatně pod srdcem nový plod, a tu ženy bývají obezřetnější, i když ještě více po objetí prahnou.

Vzal ji za ruku, posadil ji s úsměvem do křesla – styděl se, jak je sluncem vysálána jeho belgická látka, jak je po stranách otřelá – a vyňal z brašny jeden skvost. Zlatou záponu, velikou, první, která mu do ruky přišla. Propukla v nadšený jásot. Vykřikla, tváře jí zčervenaly, skočila mu na krk a líbala, dusila ho polibky a výskala, tančila po ložnici a oči jí zvlhly. Vyrážela ze sebe podivné výkřiky a slova, kterým nerozuměl. Smála se a plakala, mazlila se se záponou, vetkla si ji do košile, opět jinam a jinam, a pak, jako by už ji hračka byla omrzela, natáhla ruku po brašně: „A co tam máš ještě pro mne?“ Smála se, bránil se jí, ale skočila po něm, vytrhla mu celou brašnu a usednuvši na zemi, přinesla si svíčku a vysypala její obsah na koberec. Výkřiky úžasu a nadšení tryskaly za sebou v malých přestávkách; kdykoliv jí zrak padl na nový skvost, zajásala. „A to je všechno moje?“

„Co pak si to myslíš, ty malá jedna… To jsou… skvosty zabrané pro Jeho Veličenstvo… Musím to vrátit, ovšem, že nějaký kus se mi dostane odměnou, ale nikomu to nesmíš prozradit, lidé jsou zlí a nepřející…“

„A proč ne všechny? Nevracej je! Zapřísahám tě, Jene, nedávej je pryč! Každý bere všema čtyřma, jen tys takový poctivý hlupáček. Proto jsem tebou, ale nehněvej se za to na mne, často pohrdala. Jinak jsme si mohli žít, ne ve věčné bídě! Za poctivost si pranic nekoupíš, jenom za dukáty, jenom za takovéhle žluťáčky, lesklé, červenavě žluté, které cinkají a zvoní. Jen ty platí, žádný titul, žádná sláva, žádné vyznamenání! Nech mi je tady pro radost, ponech mi je, jen jedenkrát, abych se mohla s nimi potěšit…“

Vzpomněl si, co všechno si dnes předsevzal, bylo mu líto, že se prozradil. Neměl to dělat, nezbaví se jí, a co si pomyslí rychtář? Počal jí proto vykládat, jak včera na Starém Městě museli v jednom zlatnickém krámě odbývat prohlídku a pátrat po ukrytých skvostech emigrantů. Sklopila hlavu, s bolestí a nerada se s nimi loučila. Jenom když vyňal již dříve pro ni vybraný zlatý řetěz s drahými kameny, sirotky a safíry, rubíny a perlami, zajásala opět a vrhla se mu kolem krku. Nesměla ho za to zdržovat. Slíbila mu, že se tomu… hostu po celý den ani neukáže, a že si bude hledět kuchyně a v uzamčeném pokoji ručních prací a synka. Slíbila to se zvlhlýma očima a propouštěla ho nerada s polibky nově opětovanými. Tak odcházel pan Kapr jako malý vítěz a hrdina svého pětiletého manželství.

Volněji se mu teď dýchalo. Ale sotva vyšel z průjezdu do ulice a uvědomil si práce, které na něho čekají, a předsevzetí v noci učiněná, byl stržen shonem lidí. Čety vojsk vycházely, odpočítávány fendrychy, houfy rejtarů nasedaly na ulicích před domy, kde přenocovaly, na koně do vysokých sedel a velitelé čet dostávali rozkazy. Rozjížděly se do blízkého i vzdáleného okolí, aby prohledávaly domy, rekvírovaly zásoby píce a potravin, zabíraly k císařovým rukám obilí a dobytek, zatýkaly a dopravovaly do žalářů podle seznamů viníky, pátraly po úkrytech tušených i oznámených, skrývajících se vzbouřenců a plnily rozkazy zplnomocněného komisaře a místodržícího knížete Karla z Lichtenštejna.

Kapr pospíchal na rychtu, kde předal Ostrštokovi polovinu skvostů jemu příslušejících a pak ho lidé viděli, jak před Pražským mostem na pozvání pana Václava Michny z Vacínova nastupuje do vozu kočárskýho, který se rychle rozjel do Mostecké ulice a na Hrad.

Pan z Kaprštejnu byl velmi povděčen této setkané. Dověděl se mnoho, víc než tušil. Z lecčeho si mohl vzít i poučení, jak se v podobných případech zachovat, neboť všemocný Michna byl jmenován generálním komisařem vyšetřující exekuční komise. Michna se netajil, že zabral o své moci a újmě, aby ho nikdo nepředešel, všechny viničky, louky, štěpnice a zahrady Joachyma Seltenšloga z Fridenfeldu v Košířích a odkoupil je ještě před skončeným vyšetřováním proti obviněnému za pět tisíc tři sta kop míšeňských.

„Mají pateronásobnou cenu, mezi námi, důvěrně prozrazeno. Frejmark dáme do knih zapsat později. Joachym Seltenšlog mi je prodal rád i se ztrátou! Přišel by o ně stejně z trestu za to, že se odvážil za odboje koupit od stavů zabrané církevní statky. Slíbil jsem mu za to, že se u konfiskační komise přimluvím, aby nebyl odsouzen, a to má cenu daleko větší. Císaře jsme neošidili, beztak přijde o všechno, co bylo k jeho ruce ujato. Nedostane nic, rozeberou mu to ti, kteří jeho jménem konfiskují, především pan nejjasnější kníže Lichtenštejn, za ním všichni jeho velitelé… Takové to je, pane Kapře. Co nám zbývá jiného, když největší takovým příkladem předcházejí?“ a dal se do srdečného smíchu.

„V těchto dobách je všechno dovoleno! Pod svícnem – největší tma a i v koženém holstru na ručničky se mohou ukrýt štěnice!“ smál se pan Kapr svému nápadu, který i Michnu rozesmál.

„Doporučoval bych i vám, abyste se hleděl sblížit s Bassevim a Devittem. Ti ještě mnohé převýší, jejich záměry sahají vysoko! Jdou k samým zdrojům všeho hospodářského života, jako Valdštejn a jiní za slávou válečnou a mocí světskou. Vy jste si už také nějaký statek vybral?“ obrátil se nečekaně přímou otázkou na Kapra.

„Také bych už měl vybráno,“ smál se pan Kapr. „Jdu právě na Hrad, abych k ruce Jeho Císařské Milosti do pokladny válečné šest tisíc kop složil.“

„Tak jest to moudré!“ pochvaloval Michna. „Mezi námi, věrnými sluhy Císařské Jeho Milosti a víry spasitelné nesmí zavládnout rozbroj, aniž závist nás smí rozdvojit. Jsme na výspě víry a císařské velebnosti. Co získáme teď, podržíme na věky! Taková příležitost by se už nikdy nenaskytla. Musíme z ní vytěžit pro vysoké naše cíle – a ovšem tím i pro sebe, jako nositele velkých myšlenek co nejvíce. A který palác jste si vybral?“ doléhal pan z Vacínova.

„Myllnerovský dům malostranský pod stupni k Hradu,“ odpovídal Kapr, ale nechtělo se mu příliš do vyznání.

„A mohu-li vám radou posloužit, dejte ihned na dům, až se ho zmocníte, vyvěsit štít víry. To je nejúčinnější Salvaguardia, obraz Nejsvětější Panny Marie. Nejenom jako ochranu proti těm, kdož by vám domu příti chtěli. Proti všem škodám, bleskům, morům a jiným zkázám, které lidi navštěvují. Budeme tak dělat všichni, a kacířská Praha, která jen pohanské bůžky všude po domech a na schodištích měla, dá i zevnějškem svým důkaz toho, že kacířstvo bylo z kořene v této pravlasti všeho antikristství vyvráceno a že se už nikdy nevzchopí!“

Kapr byl Michnovými slovy unesen. Uvedl jej do nového světa. On, Kapr, vězel až po uši v soudních spisech, vnější svět pro něho neexistoval, pokud vlny zločinů jedince nevyplavily až k zápraží nejvyššího soudu apelačního. Ztratil mnoho za své úřední dráhy, žil příliš odloučeně od vnějších zájmů, musí mnoho dohánět. Netajil se obdivem a nadšením, které v něm Michna vzbudil.

„A směl bych se na vás v potřebách svých někdy obrátit? Jsem tak cizí všemu, co se kolem děje, ovšem mimo právní rozpoznání zločinů…“

„Dám se rád kdykoliv do vašich služeb! Myslím to upřímně, že my, kteří jsme nad touto kacířskou zemí zvítězili, a ve které jsme dnes ještě v mizivé menšině i po vítězství, musíme při sobě věrně stát, sobě pomáhat a podporovat všechno, co vítězství tak těžko dosažené udrží, prodlouží a rozšíří… Rozuměl jste mi dobře, pane doktore?“

„Velmi dobře, a jsem vám ze srdce povděčen za všechny rady a sliby ochotného přispění. Nešel byste se mnou dnes… na Hrad, do té kanceláře, kde se zápůjční peníze na zkonfiskované domy a statky hotově skládají? Nebyl jsem tam dosud, nerad bych vypadal nějak podivně…“

„Výborně. I já tam jdu, půjdeme spolu!“ a popleskal ho po kolenou radostí, že zase kus kacířského zboží přejde do rukou vítězů.

Vešli do královské komory, kde se tísnilo tolik osob všech tří stavů, že museli čekat v předpokoji, než na ně došla řada.

„Tak to jde den ze dne. Písaři a puchalterové nestačí. Naříkají na bolesti hlavy, ale to vše pochodí od přepínání zraku!“

Mezi nakupovači byli i mnozí, kteří šli suplikovat a prosit, aby jim statky brány nebyly. Odkazovali je na komisi confiscationis, na jejímž výroku císařem potvrzeném závisel jejich osud. I mnozí důstojníci i lidé prostní tu byli, kteří své úspory přišli ukládat do majetku provinilých osob. Čekali přes hodinu, než je spatřili písaři, kteří ihned je zvali ke stolu, odkazujíce ostatní, kteří již u stolu stáli a měli přijít na řadu, aby ustoupili pánům generálním komisařům… Lid se rozestupoval bez reptání. Pociťoval dříve nevnímaný respekt k osobám císařskou milostí tak vysoko povzneseným.

„Prosím, pane a příteli,“ postupoval své místo Michna panu Kaprovi, ale jeho zvědavost a úcta k osobě, kterou si dnes trochu připoutal, ho přiměla ke skromnosti, ačkoliv právě dnes měl tak naspěch.

„Na viničky Jana Teodora Sixta z Ottersdorfu, leží na mých gruntech, třicet sedm měr držících, nekladu peněz. Ujímám se jich jako gruntovní pán!“ A písař psal, co Michna diktoval. Dopsal, zdvihl hlavu a čekal na další rozkazy.

Pan Pavel Michna z Vacínova diktoval: ujímá se pivovaru Hrachovského na Újezdě u Vltavy, pojistil si gruntovní právo na vinici Frankenštejnskou na Vidounli, řečenou „Na Věnečku“, vše bez položení peněz, jenom z titulu gruntovního práva, vinici Melichara Steinharta za Újezdskou branou, na tu skládá pět set kop, ne více, dále na statky Smila Hodějovského z Hodějova, a to všechny, Tloskov, Maršovice a Vlksice deset tisíc kop bez odhadu, na zboží Bernarta mladšího Hodějovského z Hodějova Benešov a Konopiště celé, které mu postupuje pan Albrecht z Valdštejna, skládá dvacet tisíc kop, dům Ehrenfrida z Berbisdorfu v pražském Ungeltě, který včera ujal o své moci, má se mu pojistit zápůjční smlouvou dvou tisíců zlatých, ohlašuje dále, že o své moci ujal i vinici Šimona Sušického ze Sonnenštejna před Kartouzskou, jinak Újezdskou branou ležící o čtyřech korcích „Na Věnečku“ i s lisem, a to právem pokutním, které na něho rovněž přečiněním Sušického spadlo, bez jakéhokoliv penízu. Pan Kapr žasl, co si kde nablízku i v širokém okolí pražském dovedl pan Michna sobě vyhledat. Z toho si musí vzít příklad.

„Hotovo?“ ptal se uctivý písař.

„Přijde na řadu náš přítel, pan doktor Jan Daniel Kapr…“ Obrátiv se k němu pošeptal. „Počkám na vás, ještě do zemských desek, knih památných zajít musím, chtěje si dát vložit nový statek,“ a usmál se významně na Kapra.

„Pan komisař ráčí poroučet?“ ptal se opět písař.

„Skládám k rukám Jeho Milosti k válečným potřebám předem šest tisíc kop míšeňských na dům myllnerovský u stupňů k Hradu pražskému vedoucích a na všechno zboží pana Adama Zapského ze Zap, a to Dubeč, Kyje a Běchovice, v té výměře plné, která nálezem komise a rezolucí Jeho Milosti Císařské mu za pokutu bude předepsána…,“ a s jistou hrdostí složil na stůl odpočítaných šest tisíc kop.

„A urozený pan komisař si ráčí dále…“

„Nic. Prozatím nic jiného!“ řekl rozhodným hlasem Kapr, ačkoliv se téměř styděl, že se hlásil o tak málo, a že tak směšně ubohou sumou mohl licitovat na konfiskovaných statcích. Protáhl se řadou čekajících, na chodbě se ho již zmocnil Michna. Téměř ho překvapilo, že pojednou si ho tento pán tolik považuje. Jako soudce ze svého povolání navyklý lidem nedůvěřovat pokládal to za léčku, ačkoliv z druhé strany – což se mu právě Michna nepřiznal k postupu, který ho usvědčoval ze skutků nečestných?

V úřadovně desk zemských přistoupil pan Michna ke mříži, za kterou seděl komorničí starosta a vyslovil své jméno. Starosta pozdvihl hlavu a uklonil se. Michna hlásil: „Koupil jsem od Přibíka Netvorského z Břízy díl Netvořic, Břežany na Táborsku, poplužní dvůr Vojetický se vším za čtrnáct tisíc pět set kop míšeňských.“

Starosta se tiše zeptal: „Není, jak mám za to, proti panu z Břízy zavedeno vyšetřování komisí exekuční pro těžká provinění?“

Michna svraštil obočí: „Jest! To zodpovím knížeti a svému pánu nejvyššímu. Podle stupně přečinění se mi nezdá, že by byl zbaven práva s celým statkem dědičným volně nakládat!“ Řekl to hlasem tak rozhodným, že nepřipouštěl námitek. Vykázal se řádnou trhovou smlouvou, ověřenou podpisy a podal ji starostovi, aby deskový písař vše přesně zaknihoval. Pozdravil, odcházel, Kapr ho následoval.

„Viděl jste? Každý by dnes vynášel rozsudky ještě před naším snesením,“ dal se do smíchu. „Podle svého provinění může být Netvořický odsouzen nejvýše do pětiny nebo čtvrtiny statků – což konečně závisí zase ode mne, či nikoliv? Chtěl jsem vám ukázat, jak a kde musíte hledat. Nejen v Praze! Byla by to chyba! Musíme prosáknout celou zemí od pomezí ku Praze, jen tak vymýtíme kacířstvo. Postupuji podle plánu, na kterém jsme se s paní kněžnou Polyxenou Pernštejnskou z Lobkovic usnesli. Budete nám nápomocen v našem záslužném díle? Tak to vylíčíme i v tajných zprávách císaři, a ručím za to, že schválí vše, co zařídíme. Vždyť je to v jeho zájmu především! Co my? Odejdeme, uděláme místo nástupcům, ale ti už nesmí bojovat a narážet na tak těžké překážky, s jakými my jsme tento těžký zápas prozatím ke konečnému cíli dovedli. Ještě není všechno skončeno, za hranicemi se mnozí domnívají, že válka tato může i třicet, padesát let trvat, než se skončí vítězstvím svaté církve a posvátné osoby jediného a nepopiratelného krále a císaře. V to doufejme, za to se modleme, a zvítězíme!“

Pan Kapr mu stiskl dojatě ruce. Nepoznal dosud nikdy pana Michnu z tohoto vysokého hlediska. Proto mu tedy císař udělil tak rozhodující místo a takovou mocí ho obdařil. I v tom si může vzít Michnu za vzor, a potom půjde vše lehčeji…

Když se nazítří pan místosudí vracel pozdě za tmy domů, chtěje vzbudit u své manželky obavu o své bezpečí a život, kráčel loudavým krokem a bez lucerny podloubím. Steré myšlenky ho bičovaly. Ani na spánek nebylo dnes pomyšlení. Jen aby nepřišel pozdě! Kde pan Michna dostává tolik rad a zpráv, aby mohl spekulovat s takovou jistotou? S kým je spřažen a kolik platí za pokyny? Zajisté jsou to úředníci české komory a knihvedoucí, kteří všechno vědí a dají si každou radu dobře zaplatit!

Před domem stál člověk s širákem hluboko do čela staženým. Dlouhý plášť, plný záhybů mu splýval od obojku až ke střevícům, ani kord vidět nebylo. Podle zevnějšku mohla to být osoba vyššího stavu, podle postoje mušketýrský fendrych. Kapr musel zvrátit hlavu nazad, aby se mu mohl podívat do tváře, ale muž postoupil a skloniv hlavu pronesl tichým, důvěrným hlasem:

„Je mi přáno cti, mluvit s panem místosudím?“

„Co si přejete?“

„Ptal jsem se, zdali…“

„Ano, jsem. Co chcete?“

„Nelze o tom mluvit na ulici. Snad bychom mohli vejít k vám do bytu, kde by nikdo…“

Kapr si všiml, že muž drží něco v ruce. Plášť se vyboulil, snad překládal balík do druhé ruky, aby si uvolnil pravou. Neušlo mu, že ho sleduje, a basově se usmál. Kapr se zastavil, váhal, pak se obrátil v průjezdu a pokynul muži, aby ho následoval.

„Ptal jste se mne po jménu, sám však jste mi své neřekl.“

Muž se usmál a kráčel dlouhým, pomalým krokem za Kaprem. „Po mém jménu nebudete pátrat, pane komisaři,“ řekl tak rozhodně, že se Kapr zarazil. „Prozatím,“ doložil s důrazem. Vystupoval klidně za Kaprem zdržuje kroky, aby ho nepředběhl.

„Prozatím, proč prozatím?“ odsekl Kapr nedůvěřivě.

„Prosím, abyste si pospíšil, nezbývá mi tolik volného času!“

Kapr se chvěl rozčilením. Ani zámek nemohl otevřít, ruka se mu třásla. Vešel, pokynul muži a zavřel za ním dveře na závoru.

„Tak je dobře. Není nikdo doma?“

„Není.“

„Mohl byste mi to dokázat?“ ptal se velitelsky host, odkládaje široký klobouk s vlajícími péry.

„Mohu, až se představíte.“

„Mohl bych vám říci zformované jméno. Nejsem zvyklý tak jednat.“

„V tom případě lituji.“

Muž rozhrnul plášť. Držel oběma rukama velkou truhlici se zlaceným kováním a erbem živými barvami na emailu uprostřed víka namalovaným.

„Z Anglie?“ ukázal rukou Kapr na skřínku.

„Z Hradu! I z Anglie.“ Muž se suše zasmál. „Nepřejete si ji vidět?“

„Prosím!“ Hlas se mu zachvěl, zdvihl oči a viděl francouzsky střiženou bradku, dlouhý knír, vybíhající do špičky a orlí, pronikavé oči. Tvář a hlas prozrazovaly pětatřicetiletého muže, chování člověka lepším prostředím vycvičeného. Přes prsa měl napjatu širokou dvoubarevnou stuhu, kabát byl vojenský. Kapr ukázal na dveře do sousedního pokoje.

„Slyšel jsem o vás, pane komisaři. Mluvme jako muži! Jste císařský nebo královský?“ a důstojník se do Kaprovy tváře přímo očima zasekl jako sekerou. Bylo patrno, že je to otužilý vojín, prošlý dělovým křtem, biřmovaný všemi zbraněmi v jezdeckých šarmiclech. Pan Kapr si teď povšiml i zlacených ostruh nad podpatky vysokých jezdeckých bot s ohrnutými okraji ze žluté kůže. Host se sklonil důvěrně nad Kaprem a čekal.

Kaprovy tváře zahořely, zděšeně ustoupil.

„Kdo by pochyboval o mé loajalitě?“ a sahal po kordu. „Císařský, pane, císařský do posledního dechu!“

Důstojník poklepal mu na rameno, pohrdlivě si změřil jeho písařské kordisko, usmál se a řekl: „Přítel a stoupenec pana knížete Karla?“

„Nejsme tak důvěrně známí, abych mohl mluvit otevřeně, ale… ano, jsem oddaným sluhou knížete jako nařízeného místodržícího.“

„I to se mi hodí.“

„Chtěl jste mi ukázat!“ Kapr hořel nedočkavou zvědavostí. „Zatím by se mohla vrátit moje choť,“ a tváří přeletěla chmura, „nebo služka Bělka…“

„Souhlasím.“ Důstojník položil na stůl skřínku a přehodil cíp pláště přes rameno. Otevřel ji klíčkem, Kapr uskočil, oči se otevřely úžasem. Byl oslněn leskem kovů a drahokamů.

„Co to je?“ koktal, skláněje se nad krabicí ze vzácného ebenového dřeva a jejím obsahem.

„Stolní příbory pro čtyřiadvacet osob královské tabule…,“ usmíval se muž.

„Jak jste k tomu přišel? To chcete prodat? Co…, proč mně…?“

„Vojín mé kompanie byl zabit před Táborem… Mimoděk řečeno, drží se ti lidé statečně, dokonalí potomci husitů!“

„Tedy váš vojín,“ přerušoval ho hořící Kapr.

„Vojín a můj sluha. Chytrý, šikovný hoch. Byl první na Hradě po dobytí města a připíchl mečem vozku nákladního vozu k bedně pod plachtou. Zabránil tak odjezdu dvaceti a několika vozů s poklady a nábytky Zimního krále Fridricha. Odnesl si ohromnou kořist, celý první vůz si nechal pro sebe, zajel s ním do Starého Města, kde měl děvče, s několika druhy pozamykali všechny obyvatele v bytech, dva z nich hrozili mušketami do oken, kdyby snad někdo chtěl je pozorovat, co dělají. A pak zakopal ve sklepě nejcennější část, jiné svěřil do ochrany své milé.“

„A ten dobrý vojín padl, jak jste řekl…“

„Padl a prozradil mi úkryt. Daroval mi svůj poklad, měl mne rád. Rozumíte?“

„Nu dobře, a co já nyní s tím… ve svém domě?“

„Několik mých přátel mi vás doporučilo. Plukovník Corpus, Dellaporte a dva kapitáni. Račte rozumět?“

„Rozumím,“ hlas Kaprův se zajíkl. „Dobře rozumím. Chcete to prodat nebo…“

„Chci to ‚nebo‘! Uschováte mi laskavě všechny tyto poklady ve svém domě do mého šťastného návratu z nebezpečné výpravy?“

„Pán odjíždí na nebezpečnou cestu?“ Kaprovy oči jiskřily.

Důstojník se usmál. „Ano. Stíháme kohosi, na němž Jeho Milosti zvláště velmi záleží… Uznáte, že více říci by bylo mnoho… Potvrdíte mi, prosím, příjem všeho, co vám svěřím, a vydáte tomu, koho pro své věci pošlu?“

Tvář Kaprova jevila stopy zklamání. Přikývl na souhlas, ale zájem pobledl.

„Nebudete toho litovat! Za tuto úsluhu si vám dovolím nabídnout přiměřenou náhradu za práci a starosti…“ Pohleděl ze strany na Kapra, jehož obličej oživl.

„Zavazuji se k ochotným a pilným vašim službám, pane… Neznám stále vaše jméno.“

„Na to času dost. Kdo si přijde pro věci, vykáže se tímto prstenem. Račte si ho dobře prohlédnout…“

Úřednická opatrnost se probudila: „Ale tolik prstenů je si podobno?“ Málem však již litoval své úzkostlivosti. Bleskem prolétlo mu hlavou: což kdyby se byl náhodou zmýlil a vydal poklad jinému, nikdo by ho nemohl pohánět ze zpronevěry za takových podmínek.

„Tu je otisk mého erbu!“ Host mu podával malý přeložený pergamen s malbou záhadného erbu. Nikdy podobný neviděl, ačkoliv platil za znalce v případech, kdy si jiní rady nevěděli a nemohli určit heraldickou příslušnost.

„A kdy a kdo sem přiveze ostatní, co bych měl uschovat?“

„Nebude již toho mnoho. Věci jsou dobře zakopány. Šlo mi, totiž, mému sluhovi jde o čtyři krabice. První je tu, ostatní tři mohl bych dát sem dopravit – dnes v noci? Řekl jsem vám, že odjíždím…“

„Ano, znamenitě. Počkám v noci, sám otevřu dům a převezmu.“

„A nyní mi laskavě ráčíte potvrdit…“

Kapr zasedl ke stolu, vzal brko, namočil. Byl ve svém živlu. Chystal se právě stylizovat obratnou potvrzenku, která by ho v určitých případech k ničemu nezavazovala, ale důstojník ho přerušil.

„Prosím, diktuji sám, pište laskavě: ‚Pan Kapr… přejímá dne… toto… a zavazuje se vydat neztenčený můj majetek, pod nijakou záminkou nikomu nepostupitelný, jmenovitě: dvacet čtyři…‘“

Kaprova tvář se zakabonila. Důstojník předčítal z konceptu, který mu podle všeho někdo jiný připravil. Když skončil, usedl ke Kaprovi a pohleděl mu pátravě do očí: „Jsme si tedy ve všem zajedno a srozuměni, není-li pravda? A budete mne moci založit malou hotovostí na cestu? Můj domov je daleko, a žold se nám v poli zadržuje tři měsíce. Uznáte vlídně sám, že…“

Kapr vytřeštil oči. „Kolik by pán potřeboval?“ Chtěl mu namluvit, že byl právě včera – vlastní služkou okraden, ale to by znevážilo hodnotu jeho úschovy. „Vydal jsem se z peněz, ani nám, komisařům se o nic lépe nevede než vám, pánům v poli. Naopak, vám se vychází více vstříc, poněvadž se od vás více očekává a jste přední oporou trůnu.“

„Padesát tolarů by mi na cestu stačilo. Říkám nejméně, abych vám nepůsobil rozpaky…“

„Padesát tolarů!“ křižoval se pan Kapr. „Padesát tolarů! Vám v ležení je ničím peníz, který se ve hře lehce nabude i ztratí. My v městech z něho žijeme celý měsíc!“

„Tedy nemáte?“ Důstojník přitáhl skřínku k sobě, jako by si byl vše rozmyslel.

Kaprovi projela hlavou bleskem spásná myšlenka. Vezme šperk, který daroval paní Anně Marii, když přinesl domů dar Estery Teyfflové. „Snad se dohodneme. Moje paní má šperk…“

„Chcete jí ho vzít?“ žasl uražený důstojník.

„Dám jí časem jiný. Nelíbí se jí, prodám venkovský statek a koupím jí krásnější,“ horoval tím dotčený Kapr na svou obranu. Vešel do ložnice – šperk ve skříni nebyl! Zato však dva prsteny, které jí daroval před lety. Zachvěl se: dukáty – zmizely…!

„Manželka se ráda zdobívá, vzala si dnes šperk asi s sebou,“ pokoušel se o úsměv. „Znáte ženy. Půjdeme spolu do města, nedaleko, počkáte na mne, hned bude vše hotovo.“

„Prosím! Padesát tolarů!“

Kapr již zamykal byt, vrátil se však rychle, málem by byl zapomněl na vzácnou skřínku. Zastrčil ji pod postel a odsunul ji nohou daleko, aby ji nikdo neviděl.

Důstojník se choval upjatě. Dával najevo, že mu společnost pana místosudího cti nepřidává a ani ho netěší. Věděl snad už něco o jeho nekalých obchodech? Vždyť ho požádal o službu, jakou svěřujeme obvykle židovským přechovávačům. Mrzelo ho nejvíce, že cítil svoji společenskou méněcennost.

Zastavili se v podloubí, kde pan Kapr zazvonil u klenotníkova krámu. Kapr požádal důstojníka, aby posečkal; trvalo to déle, než myslel. Slyšel netrpělivé kroky přecházejícího důstojníka, jemuž chvílemi vojíni prokazovali hřmotně čest. Prsteny nestačily, Kapr musel podepsat dlužní úpis na dvacet šest poctivých tolarů starého jádra, když dnes už nikdo nechtěl přijímat tolary zlehčené, tak řečené dlouhé.

„Zde jsou! A na těch padesát mi pán… úpis nedá?“

Důstojník se pohrdavě zasmál: „V bytě jsem vám nechal korunní poklad! Majetek královské rodiny, svatební dar Jeho Veličenstva britského krále s jeho erby. To věru na záruku dostačí. Ostatně,“ důstojník se významně usmál, „se nevydáváte takovému nebezpečí jako na příklad rychtář Ostrštok…“

„Rychtář Ostrštok?“ Kapr zdvihl hlavu a zděšeně pohlédl na rytíře. „Co tím míníte?“ Celým tělem proběhlo chvění, které důstojníkovi neušlo.

„Co tím míním? Že i jeho rejdům bude záhy učiněna přítrž!“ řekl tak rázně, že se Kapr div nezhroutil. „Týká se rovněž všech jeho pomocníků, o kterých si už špačkové na jeřabinách nahlas povídají,“ a dal se do hlasitého smíchu pozoruje, jak hrozný účinek jeho slova vyvolala.

„A co – to provádí pan Ostrštok?“ jektal zuby Kapr. „A s kým…?“

„Vy to nevíte?“ Rytíř se zahleděl zostra do Kaprova obličeje, který rázem zbledl, jako by z něho život byl vyprchal.

„Má zas nového náhončí, Michala Welfa, se kterým se podělil o dvaatřicet tisíc zlatých, vykopaných ze sklepa v domě oběšence.“

„Ale toť nemožno, zhola nemožno, aby – pan císařský rychtář, ne, ne…“ koktal Kapr, pozoruje nedůvěřivě důstojníka. Problesklo mu hlavou, že snad o něm ještě nic neví, a že se jen vypráví o Welfovi. Přesto ho zpráva zdrtila. Domníval se, že se rychtář jen s ním dělí o vykopané poklady a skvosty uprchlíků, a zatím…!

Důstojníkovi neušlo, jaké myšlenky teď víří asi v hlavě nešťastného místosudího. Usmál se a skloniv se k němu důvěrně, řekl konejšivým hlasem: „Nu, vy přece se tím zabývat nemusíte, vás,“ a kladl zvláštní, podezřelý důraz na slovo „vás“, „se to nijak nemůže dotýkat.“

Kapr se zastyděl. Dostal co proto, každý jím už pohrdá. Kdo ví, jak dlouho ještě setrvá v úřadě. Přesto však ho hnětlo, že už nenaléhá na splnění této samozřejmosti, kterou mu důstojník odepřel potvrdit. Podával mu rozladěně ruku. Důstojník se přehnaně zdvořile uklonil. Kapr užasl; ani ruku mu již lidé podat nechtějí? Důstojník však obnažil ruku, na níž chyběly dva prsty.

„Zbytek se nepodává. Pan místosudí mi proto jistě promine?“

Kapr byl opět zaražen. Cítil, že se důstojník nechce snížit, a proto mu odepřel podat ruku. Tak tedy již hluboko upadl v očích veřejnosti, a to v době, kdy se domýšlel, že ještě nikdo nic o jeho obchodech neví. Což – kdyby se přišlo všemu na kloub? Odcházel proto od důstojníka v rozpacích.

Důstojník smekl klobouk a uklonil se do pasu. Kapr viděl velkou jizvu na temeni hlavy vybíhající přes spánek a ztrácející se až ve vlasech za uchem. Proto asi nosíval širák vtlačený do čela, pomyslil si pan Kapr a zdálo se mu, že již někde uviděl tuto naseknutou lebku. Avšak – kde? Pospíchal domů, aby ukryl skřínku ve sklepě, kde již i dřívější majitelé měli vhodnou skrýši. Zaradoval se, manželka ani služka doma ještě nebyla. Snesl majetek anglické princezny tiše po schodech a zahrabal do vyzděného otvoru, pokryv jej pytli, prkny a bednami.

Teprve nyní ho napadala řada otázek, které mu za návštěvy vířily v hlavě, a z nichž se ani jediná nevyhranila tak určitě, aby ji mohl vyslovit. Kdo k němu poslal důstojníka? Ke kterému regimentu patří a proč se obrátil právě na něho? Kdy si přijde pro převzaté věci, v kolik hodin v noci přijdou muži – vojáci? – se zbytkem? Kam odjíždí, jaké nebezpečí ho čeká, heslo, stav, hodnost, rodiště…? Byl všecek zmaten nenadálou shodou tak, že zapomněl, co chtěl dnes všechno vyřídit. Na jedno si vzpomíná: na návštěvu císařova peněžníka žida Basseviho! Ale to vše třeba vykonat až zítra! Dnes se musí vyrovnat s paní Annou Marií z Greifenfelzu a v noci vyčkávat dovoz důstojníkova majetku.

Neví, kam pojede, ovšem; ale – což když zahyne? Pak by se dalo lehce zapřít, že něco převzal do úschovy. Avšak nikoli – dal mu stvrzenku. Úsměv přejel Kaprovou tváří, zlověstný, hrozný úsměv. Dá se již zítra lehce vyšetřit, kam který důstojník s tou a tou jizvou na hlavě odjíždí. Ve zpravodajském oddělení knížecí kanceláře vůči němu, sekretáři dvou komisí, s tím tajnosti dělat moci nebudou. V zájmu nejvyšší služby…! A pak – což by nešlo zaonačit, aby pan důstojník cestou nešťastnou náhodou zmizel, aby ho nepotkala nepředvídaná nehoda, nástraha, smrt? Co je teď po pražských městech zvědů a protizvědů, nic snazšího nebude! Což kdyby – ale ne, při téhle myšlence se sám zprvu otřásl. Ne, tak daleko zajít nesmí, aby se spojil se špehouny Falckého proti svému císaři… Sám, ovšem, sám tak učinit nehodlá a neučiní. Vždyť by stačilo malé upozornění, že jistý důstojník jde za důležitým posláním do ciziny, a že by na tom falcké straně mělo velmi záležet, aby mu jeho poslání znemožnila stůj co stůj. Ano, nejvýše ještě tak. Ale pak se najde ovšem i stvrzenka s jeho jménem, a budou moci vystupovat proti němu. Ne, ne, není tam nic určitého. Otevřel stůl a vyňal opis stvrzenky. Opravdu z toho nikdo nic nevyčte, jenom jméno, které pan Kapr učinil hodně nečitelným silně namočeným brkem a splývavými čarami.

Přecházel pokojem jako polapená zvěř, čekaje na návrat paní Anny Marie. Pocítil hlad, již dávno se mělo předkládat jídlo. Co však záleží nevěrné ženě na manželově spokojenosti? Uvítá ji podle zásluhy!

Klíč zašramotil v zámku, dveře z chodby se otevřely. Srdce mu zabušilo předtuchou. Dveře se zas tiše zavřely. Zastavil se a naslouchal. Pojednou cvakla klika: před ním stála vyděšená choť s rozcuchanými vlasy a s kloboukem v ruce. Zírala na něho skelným pohledem. Bělmo bylo zarudlé, víčka opuchlá.

„Kdes byla?“

Paní Anna Marie neuznala ho za hodna pohledu. Přešla mimo něj a kráčela do ložnice. Stiskl jí ruku, až vykřikla, pozdvihl pěst. „Kdes byla, ty – cizoložnice?“ zařval Kapr hněvem bez sebe. „Ukradlas mi svěřené peníze, kde jsou? Tak se staráš o dítě, běháním za freji?“ Hrozil jí pěstí.

Oddychovala ztěžka. Jak se k ní přiblížil, cítil v jejím dechu pach vína. „Zabiju tě, abys hanbu na můj dům nevršila, tuplovaná láryně! Mlčel jsem dlouho, kde jsou dukáty?“

Paní Anna Marie se pokusila o úsměv. Zaťala rty, z očí jí šlehala nenávist. „O jakých dukátech a frejích mluvíš? Půjdu k matce, odejdu, na knížete Karla se obrátím s prosbou o pomoc před tvými hrubostmi. Neurážej matku svého dítěte, ty – zloději, falešný služebníku císařův, podvodníku, který okrádáš umírající…“ Umlkla, dusíc se pláčem. „Nic nevím o tvých dukátech, beztak nakradených. Nevyhrožuj, nebo budu křičet z oken do ulice, že jsi zloděj a podvodník!“ Vytrhla se mu, až zavrávoral. Zalekl se její síly. Bylo třeba ji nechat, do bytu právě vcházela služka Bělka. Pan Kapr, duse se hněvem, bolestí a strachem přehodil si plášť a vyběhl do ulice.

7

Setkání na hranicích

Jan z Milhauzu se lesníka ve Vranově nedočkal. Zdržel se dva dny, neměl, co by ztratil. Měl vědomí, že je stále ještě na půdě vlasti, kterou s tak bolestnými pocity opouští. Císař zvítězil? Věřit se mu to nechtělo! Proti takové konfederaci, zárukám všech reformovaných zemí a národů celého Starého světa – že by byl zvítězil? Bílá hora je epizodou, vbrzku bude odčiněna. Sám vyjednával za hranicemi. Sultán je ochoten postavit do pole sto tisíc mužů, Betlen Gábor padesát tisíc. Což teprve Dánsko, Holandsko, Anglie, Francie a což – kurfiřtové Svaté říše německé? O koho se opírá násilný Ferdinand, který tak sveřepě zneužívá nahodilého vítězství – o koho? O Bavora a něco málo stavů katolických ve svých zemích dědičných, o vliv kurie a španělské zlato! Spěch, s jakým se vrhá na odbojníky a konfiskuje jejich majetek, svědčí o tom, že v konečné vítězství nevěří, že se chce v dobytých zemích zotavit finančně a vyzbrojit pro nastávající těžký zápas, ve kterém podlehne. Jinak by věru nestálo za to žíti, kdyby měl věřit, že je konec samostatnosti českého státu!

Setká se s králem a bratrem, s jeho družinou, odjíždějící do ciziny, aby teprve odtud zahájili pravidelnou válku. Vyrazil na silnici k hranicím. Je to zemská silnice, vede do Liberce, zde je už bezpečnější. Na počátku dlouhé vsi, která se táhla po svazích do pohraničních horských hřbetů, sestoupil v hostinci. Pocítil hlad po prožitém nebezpečí, kterému Božím řízením unikl. Čeledín odvedl koně do stájí, hospodský s čepicí v ruce a koženou zástěrou ho rozpačitě vítal. Prohlížel si nedůvěřivě jeho úbor.

„Chci ve spěchu něco pojíst!“ poroučel Jan. Vešel do tmavé, dlouhé jizby s pecí, kolem níž sedělo na lavicích pět trhovců. Dali hlavy dohromady a otevřeli ústa.

„Budu prosit pána, aby předem platil,“ vysoukal ze sebe hostinský bázlivě. Ohlédl se po sousedech, bylo jich pět, s ním a čeledí devět proti jednomu, to mu dodalo odvahy.

Rytíř shodil plášť na dubovou vysokou židli s úzkým opěradlem a vyjmuv z opasku měšec hodil na stůl tolar.

„Dostačí?“

Hostinský se ukláněl: „Jsem vám k službám, milosti. Polekal mne poněkud váš kroj. Přehnalo se naší vsí několik set takových… kožichů. Jedli, pili, a pak se na mne vrhli s noži…“

„Několik set? Kdy?“

„Asi před třemi týdny, včera tudy zas projeli. Měli však velmi naspěch, ani se tu nezastavili.“

„Tak teď je jich několik set bez čtrnácti,“ dal se rytíř do smíchu. „Na mém sídle jsme jich potloukli čtrnáct, včera já jednoho k tomu.“ Ukázal rukou na kožich, hostinský se usmál.

„Máme dnes zabíjačku, posloužíme nejjemnějším ovarem a jelity.“

„Výborně, šenkýři, spěchám, rychle!“

Rozradostněný hostinský odběhl do kuchyně nechav tolar ležet na místě. Přinášel na stůl talíř s polévkou, žitným chlebem, kořením, slánkou a lahví vína. Jan z Milhauzu jedl hltavě lačně. Dávno mu tak ani doma nechutnalo. Také z ovaru nic na talíři nezbylo, ani z huspeniny a jelit. Hostinský chtěl nabídnout další chod, pečeni s nádivkou a závary, ale šlechtic odmítl. Pohleděl na hodinky a zděsil se, že je již šest hodin večer. Musí ještě dnes dorazit ke hranicím, ačkoliv se o něho pokoušela slabost únavy po překonané chorobě, kterou ještě cítil v horkém dechu, stálém potu a bolesti na prsou a v hlavě. Přemáhala ho ospalost, potřeboval posilujícího spánku. Pokynul hostinskému a vyšel na dvůr ke stáji.

„Mohu vám důvěřovat, že budu u vás nerušeně nocovat? Potřebuji odpočinku. Neprozradíte nikomu pod trestem, že někdo u vás přenocuje dnes v noci? Dobře zaplatím!“

Hostinský zdvihl ruku k přísaze: „Při všem, co je mi nejsvětější, neprozradím pána, který hubil cizácké šelmy,“ a ukázal na lisovčíkův kožich. „Vyspíte se u nás dobře ve vytopeném lozumentu!“

„Pro lepší jistotu mi podomek osedlá koně. Vyjedu, vrátím se zadem.“

Hostinský nechápal. „Proč?“

„Ani těm u pece nevěřím. Mohli by někoho potkat a svěřit se, že nějaký šlechtic v podivném horckapu u vás přespává, čert nikdy nespí.“

„Dobře, milosti, rozumím, stane se!“

Když vyjížděl, vesničané stáli u oken. Přeptávali se na něho hospodského, který jim nemohl podat vysvětlení. Neznal rytíře, jel, neví kam. Měl naspěch. „Divné věci se to teď u nás dějí, nerozumím tomu dobře!“

Jan se vrátil, seskočil u rybníku z koně, vedl ho za uzdu zpět do dvora a hodil hrst grošů čeledínovi s poručením, aby o tom nemluvil. Vystoupil po dřevěných schodech do hostinského bytu, prošel ložnicí, kde spal šenkýř s rodinou, a odložil šatstvo v rohové jizbě, kde v krbu plápolal veselý oheň. Bylo tu útulno, teplo, prosté, vydatné pohodlí. Na krbu se hřály konve s vodou, u zdi stála podlouhlá pohovka a na stole bylo prostřeno pro zítřejší snídani. Ani malé zrcadlo tu nechybělo, znamení, že se i význačnější hosté z ciziny tu zdržovali, jimž hostinský musel vyhovět.

Šenkýř přinesl za ním baňku s vodou a láhev vína, položil prst na ústa a ukázal na podlahu: „Nedupejte, bylo by to dole slyšet. Kdyby hrozilo nebezpečí, včas dám znamení. Pod oknem je stříška kolny, lehko se dostanete na dvůr ke koním. Dobrou noc, milosti!“ Ukláněl se až k zemi a vyšel z jizby. Jan stáhl široké, pohodlné plstěné holínky a vrhl se na lože polo oblečen, aby mohl rychleji uprchnout, kdyby to potřeba kázala. Zanedlouho tvrdě usnul. Neslyšel, ani když se rodina hostinského ukládala k odpočinku, neslyšel zavírat vrata na těžké závory ani hlasitý hovor pitců.

Oheň v kamnech dohoříval, když se prudce probudil. Zaslechnul něco, co ho vzbudilo? Naprosté ticho a tma ho obklopovala. Vyhlédl z okna, venku se nic nehnulo. A přece! Proč se tak prudce probudil, jako by ho byl někdo volal?

Oblékl se tiše a posilnil douškem. Byly čtyři hodiny z rána, vedle ještě spali. Za včerejší únavy zapomněl na torby a pytel ve stáji. Kdyby byl čeledín nepoctivý, mohl ho okrást. A šlo mu přece i o přízeň královny a vrácení jejího skvostu, šlo spolu i o jeho majetek, který mu zaručoval alespoň pro několik prvních měsíců ve vyhnanství bezstarostný život. Otevřel okno, seskočil na střechu a do dvora a zabušil na vrata. Ospalý čeledín otvíral, rozžehnul lojovici a svítil mu do očí. Vrhl se rychle na sedla, a zhluboka si oddychl. Vaky byly právě tak utaženy řemeny a provlečeny provazy, jak je včera zauzlil.

„Nikdo se pánova majetku prstem nedotkl, ruku bych každému urazil,“ pochvaloval sebe sama podomek. Rytíř mu hodil tolar, čeledín se hnal mu po ruce, aby ji políbil. „A v takové tmě milostivý pán ráčí se vydat na cestu? Neradno by bylo v této neklidné době…“

Marně se snažil pána přemluvit. Vida jeho pevné odhodlání, oblékl se ve spěchu a vyváděl oba koně.

„Co chceš?“

„Dovolí-li milost, doprovodím ji ke hranicím. Oznámím to pánu a pojedu, sám se už s nějakým formanským vozem ráno domů dostanu…“

„Není třeba, děkuji!“

„Ale, pán má dva koně, rád jezdím…,“ žadonil sluha.

Rytíř se usmál: „Budiž, tedy jenom na dvě tři míle cesty, abys mi ve tmě cestu ukázal, pak se vrátíš.“

Sluha vyběhl k hostinskému a vrátil se spěšně dolů v obavě, aby mu pán neujel. Již v lehkosti, jak se vhoupl do sedla téměř od země se neodraziv, Jan poznal, že je sluha dobrým jezdcem. Pochválil ho.

Čeledín se zapýřil: „Bude-li volána zemská hotovost, půjdu k jízdě. Náš pán mi to slíbil.“

„Který pán?“

„Pan Hrzán z Harasova, sám jezdec znamenitý, vezme mne ke své družině.“

„Pozdravuj svého pána! Od mimoňské vrchnosti!“ Oba vyjeli na silnici.

„Kde jsme nyní?“

„Blížíme se k Vratislavicům.“

„Pojedu již sám, můžeš se vrátit, znám dobře cestu, s otcem jsem tu často projížděl přes Polubný na Hirschberk.“

„Jenom ještě k brodu dovedu, milosti, pak se vrátím.“

Přebrodili Nisu, čeledín ukazoval za denního rozbřesku na jih: „To jsou jablonecké věže. Pojedete stále podél říčky, oklikou se vyhnete Jablonci na Smržovku,“ a ukázal opět rukou směr.

„Zde na památku!“ Jan z Milhauzu vyňal z kapsy prsten a podal ho sluhovi. „Podle toho tě poznám, vrátím-li se kdy zase do Čech.“ Čeledín děkoval překvapen velkým darem, postál s koněm ještě chvíli, seskočil, pán zahvízdl, kůň se rozehnal za svým dvojencem a vpadl mu po boku do klusu. Zase bylo třeba utáhnout břišní řemeny a povolit náručnímu sedlové popruhy. Zastavil se a otočil prudce hlavu. Zdálo se mu, že někdo volá. Napjal sluch i zrak. Viděl zřetelně na protějším svahu čeledína, jak mává a ukazuje rukou za sebe.

„Pozor! Pozor! Jedou!“ bylo jediné, co slyšel.

Tedy lisovčíci jsou mu v patách! Musel opět naložit pytel a torby na sedlo, ale ruce měly málo citu. Ztuhly ranním mrazem, ve špičkách se ozvala bolest. Zneklidněl, řemen ujížděl z přezky, nemohl ho dotáhnout. Právě nyní, když se měl dát do cvalu. Zaslechl už zdaleka dusot četných jezdců, zahlédl, jak sluha uskočil do křoví, právě když se na svahu ukázalo několik hlav. Byli to rozjezdčíci, nezbylo než se vyhoupnout opět do sedla a zachránit se divokým útěkem.

Vzduchem zasvištěla střela, druhá a třetí rána šla mu těsně nad hlavou. Skočil za strom, rozkřesal oheň, vytrhl malou ručnici z holstru, nabil a vystřelil. Viděl, jak se jezdci rozdělili skokem a zmizeli za svahem.

„Ukryli se, abych je nezasáhl,“ řekl si nahlas a nabil podruhé. Ale v tom se již přiblížil houf stínů. Všichni na koních. Nebylo pochyby, jsou to jeho stíhatelé.

Rozdělili se za svahem a oklikou ho obstupovali. Viděl, jak se dva proudy po deseti dvanácti jezdcích brodí daleko od sebe řekou a chtějí ho obklíčit. Nabil znovu a chytiv všechny uzdy do levé ruky, dal se do klusu. Kličkoval, zajel za hustý podrost, aby je zmátl, zmizel jim na chvíli za polozbořenou stodolou – znamení, že se blíží vesnici. Chatrče mu poskytnou na čas zástěny, aby jim mohl uniknout. Prohnal se vsí s řídkými domky po obou stranách silnice jako vítr, zabočil do postranní uličky a hnal se po polích k nedalekému lesu.

Zase za ním svištěly kule. Nedovedl si vysvětlit, kde mu mohli tak nadjeti. Nebo to střílejí vesničané? Nikoho neviděl, soumrak ustoupil zimnímu jitřnímu svitu. Byla to Smržovka, ke hranicím není více než devět mil. Nyní jen vytrvat v sedle, koně jsou odpočati, vydrží vystupňovaný cval. Zastrčil nabitou banditku, aby si uvolnil obě ruce a mohl lépe držet hnědáka, který nepřestal ržát. Otáčel hlavu a větřil. Za půl hodiny může dorazit na hranice, bude-li mu osud příznivý, více nepotřebuje. Jen aby nenarazil na kordony, které by ho donutily k zastávce! Celníci tu konají zostřenou službu. Jede po cestě, z které podloudníci odbíhají do lesů na bezpečné pašerácké stezky. Mráz mu přešel po zádech. I tu by mohl zažít nepříjemné dobrodružství nebo nástrahu.

Měl by se dát tajnou pašeráckou stezkou? Vždyť ji však nezná, a pak, lehce by mohl uvíznout v pasti, pytláckých okách nebo větvemi zastřených jamách: příčiny, proč se ani celníci sami do takových končin nepouštěli. Slyšel i na sněmu, kolik celníků ročně zmizí beze stopy a nechtělo se mu věřit, jak si to vykládalo sněmovní pohodlí, že se přidali k pašerákům…

Povrch stoupal, cesta byla neschůdná, pro jezdce přímo nebezpečná. Měl přece jenom zůstat na silnici. Zde musí jet krokem, lisovčíci si ho mohou vyčíhat za skalním útesem v průsmyku! Kamení ujíždělo pod kopyty, koně klouzali po hladkých balvanech a klopýtali přes osamělé kořeny zakrslých borovic. Vyjel na pláň, která umožňovala výhled. Na dvě míle do dálky se prostíralo před ním rovné, zeleně zkadeřené moře horské kleče. Tu nebylo nijakého nebezpečí přepadu. Ovšem, lisovčíci se mohou připlazit i po zemi mezi keři!

Daleko na severu počala plošina opět stoupat, na obzoru uviděl bíle svítící stěnu. Sníh! Dobře, že cesta nebyla zaváta. Nenajdou jeho stopy, a koně se mohou bezpečněji opírat o zemi a vyhýbat se překážkám.

Bylo mu vhod, že se nemohl oddávat trudným myšlenkám. Stále pronásledován hrozícím nebezpečím a úzkostmi přenášel se přes nejtěžší dny. Jakmile povolilo, úžil se obzor kolem něho. Z šedé, zimní oblohy visely cáry, nedalo se ani dýchat, srdce bylo stísněno bolestí. Do cárů byl oblečen, cáry se staly z jeho šťastných bezstarostných dnů. Právě teď, když viděl před sebe a nic ho neohrožovalo, dolehlo to na něho zdvojenou tíhou. Svěsil hlavu, nepobízel koně. Kam? Proč? Co ho teď čeká? Setkání s bratrem rozmnoží bolesti, uvědomí si ve dvou ztráty. Koně šli krokem, ticho horské samoty neporušil ani pták, mávající pod nízkou oblohou širokými perutěmi. Zdálo se, že stál teď na jednom místě. Mává mu na rozloučenou při přechodu hranic. Bez domova! Bez domova! Hučelo mu v hlavě a čišelo mrazivým chladem pohraničních hor. Na samém prahu života – všemu konec! Všemu sbohem, a snad nikdy na shledanou!

Slzy se mu draly do očí, ledové ruce samoty sáhly na srdce. Sněhová stěna daleké hory, jejíhož jména neznal, se blížila. Tam, tam asi jsou hranice vlasti! Popohnal bezděky koně do klusu. Již aby to všechno bylo daleko za ním! Již aby se mohl zase zmužile podívat do tváří budoucnosti! Kopyta zvonila o kamennou drť, koně zaržáli. Trhnul uzdami, v téhle samotě mohli je zdaleka slyšet. Kozáček postavil malé sluchy a větřil, napjatá kůže se mu třásla na šíji. I hnědák zneklidněl, rytíř přešel z klusu do kroku. Nebylo nahodilé, že koně větřili. Náhorní plošina zarostlá klečí do stejné výše, jako by ji zahradník nůžkami přistříhal, počala zvolna klesat a přecházela do nízkého, pokrouceného lesa, kde horské bouře křivily kmeny, lámaly větve a tvořily divokou směsici zrůd a zákrsků. Na stezce se počal ukazovat sníh, neklamný důkaz, že se jezdec octl již na severním svahu pohraničních hor, překročil již tedy hranice. Pocit cizoty jím zachvěl: proč? Což stále ještě není doma, ve vlasti? Což nepřekročil pouze zemské hranice cestou do Lužice nebo do Kladska, kde se obě země stýkají? Cítil však zcela jasně, že je tu chladněji než dole ve vlasti. Je v území vystaveném jiným podnebným vlivům, toť vše…

Cesta se stáčela do lesa a prudce se svažovala. Stromů přibývalo, vyrůstaly do výšky, jako by chtěly dosíci úrovně zakrnělých druhů na planině. Zdálo se mu, že zaslechl podezřelý šustot mezi větvemi. Zbystřil sluch, neslyšel však již nic. Snad kus vysoké zvěře přeběhl cestou nebo uskočil před nečekaným jezdcem do houští. Vítr vál do zad, mohl být tedy lehko varován.

Bylo teď třeba jet pozorně a zdvihnout poněkud již vyčerpaným koním uzdy. Udrží je tak v napětí a střehu, aby se neoddali únavě a neklopýtli o zaváté žíly stromových kořenů, které se nadouvaly pod sněhem jako těla hadů. Seskočil ze sedla, nohy tuhly, chůze rozproudí opět krev. Kráčeje před koňmi uprostřed držel jim uzdami hlavy vysoko nad svými rameny a sestupoval opatrně pozoruje cestou okolí. Nic se nepohnulo, byla to asi zvěř, která koně zneklidněla.

Cesta se rozdvojovala, bylo patrno, že přece jen jel dosud po pašerácké stezce. Zůstal na širší, která vedla k severu. Druhá, stezka pro kamzíky, odbočovala na západ a stoupala po svahu do hor kamsi k bílé stěně hory, která ustupovala doprava. Je to Smrk, nejvyšší hora Jizerských vrchů. Jede tedy dobře do Slez, zůstává-li hora po pravé ruce a ustupuje-li čím dále tím více na západ. Je to poslední horský velikán české půdy, kterou opustil, i ta potvrzuje, že je již za hranicemi.

Vypjal prsa. Teď mu bude začít nový život a boj! Budoucnost patří silným, nebyl by zůstal v Čechách, ani kdyby mu byl císař odpustil s podmínkou, že přijme jeho víru. Raději tedy boj a život z nových kořenů vyhnat než bídu otroctví. Jde o víru, a spojenci nedovolí, aby císař triumfoval se svým Lichtenštejnem! Vykročil rázně vpřed, úzkosti a obavy ho opustily. Nerado se mu loučilo, toť vše, ale ať přijde to, co přijít musí!

Cesta vyústila náhle do silnice. V čerstvě napadlém sněhu byly stopy jezdců. Byli to lisovčíci, kteří ho předjeli? Nasedl opět na koně, na hnědáka, aby si kozáček odpočal a rozjel se poklusem po rovné silnici. Ujel na sto kroků, když si všiml, že stopy vedou do lesa. Jsou tedy v záloze, číhají tu někde za stromy, aby na něho vypadli. Nutno se rychle rozhodnout. Učinil několik volných kroků, jako by si byl naprosto jist a neměl se čeho obávat, vytáhl pistoli a vystřelil do úkrytu, kde se mu zdálo, že lisovčíci číhají, a pak vzkřiknuv na hnědouše vyrazil divokým cvalem kupředu. Kůň vyrazil skokem a strhl s sebou druhého. Hnali se tryskem, rytíř se letmo obrátil, přidržuje se rukou o zadní výčnělek sedla. Zahlédl, jak se z lesa vyhrnulo několik jezdců, přeskočilo škarpu a nabíjelo muškety. Kule začaly mu hvízdat kolem uší. Měl náskok, nesměl jej ztratit. Neohlížeje se vpravo vlevo řítil se jezdec silnicí.

Minul několik pasek, na jedné stála opuštěná hájovna s propadlou střechou. V dálce se cosi černalo, snad několik horských salaší nebo stodol. Nebude tedy již daleko do vsi, kde by mohl hledat spásu. Z nozder koní vyrážely obláčky páry, meč narážel na ostruhy a tloukl jilcem do torby. Druhá salva třeskla vzduchem, ucítil tupou ránu do lopatky. Je tedy zasažen? Lisovčíci mají rychlé koně, letí se spuštěnými uzdami. Počal vnímat dusot koní, prudké nárazy dlouhých skoků na tvrdou půdu, které přehlušovaly i hřmot kopyt vlastních koní, vrzání řemenů a bušení holstru do sedla. Ohlížel se, kde by jim mohl uniknout. Silnice byla přímá, les hustý po obou stranách ji sevřel tmavými stěnami. Konečně! Vpravo malá paseka se stavením. Přeskočil příkop a hnal se k chatě, seskočil v běhu z koně, zahnal je do lesa, spojiv uzdy obou koní, aby mu nezaběhli. Mušketu shodil na zem v poslední chvíli. Zavrávoral, zdvihaje ručnici a běžel ke stavení. Zabušil na vrata, přiložil oheň a ukrývaje se tělem za rohem namířil k silnici, aby skolil prvního, kdo mu přijde do rány.

Je sám, potřeboval by teď sluhu, aby mu střídavě nabíjel pistoli a mušketu. Řinkot zbraní a dunění se přibližovalo a náhle ustalo. Vjeli do lesa, aby ho sevřeli ze všech stran? Viděl, jak dva tři jezdci zmizeli i na druhé straně silnice v mlází, kde shrbili hlavy nad koňské hřívy. Zřetelně viděl ocelové přilbice; co to? Kde vzali lisovčíci přilbice, když jezdívají na výpravy v létě v zimě s vysokými, huňatými beranicemi? Snad cestou přepadli královskou kornetu a vyzbrojili se uloupenými kyrysy a helmami, aby nebyli tak nápadní.

První jezdec se ukázal na mýtině, rytíř na něho namířil a vystřelil. Jezdcův kůň se vypjal, postál na zadních nohou a pak se skácel s jezdcem na silnici. Jezdci využili okamžiku, kdy věděli, že pronásledovaný musí znovu nabíjet a přehnali se silnicí. Obstupují ho tedy již i z pravého boku, a nemá, kde by se zachránil. Zabušil pažbou na dřevěnou zeď – nikdo se neozval. Snad se horalé bojí o život nebo se přestěhovali na zimu do vesnice.

Chtěl vyrazit okno, když za sebou uslyšel hřmot. Těsně zavřeným půlkruhem blížilo se k němu dvacet jezdců s připravenými mušketami a namířenými k výstřelu. Táhli pomalým krokem, a také ze silnice zazněl hlasitý povel.

Janovi z Milhauzu počalo hučet v uších, srdce mu tlouklo v těle jako zvon na poplach. Nebylo pomyšlení na záchranu, je neodvratně ztracen. Několik nábojů by mu nepomohlo, ani kdyby si mohl brát jednoho po druhém na mušku. Jezdec na pravém boku vzkřikl nějaký povel a všichni se blížili k němu klusem.

„Vzdej se!“

Slyšel docela zřetelně český rozkaz. Namířil na něho a vypálil. Jezdec uhnul ráně včas.

„Nestřílet! Musíme ho dostat živého!“

Opět zcela jasný český rozkaz! Janovi z Milhauzu se zatmělo před očima. Má učinit vlastní zbraní konec svému životu? Mezi lisovčíky je mnoho chátry všech národů, někdy se najdou mezi nimi i Asiaté. Kdož ví, zda za ním vůdce tlupy neposlal právě českou rotu? Namířil naposledy a vystřelil. Jezdci uskočili a učinili mezeru, kterou by se dalo proběhnout, kdyby nebyli po zuby ozbrojeni, do lesního podrostu. Měřil vzdálenost s bušícím srdcem, když pojednou uviděl, že jeden jezdec vede vzadu dva koně: byli to jeho hnědák a kozák.

„Vzdej se!“ zahřměl hlas teď zezadu. Otočil se po hlase a viděl nad sebou jezdce v ocelovém, lesklém kyryse.

„Vy nejste lisovčíci!?“

Jezdec zamával palašem na druhy stojící v polokruhu a zvolal německy: „To není kozák! Je přestrojen, nestřílet!“

Popojel k němu a vykřikl. Jan se vzchopil ze země a přiskočil bleskem k jezdci. Chytil rukama jeho otěže, pohlížel mu pátravě do tváře a div se neskácel úžasem.

„Tos ty, pane Smile? Co – co tu děláš?“

„A co tu děláš ty?“ dal se do smíchu pan Smil z Hodějova. „Dals nám co proto! Ženeme se za tebou už druhý den, abychom zabezpečili Jeho Milosti cestu. A – tamhle toho nepoznáváš?“

Od silnice se blížil na anglickém hřebci, štíhlém a dlouhém zvířeti s šarlatovou čabrakou a zlatým erbem ve vykrojených rozích jezdec s kloboukem zdobeným dlouhými péry. Bohatý plášť splýval v záhybech přes sedlo a koňovy boky až k ostruhám.

„Petře! Bože na nebi! Bratře!“

„Hanuši! Hanuši!“

Šlechtic seskočil z koně a několika skoky stál tváří v tvář Janovi. Nechtělo se mu věřit zraku. Padli si do náručí, prudkého, bolestného náručí, přerušovaného vzdechy a výkřiky.

Jezdci rozpustili uzavřenou řadu a blížili se krokem k oběma bratřím. Nevěděli ještě, co se stalo. Obstoupili oba a teprve nyní nebraly úžas a radost konce.

„Tvůj pan bratr stále cestou na tebe vzpomínal,“ řekl bodře Ladislav Velen ze Žerotína, tiskna mu ruce a líbaje ho na tváře.

Jeden po druhém přistupovali a vítali zachráněného bratra. Zapomněli na všechnu bídu a smutek. Setkání na hlavní slezské silnici v době tak vzbouřené bylo radostnou příhodou.

Za královniným kočárem jel vůz s dvorními dámami a za ním pak skvělý povoz čtyřmi koni tažený a brokátovými záclonami krytý, který ozdobnými řezbami kol, koženými stěnami a čalouny vynikal nad povoz královnin.

Jela v něm paní Markéta Salomena Slavatová ze Smiřic s pětiletým synkem Albrechtem Janem. V koutě protějšího sedadla se krčila vyhublá postava zahalená černým pláštěm. Klobouk zakrýval voskově žlutou tvář, ze které svítily poděšené oči. Byl to duševně chorý bratr a dědic milionového majetku, jehož jménem paní Markéta smiřické zboží spravovala. Vedle něho seděla vzpřímená a hrdá paní Maxmiliána ze Švamberka, která se na každé zastávce šla podívat do kočáru za ní jedoucího, kde se vezlo sedm jejích dětí s chůvami.

Obě paní vystoupily z vozů, aby přivítaly Jana z Milhauzu. Jejich ženské srdce uvítalo příchod nového rytíře jako nečekanou posilu královy družiny.

„Co tu děláte?“

„Lisovčíci nás přepadli na Mimoni, zachránil jsem se útěkem. Byl jsem svědkem, jak můj zámek lehl popelem. Pak jsem musel stále prchat před lisovčíky, až jsem jednoho z nich zabil vlastní rukou a do jeho kožichu se pro vlastní bezpečnost oblekl. I jeho koně užívám s prospěchem…“

„A kdes potkal tu šelmu?“

„Překvapil jsem ji při šumu v Dimanově myslivně a skolil ji dvěma ranami. Mají tuhý život, ti ďáblové,“ usmíval se Jan. „A co ty, co vy všichni?“

„Provázíme Jejich Milosti, našeho milovaného krále a královnu na cestě do Vratislavě…“

„Ano, slyšel jsem již kdesi o tom, vzpomínám si… A kde jsou nyní?“ vyrazil ze sebe Jan.

„Jedou za námi se dvěma kornetami,“ vyprávěl pan Smil z Michalovic, „dali jsme se všichni za tebou v domnění, že jsi ze zadního voje prchajících lupičů. Obáváme se, že všech dvacet osm fasuňků s královskými poklady a zásobami šatstva a nábytky jim anebo císařským padlo do rukou…“

„Tvoje obavy jsou, bohužel, oprávněny!“

„Což ty o tom něco víš, Jene?“

„Slyšels to nebo viděl?“ naléhal jeden přes druhého. „Nevíš, zda se královské vojsko shromáždilo opět v Brandejse?“ vyptával se jedním dechem pan Jiřík z Berbistorfu, komoří, jako všichni pánové, kteří veleli tlupě, která domnělého lisovčíka stíhala.

„Nic mi o tom známo není! Ale že byly poklady královské rodiny vyloupeny, vím bezpečně, sám jsem něco z toho zachránil…“

„Ty, drahý bratře?“ zvolal Petr a objal vroucně Jana.

„Nenasedneš zase na koně? Druhého ti povede můj štolba.“

„Rád vskočím do sedla, křehnou mi nohy.“ Přivedli mu koně, ale Jan se vyhoupl do hrubého kozáckého sedla s torbami a pytlem. „Tady mám a vezu, co jsem náhodou zachránil. Kdyby nás bylo jenom padesát, pustili bychom se za lisovčíky, dostihli je, porubali bychom je a všechnu kořist jim zase vyrvali. Nemyslíš?“

Petr zavrtěl hlavou. „Ne, ne, Jene, máme vážnější starosti teď v hlavě!“

„A – nejmenovala snad Její Milost královna některý skvost, kterého si zvláště cení a postrádá?“

„Milý bratře, je toho mnoho, nic si z toho nepamatuji. Sám to uslyšíš.“

„Kde je král?“

„Půl míle za námi. Nestalo se ti nic?“ zvolal Petr vida, jak si Jan sahá rukou opět na záda.

„Myslím, že se kule odrazila od kovové spony námečníku,“ pravil s úsměvem.

„Nezranil jsem nikoho z vašich jezdců?“

„Kyrysy dobře odolávají střelám,“ smál se Petr, vyjížděje na silnici. „Jen štolbovi se stala nehoda, když jsi na něho vypálil a kůň se pod ním vzepjal. Vidíš? Vymknul si pádem nohu, ale nenaříká, povezeme ho na některém voze, až dojede průvod.“

Zaslechli vzdálené hrčení kol a řinkot zbraní, které se stále přibližovalo.

„Pane z Hodějova, nejel byste vstříc Jeho Milosti, aby se královna nepolekala? Je, Hanuši, v naději, co nevidět dá našemu království nového prince.“

Pán z Hodějova vyjel králi naproti. Viděli již, jak po svahu sjíždějí dva jezdci a za nimi několik vojínů tělesné stráže se vztyčenými halapartnami a vlající korouhví. Konečně se na temeni svahu objevil první kočár, podle něhož klusal jezdec.

„To je Jeho Milost král,“ ukazoval Petr.

Pan Hodějovský již dojel, viděli, jak smekl klobouk a hlásil králi příhodu a šťastné shledání s vyhnancem. Když průvod se blížil, vyjel mu vstříc Petr z Milhauzu s bratrem. Král se zastavil a podával mu radostně z koně na kůň ruku.

„Pronásledujeme kozáky, a chytíme-li jednoho, ukáže se, že je to náš nejvěrnější a nejmilejší rytíř Jan,“ smál se Fridrich a nakloniv se k oknu kočáru, ukázal královně na rytíře. „Znáš ho?“

„V jakém úboru vás potkávám, pane z Milhauzu?“ smála se královna. „Kdyby vězeli v císařových kožiších vesměs tací poddaní, nebylo by věru třeba ani opouštět království,“ a podávala mu z otevřeného okna ruku. Jan se sklonil v sedle a tváře mu zahořely, když jí líbal ruku, kterou vytáhla z velkého, drahocenného rukávníku, který právě počal přicházeti do módy.

„Jedinou omluvou mi může být, že se snad alespoň na chvíli vyjasní tvář mojí nejjasnější paní,“ pravil rytíř a sáhnuv do torby, podával jí safiánovou krabici se zlatými rohy. Královna pohleděla na něho udiveně.

„Co, to je můj skvost z Anglie?“

„Nepřítel v lisovčíkově kožichu vám jej ukradl z vozu a váš nejpokornější sluha v témže kožichu jej vrací…“

„Steré díky, milý pane! Budete nám vyprávět, jak jste se ho opět zmocnil?“

„Za řeč věru nestojí. Dvě dobré rány z muškety stačily, abych ho i z kožichu vysvlékl.“

„Jsem věru hrdý na šlechtice své družiny,“ vmísil se do řeči král. „Pan Jan dojde zasloužené odměny. Je vidět, že jsme správně oceňovali vlastnosti našich milých, když mezi prvními rytíři, které jsme chtěli se souhlasem všech stavů povýšit do panského stavu, byl právě náš statečný pan Jan. Nezbylo k tomu času, abychom to uvedli ve skutek, ale listina o povýšení do panského stavu je připravena v zavazadlech.“

Janovi z Milhauzu zahořely tváře. Uklonil se králi s kloboukem v ruce.

„Pojedete s námi podél vozu?“ ptal se král.

„Bude to jedinou mou radostí na útěku,“ odpověděl Jan a opět se uklonil. Král jel po pravé straně kočáru, Petr a Jan z Milhauzu po levé straně držíce se o koňskou hlavu za okénkem, aby královně nepřekáželi ve výhledu.

Jan několikrát nepozorovaně zabloudil zrakem do vozu. Viděl, jak královna položila prince, kterého držela v náručí, na polštář sedadla a oběma rukama se probírala v démantové soupravě těžkého náhrdelníku. Krabice ležela na jejím klíně, opřena o rukávník. Sklonil se poněkud ke koňovu krku, aby lépe viděl radost, kterou jí tím způsobil. Královně neušel slabý stín, který na chvíli zastřel okno. Naklonila hlavu k oknu, jejich pohledy se zkřížily. Zastyděl se, rychle se vzpřímil, ale zahlédl přes to, jak mu královna pozdviženou rukou kynula na znamení díků.

Za dvě hodiny dorazili do Hirschbergu, kde v hostinci „Na Panském“ vystoupili, aby se občerstvili jídlem. Vrchní kuchmistr předjel družinu s dvěma lokaji a třemi komořími a postaral se, aby královská rodina mohla zasednout k připravenému stolu. Po dvou hodinách dal se průvod na další cestu do Vratislavě.

8

Když don Baltazar de Marradas kráčel nádvořím…

„Václave! Lovčický, stůj!“

Lidé se ohlíželi za utíkajícím mužem, který div neupadl, zakopnuv o vlastní kord. Běžel dále po Pražském mostě. Člověk, na něhož volal, se neohlédl. Doběhl až k volanému a chytil ho za rámě.

„Což mne už neznáš?“

Rytíř svraštil tvář a zašeptal nevrle: „Jdi za mnou, omluv se, aby si lidé mysleli, že ses zmýlil. Za kolejí na tebe počkám!“ Hlas zněl příkře. Radslav Zalužanský ze Zalužan zůstal stát, smekl biret a přešel na druhou stranu.

„Proč ses neohlédl, když jsi slyšel, že volám?“ ptal se ho, když došel k Lovčickému, pohněvaně a vyčítavě.

„Jsem psanec! Skrývám se tu pod cizím jménem. Totiž… abys mi rozuměl, jsem poraněn a tvářím se, jako bych byl ztratil paměť. Byl jsem po… bitvě noc ve Hvězdě, nic se tam nedalo dělat,“ zamumlal pro sebe nakysle.

„A cos chtěl dělat?“

„Nic, nic… Potom mne převezli do špitálu a pobyl jsem tam tři neděle. Teď je čas, abych zmizel. A co ty?“

„Moje jméno není na mandátech, ale čekám, že budu také předvolán. Pro lepší jistotu se příliš lidem neukazuji. Sekerka ze Sedčic právě tak.“

Lovčický si pohrával s knírem a díval se upřeně příteli do očí. Váhal, nebyl si jist, člověk člověku nedůvěřoval.

„Pohlížíš na mne jako na nerovného…,“ řekl podrážděně Zalužanský.

„Mohu ti důvěřovat? Mohl bys mi stát k svědomí?“

„Oč jde?“

Lovčický se rozhlédl na všechny strany a znova upřel pronikavé oči na přítele. Zavěsil se mu pod pažím a vykročili. Zalužanský stále nechápal. „Nesl jsem do bitvy korouhev. Víš, naši! Královskou gardovní korouhev. Urval jsem císařským i jejich, ale pak, raněn, byl jsem o ně oloupen. Moji korouhev mi svěřila královna Eliška. Přísahal jsem jí, že ji za živa nezradím a neopustím. A – teď jsem živ a bez korouhve. Chci ji dostat zpět…“

Rozhalil plášť. Zalužanský si teprve nyní povšimnul, že přítel má přes prsa napjatu ligistickou stuhu. Lovčický s odporem zavřel rychle plášť.

„Nejraději bych to strhal ze sebe, ale co naplat, je válka, a to je doba lstí. Musím použít všech prostředků, abych se opět zmocnil korouhve a donesl ji svému králi. Pak zase s ní půjdu do války, a – všechno mi draze zaplatí!“

Zaťal pěsti, oči mu hořely. „Prapor je čest, nedá se nahradit žádnou jinou sebedražší látkou. Je to krev kornety, jinak se jde s ní vpřed!“

„A víš, kde je? Bukvoy už poslal sto našich praporců do Vídně a zítra prý jich pošle třicet do Říma papeži.“

„Cože? Zítra?“ vyrazil ze sebe zděšeně Lovčický. „Neřekneš slova nikomu o tom, co jsem ti prozradil? O život bys hrál, znáš mne!“

„Na svou čest!“ Zalužanský mu podával ruku.

Lovčický mu položil těžkou ruku na rameno. „Věřím, znám tě. Nikomu, ani doma! Nemám kdy, odpusť, a buď zdráv!“ potřásl mu rukou a kvapem se vracel přes most na Menší Město. Zalužanský pohlížel za ním, dokud mu nezmizel za rohem.

Lovčický vyběhl bez dechu Ostružnickou ulicí na Hrad a musel zpomalit kroky, aby nabral dechu a nevzbudil podezření. Vešel do hlavní strážnice, kde střelci hráli v kostky, zpola ležíce na kavalcích. Jakmile vstoupil, vyskočili a vzdali mu čest.

„Kdo je dnes velitelem?“

„Starší střelec Trnožka!“

Pokynul jim, aby ve hře pokračovali a vyšel na nádvoří. Právě proti němu kráčel Trnožka, kterému dal znamení, aby se zastavil. Došel k němu a odváděl ho z brány k šancím. Hovořili spolu šeptem, Trnožka horlivě přisvědčoval. Zdálo se, že si dobře rozumějí.

„Kapr pase po těch, kteří se nedovoleně vracejí do měst. Odbyl jsem ho již hned po bitvě, popudil jsem si ho… Bylo by dobře toho škribenta nějak dostat do pasti. Je hrabivec, dá se podplatit i slibem kořisti.“

„A korouhve jsou všechny v druhém patře?“

„Dovezli je sem už před měsíci, něco jich odvezli, ale je jich tam ještě kopec. Jsou v královské stáji.“

„Má stáj okno?“

Trnožka se ohlédl. Slyšel kroky, odmlčel se a pokynul rytíři, aby rychle odešli. „Slyšel nás?“ šeptal Lovčický.

Trnožka zdvihl prst. Plížil se podél zdi po špičkách a vešel za důstojníkem do chodby.

„Máme rakouské stráže. Smečanský a kníže nám nedůvěřovali. Stáj má tři okna do příkopu.“

„Kdo dnes velí?“

„Hejtman Challier. Sloužil pod Dampierrem ve Vídni. Já velím dopoledne jižním strážím, od půlnoci jsem venku u hlavní brány.“

Lovčický poděkoval a odcházel. Viděl dva zbrojnoše, nespouštěli z něho oči. U vchodu do stájí nebyl nikdo. Ani zámecký hejtman nepokládal za možné, že by se sem někdo odvážil, když deset kroků od vchodu stály stráže. Lovčický se rozhlédl po nádvoří, ani v oknech hradních pater nikoho neviděl. Stiskl kliku, bylo zavřeno. Prohlížel si dobře zámek. Klíče budou jistě na strážnici, když je tak blízko a má na starosti jejich hlídání a odvážení. Musel zpět k Trnožkovi, který zasedl v jizbě za stůl. Vyzval ho pohledem, aby vyšel, když se právě ozval trubač. Stráže vyběhly do nádvoří, aby nastoupily ve zbrani.

„Nejvyšší don Baltazar de Marradas. Potrpí si na parády, švihá stále bičíkem a promlouvá rád ke strážím. Slyšíte ho?“

Rytíř vyhlédl dveřmi. Don Baltazar bušil bičíkem do jezdeckých bot a nakrucoval si dlouhý knír. Vyslechl hlášení, otočil se, stráže utvořily trojstupy a doprovázely ho k hlavnímu schodišti.

„Klíče!“ vyhrknul Lovčický.

Trnožka ukázal na zeď. Lovčický je strhl prudce ze zdi a Trnožka nemohl poznat, který je od stájí.

„Buď ten či tento!“

Důstojník oba oddělil od kruhu, zastrčil do kapsy a vyšel na dvůr. Čety právě docházely ke schodišti, bylo třeba vniknout do stáje dřív, než se don Baltazar po nich obrátí a je propustí. Zastrčil klíč do zámku, nehodil se. Sáhl po druhém, ruka se mu již začala chvět. Klíč však lehce vnikl do zámku, dveře se otevřely a rytíř vrazil do dveří ještě v poslední chvíli. Pootevřenými dveřmi vytáhl klíč, aby nevzbudil podezření a vrhl se na hromadu válečných trofejí. Byly tu složeny v pořádku podle velikosti. Nepotřeboval dlouho, aby našel žerď s hvězdářskou zlacenou koulí do čepele vraženou s královským heslem DIVERTI NESCIO. Vylezl po praporcích k vysoko umístěnému oknu, otevřel je a vyhlédl z něho. Dole pod ním byl hluboký příkop, nikde neslyšel zvuky lidského života. Prapor byl sbalen, připraven zřejmě k naložení a na cestu do Vídně. Rozmotal několik provazů z jiných korouhví, svázal je, připevnil je na svou korouhev a ještě jednou vyhlédl z okna, aby odhadl hloubku. Všiml si, že několik stop pod oknem stojí strom, z jehož dlouhé a daleko vyběhlé větve bylo lze dosáhnout k žerdi. Strom, ačkoliv již téměř všechno listí opadalo, přece zakrýval zeď. Ukryje též dlouhé dřevce s obalenou korouhví. Provazu ze zdi visícího si snad nikdo nevšimne.

Prostrčil korouhev oknem a spouštěl opatrně oběma rukama prapor podél zdiva. Tíže napjala provaz, který se třel o ostrou hranu parapetu. Tíhy přibývalo, postrádal teď citelně dvou ustřelených prstů, dlaň nemohla je nahradit. Slyšel šramot, jak se korouhev souká podél zdi, jak padají malé úlomky zpuchlé, zvětralé omítky, bral levicí poslední část provazu, když se přetrhl a praporec dopadl dunivou ranou do příkopu. Vyhlédl, aby zjistil jeho polohu. Dveře vrzly, otočil se a seskočil z praporců; ve dveřích stál zbrojnoš a stoje rozkročen na prahu namířil na něho partizánu.

„Co tu děláš?“ zařval vojín postoupiv o krok kupředu.

„Dolů zbraň, osle! Neznáš vlastní důstojníky? Zítra se odveze třicet praporců do Vídně.“

Vojín přitáhl k tělu kopí, ale jeho pohled jevil takovou nedůvěru, že Lovčický ani na chvíli nepochyboval o tom, že zbrojnoš ihned po návratu do strážnice bude případ hlásit a shánět se po klíčích.

„Odlož to a pojď pomoci připravit korouhve, které se mají odvézt!“

„Klíče nesmíme vydat ani důstojníkům!“ Hlas vojínův zněl výhružně. Učinil krok, svíraje v ruce kopí pod hrdlem vidlice. Jeho tvář byla stažena, levé víčko zastínilo oko. Neslo stopu po nedávném zranění a tvář nabyla tím výrazu posupného pošklebku. Blížil se opatrně k důstojníkovi jako by byl na vahách mezi nedůvěrou a záludným přepadem.

„Slyšels?“ zasyčel Lovčický.

„Slyšel!“ zařval vojín a skočil po rytíři, který jen tím, že se prudce sklonil, uhnul kopí, které se zapíchlo mezi dřevce praporů. Lovčický se zasmál. Vrhl se na vojína, aby nemohl křičet, sevřel mu hrdlo a vytrhnuv z pochvy korduláč, vetkl jej do prsou dobře mířenou ranou. Vojín zesinal, z úst mu vytékala pěna, dusil se a umíral. Lovčický bodl ho ještě dvakrát a pak jím mrštil ke zdi za vysokou hromadu praporů. Ruce zneklidněly. Musel si nyní pospíšit, dříve než se začnou shánět po zbrojnoši. Odházel prapory, položil tělo na zem a navrstvil na ně čtyřicet střídavě složených korouhví, aby je ukryl mezi štíhlými dřevci. Naházel několik vyztužených korouhví navrch i na strany, upravil si šat a vyhlédl do nádvoří. Bylo prázdné, polední přestávka dovedla zbrojnoše do jídelny.

Kdesi za rohem slyšel těžké kroky přecházející hlídky. Zavřel rychle dveře nespouštěje průčelí a okna z očí, a drže se podél zdi, kráčel odhodlaně k Prašnému mostu. Stráže mu vzdaly čest, poděkoval zběžně, snaže se, aby si nemohly zapamatovat jeho tvář. Jakmile přešel most, shodil klíče do Jeleního příkopu a rychle se vzdaloval, aby se co nejdříve oklikou dostal zpět na Malostranský rynek. Pospíchal do knížecí kanceláře, kde bylo třeba vyzvednout průvodní listiny a poptat se, zda mu nebyl zatím svěřen i jiný úkol.

Byl tomu povděčen, že se na vše připravil. Docházel do tajné kanceláře, kde se sbíhaly nitky domácích i zahraničních pletich. Říkalo se jí „síň zvědů“. Ještě ve špitále se zmínil páterovi Felixovi, že by rád vstoupil do tajných služeb císařských, a od té doby k němu docházeli různí lidé neznámých jmen a hodností, kteří ho nenápadně examinovali. Musel se jim pod kůží smát, jak prostoduše si počínali. Jenom jeden nad ně vynikal. Podle obleku, chování i výroků musel to být vysokorodý šlechtic, znající několik jazyků.

Rozpínal kabát, oslovuje Lovčického s úsměvem jako by mu otvíral dokořán srdce: „Bude vám ctí seznámit se s Jeho Jasností knížetem saským, kterému odevzdáte dopis. Krycí jméno vám řekli v kabinetě?“

„Ano. Mám hesla i nomina lapidum…“

„Tedy šifry a klíč. Dobrá. Bude vám vypátrat, s kým si dopisují pánové, jejichž jména se dovíte – ze zatykačů. Kdyby se podařilo vaší obratnosti vylákat samozvaného krále, budete povýšen do panského stavu s přiměřeným zbožím.“

Lovčický se usmál a uklonil. Za místokancléře říšský baronát a velké panství bylo mu již slíbeno. Za každý důležitý dopis z kanceláře emigrantovy – sto dukátů. Ovšem – slíbeno!

„Na cestu jste připraven?“

„Bylo mi řečeno, že se budu muset vydat do týdne…“

„Nikoli, pane… z Lovčic,“ a diplomat se usmál. „již zítra.“

Lovčický se srdečně zasmál. „Má to být moje krycí jméno? Výborně!“ Smál se tak, že se hrabě nezdržel. Přistoupiv k němu, poklepal mu na rámě. „Věřím vám, i když mne chtějí přesvědčit, že jste korouhevní pán krále vyhnance. Mne to nezmýlí. Ovšem, pro všechnu jistotu,“ a zase rozpínal kabát, „i vy budete pečlivě střežen, stopován na každém kroku. Kdyby…,“ ale učinil ihned odmítavé gesto, „kdyby se přesto ukázalo, že jsem byl vámi podveden, budete dopraven ne už jako čekanec panského stavu, ale s velmi málo pohodlnými a ctnými náramky na rukou a nohou přímo do Věže. Bylo by mi to velmi nepříjemné, vidět vás se všemi ozdobami vašeho stavu houpat se na tržišti na šibenici…“

„Ó, dávám přednost nebezpečí před eskortou. Nerad bych také naplnil srdce těch, kteří mi důvěřují, zavrženíhodnou touhou po pomstě, byť by byla sebespravedlivější. Moje víra…“ Rozhorloval se tak opravdově, že se hrabě spokojeně usmíval. Lovčický nedal na sobě znát ani stín zmatku, který v něm oslovení pravým jménem vyvolalo.

„Tuto listinu si dobře uschovejte,“ řekl hrabě, podávaje mu slavnostně list, do kterého Lovčický ani nenahlédl. „Zaručuje vám čtvrtý díl každého pokladu, který odhalíte a dáte bezpečně z říše dopravit do Prahy na Hrad. Jest nám známo, že mnozí čeští šlechtici a bohatí měšťané poskrývali klenoty a peníze v různých německých městech. Můžete se stát za jedinou noc boháčem… Dvoru nejjasnějšího císaře záleží neméně na tiscích, kterých teď tolik se všude tiskne pro et contra, na kurýrech francouzského dvora i generálních stavů holandských jako na veřejném mínění. Neopomeňte rovněž zjistit, zda se vylepují mandáty a jak si vedou městské obce v poměru k vypovězencům. Markrabě Krnovský zajímá nás právě tak jako vévoda sedmihradský, francouzský palič má stejnou cenu jako turecký čauš, který jede z Pešti do Cařihradu. Na cestu budete potřebovat závdavek, pane Dalborgo. Kancelář vám vyplatí prozatím padesát tolarů. Vím, je to málo, ale… snad si již pomůžete.“

„Koně za padesát tolarů dnes nekoupím, výstroj a cestovné…“

„V každé desáté latríně jsou milionové poklady, v každém sklepě klenoty, v každé houštině pohraničních lesů stáda koní a muškety vykládané perletí, přiměřené vašemu stavu,“ hrabě se zdvořile uklonil, „visí v každé zájezdní hospodě, ve stodolách a skříních nejmírumilovnějších občanů. My tu,“ hrabě významně povstal, „vyplácíme odměny… Váš průvodní bezpečný list vám poskytuje tolik možností, že bych se hanbil nabídnout vám místo toho padesát tisíc zecchinů ve zlatě. Ošidili bychom vás, jednajíce tak. Všechny životy proskribentů a jejich majetky jsou vám svobodné. Nebudete poháněn k zodpovědnosti za jediný výstřel ve službě císařově. Ovšem,“ a usmál se, znovu si pohrávaje s posledním, dosud zapjatým knoflíkem, „za trefy, ne však za ty, které se cíle minou.“

Lovčický se uklonil a strojil se k odchodu.

„Přeji vám šťastnou cestu a dobrý lov. Dopisy svěřujte jenom spolehlivým poslům, kteří se vracejí, nebo přímo poště proti náležité asekuraci…“

Rytíř se znovu uklonil, ale ve dveřích se zastavil. Hrabě ho volal ještě jednou zpět: „Pozor na ženy! Je to vaše první cesta toho druhu?“

„Přisámbůh, první.“

„Tedy tím větší opatrnosti třeba. Nejpůvabnější tváře, nejsmyslnější náručí vytouženého mládí, nejdráždivější vnady jsou dnes v žoldu císařových nepřátel. Jste mlád…“

„Ujišťuji vás, pane hrabě, že od nepřátel Jeho Veličenstva jsem si vybral pouze dvě hesla…“

„Hesla?“

„Ano. První: DIVERTI NESCIO, a druhé: ICH DIEN – sloužím!“

„Výborně!“ Hrabě mu stiskl bodře ruku. Jenom pohled, kterým provázel jeho odchod, byl opět tak trochu obestřen nedůvěrou a pochybami. Bude se třeba mít na pozoru.

Dalborgo se zdržel ještě ve dvou kancelářích a pospíchal domů, aby se připravil na cestu. Zašel do několika domů, aby se přesvědčil, jde-li někdo za ním, zdržel se hodinu v šenku U Přívozu a dal se převézt do osady u sv. Petra. Křižoval úzkými a křivolakými uličkami, aby se zabezpečil proti slídičům, kteří mu bývali stále v patách, protáhl se ohradami dříví, až se dostal do Židovské (Kaprovy ulice) a průchoditými domy zpět k řece; z domu „U Tří studnic“ vyšel za ním ledajakým, volným krokem tovaryš s koženou zástěrou celé tělo vpředu zakrývající, s cechovní čepicí na hlavě a potichu si pohvizdoval. Lovčický se jednou otočil a kývl nenápadně hlavou. Zmizel v Lázních (v Poštovské ulici), objevil se znovu u můstku v osadě sv. Vojtěcha a prošel dvorem Daniela Kocha, kudy se na kolový mlýn na Šerlinku vcházelo. Za ním vešel do dvora muž se zástěrou a pak pluli na malé pramici podél himlštejnovských, Šitkových a kronenperkerovských mlýnů k ostrovu Na Trávníku. Muž v zástěře vyhodil prut do řeky, oba muži sklonili k sobě hlavy. Nedalo se říci, zda sledují prut nebo si o něčem vyprávějí.

Po hodině odrazil od druhého břehu člun ukrytý v rákosí, muž v zástěře lovil dále ryby a nestaral se o pána, kterého sem dopravil na pramici. Kdyby se byli mohli úředníci vyzbrojení dalekohledy vyklonit z oken Hradu pražského, byli by spatřili, jak se malý člun, odrážený dlouhým bidlem, táhne k Novému Městu a přiráží u chatrného stavení, kterému se říkalo Šalanda, a jak obratný člunař vyskakuje na břeh, uvazuje loďku a mizí v Šalandě.

9

Poslední šelmy Jeleního příkopu

Pan z Lovčic měl naspěch. Usmál se vzpomínce, že pan Kapr očekává s netrpělivostí všem lakomcům vlastní příchod jeho sluhů. Sluha pana Adama Lokšana z Lokšan, kterému se podařilo vedrat se do pražských měst nazítří po bitvě bělohorské s císařskými vojsky, měl dnes jinou práci! Jaká náhoda mu posloužila! Slyšel barona Přerovského mluvit s pohrdáním o rychtáři Ostrštokovi a jeho náhončím Michalovi Welfovi. Stál na chodbě za sloupem v místodržitelské budově Karla z Lichtenštejna, když baron vyprávěl o udání na rychtáře, kterak si počíná při výsleších a záborech majetků osob provinilých nebo podezřelých.

Jan Balcar, měšťan a pekař staroměstský, se oběsil ze strachu před trestem za provinění v času odboje. Jeho dům (v Kaprově ulici) prodala česká komora bratřím zemřelého, dva další domy na ulici od sv. Mikuláše do Židovské vedoucí hodlá koupit žid Bassevi, který nabídl za dům nejvíce ze všech zájemců. Jedině jemu bylo známo, že v posledním domě oběšeného bylo zazděno přes 32 000 poctivých zlatých rýnských, kterých chtěl zesnulý použít ke koupi většího dvora blízko Prahy, aby mohl svůj závod sám zásobovat neodvisle od překupníků a zdražovatelů obilí. Michal Welf, který Balcarovi dohodil spolehlivého kameníka Ondřeje k zazdění vzácného pokladu, spojil se s rychtářem, o jehož stycích s panem Kaprem se již veřejně dost šuškalo, a pátrali tak dlouho v šesti klenutých sklepích starožitného domu, až došli k zazděné chodbě. Zednické kladivo prozradilo i tu místo, o které se chvěl do posledního svého okamžiku bázlivý provinilec, který na svém útěku ze života se již přestal o peníze starati. Vykopali ze zdiva dvě stopy tlustého tři konve ryzích zlaťáků, a měli co dělat, aby je za jedinou noc zdánlivě nikým nepozorováni vynosili do truhly na dvůr, odkud je za úsvitu odvážel městský nákladní vůz do rychtářova bytu… Zasadil Kaprovi smrtelnou ránu, ze které se tak brzy nezotaví. Podařilo se mu zasít nedůvěru a zášť mocného místosudího k neméně mocnému rychtáři, rozdvojil dva císařské: nemohl se věru radovat z většího úspěchu.

Takové myšlenky ho zaujaly, když se plížil za Bruskou ke královským hradbám. Stráže mu nečinily překážky. Heslo? – „Wien!“ – „Volno!“ – „Stůj!“ – „Buben!“ – „Volno!“ Potřetí: „Rex!“ – Muškety klaply o tvrdou zem, vojáci vzdali poctu a otvírali malou fortnu. Kdo vyslovil polní zvolání „Král“, patřil dnešní noci ke dvoru nebo k nejvyšším vojenským velitelům, jdoucím na obhlídku stráží. Lovčický z Lovčic sestupoval od letohrádku Královny Anny strmou stezkou k Jelenímu příkopu. Měsíc ještě nevyšel, musel však vyjít co nevidět. Bylo třeba využít noční tmy, která zvláště před měsíčním východem je téměř neproniknutelná.

Pan Lovčický měl odpočítány kroky. Zastavil se, aby se dostal do průsečíku čar, které si z okna stáje vyměřil. Bylo třeba sestoupit ještě o něco níže, přešplhat kamennou zídku, projít silničním zářezem pro královské kočáry a znovu se vyšplhat na zeď, prodrat se klestím a hustými křovinami až pod hradební strmé zdivo královského Hradu a odpočítat okna přízemku. Klestí a větve praskaly pod nohama, Lovčický tiše zaklel. Větve působily takový hluk, že se tím mohla za bezvětří a nočního ticha upoutat pozornost střelců na hradbách a mostech. V příkopu se nebylo třeba obávat člověka, nejvýše posledních zbytků dravců z bývalého zvěřince císaře Rudolfa Druhého. Věru, ani si to neuvědomil; ostatně je ozbrojen dýkou a pistolí. Avšak banditky použít nesmí, přivolal by stráže, které by zahájily hned palbu do příkopu. Zarazil se, ale setřásl vzápětí rostoucí obavy. Má dost sil a jiných zbraní, aby se ubránil i zvěři.

Proč si však teprve nyní uvědomuje, co již slyšel dávno, že zvěř v příkopech je hladová a hyne nedostatkem potravy? Císař ji tu nechává pro lepší bezpečnost svoji a Pražského hradu; ať prý se sytí lapky a zloději, zvědy a sebevrahy, kteří se ze strachu před trestem vrhají z věží dolů. Mráz ho obešel. Ano, kdesi o tom vyprávěli, že zvěř vyje a bručí celé dny a noci hlady. Lvi snad zašli, jsou tu medvědi, vlci a hyeny… Kde jen o tom slyšel? Zastavil se naslouchaje a pak přeskočil svižně nevysoký plot. Zase zapraskalo klestí, bylo třeba vyčkat, zda se co ozve.

Vyplašený pták rozepjal peruti a s křikem zaletěl do tmy, a zase se rozhostilo kolem ticho. Stín člověka se plížil ke zdi. Zakopl o něco, až ho zamrazilo, že to mělo objem lidského těla. Listí šustilo, bylo třeba rozhrnovat větve podrostu, proklouznout tělem a opět je pomalu spustit, aby se neprozradil strážím. Tápal, nemoha pochopit, že je zeď tak daleko. Z okna se zdálo, že od plotu k hradební zdi je pouhý skok.

V daleku něco zachrastilo. Zvíře? Našlapoval tiše, tiskna nohu zvolna do listí a přesto se nevyvaroval šelestu. Kráčel přímo směrem, kde musela být zeď. Konečně rozpoznával černou strmou hmotu přímo nad sebou. Je to zdivo, podle kterého třeba ujít na padesát kroků. Nahmatal nohou skalní výčnělky, do kterých byly zapuštěny kameny základů, a tiskna se tělem ke zdi hledal nohou kámen po kameni, na který šlápl. Kameny vyčnívaly v nestejné výšce, často se musel opřít kolenem, aby došlápl na vyšší oporu a zase se spouštět do listí, přichycovat se větví a kmenů. Zde by to již mělo být! Potřeboval by jediného záblesku světla, a přece se děsil chvíle, až vyjde měsíc. Proti němu se cosi blížilo. Tiše, zákeřně, sotva se dal rozeznat dopad nohou od harašení listí dosud z větví nespadalého.

Upřel oči do tmy, odkud se blížily podezřelé zvuky. Byly to zcela bezpečně kroky. Číhá tu někdo na něho, až si přijde pro korouhev? Sáhl po bambitce, ale sklonil zase víčko holstru. Rána z pistole by mu mohla být osudnou. V nebezpečí bude třeba se spolehnout jen na dýku a pěst. Ztišil dech, oči námahou slzely. Teď se rozhrnuly větve pod čímsi nízko nad zemí. Mráz mu přeběhl po zádech. Ze tmy zasvítila dvě fosforeskující, nazelenalá světla. Dravec – nebylo o tom pochyby. A hned druhý a třetí. Je to vlk, medvěd nebo hyena? Snad smečka hladových vlků, na které nutno rychle podniknout útok, aby je zaplašil. V téže chvíli vyšel z mraků měsíc a ozářil zákoutí, ze kterého hořela zelená světla šelem. Nebylo radno pustit je ani na chvíli ze zřetele, ale měsíc se mohl opět skrýt za mraky táhnoucí v těžkých kupách po obloze.

Svezl se očima podél zdi a div nezajásal radostí. Měsíc ozářil zabalený předmět, jehož provaz se zachytil ve větvích. Praporec visel ve vzduchu, visel z koruny jako větev nalomená větrem. Neupoutal tudíž pozornost ani nezpůsobil dopadem větší hluk. Co slyšel, byl náraz na strom. Nyní bylo třeba zaplašit šelmy. Viděl je, postupovaly s vyceněnými tesáky a zuřivě vzhůru zdviženými a svraštěnými čenichy. Tasil kord a dvakrát do nich píchl. Jeden zavyl, druhý zaštěkl a hotovili se ke skoku. Chtěl nejdříve strhnout ze stromu prapor, nebylo teď na to kdy. Vypadl na ně a ťal prudkými rozmachy po jejich hlavách. Uskočili do křoví, vrčeli, nahrbili předky a čekali. Ze strany se sem valilo cosi černého a těžkého. Medvěd? Rytíř Lovčický cítil, že jde o bytí. Přesekl provaz, praporec dopadl a skutálel se do křoví k šelmám. Skok, a již ho držel levicí, mávaje pravou rukou mečem. Hrozivé zavrčení bylo odpovědí číhající smečky.

Měsíční světlo dopadalo teď už posledním kosým paprskem, za vteřinu se tu všechno ponoří opět do tmy. Rozhrnuv větve odměřoval vzdálenost protější zdi. Mohl se pustit podél zdi doleji až k Věži, ale tamodtud by se nedala zeď přelézt. Chtěj nechtěj musel nastoupit zpáteční cestu týmž směrem, kterým přišel. Chráně zabalené plátno vlajky s hvězdářskou koulí na vrcholu paží, obrátil nalomenou žerď proti možnému přepadu a rychle vykročil do křovin. Šermuje kordem dozadu i před sebe postupoval rychle pranic se už neohlížeje na hluk, který působí.

Měsíc se opět na okamžik objevil, vyplul na bezoblačný úsek nebe. Rytíř mávaje mečem, utvořil kolem těla neprostupnou síť, předivo ocelových vláken, smrtelnou mříži, jejíž dotek zabíjel. Pojednou zaslechl divoký skok ze strany, jedna šelma ho obešla a zaútočila z boku. Jak se prudce otočil, namířil na vlka ustřelenou půlkou žerdi. Hrozivé zavytí rozrazilo vzduch, pocítil, jak se dřevce zakymácelo. Zvíře se zakouslo zuřivě do dřeva a cloumalo jím. Mohl je tak snadno nebezpečně vydráždit. Trhl praporcem, jako by mu jej chtěl vyrvat, ale bestie se tím zuřivěji zakousla do dřeva. Rozmáchnul se mečem a srazil jednou ranou zvíře, které zavylo bolestí a uskočilo do tmy. Nyní se mu ztratily i další zelené body ve tmě podrostu. Slyšel, jak ustupují a stahují se za jeho zády, kde byl nejvíc ohrožen. Jedním skokem se vymrštil na nízkou zídku a sáhl rukou po tyči plotu.

„Štěstí, že je Hrad s příkopem chráněn proti Brusce hlavní zdí, a že tu proto dostačí plot obory z časů Rudolfových,“ pomyslel si pan Lovčický, přelézaje plot. Stál již na vnější straně zídky, když se z valů ozval výstřel a za ním rychle druhý a třetí. Střílí asi po zvěři, která ruší noční ticho, uvažoval rytíř dále, když mu náhle jedna kule zafičela těsně nad hlavou. Seskočil rychle, srdce mu bušilo tak, že přehlušilo všechny jiné zvuky. Byl tedy přece jenom spatřen, střelci si ho dobře vzali na mušku. A – Trnožka? Však již ho zaslechl, jak z nesmírné výšky hradních valů napomíná stráže, aby zbytečně nemrhaly olovem. Slyšel zcela zřetelně jeho hlas – díky Bohu, nebudou ho asi stíhat!

Nyní se již dalo lehce proběhnout zahradou k míčovně, kde slezl zeď, a kde je tolik stínů ve čtyřnásobné aleji staletých stromů, že ho nikdo nezpozoruje. Zahlédl již zdaleka topol s nalomenou korunou, opěrný bod, který si dobře zapamatoval. Rozpoltěný kmen svítil i ve tmě bílým tělem obnaženého dřeva. Za dob, kdy panovníci bydlívali na Hradě, nedalo se myslit, aby sad a zahrady tak zpustly. Teď, kdy se nový vladař bojí do Prahy, nikdo si toho nepovšimne. Připoutav praporec zbytkem motouzu k tělu, objal oběma rukama strom, vyšplhal se po kmeni k vysoké zdi, odrazil se od stromu, seskočil na zeď a pak pružným skokem, nakrčiv tělo, dolů na cestu.

Oddechl si z plných plic. Byl tedy zachráněn, zítra si už mohou vykládat hluk v Jelením příkopě jakkoli, mohou najít ve stáji i zabitou stráž, a konečně i pojmout proti němu podezření. Bude již za hradbami města, a to se již pojede vesele a rychle ke hranicím!

Vzpomněl si i na to, že pan Kapr z Kaprštejna dosud čeká na jeho čeleď a poklady. I tu se zabezpečil. Zítra mu donese vrátný docela cizího domu dopis, kterým ho žádá, aby měl strpení do jeho návratu. Dopis napsal tak chytře, že se jím Kapr nikde moci nebude ohánět. Zdůrazňoval v něm nebezpečí, které mu jakožto místosudímu hrozí, kdyby se někdo dozvěděl, že byl ve stycích s návratníky a že dokonce přijal do úschovy poklad, který právem pokuty náleží císaři. Ten dopis zavře Kaprovi ústa nadobro!

Dobře, že si neobjednal koně a sluhu! Jako pěší chodec je méně nápadný, také by se převod koně v noci bez hluku neobešel. Ovšem, je chráněn průvodním listem, ale – nese korouhev, která byla určena pro soukromé sbírky vídeňského císaře. Lovčický se usmál a přihladil si kníry. S jak podivnými odpůrci to zkřížil dnešní noci svůj poctivý kord! Sestupoval po Opyši, drže se stále úzkostlivě stínu hradeb, přeběhl malé prostranství před Píseckou branou, kde v nízkých domech několik oken ještě matně svítilo, a naslouchal. Nikdo nešel za ním, mohl si kdekoliv odpočinout. Teprve ke druhé hodině ranní bude čekat Jakub s člunem u břehu.

Snesl korouhev na břeh, kde ji uložil bezpečně mezi kládami a trámy staveniště a vrátil se k nárožnímu domu, kde mezi železnými vzpěrami byla v tepaném kruhu s ozdobami pnoucích se větví a listů ze silného zlaceného plechu zaklíněna loď s plachtami nadmutými větrem. Je to šenk vorařů a plavců. Je ovšem již dávno po západu slunce a hospoda zavřena, ale za zamčenými okenicemi a dveřmi na závory zavřenými se bude moci posílit na cestu. Nyní si teprve uvědomil hlad, když od dopoledne nic nejedl.

Zabušil na vrata, musel však několikrát zatlouci, než se ozvaly na chodbě kroky. Hospodář se ptal, kdo buší?

„Rytíř, který je ve službách Jeho Veličenstva!“ zněla smělá odpověď. Závora dopadla na dlažbu, dveře se otevřely a hospodář vpustil rytíře do domu. Smekl uctivě vyšívanou sametovou čepičku. Podle jemného, a přece hrdého výrazu pozdního chodce viděl na první ráz, že kdosi významný poctil skromnou jeho hospodu, a proto se hrbil, nadzdvihuje čepici vždy, kdykoliv se na hosta s dotazy obrátil. Snášel mu nejlepší, co mohla kuchyně poskytnout, do sklepa běžel pětkrát, než rytíře uspokojil dobrou známkou vína. Pozoroval ho stále pohybuje rtoma, že mu husté vousy zakrývající ústa poskakovaly jako u přežvýkavce. Usmíval se blaženě, pozoruje, s jakou chutí host jí.

Na věžích odbíjely hodiny jednu. Má ještě dost kdy, aby si odpočinul. Vzpomínal na noční dobrodružství v Jelením příkopě a ráno v královské stáji. Nyní bude mu častěji podstoupit nepředvídané srážky a události, život se zase zpestří a krev se rozproudí. Stoupala mu do tváří již při pouhém pomyšlení, že se vrací se svým praporem k svému králi, aby po jeho boku bojoval až do konečného vítězství za svobodu vlasti. Králové odcházejí, bude se jednou muset rozloučit i s tímto panovníkem, ale něco vyššího zůstává a přechází z jednoho na druhého. Koruna, a teprve ta propůjčuje královskému zvolenci královskou důstojnost. A této koruně sloužili poctivě po čtyři staletí jeho předkové, jí bude sloužit i Václav Lovčický z Lovčic do posledního dechu!

Dopil láhev dobrého rakouského vína, hodil hospodáři na stůl tolar a vyšel z hospody. Měsíc svítil plnou září, jeho světlo odrážela okna na protějším břehu, a řeka se marně snažila pohnout jeho třpytivým terčem. Plul na vlnách, pohrával si s nimi. Výška, z jaké přicházel, nedovolovala slabému vlnění pozemské řeky, aby jím pohnula, rozkmitala ho nebo unesla přes blízký jez do dálky.

Pod vyhřezlými kořeny staré lípy stál člun. Muž sedící na trávě vyskočil, jakmile se blížila vysoká postava muže, nesoucího pod paží dlouhý předmět.

„Nikdo tě nesledoval? Voda čistá?“

Muž přikývl, skočil do člunu a odrazil od břehu. „Budeme se muset držet druhého břehu, kde je víc stínu, jen co projedeme posledním jezem.“ Zajel doprostřed řeky, nořil veslo tiše do vody, aby nepůsobilo zbytečný hlomoz a blížil se k jezu. Již zdaleka bylo cítit, jak se silnější proud zmocnil lodi a táhne ji do středu splavu. Malý, měkký smyk, a člun sklouzl klihovitě vzedmutou stuhou a již zapadl do hučivých vírů. Sluha na zádi obratně řídil směr. Loď ujížděla velkou rychlostí ještě daleko za splavem, až se její běh začal zmirňovat. Spuštěná plachta ležela na dně. Nebylo jí potřeba.

„Jsme již za osadou Svatého Petra, pojedeme podél břehu.“

„Kde vystoupíš?“

„Nevystoupím. Připravil jsem se na cestu s pánem!“ zněla rozhodná odpověď.

„Nemůžeš, milý Jakube, nemůžeš! Moje poslání je nebezpečné, tvoje Lída by tě do smrti neoplakala! Vrátíš se hned za Libní do Prahy, brány budou již otevřeny, budu tě potřebovat v Praze, kde si budeš muset počínat velmi opatrně. V Praze mi budeš potřebnější než po cestě. Musím jeti sám!“

Jakub se snažil pána přesvědčit, že nedovede řídit člun, že by se vydával zbytečně všanc nebezpečí, kterému lze ve dvou lépe čelit, ale Lovčický ho rázně přerušil:

„Jsi hodný hoch, milý Jakube, ale se mnou jet nesmíš a se mnou také nepojedeš!“

„A může mi milostivý pán říci, proč?“

Lovčický hledal marně nějaké pádnější důvody, až se mu jeden zdál nejdůležitější: „Mám průvodní listiny pouze na své jméno, pro tebe nemám nic! A pak, bylo mi poručeno, že se musím sám vydat na cestu!“

Jakub svěsil hlavu. Znal svého pána, tenhle důvod musel sám uznat. Byl by po cestě pánovi jen na překážku, kdekdo by je mohl zadržet, když list se nevztahoval také na něho.

„A kdy se pán vrátí?“

„Dříve než se naděješ! Budeš mít i tak v Praze pro mne dost práce a starostí…,“ řekl důstojník temným hlasem a schoulil se do pláště pod dotekem nočního chladu nad řekou.

„Tedy o něco bych prosil.“

„Nuže, rád ti vyhovím.“

„Přál bych si věrně rád pána provodit až do Veltrus.“

„Proč až tam?“

„Mám tam matku, narodil jsem se jinde, jak pán ví, ale matka žije ve Veltrusích.“

„A jak se s člunem dostaneš domů?“

„Nákladník, až pojede do pražských měst, vezme mi člun s sebou.“

„Budiž tedy,“ řekl Lovčický s úsměvem, pozoruje, jak se Jakubova tvář rozjasnila. „A kdy budeme u tvé matky?“

„Nebude-li nám nikdo činit překážky, můžeme tam být pohodlně dnes navečer. Proud je dost svěží, vody přibylo.“

Člun uháněl podél libeňského ostrova, stržen proudem a Jakub musel držet pevně veslo, aby nevybočili doprostřed řeky.

Té noci čekal pan z Kaprštejna marně na sluhy se slíbeným pokladem. Připravil již bezpečný úkryt ve sklepě, zahnal podomka kupce Muškona, který chtěl vyvalit ze sklepa prázdný sud, vyčkával před domovními vraty a nespal celou noc. Také pro paní Annu Marii, se kterou se nechtěl setkat… Ráno, když již počínalo svítat, vešel potichu do bytu a usedl v jídelně do křesla, aby si všechno, co mu hlavu naplnilo tak velikými starostmi, uvedl do ladu. Pojednou i jemu počalo v hlavě svítat.

Důstojník je nepochybně zasvěcen do všech jeho tajných obchodů, proto si také právě jeho vyvolil za přechovávače. Doporučil ho někdo, kdo mu o něm podal spolehlivé zprávy? Nebyl by to sám rychtář Ostrštok? Nezbude jiné východisko než se důstojníka zbavit za každou cenu. Musí z cesty, protože o něm mnoho ví, a pak, neví-li, je stejně odsouzen: dal mu do úschovy poklad, který už vrátit nehodlá. Nevydá jej nikomu! Aby nebyl přinucen, je nutno, aby cestou záhadný důstojník zmizel… Ano, musí být odstraněn!

A s pevným plánem propracovaným do podrobností vešel již nazítří o osmé hodině ranní místosudí Kapr, obojího práva doktor, do kanceláře zpravodajského oddělení hraběte Clary Aldringena.

„Pan hrabě přichází až o deváté,“ pravil uctivě písař, vstávaje ze židle.

„Věc velmi naléhavá mne nutí, abych s panem hrabětem mluvil co nejdříve!“

„Bydlí nedaleko, ve Vlašské ulici…“

Kapr se rozhodl. Zde v kanceláři by ho mohli jiní vyslechnout za dveřmi, navštíví hraběte v jeho bytě. Vyběhl z knížecí budovy, kde se ještě po chodbách uklízelo a kde se za ním sluhové udiveně otáčeli, prošel průchoditým domem do Vlašské ulice a stoupal po svahu do paláce, kde hrabě Clary Aldringen přechodně bydlel, než se mu zkonfiskovaný palác podle vlastního přání přestaví.

Lokaj ho nenechal dlouho čekat. Hrabě vyšel právě z lázně a zasedl do křesla, svěřuje hlavu lazebníkově péči. Místosudí musel opět čekat, pan hrabě se omluvil, nepřijímá zásadně, dokud není zcela hotov se svou úpravou. Tentokrát se pan Kapr nehněval. Může si alespoň ještě v posledním okamžiku promyslit celý postup.

Konečně! Na kostelním orloji odbíjela devátá, když ho lokaj uváděl do přijímacího sálu.

„Pan místosudí, a tak záhy zrána…?“ zívnul si hrabě. „Smím se zeptat, jaké naléhavé okolnosti vděčím za čest vaší milé návštěvy?“

Kapr vstal z křesla u dveří a po celou šířku sálu se ukláněl, poklona za poklonou. Hrabě mu vyšel vstříc a podal mu zlehka ruku, kterou zasunul do černého sametového kabátku, zdobeného krajkami na límci a rukávech.

„Nebyl bych si dovolil Vaši Osvícenost obtěžovat a zaneprazdňovat pro věc všetečnou a marně lichou, kdyby nebylo periculum in mora…“

„Aj, aj, tak spěšné? Jde snad o nějaké poselství za hranice?“

„Právě o to nikoli, ale za hranicemi se bude o tom jednati…“

„Jaká náhoda! Právě dnes ráno odjíždí náš nejlepší kurýr…“

Kaprovou tváří přešel lehký stín, oči se pomalu potáhly blanou víček. „Snad běží právě o toho… posla!“

„O pana Daborga?“ vykřikl hrabě.

„On se – jmenuje – Daborgo?“ Kapr svraštil obočí, tvář se zlověstně zatáhla.

„Ano, rytíř Dalborgo, kterému tu říkáme krátce Daborgo. Ale, pane místosudí, co je s vámi?“

„Račtež, milosti, prominout, nespal jsem starostmi po celou noc…“

„Nu tak, jen se mi rychle svěřte, abychom mohli včas učinit náležitá opatření… Snad není dosud pozdě?“

„Již odejel?“

„Kdo? Pan Dalborgo?“

„Ano, Osvícenosti, týž.“

„Měl vyrazit dnes časně zrána.“

„Koňmo?“

„Ale, jak jinak by vyjížděl šlechtic tak urozený?“

„Račte vědět bezpečně, že je tak urozeným a statečným?“ a lstivý, úlisný úsměv pohrával panu Kaprovi kolem úst.

„Naše zprávy o něm vylučují jakoukoliv pochybnost. Máte snad vy, pane místosudí, o něm jiné mínění?“

Kapr se poťouchle usmál: „Dopustil se cizoložstva…“

„Opravdu?“ žasl hrabě.

„Ano! V rodině mého dobrého přítele,“ lhal Kapr.

„Ale což by to tak odporovalo mravním názorům doby? Je horší, že bych o tom pochyboval, nemaje ho ani za schopna…,“ smál se hrabě. „A to je vše?“

Kapr viděl, že musí udeřit na jinou notu. Ošíval se, jako by váhal, ale začal opět sám, bez pobídky: „Bylo mi důvěrně sděleno, že…,“ a Kapr se zarazil.

„Jen prosím, pokud toho žádá služba, žádné ohledy!“

„Dověděl jsem se sub rosa, že je to falcký špion.“ Místosudí sledoval obličej hraběte. Zadíval se do Kaprových očí a potrhl několikrát koutky.

„Myslíte? Podle čeho tak soudíte?“

„Byl jsem, jak jsem řekl, důvěrně na to upozorněn. Vyváží ven ze země… majetek zpronevěřilého kurfiřta, který se opovážil znesvětit trůn našeho…“

Hrabě vyskočil: „Jakže?“ Začal se procházet zamyšleně sálem od zrcadel k oknům s rukama za zády sepjatýma a se svěšenou hlavou. Pan Kapr se usmál.

„Jak a kdy jste se to dozvěděl?“ Hrabě se náhle zastavil před Kaprem a upřel na něho oči.

„Včera v noci. Jsem vázán ctí, že neprozradím jméno osoby, která mi to svěřila. Hraje dvojí hru, jak se to časem přiházívá…“

„Také jsem se už jednou domníval…,“ začal hrabě, záhy se přerušiv. „Nebude škodit podle vašeho názoru, dáme-li ho cestou dobře stopovat, není-liž pravda?“

„Jsem prost všech osobních zájmů. Nerad bych škodil nevinnému. Jen zájem vyšší služby obrátil mé kroky do soukromého bytu Vaší Osvícenosti… dlouho jsem váhal, trpěl nejistotami, až jsem se rozhodl…“

„Děkuji vám, pane místosudí. Prokáže-li se pravdivost vaší domněnky, dojdete náležité odměny za věrnost. Ne-li, konal jste svou přirozenou povinnost a nic více. Nebyl snad u vás také bytem?“ Hrabě si třel čelo namáhaje paměť.

„Myslím, že se u nás kdysi zastavil, ale ani rána nevyčkav zmizel…“

„Proč pak?“ divil se hrabě.

„Myslím, že se mu můj dům zdál málo bezpečným pro jeho rejdy a praktiky.“

„Jsem jiného názoru, pane… Domníval by se spíše, že právě v domě sekretáře dvou důležitých komisí bude bezpečnější než kdekoliv jinde. Nemyslíte?“

Kapr se poškrábal za uchem. „Jen v tom případě, kdyby nepojal podezření, že ho špehuji.“

„A to pojal? Vy jste ho špehoval?“ žasl hrabě.

„Dal jsem ho sledovat. Dovedl se vždy ztratit v některé zle vykřičené uličce plné neřestí a špíny. Myslím, že se proto vystěhoval, aby se mne zbavil!“ lhal drze Kapr.

„Ah… mluvil jste o nějakém pokladu falckého psance, který má v domě ukrytý? Nemohl byste mi blíže udat, v kterém domě?“ naléhal hrabě Clary.

„Nedá to velkou práci zjistit jeho úkryt. Zvědové Vaší Osvícenosti jsou v té práci právě tak osvědčení jako neúprosní. Stačilo by jim dát rozkaz. Právě tak jako za ním poslat špehouny, kteří by ho sledovali, a usvědčivše ho, dopravili do Království živého, mrtvého…“ Kapr pozoroval upřeně hraběte.

„Učinil jsem zadost svojí věrnosti a povinnostem služby,“ ukláněl se na odchodu pan Kapr do pasu.

„Jsem vám zavázán povinným díkem jménem nejmilostivějšího našeho pána! Ale prosil bych vás,“ a hrabě opět přecházel síní, „abyste slovem se o tom nikomu nezmínil. Viděl jste sám nějaké poklady falckého kurfiřta?“

„Myslím, že má podvazkový řád, ztracený na Bílé hoře, a pak nějaké zlaté nádobí. Viděl jsem i prsteny na jeho ruce…“

„Podvazkový řád? Ten nemá! Nalezl ho valonský mušketýr a vévodě bavorské odevzdal, začež tři sta ryzích dukátů a příslib hejtmanského patentu dosáhnul. Myslíte, že by skvosty byly zakopány v domě Langenbrukově proti jezuitskému kostelu nebo u staroměstského primasa Valentina Kirchmajera? Oba domy byly hned po vzetí Prahy zplundrovány…“

„Snad v jiném nablízku…,“ nadhodil Kapr.

Hrabě se podíval na stojací hodiny nad krbem a svraštil řasy. Uchopil stříbrný ruční zvonek na stole a prudce zazvonil.

„Prominete mi, pane místosudí,“ a obrátil se k lokajovi v modrém úboru s dlouhým premováním: „Kočár!“

Kapr se poroučel, hrabě mu blahosklonně pokynul rukou a díval se, jak za ním zapadly dveře. Pak se samolibě usmál: „Ten člověk se nikdy mé důvěře netěšil,“ prohodil pro sebe zpola zavřenými ústy. Dal se obléci a rychle seběhl po mramorovém schodišti do průjezdu, kde již čekal kočár.

Kočár vyjel na plácek, kde mušketýři vzdávali čest vysokému úředníku. Hrabě dal zavolat do úřadovny sekretáře a písaře.

„Průvodní listy pro dva rychlé posly a čtyři mušketýry. Pište podle obyčeje, ut forma. Všechny kordony a čety na hranicích musejí se dát do služeb poslům, které dnes vypravíme na cestu… Ano, jména vynechte, vyplním je sám. Z mušketýrů – nejotužilejší. A – nejlepší koně!“

V levém křídle knížecího paláce nastal ruch a shon, jako vždy, když se chystalo něco, čím měli být odpůrci zneškodněni. Stráže a lokajové pobíhali po dvoře a po chodbách, ze dvora se ozval dusot koní narychlo ze stájí vyváděných. Po necelé půl hodině se dostavili do hraběcí kanceláře dva muži zahalení dlouhými plášti s kápěmi ohrnutými nazad. Bylo vidět, že půjde o jízdu v každém nečase. Mušketýři skládali do sedlových torb jezdecké potřeby a pokrmy na tři dny, uvazovali napajedla k torbám, jeden ukládal do zvláštního vaku pouta. Řemení vrzalo, kovové přezky postrojů zvonily, kdykoliv neklidní koně potrhli hlavami. Palaše tloukly o dlažbu, visely z opasníků, muškety se zatím zavěšovaly na hrušku sedlového čela, sedla se utahovala nábřišními pásy, třmeny měřily od oka nebo podle délky jezdcovy paže od ramene po konečky prstů. Některý jezdec ještě přehladil mazadlem kopyto, jiný natřásal hřívu a upravoval temenní spojky.

Netrvalo dlouho a z kanceláře vyšli hřmotně dva poslové. Nasedli beze slova na připravené koně, muž vlevo zdvihl a spustil pěst. Šest jezdců vyrazilo o jedenácté hodině dopolední dolů do Menšího Města, kde bylo třeba jet opatrně pro prudký svah, ale již na mostě dali se dva muži vpředu do klusu a zanedlouho vyjeli Horskou branou z města.

Pan Kapr, který sledoval jejich výjezd s napjatou netrpělivostí, spokojeně si zamnul ruce. Bude vyrovnán, jako manžel i jako ctižádostivý úředník.

Zahrozil dolů do Starého Města, kde tušil zrádné rejdy úplatného rychtáře, který se dále obohacoval, domnívaje se, že má místosudího v hrsti. Však si dá předvolat ještě dnes nebo zítra Michala Welfa, potom uvidíme, kdo s koho! Pan Kapr se usmál a pokyvoval spokojeně hlavou, když paní Anna Marie přinášela na stůl příbory.

„Vidělas mušketýry?“ začal jako by chtěl na vše, co se dříve přihodilo, zapomenout.

„Viděla. Co na tom? Nejezdí jich na sta denně před naším domem?“

„Nikoliv však takových, tak daleko a s takovým důležitým posláním!“ pochvaloval si místosudí.

Manželka se zastavila a pohlédla na něho s nedůvěrou. Znala jeho záludnost a mstivost. Chtěla již přejít mimo něj s poněkud ohrnutýma rtoma, když ji Kapr chytil za ruku:

„A víš, pro koho jedou?“

„To mne nezajímá!“ odsekla lhostejně.

„Snad by tě to přece trochu zajímalo…“

Její oči se rozšířily, chtěla něco prohodit, ale zakousla se do rtů a mlčela. Kapr se k ní sklonil. Usmíval se blaženě a zamnul si ruce. Viděla, jak se jeho upíří oči pomalu zavírají. Zhnusily se jí tyhle oči již při prvním jeho objetí, a naučila se je každým dnem více nenávidět, přesvědčujíc se o nerytířských stránkách jeho povahy a srovnávajíc jeho způsoby a chování s jinými muži, které znala.

Kapr, jako by uhodl, co se v ní odehrává, pustil jí ruku a prohodil nejlhostejnějším hlasem:

„Na každého dojde…“

„I na tebe, ty…!“ skočila mu manželka do řeči, chtějíc ho urazit hrubým slovem, ale rozmyslela se. Vždyť už si několik dní umiňovala, že se bude raději přetvařovat. „Nuže –?“

„Pro tvého – pana oficíra Dalborga.“

10

Lichtenštejnští rejtaři

Člun plul rychle, když se nad Podhoří objevila na obloze sluneční záplava. Malý odlesk, narudle zbarvený pruh hladiny, a již se na východě za hájem protrhla šedá opona a na oblohu se vyhoupla veliká, zlatě červenavá sluneční koule. Dva muži veslovali, zabírajíce dlouhými tahy povrchovou vodu a zesilujíce tlak veslovým výnorem. Veslo odhodilo spousty vod, vnořilo se opět zticha pod hladinu a zase nový odraz, a veslo předhonilo proud, zabralo, paže se vyklonily a loď, nadnášena zabíravými vzmachy, hnala se jitřně čerstvou silou vpřed.

„Musíme si pospíšit,“ pravil vyšší člověk, z jehož ramenou se svezl plášť. „Jak vidím, ani na karabinu jsi, Jakube, nezapomněl. Zajedeme k břehu a vyhledáme hostinec, kde pojíme dříve, než by se za mnou mohly z Prahy pustit stíhací hlídky.“

„Jídla máme na lodi dost, vzal jsem je s sebou. Můžeme jíst za plavby, ztratíme méně času.“

„Dobřes učinil, Jakube. Nápoje máš také?“

Sluha se usmál, ukázav na bednu s lahvemi. Oči muže na přídě stále pozorovaly oba břehy. Je skoro jisto, že se na Hradě sháněli po střelci, a když ani za večerky nepřišel, zahájili po něm pátrání. I to je možno, že pohřešili klíče a dobyvše se do stájí, našli tam zabitého, a poněvadž jediné Německo ze všech zemí a států je bezpečným útočištěm vypovídaných nekatolíků, zahájí kníže honbu za pachatelem severním směrem. Do Rakous nikdo by neprchal, vběhl by přímo do pasti trestajícímu císaři. Na východě Polsko je jeho spojencem, do Francie, která počíná hrozivě sledovat postup vítězstvím opojeného panovníka, lze ovšem prchat ještě jedním volným směrem, na západ, a ta cesta vede také Německem. Proto půjdou v jeho stopách těmito dvěma směry, a poněvadž se Falcký zdržuje v říši, největší honba nastane směrem, kterým právě jede.

Takové myšlenky probíhaly hlavou nepravého císařského kurýra. Byl neklidný, kdykoliv byly břehy holé, bez křovin, vrb a olší, bez chatrčí a lesního porostu. Kdyby se po souběžné silnici s řekou hnali jezdci, stal by se jejich člun záhy cílem jejich pozornosti. Ovšem, museli by se vrhnout do řeky, aby se ho zmocnili, a byl ve výhodě, maje možnost rychle zarejdovat k protějšímu břehu. Ale, co pak? Daleko by jezdcům neutekl! Proto bude třeba, aby za světla po proudu neplul. Od zítřka bude plout jenom v noci, dnes se snad může ještě spolehnout na to, že uplyne nějaký čas, než přijdou na to, že je podvedl. Jistě se i Kapr dostaví do knížecí místodržitelské budovy a přiloží polínko, že se sluhů s poklady nedočkal.

Silnicí kráčel tulák, muž vpředu ho sledoval. Viděl, že ho dohánějí, a ačkoli tulák pospíchal, rychle ho předstihli. Jedou tedy dost rychle, lze si vypočítat, že za tři a půl dne dorazí k hranicím. Ovšem, ruce již bolí, i pod rukavicí již natékají mozoly, bude třeba počítat i s tou nevýhodou. Bude se dnes šetřit, aby se pojistil pro dny, které ho ještě čekají. V nejhorším případě vydá se postranními stezkami na pěší pouť, kde ho hledat nebudou. Vždyť ujednal, že se Jakub vrátí z Veltrus do Prahy i s lodí, netřeba mu proto šetřit rukou, dva dny to vydrží.

Chtěli zajet k břehu a posnídat, ale Lovčický se rozmyslel. Budou se střídat u kormidla, druhý bude jíst, získají tak opět náskok. Donutil Jakuba, aby si lehl na dno a jedl, sám se chopil kormidla, napomáhaje proudu. U Roztok bylo nutno převléci člun po břehu, splávkem se nedalo proplout. Mrzelo ho, že dva chasníci vyběhli z kolového mlýna a cosi na ně volali. Učinili tedy dobře, že loď přetáhli na opačné straně, kde si jich nemohli lidé tak dobře povšimnout. Slunce začalo již pálit, veslaři byli zaliti potem. Přesto nepolevili. Opuštěné břehy, kde jen ojediněle stála polorozpadlá chatrč nebo převoznický domek vystavěný z kamene, byly zarostlé vysokým křovím. Zahlédli vížku klecanského kostelíka. Teprve nyní si rytíř připomněl, že téměř všechny statky a vesnice v okolí i s mlýnem, jehož splavem v Roztokách nemohli projet a jemu se na dálku vyhnuli, náleží panu Davidovi Bořeňovi, rytíři ze Lhoty, který sice ještě zatčen nebyl, ale zajisté i jeho, starého přítele, postihne trest císařův. Snad všechny tyto milé vesničky, Klíčany, Klecánky, Lichoceves, Roztoky, Hoštice a Tatenice propadnou a budou prodány cizákům. Srdce se mu sevřelo. Zahlédl na Bílé hoře tohoto statečného muže, který, jak věděl, ušel smrti zázrakem. Bude třeba si připomínat cestou, komu ten který statek nebo tvrz náleží, snad i tak by se lehčeji protloukl vlastí až ke hranicím.

Daleko na silnici se zdvíhal oblak prachu a upoutal soustředěnou jeho pozornost. Sledoval oblak prachu; neblížil se, naopak klesal k zemi. Byl to podle všeho vůz nebo kočár, který zajel stranou, odbočiv do některého příčného údolí, snad za Podbabou.

Na stráni levého břehu se tyčila malá vížka kostelíka svatého Klimenta. Kolikrát zašel do proslulého kostela, kde mu přítel Bořeň ukazoval památné zpola již rozpadlé náhrobky. Vyjeli si pak do blízkých Ouholiček k návštěvě pana Václava Trmala z Toušic, který zemřel v odboji a také statky propadl. Levý Hradec, Řeží a Husinec, to vše patřilo Bořeňovi, kde lovívali, kladli leče, do řeky za zvěří zajížděli, v ní se koupávali a radostného mládí užili. Na všem leží těžké stíny. Kdo se toho všeho zmocní, kdo tu o lidu bude teď rozhodovat, a zda ještě tu bude lze naslouchat po letech milé písni ženců?

Potom řada vsí a dvorů Vladislava Abdona Bezdružického z Kolovrat, Chýnov, Tursko, Kněževes, Středokluky, Kmetiněves, Kozinec a Zájezd, které pro odboj rychle rozprodával a všeho majetku zbaven jako provinilec zemřel. Dolanky paní Kateřiny Kvintusové – i ty propadly v pokutě, a člun už vjíždí do vltavských vod Blažeje Gryspeka rytíře z Gryspachu, který zemřel ve vzpouře a byl zbaven všech ohromných statků: Nalezeves, Minice, Podbořany, Libčice, Lešany, Lobečko, Debrno… Jak rád sem zajížděl i král Fridrich s královnou na hony! Co se s tím vším stane nyní, kdo tu bude poroučet, jak se lidu povede?

Věru není osady, která by nebyla propadla v pokutě vítězi! Celý národ propadl v pokutě a císař jej může ztrestat i na hrdle! I Kralupy, ke kterým se již za pozdního odpoledne blížili, odňaté Jobstovi Šmuhařovi z Rochova, na které si dělá laskominy Smečanský… Na Velvary je třeba si dát zvláště pozor, jeho zbrojnoši procházejí krajem a hlídají velvarské brány, za nimiž pan Bořita obsadil všechny dvory, které dříve městu Slanému náležely, aby si je lépe pojistil. Proto Lovčický přistál u břehu a poručiv, aby se Jakub rychle snažil proplout nebezpečným krajem a jeho až před Vraňany vyčkával, vyskočil na břeh a stáhnuv plášť kolem těla rychle vykročil k Velkým Veltrusům, které byly odňaty Vilémovi staršímu Popelovi z Lobkovic, odsouzenému hrdla, cti a statků, který v žaláři vyčkával svůj osud. Veltrusy vráceny proboštství svatovítskému, zde byl bezpečnější, poněvadž se na duchovní zboží drábové světští zřídka kdy odvažovali.

Byla již noc, když zaklepal na vrata větší usedlosti a požádal o přípřež. Nevrlý starý čeledín otvíral zhurta a byl by mu vrata opět před nosem přirazil, kdyby si byl neposvítil lucernou do důstojníkovy tváře.

„Pán tvůj vzhůru?“

„Jest, pane,“ zamumlal podomek.

„Zavolej ho!“ Hlas zněl velitelsky, nepřipouštěl odmluvy. Host také nečekal a kráčel jistým krokem za čeledínem pod širokou střechou, chránící ochoz kolem stavení ve dvoře. Vešel do předsíně a čekal. Slyšel, jak se statkář obléká a vyptává, kdo si přeje s ním mluvit a jak sluha odpovídá suše: „Důstojník!“

Čeledín vyšel měře si pána od hlavy k patě a přibouchl dveře. Za ním vešel do síňky mladý, statný hospodář. Matné světlo ozářilo pootevřenými dveřmi důstojníka, který rychle sňal klobouk a usmál se, přeje dobrého večera.

„Ty, Václave?“

„Tiše! Nikdo nesmí vědět, že jsem u tebe. Rád bych si trochu odpočal a prosím tě, abys mi zítra časně ráno pomohl vozem. Ne daleko, dvě tři míle…“

„Pojď dál, pojď! Co s tebou?“

„Nikdo u tebe?“

„Rodina spí. Půjdeme do zadní komory a spustím závory, počkej.“ Vyšel a vrátil se zakrátko do síně.

Svobodný sedlák Jaroslav Domanský naslouchal se zájmem vyprávění Lovčického. Snesl mu ze spíže, co mohl, pozoroval však hostovu únavu, a proto naléhal, aby si šel záhy odpočinout.

„Ve tři tě vzbudím, o půl čtvrté vyjedeme. Sám pojedu, bude tak lépe.“

„Prsten nechám u tebe. Ukážeš ho Kaprovi a vyzvedneš skřínku. Hleď jen co nejrychleji zmizet nepozorovaně z města, tomu lotru nevěř!“

Lovčický ulehl a usnul. Procitl náhle, slyše, jak zvenčí někdo buší na vrata: „Otevřít jménem knížete generálního komisaře!“

Lovčický zaslechl poslední slova v polosnu. Vyskočil a rychle si přehodil plášť. Bylo dobře, že se neodstrojil! Tápal ve tmě po zbraních, vzal je do rukou, potichu otevřel okno a vyskočil do zahrady. Venku před stavením odfrkávalo několik koní, zahlédl kmitavé záblesky luceren, nesených lidmi po dvoře. Sedlák je vedl do stáje a na seníky, do stodol a sýpek, zúmysla je zdržuje a popřávaje příteli času, aby mohl prchnout. Lovčický neotálel. Přeskočil plot a běžel do polí, kde uviděl dva stohy slámy. Obešed menší, vyhrabal si otvor při zemi a protáhl se do stohu, urovnávaje za sebou stopy. Mrzelo ho, že zapomněl ve spěchu zavřít okno jizby, kde spal.

Hlasy umlkly. To asi stráže prohledávají příbytek, polezou po žebříku na půdu a prohledají sklepy, chlévy a komory. Do zahrady snad ani nepůjdou. Kdo by ho také hledal v noci v polích? Jenom to okno! Lovčický zaklel, sám se na sebe mrzel. Teď slyšel, jak někdo přivírá okno. To se asi Domanskému podařilo promluvit se ženou a nařídit jí, aby ho vzbudila nebo, kdyby byl uprchl, aby zavřela okno, které uprchlíci zpravidla zapomínají zavírat a tak se prozrazují.

Prohlídka trvala déle, než očekával. Což ho sledovali? Snad ten tulák? Vzpomněl si, že ho znovu, ještě jednou uviděl sedět na břehu, kde odbočuje cesta na Chvatěruby pana Trmala z Toušic. Budou prohledávat i řeku? Pak by ovšem našli Jakuba, zbraně a zásoby a hlavně – korouhev! Nedej Bože! Snad by ji v tom případě Jakub někde v rákosí dobře skryl, jinak by bylo všechno ztraceno. A jak si v Praze pospíšili! Nebylo to dílo Kaprovo? Ten ničema připadl třeba na myšlenku, jak by se lehko zmocnil svěřeného pokladu, a proto ho udal nebo vzbudil proti němu podezření, aby se ho zbavil…

Stráže se blížily. Byly na zahradě. Neviděl světla, ale podle hlasů soudil, že jdou s lucernami při zemi, aby hledaly stopy v trávě… Půjdou za ním, rozházejí stohy a najdou ho. Co nyní? Stiskl rukou zbraň. Lehko se jim nedá, živého ho nedostanou, sám pošle několik slídičů na věčnost, než ho zdolají. Těžce se mu dýchalo, potřeboval vzduchu, bylo tu k zalknutí. Kroky se blížily, obcházejí stohy. Viděl mezi prořídlými stébly otvoru, kudy sem vnikl, slabé záblesky luceren. Něco zachrastilo: píchají kordy a mušketami do slámy, aby se přesvědčili, zda tu není.

„Šel k vám, sedláku, jsme dobře o tom zpraveni. Jel člunem skoro až do Veltrus a zde někde zahnul. Běda vám, pakli jste nás podvedl!“ Zbrojnoš zazvonil okovy. Šli tedy najisto! Bože, jak byl důvěřivý. Domníval se, že by mu mohli být v patách až nazítří, a zapomněl, že jezdci urazí cestu sem za tři hodiny! Jeli, jak se zdá, ve dvou houfech po obou březích a dorozumívali se se špehouny přestrojenými za tuláky. Vyjde-li živ z tohoto nebezpečí, bude napříště opatrnější.

„Nezdá se, že by tu někdo byl,“ bručel starší hlas. „Dáš nám tu nocleh, sedláče, pěkný, v komoře, jak se sluší na knížecí mušketýry! Podíváme se mu zítra do žaludku,“ a hlas se zasmál, kroky se vzdalovaly. Ale i to mohla být pouhá lest, aby ho vyplašili z úkrytu. Snad tu nablízku zůstane jeden nebo dva na stráži, aby ho vyčíhali… Co se potom stane s Jakubem? Bože na nebi, korouhev je ztracena! Lovčický div nezaúpěl bezmocným hněvem a lítostí. Ve chvíli, kdy se již zdálo, že všemu nebezpečí uhnul, je v pasti. A stráže třeba budou klidně spát. Svázali mu nohy, ochromili jeho sebedůvěru…

K řece je dobré čtvrt hodiny chůze, jediné klopýtnutí ve tmě na mezi by jej prozradilo. Začli by za ním pálit z mušket, přivolali by ostatní z chalupy a již by nebylo úniku. Přesto však musí se odtud dostat za každou cenu, aby zachránil korouhev. Výstřely, i kdyby jeho měly zasáhnout, upozornily by Jakuba, aby se dal na útěk a dopravil korouhev někam do bezpečí. Je nutno jednat!

Pan Lovčický si vypracoval podrobný postup. Je mrzuté, že se hned při vstupu neotočil ve stohu hlavou ven. Nyní způsobí obracením příliš mnoho hluku. Musí vyčkat, až se přesvědčí, že zbrojnoši, kteří tu snad někde blízko leží, usnuli. Ze stohu také nebude slyšet každé zachrastění stébel. Proto se počal zvolna obracet tělem k východu. Nahmatal lehce několik hrstí, kterými zastřel svůj přístup. Skutečně, ani v nočním tichu to nebudilo zvláštní hluk. Což by to nemohl být právě tak hmyz nebo hraboš?

Ustal při každém vzruchu, který vyvolal, natáhl ruku k otvoru, prohrábnul zkřížená a nahuštěná stébla a vystrčil otvorem hlavu. Slabé světlo lucerny mu zahrozilo. Viděl malé plochy bledého světla na poli, oddělované silnými černými čarami. Jsou to příčky mříže železné klece, která chrání skla. Lucerny stojí na zemi u druhého stohu, právě jemu naproti, jako by byly na něho namířeny hlavně pušek. Mezi lucernami viděl černou hmotu opřenou o stoh. Pohlédl blíže, bylo to tělo spícího mušketýra se svěšenou hlavou.

Lovčickému projely hlavou blesky myšlenek. Nesměl dlouho váhat, brzy začne svítat a byl by ztracen. Vytáhl tělo ze stohu a pozoroval spáče. Proč má dvě lucerny? Či jsou tu snad dva? Přesvědčí se záhy sám. Táhl se po zemi jako had. Nesměl způsobit hlomoz, ani kdyby se vrhl na spáče, nesmí jeho druha probudit. Přivolal by pomoc ostatních ze stavení a po všem by bylo veta.

Odplazil se ze světla, úkosem mohl lépe pozorovat polohu spícího i jeho zbraně. Držel v ruce mušketu připravenou k výstřelu. Popojela trochu z kolena, může se probudit každým okamžikem, když mušketa sjede k zemi. I tomu se musí zabránit, pak by mušketýr již lehčeji odolával ospalosti. Děkoval v duchu Bohu, že je na poli dost trávy, tlumí jeho plazení. Byl již jenom na krok vzdálen, stačilo vztáhnout ruku a zmocnit se muškety, když stráž sebou pohnula a zdvihla hlavu. Lovčický čekal. Obrátí-li se tam, kde stojí, nezbude než se naň vrhnout a zaškrtit ho, aby nezpůsobil hřmot. Mušketýr se rozhlížel ospalýma očima, potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit dotěrného hmyzu nebo ospalosti a sáhl po mušketě.

Lovčický ležel ve stínu ani nedýchaje. Mušketýr opřel znovu pušku mezi kolena a ruce mu klesly. Nezpozoroval tedy nic, mohl by klidně se vyplazit a zbytečně neprolévat krev. Ano, učiní tak, i sobě prospěje, nechá-li stráž na živu. Plazil se ještě více do tmy, když vtom spatřil druhého, skrčeného spáče bez světla. I ten měl mušketu, ležela na zemi, a spal. Vezme mu zbraň, aby je oslabil. Natáhl ruku a zmocnil se lehce muškety. Ale hlaveň zavadila o nohu vojína, který zdvihl hlavu a zmateně se rozhlížel. Hledal zbraň, divě se, kam ji založil. Nebylo kdy váhat. Lovčický vyskočil, rozpřáhl se mušketou a pažba dopadla těžkou, smrtelnou ranou na hlavu zbrojnošovu. Zachroptěl, tělo sjelo po stohu k zemi a svíjelo se v smrtelných křečích. Lovčický se nad ním naklonil a vrazil mu dýku pod krunýř, který kryl jenom polovinu prsou.

„Tos ty, Bernate?“ ptala se tiše druhá stráž, probouzejíc se ze sna.

„Jo, spi, tiše!“ zamumlal Lovčický napodobě hlas vojínův. Ale mušketýr se otočil, jako by nedůvěřoval chraptivému hlasu. Lovčický čekal, co podnikne. Mušketýr nadzdvihoval tělo, hledě si najít měkčí, pohodlnější důlek v zemi a natočil lucernu ke stohu. Lovčický s hrůzou poznal, že vojín prohlíží pozorně otvor, kterým se prodral ven, a který opět zapomenul zastřít. Nebylo tedy pomoci, i tento odpůrce musí být odstraněn. Ostatně by se s ním střetl zítra na špehu nebo jindy na bojišti, tak či onak bylo třeba se ho zbavit. Nerozmýšlel se dlouho, přiskočil k němu, zaryl se mu oběma rukama do krku, stiskl, až slyšel, že kosti praskají a klekl mu na tělo.

Mušketýr máchal rukama, hledal pušku, udeřil ho tvrdou pěstí do tváří a do prsou, ale jeho odpor slábnul. Začal chroptět, oči mu vystouply hrozivě z důlků. Mušketýr pracoval k smrti. Rána pažbou do hlavy ho zbavila druhého soka. Nyní bylo třeba rychle zhasit světlo, zmocnit se obou mušket a dát se na útěk.

Uchopil muškety těžce oddychuje, dal se do běhu, ale za chvíli se zastavil. Nesmí tu nechat ležet mrtvoly, vysadil by přítele Domanského nebezpečí žaláře a snad i šibenice. Odepjal vojínovi dlouhý a úzký náprsní řemen, provlekl ho opasníkem druhého vojína a vlekl oba k řece. Bylo třeba přidat do kroku a napnout všechny síly. Ani lucerny na místě nezanechal, aby vzbudil zdání, že se mušketýři o své újmě vzdálili. Zašlapal a udupal trávu, poházel věchtem slámy místa skonu a kvapně utíkal k řece. Ve vsi se ozvalo několik psů, proklatě! I to by ho mohlo prozradit. Uřícen, maje potem zalito čelo, přiběhl na břeh, aby shodil mrtvoly do vody. Již je chtěl svalit po svahu, když si včas uvědomil, že by se tu mohl leccos dozvědět.

Prohledával kapsy, torby a měšce mušketýrů, rozepjal jim kabáty a u staršího s malou šerpou hodnosti na klobouku našel, co hledal. Zatykače na sebe a několik přátel, u kterých ho podle všeho zamýšleli hledat, ale i víc než to. Vůdce hlídky měl zašit v podšívce svazek tajných listin i mandát, doporučující listy průvodní, rozkazy krajským hejtmanům a císařským rychtářům, dvanáct důležitých dokladů, pomocí kterých se mohl snadno dostat na hranice bezpečně, i tajnými přechody kordony hlídanými do Němec.

Přivázal k tělům velký balvan a shodil obě najednou do tůně, kterou tu mrtvé rameno řeky vytvořilo. Chtěl se již rozběhnout k Vraňanům, ale rozmyslel se. Vrátí se do statku, vzbudí přítele a zeptá se ho, zda jsou u něho ostatní či zda se dali cestou na Mělník. Tak by lehko získal koně, pro sebe i Jakuba. Vrátil se proto do statku, přelezl plot, dostal se do dvora a zaškrábal několikrát na okno přítelovy ložnice. Jsou-li tu jiní mušketýři, sní v komoře obrácené do polí, nic neuslyší. Jiného se bát nemusí, má už dobře nabité muškety. Okno se bázlivě pootevřelo, poznal Domanského, který se třásl strachy.

„Nevíš, že tě hlídají u stohu?“ šeptal, zuby mu cvakaly.

„Již ne! Jsou tu ještě jiní?“

„Odjeli hned po prohlídce, vrátí se prý až o polednách.“

„Nuže, řekneš jim, že ti dva už odjeli, dostavše jiný rozkaz! Vezmu si jejich koně…“

„Kde jsou?“ žasl statkář.

„Koupají se v řece, bylo jim horko,“ řekl ledabyle rytíř a běžel do stáje, kde osedlal koně a vyvedl je na dvůr. Čeledín tvrdě spal, řekl jen „šťastnou cestu“, domnívaje se, že to mušketýři tak záhy vyjíždějí. I to je dobré, bude tu svědek, který potvrdí, že odjeli.

Sedlák otvíral závory u vrat a chvěl se, sleduje s obavami každý pohyb přítele. „Jistě odjeli? Čí jsou to muškety?“ a počal již chápat.

„Ukliď u stohů, aby se nic nenašlo, snad tam zůstalo několik kaluží.“

„Tys je –?“

„Zabil! Ovšem! Měl jsem čekat, až zabijou mne?“

Domanský se usmál. Slíbil, že na úsvitě zahladí stopy a v Praze si povede s náležitou obezřetností, aby nevzbudil podezření. Přátelé se objali, Lovčický se vyhoupl do sedla a veda náručního hnal se za jitřního šera k Vraňanům. Aby neodstrašil bdělého Jakuba, pohvizdoval si známou mu písničku. Odpočatí koně se dali do klusu, z něhož záhy sami přešli do cvalu. Věděl, že přímou cestou nemá tam víc než pět šest mil, za hodinu tam cvalem může snadno dorazit. Slunce ještě nevyšlo, svěží ranní chlad povzbuzoval ke spěchu.

Nadjel si polními cestami. Jakub mohl za noc urazit i bez vesel také tři čtyři míle, proud je dost silný. Najde ho tedy ještě před Vraňany. Namířil záhy k Vltavě, aby ho neminul. Dobře, že se vrátil, ví alespoň, že dva vojáci jeli na Mělník a může se jim lehce vyhnout. Dá se na Roudnici nebo na Budyni nad Ohří, kde bude snad ještě jistější! Jednoho koně prodá, druhého, kterého bude zatím šetřit, použije pro další cestu ze země. Náhoda mu přála, dejž Bůh, aby ho štěstí ani pak neopustilo!

U řeky zmírnil cval. Jakub sedící kdesi na hrázi nebo na svahu lehko ho pozná na vysokém břehu proti vycházejícímu slunci, které zaostří jeho obrysy. Klusal podél řeky, břeh se snižoval, často bylo třeba přebrodit mrtvou zátočinu. Tu by již někde mohl být, břehy jsou zarostlé, vysoké traviny lehko utají člun, a Jakub si již dovede vyhledat vhodné místo. Zná řeku, nejraději tráví volné chvíle s prutem na řece nebo v lodi, rozumí vodě, jejím radostem i nástrahám.

Jezdec přešel pomalu do kroku. Popustil koním uzdy, sami volili krok, podsední kůň stále po něm otáčel hlavu, radostně stříhaje ušima a ježe srst. Snad se raduje, pomyslil si Lovčický, že se zbavil surových ostruh a drsné ruky zbrojnošovy.

Sledoval bystře každou zátočinu a křoví, nikde nebylo stop po Jakubovi. Jenom daleko před sebou viděl člun, na němž seděli dva muži. Jeden chvílemi povstal, aby vyhodil prut. Byl by to Jakub? Ale kde se vzal ten druhý? Také člun na dálku nebylo lze poznat. Musí být opatrný, aby neupadl do léčky, nebo sám proti sobě nepostavil dva svědky, kteří by mohli špehům prozradit, že takový a takový jezdec s druhým koněm na ruce projížděl za úsvitu krajinou směrem na Roudnici nebo Mělník, maje muškety u sedel…

Seskočil z koně, které uvázal za ohlávky u stromů a kráčel pěšky k rybářům. Skrývaje se za keři a obcházeje zákruty blížil se k člunu. Oba muži seděli obličeji po proudu, zcela zaujati lovem. Skrčil se za stromem a prohlížel si člun. Byl to člun Jakubův!

Zahvízdl, Jakub se otočil a nedbaje druha, který se mrzutě obrátil, chopil se vesla, zdvihl kotevní kámen a zamířil k břehu.

„Konečně! Milostivý pane, co jsem prožil strachu! Hnali se hned za vámi dva jezdci po jednom, dva po druhém břehu…“

„A viděli tě?“ volal pán hlasitě ze břehu.

„Mne? Dovedu se na vodě stát neviditelným!“ vychvaloval se Jakub. „A to je můj bratr, našel jsem ho na břehu, chytal ryby.“

„Tvůj bratr se bude moci vrátit s loďkou domů, pro tebe mám koně!“

Jakubovy oči se rozzářily jako světla věrného psa. Nechtěl ani sluchu uvěřit, pán mu to musel dvakrát opakovat.

„Nediv se, koupil jsem lacino koně, pojedeš ještě nějaký kus cesty se mnou!“

„A kde jsou – koně? Pán žertuje?“ kroutil Jakub nedůvěřivě hlavou, nevida koně. Přesto jal se kvapně vynášet láhve, jídlo, a nakonec praporec z lodi. Lovčický se nezdržel. Seskočil do vody, uchvátil korouhev a přitiskl ji k tělu. „Jen když tu jsi dobře hlídal, Jakube!“ zajásal rytíř a běžel ke koním, aby ji připjal k sedlu.

„Karabinu můžeš svěřit bratrovi, máme lepší!“

Jakub znovu žasnul. Hodil zbraň zpátky do člunu a rozloučiv se spěšně s bratrem utíkal ke koním. „Kterého mně milostivý pán určil?“ vyrazil ze sebe a prohlížel si se zalíbením koně.

„Ryzáka,“ a vyhoupl se do sedla, dívaje se s úsměvem, jak si bude Jakub počínat. Domníval se, že na kůň ani vskočit nedovede; ale Jakub se vyšvihl jako starý rejtar do sedla, vzal uzdy jednou rukou, a již je urovnal pro jízdu.

„Nevěděl jsem, že jsi jezdec,“ divil se pan Lovčický.

„Na statečku jsme měli vždycky již od dětství jednoho koně a já rád jezdíval. Kam pojedeme?“

„Řekni mi napřed, kam jeli ti rejtaři?“

„Myslím, že ti dva z levého břehu přebrodili na pravý a přidali se k ostatním, co jeli na Mělník…“

„Na Mělník?“ usmíval se pan Lovčický. Cestou vypravoval sluhovi, co se mu v noci přihodilo. Jakub žasl a smál se štěstím, že pán z tak velkého nebezpečí dobře vyváznul. „A nyní do Roudnice, které se ovšem na sto honů vyhneme, aby nás nikdo neviděl a nepoznal. Za městem si teprve budeme moci odpočinout.“

Lovčický předjel a určoval ráz kroku po polní mezi i pak, když vyjeli na silnici. „Kam vede tahle cesta?“

„Na Mlčehost a Spomyšl, my se musíme dát vlevo na Lečice a Hracholusky. Živé duše cestou nepotkáme, jen lidi na polích, a pak můžeme se přebrodit na Černoves nebo jet dále k Doksanům.“

„To se mi zamlouvá, jsem rád, že tě mám s sebou.“

Krajina zvolna narůstala do výšky, krabatěla, koně našlapovali pádněji předníma nohama. Tu a tam sjeli z mírného kopce na rovinu, ale vzápětí povrch tím více stoupal. Lovčickému se zdálo, jako by již tu cítil závan docela jiného vzduchu z pohraničních hor. Bylo mu volněji, dýchal z plných plic, oči zářily radostí. Nepotrvá dlouho a překročí již hranice. Nemohl se dočkat chvíle, kdy mu v říši oznámí, jak veliké a nepřemožitelné armády se staví do pole proti císaři, aby napravily bělohorskou porážku a vyhnaly jezuitského cizáka ze země…

11

V krčmě císařových zvědů

Lovčický projel celý den bystrým klusem bez příhody. Vyhnul se Roudnici, převezl se se sluhou přes Labe a za večera dojížděli se znavenými koňmi do Radoušova. Venkované, kteří je viděli, zdaleka se jim ztráceli z dohledu. Nebylo radno setkat se na osamělých silnicích s ozbrojenci, kteří seděli tak tvrdě v sedle a měli tak ponuré vzezření. Stažené klobouky, plášť, nadzvedaný každým pohybem dlouhým kordem řinčícím o ostruhy, muškety zpola zahalené v plášti a rejtarský výstroj koní naháněly hrůzu.

„Zkřížili jsme jejich cestu k Děčínu,“ obrátil se hlavou důstojník ke sluhovi, „teď je už tak snadno nepotkáme. Jsou-li tu kordony, dostačí průvodní listiny, mám teď několik i pro tebe,“ zasmál se Lovčický.

Vyjeli na svah hrbolaté, neupravované silnice, když rytíř zarazil koně. Sluha musel prudce svého strhnout, aby nenajel na pána. Uskočil na bok dívaje se směrem, kam ukazovala zdvižená jeho ruka.

„Co je to?“

Silnicí táhl houf lidí s dvěma vozy. Muži i ženy šli pěšky, muži, většinou v dlouhých černých pláštích oděni, pobízeli koně. Na jejich postavách bylo viděti únavu.

„Kupci to nejsou,“ rozumoval Jakub. „Můžeme jim nadjeti lesem.“

Lovčický pobídl koně, vyjel do pole a cválal k vysokému lesu. Zapadli do něho a klusali čtvrt hodiny cestou necestou, aby neztratili silnici z očí. Náhle se zastavili a jali se naslouchat. Slyšeli dálkou tlumený zpěv.

„Ti lidé zpívají.“

„Ano. Budou to vystěhovalci, snad predikanti a pastoři.“

Bylo tomu tak. Zpěv sílil. Nábožný, smutný nápěv se nesl lesem a umlkal v přestávkách slok.

„Opouštějí vlast, srdce jim přetéká. Nemohou jinak říci domovu sbohem.“

„Nuž z přebídného toho světa…“ zpíval mnohohlasý sbor táhlou melodii. Slyšeli, jak některá slova písně vypadávala, pohlcována pláčem.

„Pomoci jim nemůžeme,“ pravil se zachmuřenou tváří Lovčický. „Když nás uvidí, zbytečně jim způsobíme strachy. Snad by se i rozprchli, ačkoli jsou vysíleni cestou. Zůstaneme v lese!“ Dal se do ostřejšího klusu, aby se co nejdříve dostali opět na silnici.

„Mají lhůtu do dvou neděl?“

„Tihle si přispíšili. Kolem Falknova a Lokte se často bojuje, putují proto jako my cestou, kde se mohou těšit poměrné bezpečnosti. Na hranicích již jim příkoří činit nebudou.“

Tmy přibývalo, bylo třeba dorazit před nočním mrazem do hostince. Pan Lovčický si nemohl vzpomenout na žádného přítele v okolí, museli vzít zavděk bídnou krčmou před Radoušovem v Konojedech. Rytíř dal přednost vsi ležící stranou, daleko od hlavní zemské silnice, aby byli ušetřeni nepříjemných příhod a přepadů.

Hostinský nemohl hosty dobře obsloužit. Ve vsi se nedostávalo potravin a nápojů. Před několika dny protáhly vesnicí houfy Mansfeldských a jim v patách táhli císařští, kteří vyjedli zbytek.

„Pán má krásné koně,“ liboval si šenkýř.

„Koupil bys jednoho?“ ptal se sluha, upozorněn pánem.

„Koupil rád! Co by stál valach?“

„Kolik dáš?“

„Padesát tolarů.“ Hostinský mžoural očima a drbal se za uchem.

Jakub propukl v smích: „Tak se platívalo před vojnou! Přidej padesát!“

Smlouvali, Jakub se již radoval, že koně neprodá a bude moci dále jet s pánem, avšak hostinský se rozhodl. Odešel do komory a slyšeli, jak počítá peníze. Vrátil se s měšcem do šenku.

„Se vším, jak kůň stojí ve stáji?“

„Se vším kromě zbroje, jest císařská!“ pravil významně rytíř. Hostinský vysázel sto tolarů na stůl a šel s Jakubem do stáje, kde převzal postroj a koně. Slyšeli pak, jak koně vyvádí ze stáje. „Bojí se, abychom mu ho v noci neodvedli,“ usmál se pan Lovčický.

„Ovšem, mušketa je tvoje, budeš ji cestou potřebovat, ale raději bych si přál, abys z ní vypálit nemusel!“

Jakub byl zasmušilý. Mlčel, obcházel pána. Důstojník cítil, jak se na něho ze strany dívá, jako by si chtěl navždy zapamatovat jeho zjev a měl se s ním nadobro rozloučit. Lovčický k němu přistoupil.

„Brzy se o mně zas dozvíš! Řekl jsem ti už, že bude mi tvých služeb především v Praze potřeba. Tím se hleď spraviti, buď na sebe opatrný a hleď si cestu domů zkrátit. Peněz máš dost, každý vozka rád tě sveze za tolar až do Prahy.“

„Což pán si utržené peníze za koně neponechá?“

„Kdo přijel s koněm, tomu patřil!“ a poklepal mu přátelsky na rámě. „Nemohu ti dát víc, sám ani tolik nemám!“

Sluha vyskočil a tváře zářily radostí: „Tak nechť si milostivý pán alespoň padesát tolarů ponechá!“ a již sahal za opasek a vytahoval měšec.

„Víš co, tedy dobrá! Půjčíš mi padesát, vrátím ti je i s úroky! Přijdou mi vhod. V Praze mi příliš nedůvěřovali, na cestu mi dali padesát, druhých padesát jsem si musel vypůjčit od… kteréhosi hrabivce, ty s padesáti dobře domů dojedeš!“

„Padesát tolarů! Na cestu! Co si milost o mně myslí? Polovinu dám matce, a ještě s deseti patnácti přijdu domů!“

Lovčický odjížděl za ranního úsvitu. Viděl Jakuba, stál na kopci, aby mohl očima nejdále svého pána sledovat. Lovčický se dvakrát obrátil v sedle a pokynul mu na rozloučenou, pak zahnul k lesu a zmizel mu z očí. Dověděl se mnohé, co mu mohlo prospět. I když vojska táhnou ve dne v noci a mění stanoviště, přece je dobře, ví-li, že tu nedaleko hranic projíždějí houfy markraběte Krnovského, který útočí na císařské posádky ve věrných městech a přepadává náklady proviantu a munice, za císařskými dopravované. Ví také, kde narazí na silné kordony a kde stojí s mušketami u nohou houfy, které mají zajmout Falckého a číhají na vynikající uprchlíky.

Prohnal se Radoušovem, zahnul na Kozel a za necelé dvě hodiny již seskočil z koně na českolipském tržišti. Podomek odváděl koně do stáje, Lovčický ho velitelsky zavolal zpět: „Odstroj koně! Zůstanu!“

Vešel k „Zlatému beránkovi“, kde si poručil vydatné občerstvení. Nejistota příštích věcí ho nutila, aby se posílil.

„Pán přijíždí zdaleka?“ vyzvídal hostinský. Prohlížel si hosta se zřejmým neklidem, dokud neodhodil přes židli plášť a neodepjal mušketu. Dokud byla ukryta pod pláštěm, který nadouvala, vystrkujíc jenom lesklou hlaveň v zátylku, budila jeho neklid. Jakmile ji rytíř odložil vedle sebe k opěradlu nejbližší židle, strach ustoupil radostné úlevě. Viděl císařskou šerpu a důstojnické odznaky, nebyl to sprostý mušketýr nebo lupič. Snášel proto nejlepší, co měl, aby si získal jeho přízně.

„Stíháme zvěda,“ odbýval dotěrné otázky. „Kdy jeli před námi?“

Hostinský vypoulil oči. Lovčický užíval všude obratně nastrojených otázek, aby vpadl in medias res, jak si říkával, k jádru věci, a byl tak ihned zpraven o všech pohybech vojenských oddílů, krajem protáhnuvších.

„Nevím nic o zvědech nebo zvědovi… Takoví se ostatně ani zpravidla nepředstavují,“ zasmál se hospodář vlastnímu vtipu.

„Vím, že tudy za ním jela moje korneta. Dal jsem jí rozkaz zastavit se ve Kvítkově“ – tu musel potlačit smích, náhodou si vzpomenuv na jméno vsi, které cestou zaslechl – „zde, v České Lípě se měla hlásit v bráně!“

Hostinský kroutil hlavou. „Nic takového, milostivý pane, nic takového! A v bráně se už pán poptával?“

„Neměl jsem dosud kdy. Ale lid markraběte tudy protáhnul…,“ vyjel a upřel ostrý pohled na hostinského.

Ten se plaše otočil, zda ho dva muži u okna neposlouchají a přiložil prst na ústa. Nakloniv se k důstojníkovi šeptal: „Nesmíme o tom mluvit, krajský hejtman nám přísně naporučil pomlčet o všem, co se tkne vojenských pohybů.“

Lovčický vytáhl průvodní list: „Jedu přímo z Prahy od nejjasnějšího pana generálního komisaře a jeho jménem…“

Hostinský se ukláněl až k zemi a smeknul čepičku: „Velká čest pro můj dům. Račte, milostivý pane, přijít po jídle do kuchyně,“ dodal a opět se otáčel po hostech.

Obsloužil je a vytratil se do kuchyně, pokynuv důstojníkovi hlavou, aby ho následoval. Lovčický vyšel napřed na dvůr a zaměřil ke stájím. Prapor, jehož látka se stuhami byla pevně svázána, visel ze sedla. Rozšněroval řemeny a odnesl jej do pokoje, pak sestoupil a dvorem se vrátil do kuchyně. Neušlo mu, že jeden z hostí za ním vyhlížel oknem do dvora, sleduje napjatě každý jeho krok. „Zde se dlužno mít na pozoru,“ řekl si v duchu rytíř, vcházeje k hospodáři, který již na něho čekal.

„Milostivý pane,“ šeptal, zavíraje za ním dveře, „divné hry se tu po kraji hrají, já, prostý venkovan, ničemu z toho nerozumím.“

„Co tím chcete říci?“

„Tudy se potulují trojí houfy…“

„Trojí?“

„Nuže ano, trojí.“

„Myslím, že může jít pouze o dvojí, o císařské a o ty, kteří bojují proti našemu…?“

„Také jsem si to tak z počátku myslel! Císařští, mezi které počítám všechny jeho spojence, ať jsou již jakéhokoliv původu a národa, potom straníky bývalého krále, falešníka a zrádce, a konečně kutílky.“

„Co je to?“

„Na ty se třeba zvláště dobře ohlédati! Jsou to viselci, katovi odřezanci, šmáhy cejchovaní, lupiči a mordéři, kteří jednou se obléknou za ty, podruhé za ony…“

„Jak to?“ stavěl se důstojník nechápavým, aby donutil hospodáře k bližšímu vysvětlení.

„Přepadnou-li dnes císařské a ubijí-li je, navlečou si jejich mundúry a vystupují jako jeho vojíni. Podruhé…“

„Hájí věc víry, ano?“

„Tak jest, dobře jste řekl, pane,“ řekl hostinský s ulehčením. Byl na rozpacích, nevěda, jak se před hostem vyjadřovat, aby nevzbudil proti sobě podezření. Lovčický sevřel dásně, aby potlačil smích. Nebylo pochyby, ani tento hospodář se neodvážil přiznat barvu. Byl tedy kacíř, což se mu velmi hodilo.

„A proč jste mne tedy varoval?“ vyzvídal dále.

„Není povinností poctivého hostitele upozornit na nebezpečí, které na jeho hosty číhá za rohem? Když lapkové přepadnou, mnoho zbrojnošů obojího tábora se k nim přidává z vděčnosti za to, že ušetřili jejich životů a pak také proto, že – dobře platí svým žoldnéřům!“

„Proto chápu, že jejich tlupy denně vzrůstají, nu ovšem,“ usmál se rytíř.

„Dnes zajali jakýsi fraucimor bývalého krále.“ Hostinský upřel oči na důstojníka, v jehož tváři se ani sval nepohnul. Chtěl se ho vyptávat na podrobnosti, ale potlačil zvědavost z vrozené nedůvěry. Snad ho jen tak zkouší, aby mu prozkoumal ledví. Mlčel proto, čekaje, jak se rozhovoří, ale hostinský mlčel.

„To by mne ani nezajímalo, nejdeme po ženách. Lovíme muže!“ řekl s důrazem a po chvíli dodal:

„Nejmilostivější náš pán a císař také promíjí i těžší provinění ženami spáchaná.“

„Vím, dobře vím. Vypráví se však o velké exekuci, která se v Praze chystá, před kterou mnoho znamenitých šlechticů přeběhlo v přestrojení i v ženských sukních.“

„Znáte takový případ?“

„Vypráví se tu, že i pan hrabě z Posaunu a z Lokte tudy prchal v přestrojení k baronovi z Redernu.“

„Zdržuje se u něho?“

„Tiše, pane! Pan Jáchym Ondřej hrabě Šlik je dnes v bezpečí…“

„Kde?“

„V městě Frýdlantu, čtyři zemské míle od Zhořelce. Nu, a rytmistr pana saského kurfiřta…“

„Kdo je to?“

„Volf Kryštof z Litychova, zapsal jsem si jeho jméno… Jede za ním dnes již podruhé, když poprvé byl jeho houf rozprášen kutílky a on sám jen na vysoký rancion propuštěn na svobodu!“

„Jede tedy nyní zas, aby se zmocnil jeho osoby?“ vyzvídal důstojník lhostejně, jako by šlo jen o podružné cizí dobrodružství.

„Ano. Často se tu bojuje.“

„Bojuje?“ žasl důstojník naoko.

„Tak jest, slyšíme to z dálky jako v létě vzdálenou bouřku.“

„Což se Falcký odvažuje znovu do země, kterou hanebně opustil?“ předstíral důstojník opravdové rozhořčení.

„Fridrich ne, ale jeho nejvyšší, a je jich dost. Lidé vypravují, že viděli tudy táhnout i tisícové houfy sedmihradské jízdy, mezi nimi mnoho Turků a Asiatů!“

„Kdy tu byli naposledy viděni?“

„Kdo? Uhři?“

„Ne, Mansfeldští.“

„Asi před týdnem. Pět jeho hejtmanů jezdilo mezi Kladskem a Stříbrem. Vede je jakýsi Linhart Sirach a Jan Pirýc…“

„Vyjednávají podle všeho o příměří…“

„Tak se tváří, ale jde jim o něco jiného!“

„O co?“

„Aby získali čas. Protahují jednání, a když má dojít k podepsání, chybí jim plná moc hraběte.“

„Víte ale toho daleko více než obyčejný hostinský,“ kroutil nedůvěřivě hlavou host, „zajímá vás to tolik?“ a zabodl se do jeho tváře. Hostinský jevil rozpaky, zčervenal, ošíval se, vysunul spodní ret a hledal slova na vysvětlenou. „Zdá se mi, že vaše věrnost císaři je na slaměném základu stavěna.“

„Jsem nejponíženější sluha Jeho Veličenstva… Chtěl jsem vás jako jeho oficíra varovat před nebezpečím, a věru, divné odměny se mi za to dostává…,“ koktal ustupuje ke dveřím.

„Nocují u vás zákeřníci často?“ vyrazil důstojník přímou otázkou.

„Chraniž můj počestný dům Bůh! Vlámali se sem jednou v noci, zle tu řádili, vyjedli spižírnu a vypili sklep, byl jsem zcela bezbranný…,“ hořekoval hostinský.

„Kde se teď zdržují?“

„Myslím, že ve skalách mezi naším městem a hranicemi. Ve skalách je mnoho slují a jam, které se jim hodí. Také ve zbořených hradech nocují, v Kynastu, Děvíně, Ralsku a ve skalách u České Kamenice. Tam se prý zdržují kacíři a odbývají svoje zakázané bohoslužby v lese…“

„A to říkáte mně, císařskému zplnomocněnci? Zrazujete vlastní řady? Není ti to hanba, ty…?“ rytíř sípal. Zrudl v obličeji, déle se zapírat nedovedl. Snažil se mluvit zticha, ale hněv ho ovládl. Dal se jím unést tak, že hbitě se chopil jilce kordu a postoupil proti němu s pootevřenýma rtoma, která nemohla dát průchod pobouření.

Hostinský zesinal, oči se mu zkalily, chtěl učinit několik kroků, ale klesnul před hostem na kolena, spínaje ruce. Rty se mu chvěly, oči mžikaly, žíly na skráních naběhly.

„Ušetřte mého života, milosti! Věděl jsem, komu se svěřuju. Vy nejste císařský, proto jsem vás varoval…“

Lovčický ustoupil o krok a pustil jilec meče. „Jak víš, podle čeho soudíš, že nesloužím císaři?“ a ukazoval rukou na širokou stuhu šikmo přes prsa napjatou.

„Čeledín nakoukl do vašeho zavazadla, pane!“

„Cože! Kdo se opovážil?“ vybuchl důstojník, třesa se nevolí.

„Musíme se tak chránit. Nemějte za zlé nevěřícím horalům, milostivý pane! Proto jsem vás požádal, abyste za mnou vešel do kuchyně. Kdo vynáší ze země, a tudíž k nepříteli to, co nepříteli patří, je zrádce císaře. Mám pravdu? Zželelo se mi vás, abyste nepadl cestou do nástrahy, proto jsem vás varoval. Proto, že jste náš, pane! Zde všichni jsme vaši! Císařských zajíců se málo na našich polích rodí!“

Lovčický se usmíval. Domníval se, že je zkušeným zvědem, obratným praktikem ve věcech politických, a prostý venkovan ho překonal. Podal mu ruku a zdvíhal ho ze země. „A teď si budeme moci důvěrněji spolu pohovořit… Zkoušel jsem vás. Chci zůstat u vás přes noc, málo jsem sobě v posledních týdnech odpočal.“

„Díky, pane! V mém domě budete bezpečný jako v domě matčině. Jedete za naším pánem!“

Lovčický hleděl do tváře hostinského, ale bylo zřejmo, že jeho hlavou se ženou proudy vzájemně se potírajících myšlenek, odvážných a střemhlavých, a že neví, pro co se rozhodnout. Bubnoval prsty po desce kuchyňského stolu, přecházel, zas se zastavoval u hospodáře, již jen ústa otevřít, ale zas mlčel a výraz obličeje se měnil jako hladina divokými větry šlehaná.

Hostinského volali z výčepu, vzdálil se, ponechávaje hosta o samotě. Vyhlížel teď na dvůr, přes jehož nízkou zeď bylo vidět na silnici a k lesu. Když se hostinský vrátil, důstojník byl již pryč. Slyšeli ho, jak nahoře v podkrovní světnici chodí a usedá, odstrkuje židli a zase začíná chodit. Záležitosti, které mu svěřil hostitel, byly také pobuřující. Dalo se v nejednom případě zasáhnout k prospěchu vlasti a krále. Varovati Šlika? Toho nejvěrnějšího z věrných, hrdého a neústupného, který i ve stáří chtěl zahájit boj proti císaři? Nebo – což jde-li skutečně o některé příslušníky falckého dvora, kteří upadli do zajetí, opozdivše se při odjezdu? Což – použít třeba i bandy silničních lupičů, slíbit jim veškeru kořist, vrhnou-li se s ním na císařské houfy, které tudy právě procházejí? Nebo – zajistit se zajetím vysokých velitelů a poslů? Kde stojí hraniční kordony, kde číhají mušketýři, aby odvedli Fridricha v poutech do Prahy? Kdyby se mu podařilo – ne, byla to příliš smělá myšlenka. Slyšel dobře v Praze, že stojí v oddílech po sto padesáti mužích, a takový houf se mu nepodaří sehnat.

A kde je Betlen Gábor, jehož se císařské vojsko tak bojí? Kde markrabí Krnovský? Nešlo by zajmout toho saského zaprodance, který víru zradil a teď se Slezany akord umlouvá, aby je přivedl k poslušenství císařovu? Ten stíhá Šlika, nikdo jiný! Měl by se vydat do skal u České Kamenice, o které mluvil hostinský, snad tam by sehnal zástupy, kterých potřebuje. Ovšem, ale je to lid bezbranný, který snad chodí za noci na bohoslužby, aby přijímal i za nepohody a mrazu v lese pod obojí, tělo i krev Pána? Nebo jsou to zákeřníci, kteří by se dali pro věc získat? Promluví ještě o tom s hostinským, ví už, s kým jedná. A která města v pohraničí ještě odolávají císařským oblehatelům? Tam by se mohlo na ně udeřit a porubat celé ležení, kdyby obležení současně z valů a bran vypadli… Co nyní? Kde dříve pomoci, je-li sám?

Pohlížeje z okna všiml si, že jeden host z krčmy vyšel ven, přidržuje se zdi, aby nebyl viděn, a plíží se k bráně. Co to? Teď přidal do kroku, běží, co mu nohy stačí. Hlavou mu probleskla myšlenka, že by to byl zvěd. Rychle sešel po špičkách po dřevěných schodech a otevřel prudce dveře do šenku. Hostinský překvapeně vstal a chtěl odejít na dvůr. Lovčický ho uchopil za límec a přitáhl ho vší silou k sobě, skláněje se k němu a probodávaje ho očima.

„Pomoc! Pomoc!“ vykřikl hostinský.

Hostinský se svezl k zemi, rána pažbou na hlavu mířená ho omráčila. Dva hosté přiskočili na pomoc. Vrhli se na Lovčického pěstmi, jeden vytáhl zpod kabátu dýku. Srazil jednoho, ale druhý se na něho vrhl, bylo třeba tasit kord. Lovčický mávl kordem a srazil útočníka k zemi. V divokém zápase nepřestaly myšlenky v hlavě vířit a zabývat se všemi podrobnostmi. Na dvoře je čeledín, který může každé chvíle přispěchat zrádci na pomoc. Také muž, který se vytratil, může co nevidět přijít s posilou, snad s císařskou posádkou v městě položenou, kdežto on je a zůstane zcela sám a opuštěn. Odrazil hostinského, který znovu se postavil k útoku s velkým kuchyňským nožem v ruce, obořil se nově na hosta, jehož tvář byla šibeničně sešklebena, zasadil jim nové rány ještě na zemi, zavřel dveře na závory, aby nikdo ani ze silnice se sem nedostal, vyběhl do komory, snesl svůj plášť, odběhl do dvora, osedlal koně a připoutal k sedlu prapor i mušketu. Změřil jediným pohledem výšku zídky, stočil koně zpět, rozjel se, vrazil mu ostruhy, přehoupl se přes ni a dal se tryskem po louce k blízkému lesu.

Jak mohl být tak důvěřivý! Má za vyučenou, příště, vyvázne-li tentokrát, nesvěří se již nikomu. Zotročená vlast mění i poctivce ve zrádce a otroky. Kolikrát v dějinách se mohl o tom přesvědčit. Což podlehla na Bílé hoře všechna česká poctivost a síla? Kdekdo se chce náhodnému vítězi zavděčit udavačstvím a zradou vlastní krve. Pryč z této země! Řeky v pohraničních hvozdech do ciziny vytékající odplavily všechnu poctivost a mužnost, všechnu lásku k vlasti a národu. Zde zavládla zášť, nenávist, zrada, z národa přes noc se stala havěť, kterou i vítěz musí pohrdat!

Snad u lapků a zlosynů, kteří ohrožují cesty a lesy, najde víc rytířskosti a cti než u zaprodanců, pryč, pryč! Duše byla zalita šílenou bolestí. Cítil hnus a odpor, styděl se za své rodáky. S jakou zvěří žil dosud v národní pospolitosti, kde každý skrýval svou pravou tvář. Co neřestí, bídy, hanby a kalu bylo ve stinných koutech jejich srdcí ukryto. Mluvili s ním, předstírali opravdovost, přátelství, kázeň, čest, věrnost a hrdost, a stačí, aby se nahodilý vítěz v zemi objevil, a již vypluje všechna hniloba na povrch kalné bažiny.

Proklatec! Dobře ještě, že vyzvěděl na něm podrobnosti. I když lhal, přec mnoho prozradil. Ke hranicím není více než třicet pět mil, zítra ráno může již je překročit. Než zrádce svolá posilu, bude mít takový náskok, že ho stěží doženou. Popohnal koně a vyjel na silnici ke Skalici. Lesy po obou stranách silnice poskytují dobré úkryty, v nebezpečí může v nich kdykoli slídičům zmizet.

Pátraje zrakem po krajině ve tmu zahalené a zastavuje se chvílemi, držel se silnice. Neviděl ji, jenom průsek v korunách stromů naznačoval její pruh, po kterém ostře klusal. Údolí se rozšiřovalo, napravo a nalevo počaly se temnit bíle natřené zdi domů. Trámy mezi zdivem napříč prokládané a vápnem natřené svítily i ve tmě, málokterý dům byl kamenný. Jenom na malém návrší se bělalo zdivo kostela uprostřed hřbitovní zeleně. Byl tedy již ve Skalici dříve, než očekával, za necelou půl hodiny, jel tedy ostrým klusem. Několik stavení bylo spáleno, do tmy trčely zdi zbavené střechy. Ves se táhla podél silnice, zdálo se, že nemá konce; myslel, že již minul poslední chatrč, pastoušku, když po několika krocích se vynořovaly další domky.

Měsíc mračnem pozakrytý vyplul na oblohu, zahalován závoji par. Mohl se rozhlédnout po kraji. Vpravo se vypínaly vyšší kopce, i vpředu se počaly vztyčovat ojedinělé hory. Splývaly pozvolna v souvislé řetězy, a jejich hřebeny vybíhaly do planiny, jejímž středem projížděl. Silnice se kroutila, údolí sestupovalo kamsi hluboko od silničních okrajů do tmy ponořených a stinných luk a lesů. Viděl už jenom koruny jehličnatých lesů, povrch tedy stále stoupal, jak to prozradil i kůň zmírněným klusem. Natahoval krk, bylo třeba mu dopřát delší uzdy, a přešel do kroku.

Rozhodl se, že pojede bez přestávky do Žitavy, kde našlo útulek mnoho českých vystěhovalců. Ovšem, i tu je ještě na domácí půdě, ale obyvatelstvo evangelické víry donutilo císaře, aby si v Lužicích a Slezsku zcela jinak vedl než v Čechách. Byly mimo rámec koruny, i když patřily do jejího svazku. Náboženské a národní poměry se tu vyvíjely odlišným způsobem, Čechy byly odděleny od těchto dvou korunních zemí, Slezska a obojích Lužic náboženskou, hospodářskou i národní přehradou. Bylo to, jako by již byl za hranicemi Království, přešed jejich zemské hranice. Ze Žitavy bude také moci lehko zaskočit do Frýdlantu, aby varoval hraběte Jáchyma Šlika před úklady císařova náhončího, saského kurfiřta. Zdrží se tam, doví se tam potřebných zpráv. Sám neví, jak je dlouho už na cestách. Zdá se mu, jako by byl včera Prahu opustil, a přece uplynuly již tři dny, plné náhod a malých úkladů, kterých se zhostil. Odpočine si v Žitavě hned, jakmile vyhledá hraběte.

Obzor potemněl – neklamné znamení, že začne záhy svítat. Nejistota válečných poměrů způsobila, že cestou nepotkal jediný formanský vůz, které rachotívaly po silnicích, a tím se z dálky prozrazovaly. Lapkové a loupežná soldateska, proti které už v Praze musel kníže vydávat vždy ostřejší patenty, vyhnali pokojné kupce a nákladníky v noci ze silnic. I za dne používali mnozí draze placeného bezpečnostního průvodu několika mušket. Často si vojíni táhnoucí z města do města vydělali odměnou za bezpečný průvod formanů více za jedinou noc, než kolik jim dlužil císař žoldu za měsíc. Ani valdštejnští kyrysníci, dobře a včas placení, nepohrdali takovou výpomocí. Měli na přilepšenou, do kalíšků, pro kostky i víno, které poslední dobou podražilo.

Jezdec minul Cvikov. Věděl, že se musí držet Severky, aby na křižovatkách lesních cest nezbloudil. Může zajet na Jiřetín a Rumburk, trochu na západ, ale tím by se vzdálil přímému směru. Pojede nyní krajem málo zalidněným, kde se pašeráci a zákeřníci těší naprosté svobodě. Pojede-li zostra, může za necelé dvě hodiny dorazit do Žitavy a ujet všem nástrahám. Aby mohl později zvýšit nároky na koňovu sílu a vytrvalost, bylo nutno mu popřát oddechu teď, když projížděl poslední nepatrnou vesnicí pod strmým horským kuželem, rýsujícím štíhlý tvar proti temnějšímu severu. Je to Luže, poslední horský velikán českého pomezí. Zdvižený prst Boží proti nepřátelům již od pravěku, jako jím byl před dvěma sty lety za časů Jana Žižky…

Kůň zavětřil, kůže na krku a plecích se stahovala a krčila, frkal a ržál. Jezdec ho musel silněji povzbudit, přitáhnout uzdu a povolit a stisknout koleny. Zastavil ho. Lesy mlčely, neslyšel nejmenší zvuk. Pobídl koně znova do kroku, kůň váhal. Byla to výstraha, jezdcům známá. Cítí nablízku koně, nebo tu před chvílí projel houf. Ve slabém záblesku jitřního světla rozeznal v půdě čerstvé otisky kopyt. Stopy byly rozšlapány, jezdců muselo být značné množství.

Silnice se dělila, méně používaná odbočovala přímo na sever, vyjetá, širší, na severovýchod do Žitavy. Byla to stará silnice formanů, kteří tudy dováželi do Čech uzené ryby, tuk, tuňáky, sůl a obilí do chudých horských krajů. Podle hraničních kamenů poznal, že se ocitl právě na hranicích. Pospíchal z vlasti roztrpčen zradou, zbabělostí a bezectností rodáků, kteří za nového panovníka doma zůstali, a přec se mu srdce sevřelo lítostí.

Přímo na Žitavu jet nesměl. Za dne by tu potkal každé chvíle tlupy, kterým by vpadl do pasti. Musel se dát podélným údolím mezi nejvyššími vrcholky hor, jejichž jmen neznal, překřižovat několik souběžných cest napříč, aby se dostal na silnici, o které se zmiňoval hostinský: na Kobylí horu a Ojvín, kudy vede nejkratší cesta do Žitavy. Ostrým klusem by mohl tam dorazit za hodinu. Vlevo i vpravo se již objevovaly polní chatrče a sýpky, na pokraji cesty stály hranice srovnaného dřeva. Budou je odvážet za příznivého sněhu do údolí na rohačkách bez potahů. Opuštěná myslivna neměla dveře ani okna. Vyplenili ji zbrojnoši nebo lupiči, rozdílu mezi nimi za války nebylo, měli stejně krutá srdce a hlad.

Vjížděl do vsi, kterou dobře znal, když tudy jezdíval do Lužice: Ojvín, kdysi proslulý klášter, založený Otcem vlasti a zpustošený v husitských bouřích, jehož zdivo zapadlo do základů staré hradské zříceniny. Místo loupežných rytířů, postrachu okolí, vycházeli odtud po celé století celestinští mniši v kutnách se zbožnými písněmi mezi lid. Když klášter před čtyřiceti čtyřmi lety opustili, propadl zkáze. Lehl popelem, a v holých jeho zdech se zase zahnízdili dědici loupežného rytířství, zákeřníci a zběhové, živící se lupem. Ves byla vypálena. Obyvatelstvo se rozprchlo před hrůzami nastávající války. Bude tu jist před kupci, méně před hordami lupičských tlup.

Silnice se natlačila do úzkého údolí. Na protější pravé straně se tyčila pískovcová skála s klášterní zříceninou, z jejíhož zdiva již rašil nový lesní podrost. Hora tu seděla jako včelí úl nad dolinou, jako obrovský koš s ovocem na stole obrů. Ovál se sráznými stěnami budil dojem pohody a důvěřivosti. Skála se opírala plnou šíří základů o pevnou zemi, ani jediný převěs nebo šikmo dovnitř seříznutá stěna neodpuzovaly. Byl to kout stvořený opravdu pro služby Boží, za dob pohanských jako v křesťanství.

Kůň stále stříhal ušima, srst se krčila, pohybovala a nohy zneklidněly; vedle očí a chřípí ztrácejí nejdříve klid sebedůvěry a pocit bezpečnosti. Cesta se mírně svažovala, hora vystupovala. Průsekem bylo vidět cestu mezi stromy, kudy vedly schody časem omleté na zříceninu. Jezdec z ní nespouštěl oka. Přitáhl uzdu a jel krokem. Přesvědčil se, je-li pevně utažen řemen s připoutanou korouhví a vytáhl z holstru mušketu. Bůh ví, kolika skulinami vypadlého klášterního zdiva ho sledují dravčí zornice.

Vtom kule zafičela jezdci nad hlavou, za ní druhá a třetí. Jenom duchapřítomnému, v šarvátkách naučenému prudkému sklonění hlavy děkoval za to, že vyvázl. Stiskl koňovy boky a pustil se v trysk. Slyšel, jak se ze skály řítí kusy úlomků a kameny, jak skřípou kopyta koní po vyježděných schodech z balvanů a jak kdosi křičí a divoký hlas, hromu podobný, pronesl kletbu. Ze zříceniny se vyvalilo na třicet jezdců, kteří se hnali za rytířem k silnici. Lovčický se již neohlédl, každá vteřina rozhodovala o životě a smrti. Pobízeje koně máváním ruky nad hlavou dal se v šílený cval…

12

Olověný bič

„Musí být dopaden živ či mrtev, dvoru Jeho Veličenstva právě na těchto dvou vůdcích rebelů záleží především!“

Kníže Karel Lichtenštejn se vzpřímil. Vysoký, skoro hubený, s podlouhlým obličejem, s vousem pečlivě zastřiženým stál před důstojníkem, jehož levá ruka držela v půli vodorovně položený meč a pravice tiskla klobouk s péry na prsou. Oko knížete hledělo přísně zpod tenkých víček, suché rty trochu pootevřené mluvily o tvrdosti. Ruka s krajkovou obrubou na rukávě byla zasunuta mezi dva knoflíkové prýmky na prsou, levá se opírala o okraj psacího stolu, přeplněného tlustými svazky úředních aktů.

„Hrabě Šlik prchá na Žitavu,“ osmělil se promluvit důstojník.

„Víme to! Chce dorazit do Branibor k markraběti, kde se bude cítit bezpečen, ale není vyloučeno, že se ukryje kdesi u přátel v severních Čechách.“

„Mám mu při zatčení přečíst punkta jeho provinění?“

„Žaloba i odsouzení jest již vypracováno. Vyslovil se již na sněmu roku sedmnáctého proti přijetí nejjasnějšího tehdy pana arciknížete Ferdinanda za českého krále, potom…“ kníže listoval levou rukou nedbale akt, „byl defensorem a direktorem, jedním z předních správců a rad stavu panského v čase potržky, působil v různých vzbouřeneckých komisích a sepisoval důležité listiny v německém jazyce pro zahraniční státy, které měly vstoupit s Čechy do konfederace. Byl na schůzi u Smiřických a oznámil důvěrně vyslaným města Slaného před defenestrací, že se poděsí, jak stavové naloží s místodržícími Slavatou a Martinicem za to, že ruší zemský mír a nedotknutelný Majestát. První se obořil také v onen den na oba, než byli z okna shozeni, první odevzdal hlas pro zavržení Ferdinanda, první hlasoval pro Fridricha Falckého. Jezdil do ciziny, praktikoval a punktoval proti císaři ve Waldsasu, kde vítal Falckého jménem země a jeho spolu s oběma bratřími z Milhauzu nutil, aby korunu českou přijal. Pak byl jmenován nejvyšším sudím zemským a fojtem v Horní Lužici, opravil zákon o svobodné volbě stavů a dal jej vytisknout, podpisoval velezrádné spolky a pikle s jinými dědičnými zeměmi. Proto dán v acht a zbaven hrdla cti i statků a odměna na jeho hlavu vypsána. Zvláštní zalíbení najde nejjasnější náš pán v tom, kdo se osoby tohoto psance zmocní a jej na soud přivede!“

Důstojník se hluboce uklonil.

„Nepřeji si, aby vaše eskorta způsobila příliš mnoho hluku. Dostačí vám deset mužů?“

„Pojedu s pěti sám šestý.“

Kníže se suše usmál: „Tím lépe a větší zásluha.“

Důstojník srazil ostruhy a vyšel s úklonou. Otvíraje dveře uskočil. Málem by byl vrazil do malého muže v dlouhém kaftanu s prošedivělými lokýnkami splývajícími podél uší k bradě, drobných, jiskrných očí, prozrazujících smělost a obezřetnost. Uklonil se důstojníkovi, který pohrdavě odhrnul ret. Přistihl tohoto mocného židovského obchodníka ve chvíli, kdy naslouchal za dveřmi. „Už i tedy sem si proklestil cestu,“ zamumlal polohlasně a vyšel pyšně do chodby.

Dveřník přivolaný hlukem vběhl do předsíně. Poděsil se, že mu opět jeden návštěvník proklouzl. Mohl by to odnést nemilostí přísného knížete. Dotkl se nehty lehce dvakrát dveří, až se zevnitř ozval hlas, a vešel.

„Paní Zuzana Chrtová ze Rtína?“ kníže utkvěl pohledem na lokajovi.

„Nikoli, Vaše Osvícenosti. Je tu žid…“

„Jaký žid?“ obořil se na něho nevrle kníže.

„Bassevi…,“ zněla bázlivá a tichá odpověď.

Kníže se usmál. Jeho tvář se pojednou změnila. Zamnul si ruce, ale vida údiv lokajův, zpřísněl: „Nechť počká!“ Lokaj byl již ve dveřích, když ho kníže zavolal zpět. „Ne, raději ať se ho dříve zbavím! Nechť vejde!“

Za okamžik vcházela do dveří malá, nahrbená postava předního pražského žida, který byl vítanou osobou i na hradě císaře Rudolfa Druhého, kterému často z nesnází pomáhal a jemu při nákupech klenotů a vzácných kusů dobře radil.

Ukláněje se při každém kroku vstupoval žid do přijímacího sálu s čepičkou na hlavě. Kníže si ho měřil chladnýma očima. Konečně se postavil u stolu, opřev ruku o jeho hranu. Kníže svraštil brvy, dotčen touto smělostí. Bassevi, pozoruje jeho pohled, přitáhl ruku k boku a znovu se uklonil.

„Jsem tu, čekám na rozkazy Vaší Osvícenosti,“ řekl měkkým hlasem s úsměvem.

„Tiše!“ napomenul ho kníže. „Netřeba, aby se to rozneslo po Praze, že jsem vás dal volat.“

„Jsem k nejponíženějším službám ochotně hotový…“

Kníže učinil odmítavý pohyb rukou. Usedl do křesla, nevybídnuv návštěvníka, aby rovněž usedl. Bassevi se ohlížel po židli, avšak kníže dělal, jako by to přehlédl. Čekal, až ho kníže osloví, ale ten pohlížel lhostejně z okna. Byl to jeho zvyk zkoušet lidi, a podle úvodních slov, obratnosti a úskoků si utvořit o nich úsudek. Jakub Bassevi stál nehnutě po očku pozoruje knížete. Prošel během třicetiletého působení u dvou císařů dobrou dvorskou školou a věděl, jak se chovat. Zdálo se mu, že toto první setkání s všemohoucím knížetem rozhodne o jeho budoucnosti. Kníže byl zdánlivě ponořen do hlubokých myšlenek, jako by byl zapomněl na jeho přítomnost.

„Bylo by příkazem povinné úcty,“ začal tiše, aby upoutal knížete a nejitřil dotěrností hlasu, „sečkati, až Vaše Nejosvícenější Milost mi prokáže čest oslovení. Přes tuto vrozenou skromnost prosím, aby mi Vaše Osvícenost neráčila mít za zlé, že se vnucuji…“

Kníže se na něho překvapeně obrátil: „Tím chcete…?“ začal nechápavě.

„Říci, že se neodvážím Vaši Osvícenost zdržovat déle než je třeba, abych vyslechl nejponíženěji rozkazy, které mi ráčí Vaše Osvícenost udělit.“

Kníže byl spokojen. Povstal a počal přecházet velkou síní, zastavuje se občas před nahrbenou, malou postavou kupce, který sledoval každý pohyb s napjatou pozorností. Z očních důlků a ústních koutků vybíhaly paprsky drobných nitkových, jedva viditelných vrásek, celá tvář vousem krytá zářila psovskou věrností.

„Nemáte žádné prosby?“ Kníže se zastavil před židem s otázkou, která ho překvapila.

„Mám dost peněz, abych nemusel prosbami obtěžovat nejvyššího zástupce Jeho Veličenstva. Jiní beztak dost zaneprazdňují Vaši Osvícenost osobními malichernostmi. Jsem tu, abych sloužil a poslechl rozkazů.“

„Nu, a kdybychom… na příklad obě vinice staroměstského měšťana statkem v pokutu propadlého Jana Teodora Sixta z Ottersdorfu jinému uchazeči prodati mínili…,“ usmál se kníže.

„Našel bych si jiné, neméně vhodné, ačkoliv jsem právě tyto zamýšlel koupit od pana Pavla Michny z Vacínova, abych odpomohl nedostatku levných nápojů…“

„Co tím chcete říci, Bassevi?“

„Obě viničky nad Košíři, Mydlářka o více než patnácti korcích a Chvatěrubská o dvaceti dvou korcích mají lisy, štěpničky a chmelničky… Vaše Osvícenosti. Poněvadž pak téměř všechny tu i v širokém vůkolí jsou zničeny, tyto pak dosti zachované, mohly by dát již letošního roku dobrou úrodu a lid by si na nedostatek levného piva a vína stěžovat nemusil.“ Bassevi se uklonil a pokračoval, dodav si odvahy lehkým úsměvem, který se zračil na knížecí tváři: „Chtěl jsem jednou také něco pro celek prospěšného vykonat…“

„Na vlastní zisk při tom nezapomínaje?“

„Platím-li draho dělníky a Vaše Osvícenost válečníky, nesmím neodměnit sebe sama za dobrou práci,“ a zas se usmál s tak bodrou chytrostí, že se kníže rozesmál.

„Vy je kupujete? Myslím, že si je dnes osvojil pan Michna?“

„Prodává mi je. Totiž,“ opravil se žid rychle, „nabídl mi je, bude-li Vaše Osvícenost s naším frejmarkem souhlasit.“

„Budiž. Mějtež je! Jiné prosby –?“

„Nemám prosby, Osvícenosti. Ráčil jste mne sám přimět k tomu, abych se vyslovil o svých zájmech…,“ uhýbal žid.

„Dobře si vedete, Bassevi. Rozumím, jsem spokojen. Tedy nic jiného?“

„Nic jiného! V české komoře jsem položil větší peníz, abych si zajistil dva domy po oběšeném pekaři Janovi Balcarovi pozůstalé v naší čtvrti.“

„V židovském městě?“

„Ano, Osvícenosti… Má-li naše čtvrt mít jméno tak vykřičené, nechť všechny domy v ní náležejí židům. Myslím, že je to spravedlivé. Nevyháníme nikoho, ale když se uprázdní ten či onen dům, skupujeme je, abychom ve svém městě byli pány a sami sobě odpovídali.“

Kníže pozoroval se zájmem výřečného kupce, který se rozohnil. Mluvil přesvědčivě, kníže musel mu dát za pravdu.

„Ovšem, s tím třeba souhlasit! Nuže tedy. Balcar, tak se jmenuje…?“

„Jmenoval, nebožec. Ze strachu před ortelem, ač nevinen, se oběsil na půdě vlastního domu. Měl dva vedle sebe na Starém městě z ulice od rynku jdouc do naší ulice Židovské. Na ty jsem položil jistinu…“

„Dostanete je, až se bude projednávat záležitost dědiců. A dále –?“

„Čekám jen pokorně na rozkazy Vaší Osvícenosti.“

„Byla již u vás paní Zuzana z Ertína?“

„Nebyla, Osvícenosti.“

„Záleží nám na této paní, těší se přízni i našeho nejjasnějšího vladaře. Uchází se o Zvoleňoves po rebelech z Milhauzu, poradíte, jak by si měla při litkupu počínat. Přeji si to. Rozdíl mezi odhadní a trhovou cenou je značný, a paní Zuzana složila velké peníze do komory k potřebám válečným. Rozuměl jste mi dobře?“

Bassevi se uklonil: „Více než Vaše Osvícenost mi ráčí přisuzovat. Jde o nejlevnější nákup…“ Jeho tvář zůstala chladnou.

„Kromě toho mám tu poručení Jeho Veličenstva, týče se české měny.“

„Zasluhuje řádné úpravy,“ pokyvoval hlavou žid.

„Jeho Veličenstvo mne zmocnilo, abych spořádal měnu. Dalo mi právo měnu stavit i novou zarazit, staré mince poctivé nakupovat a dát je nově šmelcovat. Musíme si vést tak, aby z toho měl prospěch fiskus.“

„Tedy jako mincovna.“

„Ano, tak. Mám příliš mnoho práce, nemohu se věnovat nákupu stříbra, vy tomu lépe porozumíte. Rozhodl jsem se, že vám svěřím a přenechám všechny tyto povinnosti, jakož i práva. Budete nakupovat a prodávat stříbro do mincoven.“

„V jaké hodnotě?“

„Ponechám vašemu návrhu, který mi předložíte. Ze hřivny bude třeba vyrážet více zlatých a tolarů, než se až dosud dělo. Také bude třeba vymýtit všechnu minci falešnou, která se k nám valem ze všech koutů světa stěhuje. Také se podle mého mínění bude muset určiti, za kolik se bude ta ona mince nakupovat.“

„A není záhodno vydat nejdříve nařízení o penězích těch, kteří se ven ze země stěhují? Denně odchází sta zámožných lidí a vyvážejí nejlepší naše mince…“

„Znamenité, Bassevi. Myslíte tedy zákaz vyvážení domácí dobré mince všech hodnot?“

„Nejpřísnější zákaz! Dále, aby lidé neposchovávali hodnotné mince poctivé, snížíme na čas jejich prodejní cenu…“

„Ano! To by tak bylo! Čeho bychom tím docílili? Nic, než že by nedůvěřiví lidé tím úzkostlivěji staré tolary, zlaté rýnské a dukáty ukrývali pod podlahy, ve sklepích a tajných skrýších. Nemyslíte? Ne, to by bylo velmi málo prozíravé.“

Bassevi se lišácky usmál. „Vaše Osvícenost mne neráčila vyslechnout do konce… To jsem právě chtěl tím docílit! Aby jí hodně nashromáždili ze strachu před směšně nízkou prodejní cenou, která by byla v křiklavém odporu s mincí poněkud již lehčí… Totiž, budeme-li nebo bude-li se razit z hřivny více kusů než dosud, jednasedmdesát zlatníků.“

„Chci zarážet z pražské hřivny teď sedmdesát osm zlatých.“

Bassevi jevil neklid: „Nebude to příliš mnoho napoprvé? Račiž mi Vaše Osvícenost prominout, že se odvažuji odporovat tak směle…“

„Proto jsem vás dal volat! Chci slyšet váš soud. Jste odborný peněžník, vašima rukama prochází měna států celého světa, ze Španělska jako z Persie, Turecka, Číny a Nového světa. Ale nedokončil jste prve…“

„K ponížené službě… O poschovávané minci? Ano, tak. Necháme ji hodně klesnout, každý ji ukryje, a pak po čase, za půl roku za rok, vyrazíme s cenou novou! Nabídneme pak za poschovávané tolary, dukáty a zlatky více než se dává pod rukou. Poněvadž naše“ – žid zdůraznil to slovo s hlavou na stranu skloněnou a s potutelným úsměvem lišáctví, které mu právě bleskem projelo hlavou – „měna zatím poklesne, ať již z vůle Vaší Osvícenosti nebo pro nedostatek drahých kovů a drahotu – ráčí mi Vaše Urozená Osvícenost rozumět?“

„Myslím, že nikoli. Nikdy jsem se měnou nezabýval. Ale nyní, když Jeho Nejmilostivější Veličenstvo mne ráčí za moji všechnu námahu a velká vydání se správou země odměňovat i pověřením ražby mince nové, je ovšem třeba, aby se i nám odměny v nějaké způsobě dostalo. Sám jste pronesl, že i sobě musíte platit za službu, za kterou byste jiné musel odměnit. Nuže –?“

„Poněvadž zatím nová mince poklesne – řekněme asi o polovinu nebo třetinu hodnoty – nabídneme-li za odváděné staré dukáty a tolary, zlatky a čtyřiadvacetníky dvojnásob, vyděláme krásné peníze – ovšem že v nejvyšších službách a jenom pro blaho Jeho Veličenstva, a přece nedáme za ně více, než co platily před touto nepatrnou, malou finanční praktikou, kterou provést jsme Jeho Nejmilostivějším Veličenstvem pověřeni…“ Bassevi si mnul spokojeně dlaně, vida, jak upřímný a blahý úsměv se rozhostil po obvykle chladné masce knížete.

„Ne, ne, tak daleko zajít nebudeme moci směti,“ bránil se s úsměvem kníže, ale Bassevi rozuměl… Nechce si přede mnou zadat – pomyslil si a naladil opět vážnou, pokorně psovsky oddanou tvář.

„Smím však, Osvícené kníže, něco navrhnout?“ Bassevi sepjal ruce jako k modlitbě.

„Mluvte, proto jste tu.“

„Osvícenost mi sdělila věc, nad kterou jsem se už dávno zhrozil.“

„Jakou?“

„O tom, že psanci, běženci, vyhnanci, šlechta i měšťané, kazatelé i válečný lid ven ze země naše drahocenné stříbro, v našich dolech vytěžené a do mincí zdělané vyváží. A současně Vaše Osvícenost ráčila tvrdit, že císaři jde o pomstu a trest pro rebely…?“ Bassevi se zatvářil zas potměšile.

„Ovšem, kdo by o tom pochyboval? Země užasne nad přísnými ortely a tresty.“

„Výborně, Osvícenosti. Avšak ti, kteří uprchli nebo ještě ujdou spravedlivé pomstě, se nám vysmějí!“

„Proč? Nežijí v ustavičném strachu, nedostatku, bez domova?“

„Ano, ale peněžně, Osvícenosti, peněžně! O to nám předkem jde, potrestáni nebudou. Zhoršíme-li minci, vyvezou bezcennost. Zvýšíme-li prodejní cenu staré poctivé mince, budou ji pašovat úprkem do země pomocí známých a přátel, nabídnou ji ke koupi – a nuže, budou potrestáni i peněžně, jako by jim bylo Veličenstvo za jejich přítomnosti v zemi uložilo nejtěžší pokuty.“

„Jak to myslíte, když dostanou víc?“

Bassevi se zasmál: „Dají nám to, co chceme my, a my jim dáme, čeho se chceme zbavit!“

Kníže se zastavil a s úžasem pohlížel do strnulé tváře židovy, ve které se nepohnul ani jeden sval, ani jedna žilka nenaběhla. Stál tu jako kat nad pokutníky, bez rudé masky zahalující celou hlavu, beze zbraně, a přece vyhlížel jako by se se zkříženou jednou nohou o druhou opíral hrotem lesklé sekery o popravčí špalek. I nejpřísnější generální komisař, jakého kdy země česká měla, ztuhl úžasem nad ocelově chladnou a vražednou rozvahou a důvtipem žida, který se měl stát pánem nad měnou a jejími osudy – nad bídou celého národa.

„Vidím, že jsem nemohl lépe volit, povolav vás zprvu za rádce, nyní, jak vidím, za vykonavatele vůle Jeho Veličenstva ve věcech měny tohoto království. Tedy i uprchlíci budou ztrestáni, výborně, pokladníku a správče měny! Kam nedosáhne meč, sekera, mandát ani kletba nejpřísnějšího achtu, dopadne ortel vynesený vámi! Bude třeba vás za to odměnit!“ Kníže jal se přecházet dlouhými kroky sálem. Nechtěl mu zprvu svěřit plný rozsah královského dekretu, nyní již neváhal. Lepšího nenajde. Bassevi bude překupníkem stříbra a ředitelem říšské měny. Obrátil se k němu a pravil:

„Záměr se uskuteční teprve příštího roku. Teď je únor roku dvacátého prvního, do roka musejí být vykonány všechny přípravy. Zachováte vše v nejpřísnější tajnosti!“

„Přísahám při Bohu a Talmudu!“

„Propadl byste těžkému, dobře zaslouženému trestu. Svěřuji-li vám úmysl a vůli Nejjasnějšího našeho mocnáře, činím tak i proto, abyste se mohl včas na vše připravit.“

„Nejponíženější díky!“ uklonil se Bassevi až k zemi.

„Můžete započít s nákupem a hromaděním drahých kovů. Prozrazuji vám, že již od nynějška všechno zakopané zlato a stříbro, všechny peníze zabavené pokutníkům, všechno stříbro ze všech našich stříbrných dolů plynou do tohoto základu nové měny námi upravované. Budeme moci, ne, budete mít právo nakupovat stříbro i v zemi uherské. Abych podnítil vaši ctižádost, o které nijak nepochybuji, zvýším cenu za každou hřivnu stříbra, kterou budete prodávat naší opravené mincovně. Veličenstvo již tedy mince razit a o měně rozhodovat nebude, pouze já a – vy! Každý, kdo prodá do naší nové mincovny hřivnu, obdrží dvacet dva zlaté dnešní měny. Jenom vy dostanete víc!“

„Já víc?“ oči Basseviho se rozzářily.

„Dostanete za každou dvacet pět zlatých rýnských. Je naší povinností odměňovat rádce a spolupracovníky podle zásluhy. Čím více hřiven seženete, tím větší zisk vám kyne.“

Bassevi se ukláněl při každém knížecím slově. Tváře mu zahořely víc ještě důvěrou a pochvalou než nadějí na nesmírné zisky. Děkoval knížeti slovy překypujícími nadšením a radostí a hnal se po ruce, aby ji políbil. Kníže odtáhl ruku tak spěšně, že se Bassevi zastyděl. Uvědomil si, že je žid, a proto že se kníže vystříhá přijít s ním do bližšího styku. Děkoval znovu a ujišťoval bezpříkladnou svědomitostí a horlivostí.

Dva největší burziáni třicetileté války v Čechách vypracovali plán věru ďábelský. Pád měny, nejstrašnější zbraň v rukou mocných tohoto světa, bič spořivého lidu, odkazujícího potomstvu výsledky strádání několika generací, byl hotov v hlavě těchto dvou mužů.

„Tedy dokonalá kaláda,“ šeptaly rty shrbeného peněžníka.

„Ano, nařízená kaláda,“ opakoval kníže.

„Za konfiskované statky budou oblíbenci platit lehkými, ostatní starými, poctivými tolary a zlatými, a my budeme komoře odvádět peníz nastavený, dlouhý, lehký,“ smál se Bassevi. „Budeme pak odvádět ryzí stříbro do mincoven a vyděláme dvojnásob, když budeme brát dvacet pět zlatých za hřivnu!“

„Lidé, kteří se vás báli,“ prohodil kníže s mdlým úsměvem, „pro vaše bohatství, budou se vás bát, budete-li rozhodovat o lesku a bídě jiných tím víc. Stojí za to, spájeti se s mocnými…“

Žid se uklonil, kníže zdvihl prst a ukázal na něho: „I vy jste a budete mocný! Lidé se rozdělí na závistníky a otroky, které povedete mrknutím oka.“

„A zatím nemohu prospět ani jedinému, který se na mne obrátil o pomoc…“

„Kdo je to?“

„Mnoho lidí. Ale zvláště na jednom by mi záleželo…“

„Jméno?“

„Pan Adam Zapský ze Zap. Pan místosudí je poněkud proti němu zaujat…“

Kníže chvíli přemýšlel. „Necháme pana Kapra jednat. Naběhne! Podepíšu beze změny všechny jeho návrhy.“

„Ale tím ho zničíte, Osvícenosti!“ vybuchl žid s úzkostí.

„Nikoli, tím mu prospěji!“ a listoval opět v aktech delší dobu. „Vidím, že je to tvrdá hlava. Odvolá se v recesu nakonec k císaři a vyhodí všechny své trumfy. A pak…“

„Pak?“ opakoval po něm Bassevi bázlivě.

„Pak přičiním několik námitek, zapečetíme akt, jdoucí do Vídně a místosudí bude si hrýzti ústa.“

„Nejponíženější díky za vše, co ráčíte pro tohoto mladého muže podniknout.“

„Je mi známo, že se pan Kapr tohoto muže bojí. Musel mu snad kdysi přejít s kordem přes cestu!“

„Nechci hovořit o podrobnostech, které jsou mi známy. Jsou v tom ženy…“

Kníže se usmál, mávl rukou a zas zaujal strnulý postoj. Utkvěl pohledem zvysoka na Bassevim, jako by čekal, že se dovtípí, aby šel.

„Vaše Osvícenost se časem přesvědčí, že dobře volila. Sledoval jsem osudy měn všech evropských států po celý život a žasl často nad výstřednostmi, do kterých upadaly i úmysly nejlepších peněžních myslitelů. Toho všeho se budu snažit uvarovat.“

„Podchytit stav, který doma je, jest po mém soudě nejdůležitější vaší úlohou!“

„Stane se tak, budu počítat i s lidskou hloupostí, nedůvěrou ve věcech finančních i – jejich ziskuchtivostí. Vyhodím vnadidla, když ryby budou nejhladovější. Chci vyvolat nedostatek drobné mince, abych vytahal z úkrytů groše i osmačtyřicetníčky, malé bílé penízky a staré groše vladislavské.“

„Proč právě ty?“

„Jsou nejjadrnější vedle tlustých grošů Václava Čtvrtého. Je jich u nás víc, než by se Vaše Osvícenost ráčila domnívat, a jsou dobře poschovány a odkazují se vnukům. Každý oplakává staré časy a hořce prožívá dny jemu osudem přisouzené. Takovým duším bývá útěchou i pouhý pohled na lesklé stříbro poctivých mincí dávno minulých dob. Mají i cenu starožitnickou, a vytahám je všechny z pytlů a hrnců, truhel a cínových konví…,“ mnul si ruce Bassevi. „Zdá se mi, že jsem došel dnes blahovolnou přízní Vaší Urozené Osvícenosti teprve životního úkolu, pro který jsem byl stvořen. Nejponíženější díky pokorného služebníka Vaší Osvícenosti…,“ a ukláněl se, až se čelem stolu dotýkal.

„A – ještě něco! Dostačíte sám na všechny práce, cesty, jednání a nákupy?“

„Vaše Osvícenost mi ráčila uložit mlčení. Přísahal jsem. A – mám snad mít společníky –?“ žasl Bassevi.

„Chraniž Bůh! Nikdo slovem se nesmí o úmyslu Jeho Veličenstva dozvědět! Ale až začnete pracovat, bude vám svobodno přibrat si soukromé nakupovače, agenty a – zvědy! Ti se vyplatí nejvíce, i když dostanou třetinu získaného pokladu. Nechť se rozjedou do Německa a pátrají i po zámcích a pražských domech! Vím, že jsou všude zakopány poklady nesmírné ceny. Všichni městští a císařští rychtáři vám budou k službám.“

Bassevi se nepatrně ušklíbl, ale kníže to nezpozoroval. Pokračoval dále: „Myslím, že byste mohl přibrat i některé soukromé boháče, kteří by ovšem za hřivnu dostávali méně než vy. Nehodil by se vám…“

„Jan de Witte…,“ vpadl Bassevi knížeti do řeči.

„Ano, i ten. Jeho Veličenstva se musela na něho často obracet. Myslil jsem však i na jednoho bělohorského generála, Valdštejna. Jeho Veličenstvo mu dluhuje velké sumy, dal by se takovými obchody dobře spokojit, a nebylo by třeba vyplatit mu všechny jeho účty… Ovšem, i to jest přísně tajné!“

„Rozumím, Osvícenosti. Jak ráčíte poroučet. Jako podílník, který má velké peníze?“

Kníže se usmál: „Dědic Smiřických by neměl chybět v podniku tak výsostném!“

V předsíni se ozvaly rychlé kroky těžkých jezdeckých bot. Komorník Laub zaškrábal lehce na dveře. Kníže pokynul Bassevimu, aby vyšel tajnou chodbou do křídla. Ten se uklonil dvakrát až k zemi a zavíraje dveře zaslechl hlas komorníkův:

„Rychlý posel nejosvícenějšího pana kurfiřta saského…“

13

Paní Zuzana hraje o Zvoleňoves

Všechny chodby i předpokoje přijímacího sálu knížete Karla z Lichtenštejna byly přeplněny žadateli a přímluvčími. Důstojníci vyšších hodností tvořili skupiny jako u okna několik opatů a prelátů v církevních úborech. Hovořili šeptem na rozdíl od vojáků, kteří se procházeli vzpřímeni s klobouky na hlavách s vlajícími péry a v jezdeckých ohrnutých botách se zvonícími ostruhami. Přivykli ve válečných potyčkách a při pitkách hovořit hlasitě a mluvili, jako by měli překřičet dunění děl. Mezi nimi se procházeli šlechtici, úředníci, měšťané i měštky, a výraz jejich tváří prozrazoval, s jakou úzkostí prošli strážemi v průjezdě a mezi lokaji na schodišti.

Generál Rudolf baron z Morzinů rozmlouval s polním maršálem hrabětem Jakubem Strozzim ze Schreitentalu, opíraje se o dlouhý, tenký kord, vetknutý kolmo do dlaždic.

„Poradil mi to hrabě Clary, musím si pospíšit, abych nepřišel pozdě. Uchazečů je dost, hlavně z našich řad, kde nevíme, co s penězi počít.“

„O který statek se zajímáte? Ovšem, není-li to tajemství,“ usmíval se maršálek suše. Řekl to, jen aby se nezdál nezdvořilým, sám měl dost starostí se vzbouřenými vojáky a zadrženým služným za deset měsíců, co vydržoval celý jezdecký pluk na své útraty.

„Tedy také kupujete?“ vmísil se do řeči polní maršál Arnošt hrabě de Suys, využiv chvíle, kdy se jeho společník, plukovník don Hanibal markýz Gonzaga odmlčel.

„Kupuji. Totiž – musím koupit, abych přišel na své, jinak při vší povinné úctě k nejvyššímu pánu vyjdu naprázdno,“ a hrabě Morzin si povytahoval dlouhý knír. Jeho velké, jako uhel černé oči se zaleskly, jako by z nich jiskry vyletěly. „Komora mi dluží na třicet tisíc, rád bych zboží Valečov na Boleslavsku.“

„Velmi úrodný kraj,“ pokyvoval hlavou plukovník hrabě Mikuláš Defours.

„Nerozumím půdě, je mi to zcela lhostejno, dělám to proto, že to dělají jiní, je to horečka.“

„Není také divu! Válka se může rázem skončit, a kdo ručí, že bude v pokladně dost na uspokojení a propuštění vojsk?“

„A vy, pane polní nejvyšší?“ obrátil se plukovník Gonzaga na hraběte Strozzi.

„Já? Nemám valné naděje, že dostanu vybrané.“

„Kníže?“

„Nikoliv, pán z Valdštejna by rád urval ‚moje‘ Hořice. Císař mi dluží sto tisíc, na každou připomínku dostávám lichotivé uznání a nové řády, a – já chci peníze!“

„Nač pan Valdštejn oči upřel, to nepustí. Chce si vytvořit v Čechách vlastní říši, Vídeň mu přeje ještě více než náhoda.“

„To by nebylo největší překážkou. Také on jako každý člověk meče má spočítány měsíce a dny. Snad pak…“

„Ano, správně. To platí i o nás, a naší povinností je zabezpečit vlastní rodiny. A máme také na to právo, když obětujeme svůj život!“

„Nějak dlouho nás tu nechává pan kníže čekat. Nebývám zvyklý čekat ani u dvora Jeho Veličenstva,“ prohodil pohněvaně plukovník František de Couriers s netajeným pohrdáním. „O Volfartice, které chci, se kníže nezajímá, a přec jsem tu již potřetí.“

„Mně se zdá, že Jeho Veličenstvo svěřilo tomuto knížeti příliš velkou moc, stoupla mu do hlavy,“ prohodil žárlivě císařský plukovník Jan Rudolf baron de Bredau, který se již zmocnil několika domů pražských uprchlíků a narážel na námitky knížete Lichtenštejna.

„Dávno se tím netajím,“ potvrzoval plukovník baron Marek Corpus. „Civilní služebník, který nikdy mečem zájmy císařovy nehájil a k prachu nepřivoněl, zásluhami se s námi měřit nemůže, a přece dává vždy pociťovat povýšenou moc.“

Nebylo jediného, kdo by souhlasně nepřitakal. Všem se dávno zajídala jeho povýšenost, projevovaná často pyšnou upjatostí.

Zvláštní rozruch zavládl od schodiště. Lokajové uskakovali od zrcadel a stavěli se do řady podél vyčalounovaných stěn. Důstojníci obrátili hlavy ke dveřím. Čekající se rozestupovali, aby pustili velkého, hranatého generála, který hovořil s dámou rozdávající úsměvy pootevřenými rty. Bylo zřejmo, jak jí lichotí zájem, který vzbudila svým průvodcem. Don Baltazar Marradas, generál, těšící se naprosté důvěře císařově, vykračoval si po jejím boku jako mladistvý důstojník, opájený prvními úspěchy v ženském světě. Pohlížel na svět přezíravě zpod mračna hlubokých, široce vykrojených očí, jejichž bělmo bylo jižně zahnědlé a nahánělo strach jako husté a široké obočí.

Vrchní komorník přiskočil k dámě, která se usmála na svého průvodce a podávala mu vysoko ruku. Pohyb, kterému se naučila při jediné návštěvě vídeňského hradu, vylučoval stisk a připouštěl jenom polibek rtů hluboce skloněného obličeje.

„Jeho Osvícenost nejjasnější pan kníže a vladař očekává Vaši milost.“ Otevřel dveře do kabinetu, vešel před dámou, postavil se za dveřmi s rukou na klice a zavřel za návštěvnicí dveře.

„To tedy zase budeme čekat?“ durdil se hrabě Lopez de Gradin, císařský nejvyšší.

„Galantní návštěvnice má přednost před válečníky. Snad byste si nepřál, aby vás kníže políbil? Tam ta,“ mávnul rukou, „má jinou pleť než vy, a místo vašich tvrdých štětin…“ Dal se do smíchu, kterému se ostatní neubránili.

V koutě u okna stáli představení nejslavnějších českých klášterů a řádů. Mlčeli, trpělivě čekajíce, až na ně dojde řada. V nitru každý byl dotčen a pohoršen nevšímavostí knížete, navenek museli však zastupovat zářivé vzory skromnosti a trpělivosti, jak toho zájmy církve vyžadovaly.

„Jsme tu, abychom došli svého práva,“ pravil opat Strahovského kláštera v bílém vlněném rouše s voskově žlutým obličejem, prozrazujícím severní původ. „Milostivý císař, jemuž Bůh dopřál vítězství, ví, kterak jsme za vzpoury trpěli, a nařídil, aby především nám byly vráceny uloupené církevní statky. Nešli jsme si sem pro kornoutek konfetek…“

„Jeho Veličenstvo ráčilo nařídit, aby se nám nejenom statky naše vrátily bez prodlení, ale aby i z komise transactionis, která bude záhy ustavena, byly přiměřené pokuty od provinilců rozsudkem přiznány k dokonalé restituci naší svaté víry. Jeho Veličenstvo mi oznámilo, že největší sumy budou určeny alumnátu kláštera svatého Jakuba, kde císař zřídí collegium nobilium, potom na Ferdinandovu kolej jezuitskou, a že kromě vrácených statků dostane každý řád a kostel statky nové, odběhlé a propadlé v pokutě, které byly do sekvestru ujaty císařskými úředníky. Budeme moci scelit naše záduší a panství,“ řekl don Aldobrandino Aldobrandini, velkopřevor řádu maltézského a nejvyšší císařský velitel, který se sem proto také dostavil v polní zbroji s mečem a na jehož prsou se skvěly četné démantové řády a stužky. „Vykonali jsme pro víru a vladaře víc než prostí kněží, každý z nás byl vojínem na svém místě.“

Skutečně, jeho mužná tvář, zakončená mladickým, furiantským knírem ostrými špičkami tváře přečnívajícími a krátkou po světsku přistřiženou bradkou neoznačovala nijak církevního hodnostáře. Každý jeho pohyb mluvil o svalech, které se včas dovedou smrštit a vyrazit k smrtelné ráně. Také jeho sytý, hluboký hlas postrádal měkkosti mužů předzpěvujících u oltářů úryvky žalmů a Pater noster. Svědčil o rázném, mužném veliteli jízdné kompanie, který seje smrt, kam koně ostruhami pobídne. Nepřipouštěl námitky, zněl tvrdě a hrdě, jeho smích naháněl hrůzu. Měl v sobě něco z neodvolatelnosti a přísnosti soudců, kteří uskutečňují ortely vlastním mečem na místě činu. Byl silný, zavalitý, tlustých a vlhkých rtů, které právě dojedly španělskou polévku, olla potridu, připravenou v sále dobytého zámku, kde stěny ještě čpěly dohořívajícím kouřem a čerstvě prolitou krví obránců, jejichž těla byla právě vyvlečena po schodech na káru…

„Statky zpupné se promění v léna, kdo manství nepřijme, ztratí je, a i takové budou nám přiznány jako náhrada za škody direktorskou vládou a vojsky obou nepřátelských stran nám způsobené,“ řekl s mrazivým chladem opat tepelského kláštera, který dosud cosi důvěrného šeptal kladrubskému opatu.

„Mně jde dnes hlavně o statek želivský, který dávno mému řádu náležel,“ začal strahovský opat Kašpar Kvestenberk. „Jeho Veličenstvo mi jej slíbilo při osobním slyšení ve Vídni již pominulého roku.“

„Zadarmo?“ usmál se vyšehradský opat.

„Našli jsme vhodný způsob řešení. Bude nám darován – za deset tisíc zlatých.“

„A na nic jiného si již nečiníte nároků?“ doléhal vyšehradský illustrissimus.

„Zajisté, není to tajemství, v kanceláři je to již poznamenáno. Doufám, že kapitula bude vděčně vzpomínat mého jména a vlivu již proto, že dostane v této tak štědré době statek Třešovice,“ usmál se samolibě.

„Tak i u nás tomu bude,“ pokývnul prošedivělou hlavou kladrubský opat Bedřich Viktorín z Falkenbergu. „Ujmu se statku v nejbližších dnech svými lidmi, neboť bis agit, qui cito agit, opravím-li staré přísloví…“

„Zcela správně. Rychle jednat je vše. Také náš zbraslavský řád musel mnoho vytrpět a za to se mu dostane několik mil území podél Vltavy a Berounky.“

„A což Komořany, ty byste nechtěl?“ ptal se jízlivě velmistr křižovníků.

„I ty, ovšem, ale nyní jde hlavně o velké zboží Řevnice, které se dá lehce z našeho sídla spravovat.“

„Všichni svého práva dojdeme,“ ujišťoval sbor opatů probošt kostela Hradu pražského. „Také my se navrátíme do bývalého zboží ve Velkých Veltrusích i jinde.“

„A nechtěla by tento statek kněžna Polyxena z Lobkovic? Chtěla by, jak se zdá, na českém severu vytvořit ohromnou doménu bez ohledu na to, co církvi dříve patřilo, neboť tak daleko její zbožnost nesahá…,“ usmál se suše Kašpar Kvestenberk.

„Nebo sám pan kníže Lichtenštejn?“ řekl tiše vyšehradský děkan, otáčeje se, zda ho nikdo neslyší.

„Udavači mají přednost i před námi,“ rozhorlil se převor. „Udá-li někdo jiného ze zrady nikomu nepovědomé, a vysloví-li přání, že za odměnu by chtěl ten či onen dům nebo statek, má se mu stát po vůli.“

„Kdo tak stanovil?“

„Samo Jeho Veličenstvo, aby povzbudilo bázlivce, kteří se domnívají, že císařovo vítězství je dočasné a náhodné a že bude záhy obráceno v konečnou porážku.“

„Nerač, pane Bože, dopustit!“ křižoval se s hrůzou tepelský opat, kterého jiní následovali.

Chodby byly již přeplněny, a přece stále žadatelů přibývalo. Pojednou všichni ustupovali a skláněli hlavy. Přicházel kancléř arcibiskupa Arnošta hraběte Harracha. Fialové roucho samo o sobě budilo úctu, a vědomí, že arcibiskup je důvěrným přítelem císařovým z dob vídeňských studií zvyšovalo hodnost všech jeho úředníků. Přicházel v průvodu osobního komorníka arcibiskupa Breitschwerta. Pravice loktem o bok opřená držela na prsou rozevřené prsty jako z návyku udílet ve špalíru věřícím požehnání. Sklopené oči přijímaly, sotva je zachycujíce, obrazy vnějšího světa. Sklonil hlavu, opětuje pozdrav podřízených opatů a převorů, rty se slabě odhrnuly a protáhlá vosková tvář se nepatrně zkrátila nesmělým náběhem k úsměvu.

Zbraslavský opat stál opodál v živém rozhovoru s vyšehradským děkanem. „Kníže bude nucen vyhovět bez průtahů všem našim nárokům,“ mluvil silný hlas a rozhorlenost.

„Můžeme však považovat cizí zboží za svoje? Nároky a právo je dvojí…“

„Ovšem, velebnosti, ale – pan kníže má lecjaké hříšky, pro něž bude nucen ztotožnit naše nároky s naším právem!“

„Vy myslíte –?“

„Vím, velebnosti!“ a opat šeptal vyšehradskému děkanovi Janu Chrysostomu Kiliánovi do ucha. „Máte zájem na statku Žitenicích kdysi Václavovi Vilímovi Roupovci z Roupova náleživším…“

„Vy to víte? O zboží se uchází i všemocná paní Polyxena z Lobkovic, proto přicházím prosit knížete…“

„A já, velebnosti, říkám, že i kdyby sám kníže si chtěl přisvojit Žitenice, že vám bude muset vyhovět!“

„Ale paní Polyxena již solicitírovala, a pak, statek leží v její blízkosti, a tu se zpravidla vždy přihlíží…“

Zbraslavský opat se usmál a rozhodil rozčileně rukama.

„To vše – ničím proti naší moci a naší výzvědné službě!“ Dořekl a pásl se chvíli na vyvolaném údivu.

„Ve zpovědnici?“ žasl děkan vrtě hlavou, aby projevil nelibost.

„Nevíme proto jenom více než ostatní smrtelníci, že zpovídáme. Zbožní věřící, kterým jde o zájem naší svaté věci, donášejí nám každé hnutí a nejtajnější úmysly a přání lidí, vyzrazují poklesky mocných, které platí právě tolik jako velké ctnosti lidí nepatrných. Totiž, že jim slouží ke cti!“

„Udivujete mne, ctihodný otče.“

„Věc, která mi byla prozrazena, uzraje záhy. Snad… kníže upadne ve Vídni v nemilost.“

„Jděte, není možné.“

„Šeptá se mnoho, ale ještě více se ví.“ Opat zardívaje se radostí a mna si ruce, naklonil se opět k děkanovu uchu: „Dostali jste, vyšehradská kapitula, zboží Kašpara Chrta ze Rtína, tvrz a ves Suchou a ves Tupesy, zdrancované a ujaté císařským lidem válečným již loni, není-li pravda?“

„Ovšem! Bylo nám však řečeno, že zboží je věnem manželky pana Chrta, paní Alžběty rozené z Drahenic, a proto že je budeme muset vrátit.“

Opat ukázal tajemně rukou na knížecí kabinet: „A kdo je tam? Viděl jste ji?“

„Je tam, pokud vím, jakási nafintěná paní!“

„Je to příbuzná pana Kašpara Chrta, paní Zuzana ze Rtína.“ Podivný úsměv přešel po opatových tvářích.

„Zuzana…,“ opakoval probošt. „Myslíte, že biblické Zuzany neztratily dosud kouzla, které jim kdysi dodalo Písmo svaté?“

„Zajisté. Kromě toho však se hledí přizpůsobit a vyhledávají, jak se zdá, podobná vnadidla a okamžiky domněle nestřežené. To je však vedlejší. Paní Zuzana, nikoli ta z bible, která byla cudnou pannou, ale ta – tam!“ – ukázal k uzamčeným dveřím, „způsobila, že ty dvě vsi a tvrz vrátíte. Rozkaz knížete je neodvolatelný!“

„To je tedy již vyřízeno?“

„Ano. Čeká se jen na milostivou ratifikaci z Vídně.“ Děkan si hladil v rozpacích a nelibosti bradu. „Vy jste však ráčil tvrdit, že se více ví, než šeptá, a že lidé dbalí svatých zájmů všechno donesou?“

„To je v podstatě také taková věc, tentokrát bez bible, ačkoliv i tam jsou zákazy proti přestupníkům.“

„Co tím míníte?“

„Písmo svaté zakazuje krádež. A kníže…“

Probošt ustoupil v úžasu o krok a vytřeštil na opata oči: „Ctihodný otče, to jsou těžká slova, která byste neměl…“

Opat mávl rukou: „Říkám, co dobře vím, račte rozumět? Co dobře vím! Je to případ velmi mrzutý pro knížete, který o něm neví. Plukovník Nicolo Feduari zachytil dva šifrované dopisy… Zvěd byl popraven, listy zabaveny a jsou v rukou velmi nebezpečných. Majitel může kdykoliv knížete pohnati.“

„Ani věřit se mi nechce, co mi povídáte.“

„V prvním listu, psaném do Čech bez adresy, podle všeho maršálem Bassompierrem, který v Čechách za císaře Rudolfa Druhého blahé paměti bouřlivé své mládí prožíval, se doporučuje přízni císařových nepřátelů Albrecht z Valdštejna. Patrně Sasko, Švédsko a Francie znají dobře císařské nejvyšší. List doporučuje získat Valdštejna. Je prý nejschopnější a nejctižádostivější, má největší dary ducha a sílu, kázeň a pořádek doma i ve vojsku. Pán, postupující podle zrale uváženého plánu na bitevních polích jako ve využitkování lesního a polního hospodářství, který opatří postroje pro deset tisíc koní, když je nouze o jediný řemínek, a dodá armádám padesát tisíc fasuňků píce a jídla, kde všichni ostatní pomírají hlady a koňské zdechliny zůstanou ležet na silnicích v blátě jako stopy nejstrašnější porážky, po bitvě s hladem…“

„Hm, hm, tolik chvály,“ opakoval několikrát děkan. „A druhý dopis?“ vyzvídal dále upoután sdílností a důležitostí zpráv.

„Druhý se týká pána, který právě zpovídá paní Zuzanu,“ usmál se opat.

„Nu, a víte?“

„Není každý bílou vranou jako Jan Baptista baron Weber, který se vzdal statku Libochovan a Žernosek se vším, poněvadž se majitelům, bratřím Janovi Všeborovi a třem dalším Kamejckým ze Lstiboře stala konfiskací a prodejem pod odhadní cenou neslýchaná křivda… Osvícený kníže by na to ohled věru nebral!“

„Pozor, kdosi sem jde a naslouchá.“ Děkan stiskl prst na rty a přimhouřil oči na výstrahu.

„To je jen pan Václav Magrle ze Sobíšku,“ vykládal opat, když usměvavá, na všechny strany se uklánějící postavička staropražského měšťana přešla na konec chodby, prodírajíc se uctivě davy prosebníků.

„Ten, co utvořil proti odbojným stavům tajnou konfederaci s Rudolfem Trčkou?“

„A s Oldřichem Bechyní z Lažan, s Hendrychem z Frankenštejna, Janovským a písařem svým Jezberou, ve které se zavázali přísahou, že zůstanou císaři věrni, v domě Janovského tajné porady mívali, komořímu Adamovi z Valdštejna a knížeti bavorskému dopisovali, vyzývajíce je, aby co nejdříve přitáhli k Praze a jí se pro císaře zmocnili.“

„A který za tuto svou kontradirekci bohatě byl odměněn?“

„Ano, velebnosti. Bylo tu víc zrádců, než se císaři mohlo zdát. Čechové jiní nejsou. Magrle dostal vinici pana Ledčanského z Popic…“

Děkan ho přerušil: „Ten – Ledčanský musel vracet nám také Chejnici!“

„Nám též vracel ves Malý Kuchařík… Magrle byl absolutus sine clausula, ale jeho manželka je houževnatá kacířka, která k naší svaté víře nikdy nepřistoupí. Zamluvil jsem hlavní!“

„Věc osvíceného knížete. Jen prosím zticha, aby…“

„Pan Petr ze Švamberka přišel v pokutě za rebelii o všechny statky, Zvíkov, Vorlík, Nové Hrady, Libějovice, Rožmberk, domy a hotové kapitály, jichž bylo nemálo, tak, že se po jeho smrti musí bratr Adam živit žebrotou. Vdova Petrova, která ujela do Frankfurtu na Mohan, svěřila klenoty, peníze a šatstvo v ceně sto tisíc kop hraběti Heřmanu Černínovi z Chudenic; jenom stříbra tam bylo za tři sta dvacet hřiven. Když je Adam požadoval zpět, Černín se vymlouval, že vojsko všechno pokradlo, jindy, že vůbec nic do úschovy nevzal, ačkoliv svědkové prokázali, že do jeho domu se žádný voják ani neodvážil. Adam mu vytkl, že jednal nectně, a tu se pan Černín nabídl, že se s ním rozdělí. Adam odmítl, tvrdě, že není jeho bratrem, aby se s ním dělil, a Černín mu vydal jen některé rožmberské listiny a knihy. Proto si Adam stěžoval u císaře, který nařídil Lichtenštejnovi, aby všechny svršky Petrovy byly bez průtahu vydány Adamovi a vdově Anně Maxmiliáně ze Švamberka. Tu však kníže,“ opat ještě více ztišil hlas, „neposlechl, dal si předvolat Adama ze Švamberka a nařídil mu nejpřísněji, aby nic od pana Černína, nechce-li se připravit do vězení, nepožadoval, ani na císaře se suplikami se neobracel – a Adam poslechl. Zatím nemůže nic podniknout, obávaje se, že by ho kníže dal uvěznit. A Adam viděl v bytě knížete Karla z Lichtenštejna velké stříbrné umyvadlo, konvici a stolní zlacené příbory, vše se znaky švamberského rodu…“

Vyšehradský děkan otevřel úžasem ústa a sepjal ruce: „Není možné! Jak se švamberské stříbro dostalo do domu pana knížete?“

„Jak?“ opat se pásl po tváři děkanově. „Poněvadž se kníže rozdělil s Černínem na polovici a zaručil mu za to svoji ochranu. Tak se věci mají!“

„Proto tedy ráčíte mít zato –?“

„Mám zajisto, že kníže, jsa zpraven o všech, kdo do jeho záležitostí byli zasvěceni, nebude moci nikomu z nich jakoukoliv žádost odepřít!“

Vtom se však již přibližoval kancléř pražského arcibiskupství, a děkan i opat poodstoupili od okna, aby se mu poklonili.

Zástup čekajících hlučel, mnozí odcházeli, nedočkavše se, jiní zvýšili hlasy, aby upoutali pozornost a dali najevo podrážděnost. Mezi davy se tlačil a klestil namáhavě cestu hejtman Pražského hradu. Měl, jak viděti, naspěch. Odbyl lokaje, kteří se mu stavěli do cesty, nejsa ochoten s nikým se zdržovat.

„Přímo s panem knížetem!“ odbyl komorníka, který mu zastoupil cestu před dveřmi.

„Ale Jeho Osvícenost má právě poradu…“

„Vyšší zájem vyžaduje, abych byl ihned uveden k Jeho Milosti!“ řekl hejtman tak velitelským hlasem, že se komorník uklonil a zaškrábal na dveře. Nikdo se neozýval; komorník vzal za kliku a neotvíraje pustil ji na znamení, že neodkladná věc nutí přerušit slyšení paní Zuzany. Komorník slyšel otvírání druhých dveří, vedoucích do soukromých komnat knížecích a ven tajným schodištěm do dvora. Počkal, až nastane uvnitř ticho a vešel. Vrátil se po chvíli a uklonil se hejtmanovi: „Jeho Osvícenost prosí!“

„Co je? Musel jsem důležitou poradu přerušit,“ osopil se kníže, měře si hejtmana pánovitě od hlavy.

„Prosím za prominutí… Dlouho jsme neotvírali císařské konírny, až dnes, a tu…“

„A co je mi po tom? Není to vaší povinností?“ Kníže mluvil zvysoka, svraštiv obočí a vložil ruku opět do záňadří.

„Ovšem, milostivý pane! Pan hrabě Bukvoy poručil, aby se několik praporců poražené české armády poslalo ze země do Ambrasu, Vídně a Svatému otci… Otevřeli jsme dveře násilím, klíče byly ty tam! A pod hromadami korouhví jsme našli zabitou stráž…“

„Zabitou? Kdy se to stalo?“

„Mohla tam ležet už několik dní. Strážní cítili prý zpod prahu zápach už dva tři dny, ale teprve dnes při hledání jsme ji našli. Měla rozbitou lebku, na krku bylo patrno, že byla škrcena.“

„Kdo je pachatelem? Nepostrádali jste dosud stráže?“

„Domníval jsem se, že stráž zběhla, zapsali jsme její jméno mezi odběhlíky, potrestal jsem staršího střelce, nahradil všechny české střelce cizinci, a pátral po tajemném vrahu. Okno bylo otevřeno, zeď poškozena, jako by se byl někdo po ní drápal, strom pod okny měl zlomené větve.“

„Tedy pachatel prchal oknem? Nechybí nic ve skladišti?“

„Nezdá se, jenom nevíme, kam se poděla falcká korouhev. Možná, že již byla dříve odeslána do Říma nebo Vídně. Chtěl jsem poprosit Vaši Osvícenou Urozenost, aby dala příkaz tajné kanceláři a vydala mi seznam osob, které byly v posledních čtyřech pěti dnech vypravovány za hranice…“

Kníže zazvonil stříbrným stolním zvonkem a nařídil komorníkovi, aby hejtmana odvedl do kanceláře kurýrů a zvědů: „Tam se dozvíte, čeho třeba. Podezíráte snad určitou osobu?“

„Kterýsi vysoký důstojník byl spatřen před pěti dny v rozhovoru s Trnožkou, a když se točil kolem police s klíči.“

„Měl jizvy napříč hlavy a zmrzačenou ruku?“

„Nemohu sloužit, neviděl jsem ho. Vyprávěli to neapolští střelci, kteří toho dne konali stráž.“

„A to jste mi přišel ohlásit?“

„Šlo o to, pojistit se pro případ, že by byl opět někdo vyšel z Království s císařským pasem.“

Kníže se zamračil. Hejtmanova slova zněla výtkou. Odvrátil hlavu a prohodil ke komorníkovi: „Do páté kanceláře! Čeká mnoho prosebníků?“

„Obě chodby i předpokoje jsou přeplněny, mnozí odešli…“

„Ohlaste všem, že dnes již nikoho nebudu moci přijmout, že jsem zaměstnán mimořádnou záležitostí. Nechť přijdou pozejtří!“

„Týká se rozkaz i generálů a kancléře nejdůstojnějšího pana kardinála, který čeká s několika preláty a opaty?“

Kníže pohleděl na hodinky: „Týká se všech. Vyřiďte jim, že se jim omluvena činím a prosím o čest příští, vhodnější návštěvy!“

Komorník odešel se zámeckým hejtmanem. Kníže uzamkl dveře na klíč a vrátil se rychle do kabinetu. Od dveří kroky zrychlil. Paní Zuzana pohlížela na něho s dovádivým úsměvem, hrozíc mu zdaleka prstem. Kníže se k ní sklonil, uchopil prst a dlouze jej políbil.

„Přicházíte vždy jako dech jara do síně útrap,“ prohodil dívaje se jí do očí.

„Jaro rozdává,“ usmála se bystře paní Zuzana, „já však přicházím s prosbou, aby dávajícím jarem ráčila být Vaše Osvícenost.“

Kníže se naklonil k ní hlouběji a opřel ruku o opěradlo pohovky. „Chci vám dát vše, a snad i víc než to. Lituji jen, že nemám moc, abych mohl uskutečnit každé přání, které bych z vašich krásných očí vyčetl.“

„Nejmocnější pán v zemi po císaři lituje, že nemá moc? Co bychom měly říkat my, které smíme jen být oslyšány?“

Pohladil jí rukou rámě, ale paní Zuzana sešpulila rty, odstrkávala ho oběma rukama, zvrátila polo rozhořčeně polo šibalsky hlavu na stranu a naznak, znajíc vystupňovat účin pohybů těla, které vábilo ruce k mazlení. Věděla, že obličej z profilu ještě více podmaňuje.

Kníže klesl před ní na kolena. „Já jsem prosebníkem u vašich nohou, vy můžete udělat mne šťastným nebo uvrhnout v zoufalství…“ Odmlčel se, jeho oči se upřely na nejvypjatější bod její hrudi. Paní Zuzana měla oblek ze světle fialového sametu, živůtek vpředu na způsob neúprosného, kamenně tvrdého šněrování se zlatými prýmky a knoflíky tvořil šněrovačku, která vybíhala dole do ostré špice jako u perníkových srdcí prodávaných na pouti, přehánějící štíhlost a těsnost, do níž bylo její tělo pod šaty sevřeno. Nad šněrováním byl hluboký výstřih po francouzské módě, přikrytý hustou mřížkou krajkoví, kterým probleskovala bělost její šíje.

Ústa knížete se žádostivě pootevřela. Nepřišité, pouze přehozené krajky se prudkým zvrácením těla odhrnuly v místě, kde se dotýkaly třásněmi zlaté obruby látky. Hruď šněrováním vysoko vytlačená dávala očím na pospas dva úbělové oblouky. Paní Zuzana se vítězně usmála. Věděla, že dobyla nejmocnějšího a nejstrašnějšího knížete v zemi.

„Zůstaňte, prosím, paní Zuzano, jak jste seděla. Škoda, že nejsem malířem, abych vás zvěčnil v barvách… Jsem věrně připraven sloužit vaší kráse…“

„Beru vás za slovo, Osvícenosti! I já bych si pokládala za nevýslovné štěstí, kdybych vám mohla posloužit…“

„Neodmítám tak lákavou nabídku,“ žertoval kníže, „neboť kdo poslouží mně, poslouží císaři, jehož milostivou vůlí spravuji tuto nešťastnou zemi. Máte příležitost se zasloužit o Jeho Veličenstvo…“

„Ve vaší ložnici?“ Zuzana ze Rtína vypukla v žertovný, dětský smích, kníže se neubránil. Sama tedy učinila krůček kupředu. Sklonil se rychlostí blesku k její šíji, uchopil ji oběma rukama a jal se ji líbat.

„Zničíte mi kraječky!“ zahrozila prstem a špulila malé, rudé rty. Odstrkávala ho, aby se zdálo, že ji k tomu dohání stud a sebeobrana. Kníže nedbal jejího líčeného odporu…

Na dveře kabinetu nezaklepala ani ruka osobního lokaje. Hlomoz kroků a hlasů na chodbách utichl, kostelní hodiny odbíjely poledne. Kníže se procházel přepychově zařízeným pokojem, kde zářily lustry a zrcadla, zlato a stříbro, benátské sklo a brokáty.

Usedl proti paní Zuzaně, drže její ruce.

„S Bassevim jste mluvila, drahá přítelkyně?“

„Mluvila,“ řekla s ostychem. „Poradil mi, jak mám platit. Věru, taková rada se zlatem nedá vyvážit.“

„Co vám poradil, je běžnou věcí,“ namítal kníže. „Půjčila jste do královské komory tisíc ryzích dukátů na Zvoleňoves, zboží v pokutě na císařskou milost propadlé, které patřilo hlavnímu vzbouřenci a předáku všech falckých arcikacířů, Petrovi Myllnerovi z Milhauzu, a nikdo jiný se o statek nehlásí.“

Zuzana Chrtová pohlédla udiveně na knížete. „Pět generálů, osm tajných radů a komisařů, šest Bavorů a Sasů… to není nikdo? Jak lze tomu věřit?“

„Z toho můžete posoudit, jaké přízni se těšíte u mé osoby. Jejich žádosti zmizely z aktů! Jste jedinou uchazečkou, drahá paní Zuzano!“ řekl kníže s vítězoslávou.

„Jak vám děkuji! Mám tedy naději?“

„Ovšem! Nikdo jiný mimo vás! Co vám ještě radil Bassevi? Jak mi bylo líto, že jsem se musel zříci rozkoše být vaším poradcem a ztratit hodinu hovoru a potěšení s vámi. Vidíte alespoň, jak vyčerpávající je služba, kterou mne Jeho Veličenstvo ráčilo pověřit.“

„O vyčerpanosti bych se neodvážila mluvit,“ prohodila s úsměvem, jako by ani nepronesla narážku. Knížeti to však neušlo, pohrozil jí laškovně prstem.

„Co vám tedy poradil Bassevi? Nesmíme pustit ze zřetele vaši věc, musím být o vašich úmyslech podrobně zpraven, mám-li ji s úspěchem hájit.“

„Řekl mi, že za dukáty dostanu při dnešní kaládě deset tisíc zlatých rýnských… Ani jsem tomu uvěřit nemohla! Tolik mám tedy v renthauze. Záleží na tom, aby co nejdříve byla provedena taxace a já byla ve statek vaší laskavou pomocí uvedena. Dala bych za zvoleňovské zboží ještě navíc osm tisíc zlatých…“

„Byla jste se na statek podívat?“ žasl kníže. „Víte, co statek stál, zač si jej cenili Petr, Jan a Jiří z Milhauzu?“

„Na tom nesejde! Je zplundrovaný, dva tři roky nic neponese, jenom peníze bude třeba stále vydávat na jeho opravy. Kolik mohl stát? Slyšela jsem to, než jsem tam jela poprvé.“

„Stál před opravami a před deseti lety třiačtyřicet tisíc kop míšeňských!“

„Je však zpustlý a vybitý!“

„Ne docela!“

„Jak jste neúprosný s ubohou ženou… Kdo bude odhadovat statek?“

„Přejete si některé vlastní odhadce?“

„Spolehnu se na vás.“

„Upozorním pány, aby mnoho nenapočítali. Nařídím Jiřímu Žďárskému ze Žďáru a Mikuláši Mitrovskému z Nemyšle, aby se neprodleně na ten statek vydali a jej nízko pošacovali. Podotknu, že mi osobně na věci záleží.“

„Jste roztomilý, kníže. Hleďte, jak se mi srdce rozbušilo, když jste začal mne tak přísně vyslýchat…“ Uchopila jeho ruku a přitiskla si ji na prsa.

„Ano, bije, odpusťte mi, drahá paní Zuzanko!“ Kníže se sklonil a políbil ji na rámě.

„Víte, náš antický sloh je příliš střízlivý v přímočarostech a strnule velebný. Není v něm života, krve a tepla. Proto vítám nový sloh, který vidíme přicházet. Oko rádo si odpočine na oválech, vlnách a klenbách, balkonech a pohybech,“ přejel dlaněmi po její šíji. Oba se dali do smíchu, paní Zuzana mu uzavřela ústa. Byli odchovanci zlatého věku bezuzdného veselí doby renesanční, překvapené fanfárami vítězného nástupu slohu jezuitského.

„Kdy odjedou oba komisaři k odhadu?“

„Určím jim den, pokud lze nejbližší. Můžete si však i vy s nimi promluvit, kdyby se vám to zdálo výhodné. Všechno je tedy zpustlé?“

„Nu, všechno nikoli,“ váhala paní Zuzana, usmívajíc se rozpačitě.

„Mně můžete všechno říci po pravdě.“

„Je tam ještě celý pivovar, který zůstal vojskem ušetřen. Také něco ovcí a rohatého dobytka by se tam sečtlo…“

„Kolik?“ naléhal dále kníže.

„Krav asi osmdesát, ovcí několik set. Podruhové mi řekli, že se mnoho kusů při přepadu císařskými lidmi zaběhlo do lesů a zase se vrátilo…“

„Inventář ovšem zvýší odhad, to je mrzuté…“ Kníže přecházel síní a přemýšlel. „A kolik poddaných sedláků zůstalo na statku?“

„Dvacet poddaných a dvacet chalupníků… Jsou tam vinice, štěpnice i chmelnice…,“ přiznávala se pomalu paní Zuzana.

„A vy byste nechtěla dát víc než osmnáct tisíc zlatých? Deset tisíc, které jste vyčtla hotově na renthauzu a osm přidat? Není to málo?“

„Slyšela jsem dobře, jak se dnes kupuje, osvícený příteli! Za statek, stojící bratru za sto tisíc položí se hotově šest, ani třetina toho, co dělají svršky. Něco se vyplatí v dlouhé, špatné minci, ostatek se vyprosí na císaři, dluhy na statcích váznoucí se nevyplatí, a cizí lidé dostanou naše statky zadarmo. Proč bychom jich my, lidé domácí, nemohli nabývat alespoň levně, nechceme-li je zdarma?“

„Je mnoho pravdy ve vašich slovech, krásná paní! Musíme se i o tom poradit. Ovšem, na panství je i honitba a rybolov, ouroční slepice a vejce, roboty, patronátní právo s kolaturou, mnoho dvorů, zámek a sídlo, řada vesnic, ovčíny, stáje, lesy a potoky… Alespoň toho živého inventáře se třeba zbavit za každou cenu, aby nízká taxa nebila do očí…“

Zuzana Chrtová vykřikla strachy a sepjala ruce. „Pro Boží milost, jenom to nikoli! Počítám právě proto se Zvoleňovsí, že je málo vyšumována vojsky, jen nepusťte na zboží mnou vyhlédnuté nově vojáky!“

Kníže se obrátil a vypukl v krátký smích. Usedl vedle ní do křesla a přehodiv nohy pohleděl jí do tváře.

„Tak jsem to nemyslel. To se musí pro vás docela jinak udělat. Ovšem, jenom – pro vás!“ podtrhoval slova a vraštil obočí. „Bude to přísné tajemství mezi námi dvěma, rozumíte, drahá paní Zuzano?“

„Jak vám děkuji a přísahám, že do smrti se nikdo slova nedoví!“

Kníže povstal: „Pošlu na statek kornetu jezdců, aby odehnali dobytek…!“

„Tedy přece, přese všechny mé úpěnlivé prosby…?“

„Pošlu, musíme přece nějak dobytek odstranit před taxátory!“

„Ano, ale který voják vrátí, co naloupil?“

„Však to vojáci také nevrátí!“ zpřísněl kníže.

Paní Zuzanka vypukla v pláč, srdcervoucí, neutišitelný pláč a vzlykot. Ňadra se jí prudce zvedala a klesala, tělo se schoulilo na pohovce, ruce přikryly oči a slzy stékaly po drahocenném sametu. Kníže k ní přistoupil a zdvihl její obličej. Bránila se. Brvy byly staženy, prsty se vtiskly do očí, aby neviděla muže, který jí chce nastrojit takový úklad.

„Podívejte se na mne, paní Zuzanko!“ povzbuzoval ji kníže marně. „Zuzanko! Zuzano, našel jsem prostředek, jak toho docílíme bez sebemenší vaší oběti!“

Zdvihla k němu uplakané oči.

„Vy mi nevěříte?“

Zavrtěla hlavou a opět vzlykala. „Nuže pošlu tam jenom patnáct vojáků. Vyženou dobytek, snad se lecčehos i zmocní, ale za dvě hodiny po nich vpadnou tam lidé mého regimentu, kteří jim zase všechno vyrvou a přivedou zpátky do statku. Vojáci tam zůstanou jako pro ochranu dva tři dny, pak je odvolám. Výlohy s tím spojené zaplatím z pokladny, o nic se vám třeba starati nebude. Dobytek bude zahnán do Podlešína a zůstane tam tak dlouho, dokud nebudou taxátoři hotovi s odhadem. Jste nyní srozuměna, Zuzanko?“

Paní Chrtová vykřikla dětskou radostí a vrhla se knížeti kolem krku. Přivinul ji k sobě a dlouhý polibek, který svému ochránci dala ze své vůle, uvedl krev generálního komisaře a císařova zplnomocněnce do varu. Propustil ji dojatě ze svého náručí až na prahu kabinetu, kyna jí rukou, když lehkými krůčky seběhla ze schodů a obrátila po něm do oken hlavu z těsného čtverce vnitřního nádvoří.

Kníže zasedl ke stolu, aby psal rozkazy a vyřizoval došlé spisy. K patnácti pozemským statkům připojil dnes statek oblačný, zbudovaný na vratkých základech ženské hry a rozmarů prchavé záliby a ještě prchavější lásky.

DÍL DRUHÝ

VÁCLAV LOVČICKÝ

Z LOVČIC

14

Zbojníci na Ojvíně

Lovčický uháněl plným tryskem po špatné silnici, která se stáčela doprava. Opět vyvstala před očima zřícenina hradu a kláštera, ozářená rudou záplavou vycházejícího slunce. Bože, tak asi si ji představoval v dětských snech, když mu bába vyprávěla o loupežnících pohraničních lužických hvozdů a o divokých bojích za válek husitských, jak o nich slýchala za mlada. Byly věru tak děsivě tmavé a neproniknutelné, usmrcovaly tichem i každým šelestem…

Tedy ani doba současná nezůstane ušetřena hrůz, které tu lidstvo přepadaly bezmála před dvěma sty lety. Houfy námezdných žoldnéřů a tlupy Lužičanů vpadaly tudy do země, aby se mstily na husitech válkou záškodnou. I jemu bylo souzeno projíždět smrtí pronásledovanou krajinou plnou děsu. Kůň supěl, cválal poslední silou. Kdyby se pod ním zhroutil, veta po něm, je navždy ztracen…

Výstřely fičely, dusot koní se blížil. Opět zaslechl nějaký rozkaz a palba ustala. Zaryl se ostruhami koni do slabin a ucítil, že se mu boří do masa. Kůň natáhl krk do vodorovné polohy, aby mohl lépe dýchat, ale k odrazům od tvrdé půdy mu ubývalo vůčihledě sil. Napínal se, dech se mu krátil, nozdry široce otevřené nestačily nabírat vzduch. Jezdec věděl, že mu docházejí síly, neseděl již tak pevně v sedle, hřbet se kymácel, smršťování nohou nebylo již tak plynule hladké, až se pojednou kůň zřítil. Klesl na přední kolena, převalil se na bok a zcepeněl. Lovčický vytáhl bleskurychle ze třmenu levou nohu, odtrhl oba holstry, s korouhví a mušketou, a chtěl se dáti do běhu k lesu. Pět šest kroků ho dělilo od nejbližších stromů, ale prudkým přechodem ze cvalu v sedle do běhu se zapotácel, klopýtl, v poslední vteřině se odrazil rukou od země, vztyčil se a běžel.

Slyšel v patách za sebou ržání koní a dusot, řinkot a výkřiky. Těžké břímě mu překáželo v běhu. Byl již u stromů, když několik jezdců seskočilo z koní. Pak padla rána a Lovčický klesl v bezvědomí na mech. Cítil teplou krev prýštící z rány na hlavě. Převalil se, svíraje oběma rukama pouzdra s mušketou a korouhví a natáhl nohy. Několik párů drsných, železných rukou se po něm sápalo, každý jejich dotek bolel.

„Žije?“ ptal se chraplavý hlas.

„Podle všeho, ještě dýchá.“

„Na ramena!“

„Do hradu! Kořist stojí za to!“ vykřikl jiný, roztrhnuv plášť a spatřiv důstojnickou šerpu.

„Bandelír si beru sám,“ zachechtal se vousatý pekelník svlékaje ho, zatímco se druzí chopili rukou a nohou a zdvihli raněného jezdce.

„Ty vezmi holstry!“ velel vůdce. „A ty, Ludvíku, odsedlej zdechlinu. Odvlečte koně ze silnice! Hej, rychle!“

Muži nesli na ramenou zajatce. Oddychovali těžce po honbě a pod břemenem.

„Ne do hnízda, hlupáci! Co tam s ním? Aby nám tam mrtvola zahnila?“

„Kam tedy?“ otočil se přední nosič dozadu.

„Na mýtinu, kdes dříví rubal. Přivázat ji ke stromu, kdyby jí snad ještě napadlo znovu otevřít oči!“

Průvod uhnul z cesty a kráčel do lesa. Prodíral se s námahou hustými řadami stromů, kudy dva muži vedle sebe nemohli projít. Položili jezdce na zem a vlekli ho po mechu.

„Zdvihnout! Na ramena! Až se vzpamatuje, chlap poví mnoho, co potřebujeme!“ rozkřikl se opět vůdce, zajev za nosiči k lesu.

Tlupa musela se vyhnout podrostu a hledat si širší průchody mezi stromy. Po čtvrt hodině dorazila na mýtinu a shodila zajatce na zem. Jeden odnášel sedlo, druhý a třetí obě pouzdra, dva jiní se sklonili nad padlým a rozpínali mu šat. Vytáhli banditku i dýku, odepjali kord a strhli šerpu. Pak se dali do prohledávání kapes a torby, vyházeli všechno na zem, nacpali do beranic a chlap v koženém kabátci vyňal provaz.

„Pomoz, Oto!“

Dovlekli důstojníka ke stromu, svázali mu ruce a nohy a přitáhli bezvládné tělo ke kmeni staletého stromu. Zauzlili konce provazů spínajících končetiny a přivázali tělo ke stromu.

Lovčický se probíral z mrákot. Zaslechl první slovo, ucítil palčivou bolest v zápěstí, na kotnících a na hlavě. Pootevřel oči, zavřel je opět, potřeboval oddechu. Je nadobro ztracen, nikdo mu už nepomůže, musí předstírati mdlobu, aby se jich zbavil. Zahlédl, jak hranatí, vousy a vlasy zarostlí chlapi odnášejí jeho kořist.

Bože! I dopisy zvědů jsou ztraceny! Korouhev milovaného krále! Mušketa a všechny jeho zbraně jsou ty tam! Jenom lstí by se mohl odtud dostat, bude-li mu osud přízniv, ale zatím nebylo vyhlídky na záchranu.

Co s ním učiní? Budou se ho vyptávat na pohyby vojsk a kordonů, na oddíly stíhačů a rumormistrů okolních měst, na jeho poslání a cíl? Bandalír, šerpa, odznaky, všechno bylo strháno a ukradeno. Jsou to zběhové, vyhýbající se spravedlnosti, především pak císařským. Snad tedy budou mít více ohledů na něho, když patří k odporné straně? Což – aby se k nim přidal? Na čas, než by se mu podařilo utéci? Slabý úsměv přelétl tváří raněného zajatce. Kdož ví, zda mu hostinský naschvál nedoporučil tuto cestu, aby padl do léčky?

Trpký úsměv mu pohrál po líci. Vzpomínka na rozmluvu s knížetem Lichtenštejnem. Za místokancléře Petra z Milhauzu panství a baronát, za hraběte Jáchyma Šlika statek Kurovodice a Langenbrukovský palác v Praze, koupený Šlikem za patnáct tisíc kop, za krále Fridricha panský stav a největší panství podle vlastního výběru do sumy jednoho sta tisíce kop! Čím jsou mu všechny tyto tak lákavé sliby, hájí-li svého krále a vlast? Vzpomněl na věrného sluhu Jakuba – ani ten při vší své chudobě nedal by se zlákat jidášským grošem, jeho srdce rovněž nebylo schopno zrady. Opouští všechno dobrovolně a rád, pohodlí a bohatství, pocty a marnou lidskou slávu. Tisíce jiných také tak poctivých Čechů odešlo z vlasti, aby vstupovali do služeb nepřítele nenáviděného císaře. Jaké nadšení by vyvolal ve všech těch, kdyby se mu bylo bývalo podařilo dopravit do bezpečí bělohorskou korouhev, pod kterou by se vrhali jako lvi do nejprudší seče. A teď, co se vším? Je již na bezpečné půdě, několik mil ho dělí od krále Fridricha, upadl do rukou lupičů, kteří ho zmučí a odpraví, praporcem slávy rozdělají táborový oheň, zničí tajné zprávy kurýrů, zneužijí jeho průvodních listin a snad i zatykačů vlastních přátel…!

Skráň ho pálila, zavíral oči mdlobou. Pouta se zařezávala do těla, na vysvobození nebylo naděje. Kdyby si alespoň sám kulí mohl hlavu prohnat, aby ušel surovostem vyvrhelů všech nejrůznějších kompanií a žalářů. Vzpomněl i na místosudího Kapra, který marně čekal na sluhy s falckým pokladem. Jak šťastnou shodou okolností byl podoben příteli Adamu Zapskému ze Zap, za kterým si mohla Kaprova manželka nohy uběhat! Společnou rukou a dvěma ranami současně vypálenými skolili na bělohorském bojišti kapitána neapolských mušketýrů Dalborga, jehož důstojnický patent s průvodním listem sluha Zapskému po bitvě donesl. Ale kníže Lichtenštejn mu nedůvěřuje, kdoví, zda by prstem na udavače nemohl ukázat. Takových Kaprů je teď v Čechách tisíce, v každém domě by se našel jeden, když nesmiřitelní a stateční z vlasti druh po druhu odcházejí…

Hryzl se do rtů bolestí a bezmezným hněvem. Tak blízko u cíle – a všechno ztraceno. Kdyby alespoň markraběcí lid byl nablízku! Patroluje na pomezí, aby chytal zvědy, dopisy a roztroušené hlídky, číhající na emigranty potajmu se do země vkrádající. Zaslechl kroky a hlasité výkřiky. Napjal sluch a obrátil se ke zřícenině, jejíž šedivé zdivo prosvítalo mezi hustými kmeny. Nebylo pochyby, lidé se k němu blíží. Co již zase chtějí? Svraštil brvy a odvrátil hlavu.

„Biče!“ zahromoval vůdce.

Nahrblý, k levé straně nachýlený chlap malých myších očí uskočil před napřaženou rukou. Běžel zpět do hradu, tři lupiči kráčeli k zajatci hovoříce potichu; před vůdcem nahlas mluvit nesměli.

„Zdvihnout, a zády ke stromu!“ velel opět hlas.

Zdvíhali ho, nebránil se. Když ho opřeli o strom, svezl se slabostí k zemi. Podchytili ho, jeden lupič mu omotal provaz kolem kmenu, uvázal a zdvíhal ho, táhna za provaz jako kladkou. Teď stál, podvázali mu kolena a pas.

„Neslyšels, osle? Zády k tobě, čeládko!“

Otočili ho čelem vzad, surová ruka přirazila hlavu k zvětralé kůře. Hrbáč se přihnal zpět s třemi dlouhými, uzlovitými biči.

„Odpovíš na každou otázku! Budeš-li mlčet, otevřu ti tlamu ranami!“ zařval ramenáč v dlouhém kožichu s beranicí po uši staženou.

„Kams jel?“

„Ze země.“

„Ke komu?“

Lovčický mlčel. Biče zasvištěly vzduchem a třikrát zapráskaly. Tělo odsouzencovo se prohnulo divokou bolestí.

„Budeš mluvit?“

Lovčický zakýval hlavou. Biče klesly k zemi, vůdce se přiblížil. „Chceš mi něco říci?“

„Přidám se k vaší tlupě…,“ zasténal zajatec.

„Hoj! Ty chceš taky k nám?“ Vůdce se divoce zasmál, pokynul pacholkům, aby odstoupili. „Co chceš?“ zahučel mu do uší.

„Jsem raněn,“ řekl tiše Lovčický, „až se zotavím, vydám se s vámi na lov…“

„Špitál jsem ještě pro svou holotu nezřídil,“ smál se vůdce. „Špitálníci jsou mužům činu na obtíž.“ Jeho němčina byla tvrdá, rytíř podobnou nikdy neslyšel.

Vůdce si prohrábnul bradu a zamžikal očima. Přemýšlel; důstojníka by mohl dobře s výhodou použít při přepadech konvojů. Vrátí mu jeho odznaky, půjde vše hladčeji, jeho tvář nebudí podezření. Velitel obešel několikrát kmen, zastavil se prudce proti Lovčickému a zabořil se mu do očí.

„Běda, kdybys nás chtěl se odvážit zradit! I takové jsme měli mezi sebou, dlouho ne!“ Nachýlil se k jeho obličeji a vycenil žluté, špatné zuby. Byl odporný, páchl nečistotou jako zvěř. Zbrázděná tvář byla pokryta jizvami, nečesané vousy se ježily, oči koulely zlobu. „I matku tvoji bychom ztrestali, dítě z ženy tvojí vyřezali, naše pomsta je strašná! A ty by ses opékal na rožni jako jeřábek nebo veverka, slyšels?“

„Chci ti sloužit!“ pronesl rytíř hlasem tak rozhodným, že vůdce přivřel levé oko a vyprskl ve smích.

„U nás není drahý chléb. Mozoly taky nenaděláš… Víte, Gerharte a Oto!“

Lupiči přiskočili. „Odvažte ho, zkusíme to s ním nějaký den. Je nás málo!“

„A – na svobodu?“ zeptal se bázlivě hrbáč.

„Jenom ruce necháte spoutány, ať se pokusí utéci, daleko nedojde!“ zasmál se zas tak posupně vůdce. „Všechny odznaky dostane, i kord a banditku!“ řekl velitel, otočil se a dal se zpět k hradní zřícenině.

Odvázali ho, teď již šetrněji, sňali pouta z nohou a odstoupili od něho, pohlížejíce naň zvědavě.

„Náš pán je trochu přísný, ale jinak se tu žije lépe než u regimentu,“ vykládal vyčouhlý, hubený zbrojnoš s krvavým vředem na čele. Na jeho obličeji nerostly vousy, měl hladkou líc jako holobrádek, hlas sípal ve vysoké tónině.

Lovčický šel mezi nimi ke hradu. Potácel se, museli ho dvakrát zachytit, aby nepadl. Podle náčelníkova rozkazu vrátili mu jeho odznaky a zbraně kromě muškety.

„Kde je můj druhý holstr?“ zamračil se Lovčický, marně se po něm sháněje.

„Ponechal si ho Vít. Visí mu nad postelí.“

Lovčický s nevolí přiskočil k posteli ze dvou fošen sbité a podepřené přitesanými balvany na místo nohou. Strhl praporec a zaklel tak, že lupiči sahali po korduláčích a nahrbivše se čekali na první popud k útoku. Nevražili na nového vetřelce, který jim nebyl podle chuti. Lišil se příliš od nich, přišel sem z docela jiného světa, všemi svými pudy větřili v něm nepřítele. Náčelník, který se objevil ve sklepení matně ozařovaném dvěma lojovicemi, je divoce okřikl, uskočili, zastrkávajíce dýky do pochev a hleděli se mu vytratit z očí.

„Holoto!“ zařval a chytnuv cínovou mísu kdesi ukradenou mrštil jí vší silou za posledním, který vyrazil nízkými kamennými veřejemi na nádvorek.

„U nás není soudců, každý si zjednává právo sám,“ prohodil vůdce a obrátil se k Lovčickému.

„Netrpím hádky ani rvačky, ale půjde-li na tebe někdo s mečem v ruce, můžeš ho zabít. Kat bude mít s námi míň práce,“ a rozchechtal se, osušuje si zasliněné vousy.

Vykázal novému členu tlupy lůžko nejdál od dveří: „Tady budeš spát. Jak vidím, dovedeš i svázanýma rukama leccos, dáme si na tebe dobře pozor. V noci neutíkej, stráže dávají hned každému do huby oheň!“ Odešel hřmotně z jizby.

Lovčický se rozhlížel po místnosti. Byla to podle všeho hradní nebo klášterní kuchyně. Strop byl klenutý, dvě špaletová okna k lesu byla dosud opatřena mohutnými mřížemi. Okno do dvora, veliké a široké, bylo zatlučeno prkny. Síň sloužila zřejmě celé století za útulek psancům a lidem, kteří měli potřebu se ukrývat. Omítka zdí dávno spadala, zdivo bylo zbudováno z opukových kamenů nadél přitesaných, několik výklenků prozrazovalo bývalý účel: polici, krb, odpad a místo pro truhly na nádobí. Nad zmizevším krbem trčely ve zdivu téměř až pod stropem dva dlouhé trámy. Rezavá, ohromná skoba zůstala tu jako otazník zašlých dob; odtud visíval řetěz, do jehož konce se zavěšovaly kotle nad ohništěm.

Vchod do sousední místnosti byl zazděn, neznámo kým a proč. Snad tak učinili dočasní nájemníci, aby se zabezpečili. Podle kroků, rozléhajících se podzemím, byla zřícenina dosti rozlehlá. Lovčický předstíral, že odpočívá, ale neušlo mu jediné slovo, pokud mu rozuměl. Někteří mluvili polsky, maďarsky a chorvatsky, byli to zběhové z celé monarchie a přilehlých zemí. Dva z nich byli zřejmí cikáni, jenom jeden, který se nezúčastnil jejich surových zábav, žertů, potyček a her, asi třicetiletý muž, plavého dlouhého vlasu, který svědčil o někdejším pěstění, plavého kníru a modrých očí, pokud odhalil naplno obličej, stál a odpočíval vždy opodál. Všiml si dobře, jak na něm utkvěly jeho výmluvné oči, když vešel do pelechu. Ani ten nespustil nového hosta z pozoru, sleduje každý jeho pohyb. Nohy měl přikryty plachtou, jakou bývaly chráněny formanské povozy, za celý den ji neodhodil. Také u něho okouněl vždy nějaký chlap, snad pověřený jeho střežením.

„Dostal se sem právě tak jako já,“ mínil rytíř a naděje mu rozehřála útlou jiskřičku v duši. Byl-li také tak zajat a je-li, jak je vidět, také dobrého rodu, byl by to pro něho vítaný spojenec. Dva by se již mohli lecčehos odvážit, hlavně v noci. Proto se tím úzkostlivěji snažil předstírat naprostou lhostejnost vůči okolí, nejméně pohlížeje do kouta, kde ležel muž pod plachtou. „Patrně je také spoután na nohou, aby neupláchnul!“

Pojednou se mu v mozku vynořila myšlenka, která ho poděsila. Bylo to věru podivné uvítání od lupičů. Tak by mne vítal vyšetřující komisař, ale – lupiči? Proč mne neokradli o mé peníze? Podle zevnějšku musejí si být toho vědomi, že mám u sebe peníze. Nebo mne chtějí okrást teprve v noci?

„Kdo dnes pojede na nákup, vezme si šaty nového kumpána!“ zavelel náčelník, právě vstupující do sklepení. „Na kom je dnes řada?“

„Pavel Lang.“

„Langu, obleč si šaty tamhle toho!“ mávl rukou vůdce. Lang zamířil k loži rytířovu, odkryl houni, kterou na něho hodili tak, jak ji byli strhli ze sedla jeho padlého koně, a naznačil mlčky rukou, aby se rytíř svlékl. Lovčický zahořel hněvem. Váhal, nemá-li lupiče odkopnout. Byl to rozkaz náčelníkův, všichni by se na něho vrhli, málo by si posloužil. Mrače se a oddychuje ztěžka, změřil si Langa pohrdavým pohledem, nechal si rozepnout pouta a svléci kabát, jezdecké kalhoty a ohrnuté holínky.

„Můžeš zatím obléci moje,“ zasmál se Lang, vhodiv mu mezi oči kabát a prodřené, koží podkládané jezdecké kalhoty, které rytíř daleko odkopnul. Svlékal ho trhavými pohyby, surově, div mu oblek nepotrhal. Lovčický se kousl do rtů. Bylo dobře, že si hned po ulehnutí na toto špinavé a páchnoucí lůžko vytáhl svázanýma rukama z kalhot měšec s penězi. Teď by bylo pozdě. Náčelník mu vrátil jeho listiny, byly pro něho bezcenné, radil se dlouho se svými lidmi, ale nikdo z nich neuměl číst ani psát. Až mu rozvážou ruce, přesvědčí se, zda z nich něco nezmizelo.

Malý lupič, oblečený do šatů štíhlého rytíře, vyhlížel směšně. Rukávy mu zhltly i konce prstů, zúžený pás kabátu svíral mu široká prsa, kalhoty musely se založit, aby z nich nevypadl. Smál se sám sobě, lituje, že se nevidí v zrcadle.

„Pojedeš do Šenavy,“ poroučel náčelník. „Dva jedou s tebou, vezmete tři mezky. Ty, které jsme vzali…,“ drbal se za uchem nemoha si vzpomenout komu.

„Markraběti?“

„Jo, markraběti. S koši. Přivezeš víno, ryby a chleba, ostatní ne, máme všeho dost. Hola, ty tam, nový, co nám přidáš, abych mohl dát vystrojit hostinu tobě na počest a přivítanou?“

Lovčický spal. Náčelník šel k němu, ale nadbíhavý hrbáč přiskočil a zalomcoval zajatcem. „Vstávej! Neslyšíš, že s tebou mluví generál?“

Lovčický se nadzdvihl s námahou a rozhlížel se udiveně. Sehrál překvapení tak dokonale, že se vůdce nepohněval, musel opakovat dotaz: „Kolik dáš?“

Rytíř odkopnul plachtu a posunul nohama malý váček k náčelníkovým nohám. Ten se rychle shýbl, rozvázal měšec a počítal.

„Pět, šest, sedm tolarů, málo máš,“ zachmuřil se a sjel rytíře pohrdlivým pohledem. „Zejtra tě prohlédnu, jestli nic neskrýváš!“

Převlečený lupič šel strojit koně a mezky, když se venku ozval klus koňských kopyt. Všichni se vyřítili ven, jako když do vrabců střelí.

„Ty tam, kdo jsi?“ zavolal Lovčický tiše na mlčícího muže v koutě.

„Zajatec. Jsem tu již tři dny. Přišel jsem sem právě tak jako ty! Tiše, již se vracejí…“ Rychle se schoulil pod pokrývku.

Do jizby se vevalili tři noví lupiči, vrátili se z výpravy. Byli zpoceni. Špinavé obleky jevily stopy dlouhé cesty.

„Prokletý déšť a sníh, obojího jsme užili dost! Huncfúti, dali nám co proto, všechny kostelní zvony zvonily na nás lermem, ze dvou měst nás rumor honil, vesnicemi jsme se museli prohnat jako rohatci!“ klel první, odupávaje s nohou bláto a shodiv čepici daleko do kouta.

Lovčický zbystřil sluch. Zahlédl úkosem dva do mnišských hábitů oblečené muže, jejichž vousaté tváře se úborům posmívaly. Tedy i v mnišském obleku se chodí na lupy!

Oba muži shodili ze sebe pláště, otevřeli vaky a vytáhnuvše promaštěné cáry opět se oblékali do svých hadrů.

„A kde jste potkali tyhle?“ ukazoval rukou na mnišská roucha Gerhart.

„Museli jsme je srazit, ležet jsme je nechali, bestie. Nic neměli, jen pár grošů a pytle vyžebraného žrádla. Ale tuční byli dost!“

„Těm se máš vyhnout na sto mil!“ zabručel vůdce tlupy.

„Nešlo to! Vyšplhali se jako kočky na zeď a křičeli: ‚Lupiči! lupiči!‘ Snad nás, u všech ďáblů, odněkud znali. Zapíchli jsme je a museli rychle pryč, město začalo vyzvánět na poplach. Dobře ještě, že se to stalo, když jsme se z něho vraceli s nákupy.“ Muž s trudovitou, jako cikán hnědou tváří se dal do smíchu.

„Ale mnoho nového! Mandáty jsou vyhlášeny. Kdo přivede některého uprchlíka, toť se ví, že urozence, služebníky bývalého krále nebo jeho samého, dostane vysokou odměnu!“ vyrazil ze sebe druhý.

„Jo, a taky ještě něco jiného! Bude mu vrácena poctivost, pakli ho kat šmahem po čele nebo zádech přejel, má býti škrtnut ze seznamu psanců a zběhů, přijat poctivě zas do některého regimentu, který si sám určí, a má mu být zaručena beztrestnost. To je něco, co?“

„Já bych neměnil!“ odbyl ho Oto vyhrnuv rty.

„I což o to, za peníze a poctivost by to stálo,“ mínil hrbáč, šilhaje po náčelníku, který si mnul prsty zaťatých rukou a žvýkal kus chleba.

„Máte tu zas o jednoho víc?“ ptal se cikán.

„O dva! Předevčírem jeden, zrovna dnes druhý. Rosteme. Pomalu bude nás regiment, za který by sám don Hoeff de Huerta, ten proklatec, kvůli němuž jsem zběhl, na stůl pět tisíc tolarů vyplatil…“

Lovčický naslouchal, předstíraje hluboký spánek. Oddychoval se slabým chrapotem, aby více slyšel. Domníval se, že se před ním zdržují, aby nic neprozradili. I tady je tedy nebezpečí, že by ho mohli dovléci do Lípy a prodat císařským náhončím.

Smrákalo se, tlupa si chystala večeři, zvenčí od potoka bylo slyšet, jak oplachují cínové misky. Rovnali lože, dělili se o zásoby a vyprávěli šeptem, co neměl nikdo jiný zaslechnout.

Slyšeli praskot ohňů před hradem, dým se táhl do jizby. Dva muži seděli u dřezů a čistili ukradenou drůbež. Hrbáč přitáhl dvě bedny doprostřed jizby a položil na ně prkna. Byl to společný jídelní stůl. Snášel příbory a sklenice, seběhl do podzemí a valil před sebou po vyzubených schodech soudek vína; týž, který právě muži přivezli dnes z výpravy.

Muž po muži vybíhali z místnosti k ohňům, nemohouce se dočkat lahůdky. Měli hlad každý den jako vlci. Hrbáč se udeřil do čela a vykřikl: „Očistili jste koně? Ve stáji dnes ponocuje Eliáš!“

„Mlč, zatracenče, kdy se přestaneš psovsky vlichocovat do přízně vůdcovy? Co ti do stájí? O své se starej, nelez, kde by tě koně ukopali, ačkoliv bys toho byl již dávno zasloužil.“

Hrbáč si olízl rty, mrkl očkem po soku a otíral náčelníkovu misku. Jediný ten měl nízkou stolici, ostatní seděli na zemi hustě vystlané slámou. I to bylo povinností hrbáčovou, který denně přivlékal z blízké stodoly za myslivnou stelivo.

Byla již čirá tma, když kuchaři konečně přinesli na mísách kouřící se, vonné jídlo. Oba zajatci dostali také svůj díl. Lovčický se svého jedva dotekl. Musel jíst současně oběma rukama, což mu nebylo vhod. Druhý jedl vše, co mu předložili. Však za dva dny bude již všechno jísti také. Viděl, že i jeho druh má svázané ruce a pomáhá si oběma. Nakyslé víno v nečisté sklenici páchlo ztuchlinou, ani rtem se ho nedotekl. Zanedlouho se již lupiči ukládali k spánku.

„Dlouho se nevracejí ze Šenavy,“ zabručel vůdce, olizuje si rty.

„Snad je uhonili,“ mínil jeden.

„Anebo – že by se dali zlákat nabídkami mandátů?“ mínil druhý.

„Mlč, Sloto! Chtěl bych znát chlapa, který by se z mého houfu toho odvážil!“

„Ty tam,“ zvolal vůdce, otíraje si knír po nápitku, „dostaneš hostinu zítra. Držím vždy své slovo, na to spoléhej! Ale taky můžeš čekat do soudného dne,“ zasmál se rozjařeně a vyprázdnil naráz plnou číši. „Taky jsem byl zvyklý lepší víno pít, ale co dělat, má-li člověk lotry kolem sebe, kteří sami lepší vychlastají a přinesou mi patoky? Ukážu vám, jak si já dovedu vybírat! Z nejlepšího šenku uprostřed náměstí o výročním trhu za jasného poledne si vezmu, co mi patří. Nejlepší soudek rýnského nebo moselského vína, bídná spřeži!“ Napil se ještě jednou a převaliv se na lože usnul.

Hrbáč uklízel ze stolu, odnášel prkna do chodby, vyvalil poloprázdný soudek, a usedl na zem vedle osmi mužů, kteří vytáhli z opasku kostky a jali se hrát. Měli v čutorách vlastní víno, pili s chutí, hovoříce potichu, aby nevzbudili vůdce, který však již tvrdě spal, jako když ho do tůně hodí.

Hrbáč rozsvítil malou olejovou lampu nad vchodem a rovněž ulehl. Jenom hráči vydrželi sedět na zemi, kde si rukama uhladili mlat, u kostek až do svítání. Oba zajatci usnuli rovněž, nebo se zdálo, že spí. Hlasité, dlouhé výdechy to potvrzovaly. Konečně se již i nejvytrvalejší dva poslední hráči odebrali na lože a ticho zavládlo ve sklepení, rušeno dvaceti hrdly spáčů. Lovčický procitnul a rozhlížel se udiveně kolem sebe. Nemohl si dlouho uvědomit, kde je a jak se sem dostal. Spal? Patrně; a přece se rozhodl, že bude na stráži, aby včas odvrátil každé nebezpečí. Je jisto, že náčelník mu přeje. Slibuje si mnoho od jeho účasti a nedovolí, aby mu kdo ublížil nebo ho odvezl do města k hrdelnímu soudu.

Vzduch byl tak zkažený, že se mu těžce dýchalo. Potřeboval nalokat se čerstvého vzduchu, jehož bylo venku tolik a zde takový nedostatek. Páchly oděvy, nečisté a nevětrané, páchla hlína i hnůj blízkých stájí, vlhkost odpařující se z promáčených šatů a bot, páchlo tu dvacet nemytých těl a nádobí. Ve stájích dupali koně do hlinité podlahy, řetězy ohlávek chrastily úderem o zdivo a klády, frkot a ržání nebralo konce. Požádá náčelníka, aby ho zítra nechal spát venku i v poutech u stráží, snad mu vyhoví…

Převalil se na bok, aby si ulevil, když pryčna tolik tlačila a nutil se do spánku. Teprve nyní si uvědomil, proč mu ruce svázali. Vystavili ho zúmyslně nesnesitelným mukám, aby byl zítra již poddajnější. Se spoutanýma rukama by spát nedovedl. Snad, kdyby byl na dožití k takovému trestu odsouzen, vyčerpán měsíční nespavostí, dovedl by usnout také s pouty na rukou, dnes ještě ne.

Když vše utichlo, začali dva, kteří se na cestě převlékli za mnichy, pošeptmu vyprávět. Chrápání ostatních zabránilo Lovčickému, aby je vyslechl. Snažil se nedýchat, aby mu neušlo slovo z jejich rozprávky, ale musely to býti věci, o kterých se nikdo jiný dozvědět asi nesměl. Slyšel, jak se potom tiše zdvihli z postelí a plížili se k němu. Rytíř zbystřil sluch a otevřel oči. Viděl, jak stojí nad ním a pozorují jeho spánek. Ruka jednoho vjela pod houni, cítil na prsou drsnou, chlupatou a studenou ruku. Zatřásl se bezděčně odporem a prudce nadzdvihnuv, vymrštil nohy a odrazil nečekanou ranou útok zloděje. Vykřikl, několik hlasů se současně probudilo.

Vůdce se obrátil do jizby a ospale se rozhlížel po tlupě. Dva zlodějové se rychle vrátili na lože, když se venku ozval dusot koní.

„Vracejí se ze Šenavy!“ zvolal náčelník, a již se několik postav zdvihalo. Dva vyskočili, aby se šli podívat. Slyšeli, jak stráže venku hlasitě hovoří. Náčelník byl netrpělivý.

„Co je?“ zahulákal do chodby.

„Jsou tu!“ hlásil hrbáč, ukázav hlavu ve dveřích.

Nakupovači vhrnuli se do jizby. V případě potřeby bylo jejich povinností pranic se neohlížet na to, že je noc.

„Pane, důležitá novina!“ hlásil první těsně nad náčelníkovým ložem.

„Mluv, u sta hromů, odřezanče. Jak to dlouho takovým troupům trvá, než huby otevřou.“

„Pane! Volf Kryštof z Litychova jede dnes zase pro toho starého českého rebela na Frýdlant…“

„Viděli jste je? Kolik mužů má eskorta?“

„Je jich asi padesát, jezdci s mušketami.“

„Kde jste je viděli, kde mohou být ráno?“

„Jeli žitavskou silnicí přímo na Reibersdorf. Cválali ostře, mají naspěch.“

„Tedy se nám chtějí vyhnout? Vyrazili asi z Varnsdorfu?“

„Podle všeho. Slyšeli jsme je, když jsme vyjeli ze Šenavy, sotva jsme mohli zahlédnout poslední řady na východu z města.“

„Myslíš, abychom se o to pokusili? Necháme je dojeti, jsou tam zítra, pozítří pojedou zpět. Ale kudy, kam?“

„Hostinský říkal, že na Prahu nepojedou. Pojedou do Drážďan, cesta je bezpečnější.“

„Máme tedy času dost. Teď spěte! A co tys dělal tamhle?“ osopil se vůdce na prvního zloděje, kterého zahlédl, jak se vrací od rytířova lože.

„Chtěli jsme se podívat, kolik váží…,“ zasmál se chraplavě první.

„To je moje právo, šelmo dýnová! Spát!“

„Můžeš už s námi?“ ptal se vůdce nazítří zrána Lovčického, stoje nad jeho ložem.

Rytíř se překvapeně nadzdvihl.

„Rány bolí, myslím však, že by to šlo. Ať mne rozvážou.“

Vůdce pokynul, hrbáč rozvázal provazy, Lovčický si stiskl bolestí zápěstí a třel ztuhlé paže. „Snad to půjde,“ řekl pak, vstal z lože a oblékal se.

„Dva sem na stráž s mušketami a zapálenými lunty!“ zahoukl náčelník, vyšel ven, kde se již vařila drůbeží polévka a krájely notné porce chleba. Bylo cítit slaninu a česnek.

Po snídani, která vyhladovělému rytíři chutnala, nasedala tlupa na koně. Náčelník dlouho procházel stájí.

„Důstojníkovi nesmím dát herku! Musí i zevnějškem a koněm vypadat jako císařův oficír. Tady toho bělouše. Rap, ten mladší vraník, by byl lepší, ale dám mu bílého. S černým kleperlíkem by nám snázeji ve tmě mohl vypálit rybník.“

„Pojede se mu jako medvědovi na žhavé plotně,“ dal se vůdce do smíchu.

„Pojedu s sebou?“ ptal se úlisným hlasem hrbáč, tra si ruce a s hlavou poníženě skloněnou dívaje se zamilovaně do náčelníkovy tváře.

„Tys zbabělá bába, doma zůstaneš! Smrděl bys strachem, pitomče. Hajdy!“

„To byla hostina na počest tobě uspořádaná. Držel jsem slovo!“ povídal vůdce, otíraje rukávem mastné koutky. „Na koně!“

„Na koně!“ opakoval hrbáč, výskaje radostí a hopkuje kolem. Vráželi do něho, šťulcovali ho, Lang i bičem se po něm rozehnal, až se rozkvičel. A již celá tlupa slézala krok co krok pomalu po ojetých balvanových stupních ze zříceniny do lesa, projela malou mýtinou a vyrazila na silnici, s Lovčickým mezi dvěma jezdci uprostřed.

15

Zatčení hraběte Jáchyma Šlika

Za silničním kolenem se vynořili čtyři jezdci. Rozhlíželi se po kraji s mušketami opřenými o sedla, klusali. Měli, jak se zdálo, naspěch. V dálce za nimi se ozvalo hrčení kol těžkého vozu a dusot jezdeckého houfu.

Tlupa stála v zášeří stromů opodál cesty dobře ukryta. Lupiči dávali koním chleba, aby neržáli. Náčelník stál u Lovčického a ukázal rukou na kočár.

„Pojedeš k nim a zastavíš vůz. Vezou vězně. Je nás tolik co jich a jinak se dovedeme zbraněmi ohánět než ti tam!“

Lovčickému pohrál úsměv kolem rtů. Byla to příležitost k útěku a hlavou mu táhly myšlenky jako blesky. Chtěl vrazit bělouši ostruhy, když ho vůdce chytil za uzdu.

„Pojedeš pomalu, jak se na důstojníka sluší! Vyžádáš si průvodní listiny, musejí se zastavit. Pojedeš přímo proti nim, aby nic netušili. Rozuměls?“

Kývnul hlavou na souhlas a minuv zatáčku vyjel zvolna na silnici, provázen dvěma zbrojnoši. Dal se do klusu. Kočár byl ještě za lesem, jeli proto lhostejně. Zdvih a kles, zdvih a kles, nadnášeli se, dopadajíce lehce do sedel.

Pojednou se vynořil ze zákrutu vůz, provázený dvanácti rejtary. Rytíři neušlo, že se jezdci zarazili. Důstojník je volal, vrátili se k němu a hned nato vyrazili vpřed, tasíce šavle, zatímco jiní obklopili vůz. Byl to starý, těžký, černě natřený vůz, kterého vévoda již dávno nepoužíval.

Jezdci se blížili rychle k Lovčickému. Zastavili a rozestoupivše se po obou stranách silnice chopili se pušek.

Lovčický dojel, nestaraje se o to, že jsou připraveni vystřelit. Oba průvodci drželi se opravdu jako dokonalí průvodci důstojníka s určitým posláním.

První zbrojnoš vykřikl zdaleka. Nerozuměli co. Lovčický jel dále, avšak rejtaři vytrhli z holstrů muškety a namířili. Rychle se vzpamatoval. Vytrhl ze záňadří listinu a zamával jí nad hlavou.

Jezdci sklonili zbraně, opřeli je o sedla a čekali.

„Kde je velitel?“ ptal se Lovčický přísným hlasem, rozhrnuv plášť, aby lépe vynikla císařská šerpa.

„Za kočárem, pane! Stůjte, dál nesmíme nikoho pustit, až dojede průvod.“

Lovčický se pohrdlivě usmál.

„Císařova je země a císařský posel neposlouchá vojáků. Poroučí. Seskočit!“

Jezdci se dívali po sobě překvapeně. Pan Volf Kryštof z Litychova udělil jim jiné rozkazy. Váhali, Lovčický nestrpěl průtahy. „Ze sedel!“ poručil tak velitelsky, že se naráz vyhoupli ze sedel a přiskočivše ke koním, chopili se jejich uzd. Pokynul jim a jel volným krokem ke kočáru.

Vůz zastavil, důstojník v modrém plášti a s kloboukem se širokou střechou popohnal k němu koně.

„Kdo tu poroučí?“ zařval na Lovčického a měře ho zamračeným pohledem jel k němu.

„Odkdy zastavují muškety císařova posla s mimořádným posláním?“ odpověděl rovněž otázkou.

„Máte listiny průvodní?“ ptal se již mírněji pán z Litychova, prohlížeje si zkoumavě cizince.

„Tu jsou!“ Lovčický podával mu glejt a zatímco velitel eskorty četl, zeptal se ho: „Mluvíte francouzsky?“

Volf Kryštof pohleděl na něho udiveně, ale Lovčický hodil okem po průvodcích, a velitel pochopil.

„Jsem vám k službám!“ pravil dobrou franštinou, vraceje mu listinu. „Co si přejete?“

„Byl jsem přepaden lupiči a zajat. Ti dva vedle mě jsou rovněž lupiči!“

Pan z Litychova prudce trhl uzdou a vykřikl rozkaz, aby zbrojnoši zapálili. Vtom se však z lesa ozval výkřik a dvacet lupičů se vyřítilo z lesa, každý odjinud, aby zaskočili eskortu.

„Lupiči!“ vykřikl Lovčický. „Pusťte na ně oheň!“

„Zrádče, zrádče!“

Náčelník tlupy se přihnal jako divoká bouře. Uvítala ho salva výstřelů z rejtarských mušket, ale zdálo se, že je to nezranitelný zplozenec pekla. Jeho tváře se stáhly mračnem zuřivého vzteku a pomstychtivosti. Letěl vstříc hromadné střelbě nic se neohlížeje, že již Pavel Lang a Gerhart se svezli zasaženi výstřely ze sedel k zemi. Rozpřáhli ruce, zaťali pěsti a padli obličejem na zem. Vůdce se posupně rozchechtal. Tasil vražedný kord a rozpřáhl se mohutnou paží po Lovčickém.

„Šetřte prachem a kulemi, můj pancíř je z ocele!“ Ťal po dvou rejtarech, kteří mu zastoupili cestu. Skáceli se, zaliti krví do sedla, jeden se zachytil křečovitě sevřenou pěstí koňovy hřívy, pak se mu dlaň otevřela a padl hlavou na silnici. Kůň se vzepjal a poděšen salvou rozrachocených pušek, dal se tryskem do lesa.

Ďábelský smích provázel vůdcova slova. Lovčický vyrazil proti němu, zdvihl meč, aby zachytil hroznou ránu, ocel prudkým nárazem zařinčela. Rytířův meč úderem přeražený, zazvonil a odletěl, Lovčický svíral v pěsti pouze koš. Nabil mušketu, kterou zdvihl se země, klekl si, namířil a vystřelil. Mířil přímo na čelo. Dým vyrazil, zastřel na okamžik netvornou postavu vůdcovu, a když se zdvihl, viděli, jak se vůdce se zkrváceným obličejem řítí na střelce.

Z kočáru vyhlédla protáhlá, šedým vousem lemovaná tvář. Lovčický poznal hraběte Jáchyma Šlika. Vyskočil, vyrazil dvířka kočáru a zvolal: „Pane hrabě, na koně! Zadržím mušketýry, kterých tu nyní mnoho není. Rychle na koně!“

Silnicí se hnalo několik jezdeckých houfů. Rozvířil se pravidelný boj rejtarů. Útočící byli napadáni zezadu nečekanou posilou, zdánliví vítězi podléhali. Skupiny se rychle měnily, vteřiny měnily scénu. Po silnici leželo již několik padlých z obou stran. Hrabě Šlik vyhlédl z kočáru a vystoupil. Lovčický přitáhl koně k vozu, aby mohl nasednout, když se vtom pan z Litychova ohlédl. Zajel v půtce stranou, sám rozdávaje smrtelné rány, ale vida, že zajatec hodlá využít nestřežené chvíle a utéci, zajel k vozu, strhl uzdu koně, na kterého již chtěl hrabě nasednout tak, že div se neskácel.

Namířil na prsa hraběte Šlika kord a tlačil ho pozpátku dovnitř vozu.

„Tedy objednal jste lupiče na svoji záchranu? Český kavalír se spojuje s šibeničníky? Neupláchnete nám, pane hrabě!“ Přibouchnul dveře a rozjel se za Lovčickým.

Zahlédl ho, právě když naskakoval na koně, vytrhl banditku a namířiv naň vystřelil: „Falešný posle císařův, vezmi spravedlivou odplatu!“ Lovčický ucítil palčivou bolest v předloktí, pustil uzdu a seskočil z koně. Zavrávoral, klesl a vstal, hledal koně, který se dal do cvalu, pak si zastřel oči a klesl k zemi.

Lupiči byli zahnáni, náčelník ležel v příkopě; jeho tělo malomocně sebou škubalo. Soptěl, vyrážel děsivé zvuky, koulel očima a kopal do půdy, ruce se zmítaly ve vzduchu nad hlavou, hrabaly prach. Hledal zbraň, klel a marně si stíral z čela pramen krve. Jeho obří tělo nemohlo podlehnout ráně, smrtelné lidským trpaslíkům.

Odzadu se blížil nový houf jezdců. Pan z Litychova vyrazil výkřik radosti. Byl to jeho zadní voj, který ho následoval, poučen prvním nezdarem. Eskorta provázející hraběte měla přivábit útočníky nebo ty, kteří by se chtěli odvážit osvobodit vévodova zajatce. Zadní voj byl silnější a měl pak rozhodnout o výsledku, kdyby byl pochybný. Jezdci viděli zdaleka, že průvod byl přepaden, dali se do trysku. Zvířili silniční prach, který je zakrýval. Přihnali se jako bouře, vrhli se na lupiče a velitel přicválal k rytíři Litychovi.

„Zdržel ses, trestu bys zasloužil!“ zamračil se velitel. „Sami jsme si museli pomoci. Seberte mi tam toho, ve škarpě i u lesa! Udělali jsme dnes pěkný lov. Tam toho s šerpou přivázat ke koni!“

„Důstojníka?“ divil se desátník.

„Zformovaného zrádce a zběha! Na kůň přivázat!“ a odcválal dopředu, aby svolal svůj lid.

Jakmile zajel do zákrutu, ozvala se z lesa prudká střelba. Lupiči, ukrytí za stromy, pálili do eskorty, chystající se znovu dát na cestu. Nevěděli, že jejich náčelník je raněn, poslouchali slepě rozkazů, které obdrželi.

Ten se válel v prachu, bil pěstmi do země a namáhal se povstat. Obrovské jeho tělo vítězilo nad smrtí. Muž, jehož jméno nikdo neznal a jehož vůle zotročovala, vstával již zase ze země. Vrávoral, stíral si krev z čela a shýbl se pro ležící pušku. Nabil a zapálil, míře na pana z Litychova. Rejtar, který uvazoval Lovčického ke koni, se obrátil. Vida, že lupič míří na velitele, pustil rytíře, přiskočil k vůdci tlupy a chtěl ho skolit kordem. Vůdce se prudce otočil, máchl pažbou a rozdrtil mu lebku.

Lovčický, který se probral k vědomí, rázem pochopil. Opřev se nohou o levý třmen, naskočil na koně a dal se do cvalu. Zdálo se mu, že se musí každé chvíle zřítit z koně slabostí a mrákotami, které mu kalily vědomí. Jenom šílený pud sebezáchovy ho držel v sedle. Jel, drže uzdy jednou rukou a slyšel, jak náčelník po něm vystřelil. Byl však již za ohbím silnice, kule svištěly lesem, zarývaly se do kůry a chrastily v listí jako vítr.

Jel kupředu bez cíle, ačkoliv si uvědomoval, že se bude muset vrátit pro své vaky, které zůstaly ve zřícenině Ojvínu. Deset lupičů padlo, mohl se nadít, že se teď z obavy o své životy rozprchnou a do hradu se již nevrátí. Je však sám, těžko by se mu bojovalo ve tmě proti přesile. A hrabě Šlik! Lovčický zasténal: byl blízek záchraně a nyní je tedy ztracen! Odvezou ho do Drážďan, a vévoda ho vydá císaři, který ho odsoudí na smrt!

Z dálky nepadla ani jediná rána. Ticho jarního dne bylo balzámem šťastlivcům, ale zoufalství Lovčického bylo bezmezné. Neměl cíle, neměl vlasti ani krále, rodiny ani praporce, pod kterým měli bojovat přátelé, aby odčinili bělohorskou porážku. Zmírnit běh, kůň svěsil hlavu a potahoval uzdu. Oba tedy měli potřebu odpočinku, ten tělesného, jezdec duševního i zotavení zesláblého těla. Jel krokem nevěda kam. Míjel křižovatky lesních cest, a ani jednou se nezastavil, aby pátral po stopách nebo směru. Co na tom, kam dojede, všude je stejně vzdálen vlasti, odevšad čiší chlad cizoty a stesku!

Cesta se snižovala, sjížděl tedy do nížiny. Les z pravé strany ustoupil, objevila se malá paseka, svažující se kamsi do hloubky, a v šedavém oparu se rýsoval obrys kostelní věže se zvonicí. Do kterého města jede? Nepocítil radosti nad tím, že vyvázl z tábora lupičů. U nich měl alespoň nějaký zájem, aby uprchl, ale tu ani ten cíl neměl před očima. Vzdaluje se Ojvínu, kam se musí vrátit. Přijde-li pozdě, lupiči rozkradou jeho zavazadla a zmizí v neznámu. Co mu zbývá, je-li sám?

Bezděčně zdvihl hlavu. Zdálo se mu, že slyší jezdce. Slabý vítr donesl až k němu temné zvuky. Ne, byl to les, který mluvil jarním jitrem. Otočil se, zda se za ním nepustili lupiči nebo litychovští rejtaři, neviděl však nikoho. Když upřel oči před sebe na silnici, zaslechl pojednou zcela zřetelně dusot koní a řinčení šavlí. Co to?

Sjížděl po mírném svahu. Silnice se kroutila jako mrštný had, smyčkovala před nížinou, do které se bála střemhlav vrhnout. Zákrut pobízel k opatrnosti. Mohly to být posily nebo čety císařských mušketýrů, rozdělených podél hranic, aby schytávaly prchající vystěhovalce, a hlavně členy rodin šlechtických, odvážejících potají ze země část jejich bohatství, klenoty a truhly dukátů.

Vyrazil do zákrutu a uskočil ze silnice k lesu. Před ním se táhla jako prut dlouhá a rovná čára, šedě poprášená, úžící se v nedozírné dálce ve vlasovou niť. Tamodtud přicházejí ty zvuky! Mrak se valí z jejího konce, stoupá a blíží se k němu. Je to jarní oblak, shluk par z luk a polí, vřesovisk a rybníků? Lovčický projel mezi dvěma řadami stromů, obrátil koně, přivázal ho ke stromu a průsekem sledoval let oblaku. Vzrůstal, jako by chapadly zdvíhal k sobě nepostižitelné výpary vod a půdy, podbíral je a chrlil do výšky, rozptyloval a zase je svolával a srážel dohromady. A z tohoto oblaku, valícího se jako dým a trhajícího se v chuchvalce vaty, zaléhaly k němu zvuky, které ho poděsily.

Zdálo se, že mraku přibývá rychlosti každou vteřinou. Sílil a zvyšoval let, narůstal do šířky a délky. Byli to jezdci, kteří se hnali silnicí s větrem o závod. Slyšel již jednotlivé dopady kopyt a známé zvuky oceli. Mohl bezpečně říci: teď narazila partyzána na kohoutek, teď podkova a meč. Mrak řídnul, první řady jezdců vyjely z oblaku. Jezdci jeli v šestistupech. Lovčický uskočil za strom.

Viděl postavy hrdě vzpřímené v sedle. Jejich orlí oči byly upřeny vpřed, tváře prozrazovaly smělou odhodlanost. Krunýři chráněná prsa odrážela paprsky ranního slunce, leskla se, až přecházel zrak. Jeli mlčky, nárazy železa a ocele, dopady kopyt a řinkot mečů varovaly. Tito jezdci musejí mít vznešené poslání; jedou těžce jako osud, nesmiřitelní, neodvratitelní. Běda městům a vesnicím, na něž dopadnou rány jejich zbraní!

Ráz naráz zvonily podkovy, těla se nadlehčovala současně. Jaká to byla síla myšlenky je spojující tak, že dávala všem totéž držení, týž rytmus, pohyby a kázeň? Val lidských těl, vzdor a vypětí, vášnivé odhodlání, nezadržitelnost útoku, náběh k neodvratitelnému vítězství se hnaly silnicí stále blíž. Ruce svíraly křečovitě muškety, k zemi skloněné hlavy koní, držené krátkými uzdami u prsou jezdců, prozrazovaly, že pro ně není překážek. Majíce krky do oblouku prohnuté jako luky, napínané ve vteřině výstřelu, koně klusali zostra, řičeli, pohazovali vzdorně hlavami, ustupujíce z donucení drtivé síle tísnících je kolen a pěstí.

Tři jezdci vpředu potrhli náhle uzdami. Zpozorovali něco? Upírali oči do houští, kde stál za stromem Lovčický, když vtom jezdec uprostřed se prudce otočil a zdvihnuv meč vykřikl česky: „Pozor!“

Lovčickému zabušilo srdce. Nebylo pochyby, jsou to vyhnanci, patrolující v pohraničních hvozdech, aby hubili císařské houfy. Snad zamýšlejí napadnout eskortu provázející hraběte Šlika? projelo rytíři hlavou. Nerozmýšleje se dlouho vyrazil z lesa. Zdvihl obě ruce, oči mu hořely, zamával jim v ústrety a rozběhl se k hlídce tří jezdců jedoucích v čele.

„Bratři! Bratři!“

Dva jezdci namířili mu muškety na prsa.

„Císařský špehoun!“

„Zdá se tak! Pozor, nás neoklameš!“ zvolal Jindřich Střela z Rokyc, vůdce přední hlídky.

„Stůj! Střelíme!“ Pan Bohuslav Slanský z Doubravice svraštil řasy a držel zapálený lunt.

„Vidíš šerpu?“ vykřikl pan Michal Studenecký, rytíř z Pašiněvsi na Hradešíně.

Lovčický se zarazil. Odhodil klobouk, sklonil hlavu a strhl rukou šerpu, která ho v očích přátel měnila v nepřítele.

„Jsem váš, váš!“ vykřikl a vztáhl k nim ruce.

Zatím se přihnalo sto jezdců. Obklopili Lovčického ze všech stran, aby jim neunikl.

„Zdá se, že jsme udělali dobrý lov,“ zasmál se suše pan Jindřich Semín ze Semína.

„Jindřichu! Pane Semíne! Neznáš přítele, který po tvém boku bojoval na Bílé hoře?“ vyrazil ze sebe Lovčický zoufale.

„Znám neznám. Máš šerpu, jsi nepřítel!“

„Čtyři jezdci k němu!“ velel pan Střela z Rokyc. „Není kdy, snad nás chce zdržet, abychom přišli pozdě! Z cesty, zrádný šelmo!“

Jezdec, jedoucí po pravé ruce, volal čtyři druhy z řady: „Jan Sudlice z Borovnice, Oldřich Holický ze Šternberku, Matyáš Radoňovský z Kosmačova a Václav Nostic z Nostic!“

Jezdci vyjeli z řady a seskupili se kolem Lovčického.

„Prohlédnete ho důkladně a vyptáte!“ poroučel pan Střela z Rokyc. „Kornet klusem dál vpřed! Dohoním vás před Šenavou! Vpřed!“ Obrátil se k rytířům, kteří byli určeni k eskortě podezřelého Čecha, a pravil: „Dovedete ho do Landskrony a počkáte na náš návrat. Střežte ho dobře!“

Pan Střela pozdravil pokynem hlavy a odklusal. Lovčický tu stál zdrcen se sklopenou hlavou, císařova šerpa ležela mu u nohou.

„Na kůň!“ zavelel pan Nostic.

„Neznáš mne?“

„Znám neznám, jedno je. Znával jsem tebe, dnes tě nechci znát!“ Hlas pana Nostice zněl pohrdavě a tvrdě.

„Jsem to já, tvůj přítel Václav Lovčický z Lovčic! Na Bílé hoře jsem bojoval…“

„Na koně, a zanech všetečných a prázdných tlachů. Do sedla!“

„Šerpu svou si vezmi!“ poroučel Oldřich Holický.

Lovčický dupl rozpálen hněvem na šerpu. Pan Radoňovský k němu přiskočil.

„Jsi dvojí tváře a roven nejsi s námi rozmlouvat! Šerpu vem!“

Lovčický na něho pohleděl očima zvlhlýma bolestí. „Ani ty mne znát nechceš? Jsem falcký, v přestrojení, abych své poslání mohl dokončit!“ vybuchl s hořkou výčitkou.

„Víme dobře, jaké proměny se v Čechách s nejlepšími kdysi syny vlasti dnes dějí. Střídáš beze studu šat i bandalír! Hajdy na koně! Dost dlouho ses už mluvit pokoušel!“

Rytíř zdvihl šerpu. Váhal, mačkal ji v ruce, ale pak ji zasunul do kapsy a nasedl na koně.

„Nevěříte mi. Snad právem. A přece by se bylo málem bývalo mně samojedinému podařilo vysvobodit pana Šlika z rukou Litychových!“

„Tys ho viděl?“ ptal se nevrle Nostic.

„A mluvil s ním! Byl jsem zajat bandity na Ojvíně, dva dny vězněn, nesu důležité zprávy do Berlína našemu milostivému králi. Podařilo se mi oklamat i knížete.“

„Kterého?“

„Karla z Lichtenštejna! Vyzrál jsem na ně, vezu i královskou korouhev, které jsem se zmocnil v císařských stájích zavraždiv neapolskou stráž…“

„A kde máš korouhev?“ zasmál se spatra Jan Sudlice z Borovnice. „Kde ji tedy máš?“

Lovčického tvář se rozjasnila nadějí. Snad se mu podaří je přesvědčit. „Nemám ji při sobě, ukradli mi ji!“

„Oho! To jsem si myslel,“ odtušil pan Nostic. „Zanech jalových řečí!“

„Pospíšíme-li si, můžeme ji však ještě teď zachránit! Zapřísahám vás, abyste mi přispěli na pomoc! Lupiče jsme povraždili, když přepadli průvod pana Šlika, na Ojvíně nebude jich více než dva tři, které lehce zdoláme.“

„Chceš nás zavléci do pasti?“

Lovčický sáhl rukou po kordu. Zamračil se, strhl koně a zvolal: „Pane Oldřichu Holický, nemáš práva tupit, ale povinností tvou je s mečem v ruce státi za svá slova!“

„Se zrádcem se kordy neměří! Tvůj je krátký jako tvoje lež! Kupředu!“ a namířil na něho banditku.

Lovčický stál u koně. Z očí mu sálal vzdor a vášnivá touha odčinit urážku.

„Střel! Lépe bude mi než s hanbou žít ve vašich srdcích, za bratry jsem vás vždy měl. Nejedu! Pusť oheň, na životě mém mi nezáleží, když ti, ke kterým jsem se toužil vrátit, takhle zle mne uvítali. Pal!“

Holický namířil, ale Radoňovský byl skokem u něho a srazil mu ruku. Rána vyšla, koule vyletěla nad koruny stromů.

„Kde máš svou korouhev?“ ptal se Radoňovský Lovčického mírněji.

„Řekl jsem už! Na Ojvíně! Za hodinu jsme tam, a pak mne odprosíš!“ Z očí sálaly blesky, tělo se chvělo, z tváře Lovčického vyprchala všechna krev, zuby se zakously do rtu, až vytryskl pramének krve.

Radoňovský vyměnil pohled se svými přáteli. Nostic zavrtěl hlavou. „Musíme poslechnout rozkazu!“

„Ano! Kdyby tu však byl pan Střela, na rozkazu by netrval. Pojedeme s tebou na Ojvín, ale podvedeš-li nás, na místě zahyneš!“

„Díky! Tisíceré díky tobě, pane bratře!“

Lovčický se vyšvihl do sedla s takovou radostí, že již i pan Nostic byl zviklán v nedůvěře. Obličej Lovčického zářil štěstím. Ani bolest v ruce necítil, zapomněl urážky, hořel jen touhou dorazit co nejdříve na Ojvín. Hnal se tak, že ho co chvíli museli zdržovat z obavy, aby jim neunikl. Vraceje se k průvodcům, vyprávěl jim své příhody od okamžiku, kdy se mu podařilo vloudit do pražských bran s císařským vojskem.

Jindřich Střela z Rokyc se přihnal s lesní stezky a připojil se k panu Nosticovi.

„Tu jsou listiny!“ pravil s vítězným výrazem Lovčický.

„Jaké listiny?“

„Které jsem vyrval císařskému špehounovi, a ty, které mám z Prahy doručit falckému dvoru…“

Pan Střela vzal je přes koně, jezdci zmírnili klus. Lovčický nespouštěl z něho oči. Každý úsměv, pokyn hlavou a výkřik byl mu zadostiučiněním.

„Mám i knížecí zatykače a mandáty proti těm, kteří se včas před knížete nestavěli. Snad budou v nich i vaše jména, ráčíš-li si, pane bratře, dobře register všimnout!“

„Ano, i já tu jsem,“ smál se pan Střela, „a ty taky!“ volal vesele na Nostice.

„Již mi věříte, bratří?“

„Odprosím tě na Ojvíně!“ zamumlal mrzutě pan Oldřich Holický ze Šternberka a Lovčický mávl rukou.

„A vy, co vy tu, páni děláte?“

„Pan Střela jede za eskortou, aby vysvobodil hraběte. Potíráme císařovy houfy, kde se nám namanou, jsme pod vrchním velitelem hrabětem Matesem z Thurna. Jako komisaři vodíme průsmyky uherský lid Gabriela Betlena, pracujeme proti zrádcům v dohodě s markrabím krnovským a braniborským. Práce dost, a perná!“

„A mnoho vás?“ vyzvídal Lovčický.

„Nyní je už nás na tři sta, a naše řady denně rostou. Včera přirazili k nám čtyři noví, které také dobře znáš, bratře Lovčický.“

„Kteří?“

„Pan Rudolf z Berbistorfu, který chce vstoupit jako komorník do služeb braniborského kurfiřta, Jindřich Petr Dvořecký z Olbramovic, Petr Boreň ze Lhoty a pan Karel Věžník, rytíř z Věžník. Máme tři velitele, které jsme si sami volili. Naším je pan Střela.“

„A druhých dvou?“

„Druhé kompanii velí Volf Karel mladší Vřesovec z Vřesovic, třetí pan Jan Bohuslav Kaplíř Vosterský ze Šebířova…“

„Jak se těším na shledanou se všemi věrnými syny vlasti!“ vydralo se z prsou Lovčického. Hlas mu selhal, zajíkl se a tváře hořely radostným vzrušením.

„Doleva! Jsme na místě! Hoj, uskoč, pane Radoňovský, byl bys dobrý terč, stojíš proti hradské střílně, odkudž vypalují salvy na uvítanou.“

„Tak přece?“ svraštil obočí pan Radoňovský. Nedůvěra ho opět ovládla, váhal, ale vida, že ostatní chvatně vyjíždějí po svahu a seskakují rychle z koní, aby se náhlým přepadem, jak je byl Lovčický poučil, zmocnili tří zbylých lapků, seskočil též a dohonil je na balvanitých schodech. Lovčický je vedl a nabádal k tichu.

Naslouchali, zevnitř se neozval jediný zvuk života. „Hrbáč asi spánku hoví,“ zašeptal Lovčický a vrazil do sklepení s mušketou připravenou k výstřelu. Čtyři průvodci Lovčického se přitiskli k vlhkému zdivu, aby se oči ze světla ve tmě lépe mohly rozhlédnout. Táhli se podél stěn k lůžkům, kde leželi dva muži. Napadli je nečekaně, nebylo kdy pomýšlet na odpor. Spoutali jim ruce, vyvlékli na mýtinu a přivázali ke kolům, na kterých lupiči sušívali vlhké šatstvo.

„Milost! Milost!“ úpěl hrbáč, svíjeje se pod kolem a vřeště jako polapený dravec.

„Kde je pan Lovčický?“ zeptal se překvapeně Radoňovský, marně se po zmizelém ohlížeje. „Co se šelmami?“

„Zbičovat!“ vykřikl Lovčický, jehož hlava se náhle vynořila ze sklepení. Držel v ruce uzlovitý bič a hodil ho Nosticovi. Sklonil se a vlekl na provaze dva těžké vaky. Vrhl se na ně nedočkavěji než hladový na chléb. Roztrhl řemení, zdvihl korouhev do výše a zamával jí nad hlavou.

„Královská zástava! Vrácena národu, vlaj vstříc budoucnosti a slávě!“

Oči čtyř rytířů se po něm otočily. Lovčický stál na posledním balvanu jako rytíř z pověsti o blanických strážích. Mával korouhví, oči mu slzely. Čtyři druhové blížili se k němu s posvátnou bázní a úctou.

„Je to prapor pana Smiřického!“ zvolal pan Oldřich Holický a smekl klobouk.

16

21. června roku 1621…

Vojska v Praze položená byla zesílena; k regimentu Valdštejnovu, který v městě byl posádkou, povolal kníže Lichtenštejn na posilu bezpečnosti ještě sedm kornet rejtarských, korneta po stu mužích. Albrecht z Valdštejna se svými podřízenými setníky vypracoval podrobný pořad, kde vojsko bude stát na strážích v den vyhlášení císařských rozsudků 19. června a v den poprav 21. června 1621. Brány byly zvlášť přísně střeženy. Střelci v branách dostali rozkazy, jak se mají chovat, každý přestupek porušení kázně měl být krvavě potrestán.

Také ulice měly docela neobvyklý vzhled. Praha dělala dojem města vymřelého, chodci přeběhli ulicí jen v nejnutnějších záležitostech a rychle za sebou zavírali domy. Na staroměstském rynku bylo dokončeno velké theatrum, divadlo pro nastávající tragédii.

Klády, fošny a prkna byla připravena na obecním dvoře v radnici, a devatenáctého června postavili navečer na rynku před rathausem velké lešení, na které se vystupovalo po schodech z Rybného trhu.

Uprostřed theatra se tyčil velký kříž z trámů, kolem něhož měli kráčet odsouzenci ke katovu špalku. Lešení, potažené černými sukny nabylo hrozivého vzhledu, když v pět hodin na německém orloji nebo o deváté hodině české byla na Hradě vypálena rána z kusu.

Obě mostecké brány byly zavřeny, popraviště obklíčeno dvěma kornetami jezdců a třemi prapory pěchoty. Stály v sevřeném čtverci, jeden vedle druhého kolem lešení, nejblíže pod lešením trubači na koních a bubeníci. Na terase byla připravena křesla pro pány komisaře a sedadla pro městský úřad Starého Města a císařské rychtáře všech tří pražských měst. Městští rychtářové procházeli po lešení, sbíhali horlivě ze schůdků do rathausu, přiskakovali k zábradlí, aby s nich vykloněni naslouchali rozkazům a pokynům komisařů a císařských rychtářů z balkonu. Jeden služebník vstoupil na tribunu smrti s černou kápí přes hlavu. Umístil před dřevem kříže klekátko, kde popravenci vykonají poslední pobožnost. I páni komisaři se lehce zachvěli.

„Budeme přihlížet k nezvyklému v Čechách divadlu. Ještě nikdy neslavila tu spravedlnost větší zadostiučinění,“ řekl Pavel Michna k panu Kaprovi. Ten se studeně usmál, i jeho tváře byly bledé.

„Budou nás tu potomci ještě po dlouhých staletích vidět tak zasedat nad ztrestanou vzpourou.“

Hrabě Jáchym Ondřej Šlik, který byl zatčen ve Frýdlantu, dva měsíce vězněn v Drážďanech a dopraven s eskortou sta jezdců do Prahy, byl jako první ze všech volán rychtářem. Vystoupil na tribunu a modlil se vroucně s knihou v ruce před Ukřižovaným. Byl oděn v černou aksamitovou sukni, obličej zářil radostným odhodláním podstoupit potupnou smrt a ještě dnes předstoupit před tvář Boží, kde dojde spasení a odměny ve věčné blaženosti. Neměl pouta na rukou, sám si rozepjal kabát a rozhrnul bílý obojek. Služebník se dotýkal uctivýma rukama jeho těla. Šlik se modlil, usmíval se a děkoval svému komorníkovi za poslední službu. Opodál stálo šest pochopů, zakuklených od hlav k nohám černým suknem. Byli to sběratelé usekaných hlav a údů, které měli vždy zabalit do čerstvého černého sukna, na němž každý odsouzenec měl vystát své právo.

„Krví se nasytí, kdož po odvetě práhnou. Daj, Bože, aby naše mučednická smrt potomkům prospěla a nás v úctě vzpomínali. Bude nás, věrných Kristu, o tolik přímluvčích víc na nebesích tvých…“ Pan Šlik sklonil hlavu a končil: „V ruce Tvé, pane Ježíši Kriste, poroučím duši svou, věda, že smrt mučedníků jest předrahá před Hospodinem. Odpusť nepřátelům mým!“ Zdvihl hlavu, z rozzářených očí sálalo nadzemské světlo. Čtyři kněží, kteří ho provázeli, odstoupili. Poklekl na vykázaném místě zády ke katu s vypjatou hlavou. Z očí dvou rychtářů vytryskly slzy. Kapr z Kaprštejna se zachvěl, ale nutil se do úsměvu. Muž, který klečel, když se kat těžkým mečem rozpřáhnul, odrážel v očích hloubku letní oblohy. Když hlava dopadla dunivě na prkennou podlahu, ustalo víření bubnů. Šest pochopů v černých maskách přistoupilo, zabalilo tělo do sukna, na němž hlava a ruka potom uťatá opodál trupu ležela a snášelo mrtvého přes rynek kvapně do radnice. Rachot bubnů ustal. Nejeden komisař si ulehčeně oddychl. Staroměstský rychtář vyvolal jméno pana Václava Budovce z Budova.

Slunce se prodralo protrhanými mračny. Mezi počernalými chuchvalci dopadalo na lešení a rynk prudké, oslňující světlo prvního letního dne kosými, dlouhými lany. Na západě vyrazil z mračen celý snop paprsků. Byly to rozžhavené zlaté pruty, spojující hlavy k nebi obrácené s cílem jejich pouti. Pan Melander, Michna ani Kapr neměli dost odvahy, aby je počítali. Bylo jich tolik, kolik odsouzenců čekalo, až je rychtář jmény vyvolá. Ale i jim se zdálo, že černá sukna krvavého podia, přehozená přes zábradlí a vymrštivší se i na několik postav zakuklenců, vrhla své přítmí vysoko do oblak. Přes jásot světla pošedly rázem i zdi a průčelí domů. Píšťaly, polní trubky a úzké, dlouhé bubny flórem zakryté zanášely ke hvězdám do ovzduší ponurost scény. Jenom modlitby, smrti silnější víra modlících se odsouzenců, zvyšovaly marně fanfáry slunečních paprsků v očích tisícových zástupů, které se daleko za hmotami vojenských čtverců tísnily se zadrženým dechem a s marně potlačovaným pláčem. Každý zvuk polnic a zlověstný úder do bubnů stupňoval přítmí slunečného dne.

V rohovém domě nad podloubím přímo proti radnici se otevřelo okno. Kdo by si povšiml tak nepatrného pohybu přes to, že odraz slunečního světla udeřil o černá sukna vedle radničního balkonu? Pan Budovec kráčel vzpřímen po schodech na popraviště. Odmítl průvod kněží, kráčel sám. Šel jako by vystupoval na řečniště v zasedání soudu zemského, kde svou výřečností sklízel vždy bouře pochvaly. Dnes rozhořel ještě větší touhou překonat zaslepené odpůrce a přesvědčit svět o jediné pravdě. Za života mu tleskávali jeho souvěrci, nyní přichází, aby sklízel pochvalu příštích věků. Ještě nikdy nešel sebevědoměji vstříc zápasu. Z radničních vězeňských kobek zaléhaly až sem na popraviště hlasité žalmy prozpěvované těmi, kteří za několik okamžiků již oněmí.

Nový úder odraženého slunečního blesku sjel oknem po scéně a oslnil oči. Václav Budovec z Budova se otočil po něm s úsměvem. Hlava doprava odvrácená zachytila okno, které se znovu otevřelo. Čísi ruce se v něm zdvihly do výše, kdosi jimi zoufale zalomil nad hlavou a pak se ozval srdceryvný výkřik, právě když císařský rychtář pokynul důstojníkovi stojícímu nejblíže pod popravištěm. Palaš se zamihl vzduchem, tamborova hůl se zdvihla a bubny se ozvaly zas tak ponuře. Každý úder bubnů ježil vlasy, hrbil postavy a mrazem projížděl po zádech. Každý úder bubnů byl lopatou v ruce ďábla, míchajícího bezednou, propastnou tmou močálů. Světlo zhasínalo, ohromné peruti smrti pokryly náměstí. Nyní i pan Michna a kníže Opavský by vrávorali ve tmě, kdyby museli v děsu rychle prchat po schůdkách z lešení. Seděli však na čestných místech balkonu, dveří by od oken nerozeznali při panice útěku. I z těchto křesel se teď ozval tlumený pláč a vzlykot. Šest bubnů pod radniční terasou hučelo, dunělo a vířilo děs.

V mírném závanu letního větru vlály vzduchem ukořistěné praporce z Bílé hory. Tvořily les nad hlavami do čtverců natěsnaných žoldnéřů. Kdyby je byl nyní don Baltazar de Marradas počítal, nemohl by se tak spokojeně rozhlížet po rynku. Byl by svraštil husté černé řasy a tváří by projel blesk podezření. Mezi prvními korouhvemi vpředu vlajícími, prostřílenými, sluncem sežehlými a namnoze proměněnými v cáry chyběl praporec královské tělesné stráže: červenobílý, brokátový, s českým lvem na jedné a falckým erbem na straně druhé. Byl to praporec nádherného regimentu pana Albrechta Jana Smiřického ze Smiřic, který na své útraty najal a vyzbrojil, dav zhotovit pro devadesát osobních svých jezdců červené jezdecké kalhoty a sněhově bílé kabáty kožešinou lemované. Obleky zbrocené krví se poztrácely po všech bojištích let 1618–1620, z mrtvol je strhaly hyeny, táhnoucí v patách za vojsky a drancující padlé na poli. Jenom praporec zůstal, přešel na tělesnou gardu Falckého, jehož švagrem se měl pan Smiřický stát…

A tento červenobílý prapor, vznešenýma rukama vyšívaný s hesly plnými nadějí na drahocenných stuhách, chyběl mezi ukořistěnými trofejemi bělohorskými. Halapartny, píky a partizány, tasené palaše, o sedla hlavní vzhůru opřené ručnice a korouhve tvořily nad hlavami vojska les smrti. Z hlav pokrytých španělskými klobouky, birety a šalíři, kapalíny a ocelovými helmicemi soldátů v zátylí široce protaženými, žádná nevěnovala pozornost počtu korouhví.

Který šílenec by se také mohl domnívat, že by se některá korouhev mohla ztratit? Byly po boji bezpečně uloženy ve Hvězdě a pak převezeny s glejtem do Prahy!

Postava rukama nad hlavou lomící z okna zmizela; pan Budovec jen zahlédl, jak se nad ní sklonila silná paže a odtáhla ji od okna, které pak zavřela. Pán, který s veselými tovaryši marnosti světa nikdy nesloužil, vždy jen Bohu a vlasti, a který dva jezuity po žalářních kobkách a chodbách před popravou chodící, aby od evangelické víry odsouzence odvedli, od sebe zahnal a sám tu stál před křížem v modlitbách, ustoupil a rozhaliv krk, poklekl na popravním místě. Meč podruhé projel vzduchem. Černě zakuklení sluhové zabalili hlavu a trup a pospíchali z lešení. Rychtář vyvolával jméno pana Kryštofa Haranta z Polžic a Bezdružic. I ten vystupoval jako k hostině a modlil se hlasitě, až mu meč oddělil od těla hlavu.

Pan Kapr si stáhl klobouk do čela. Nechtěl, aby jiní pozorovali, že zbledl a cítí nevolnost. Posilnil se zrána dlouhým douškem vína, zmužilost vyprchala a zdálo se mu, že bude muset odejít. Pokoušely se o něho mdloby, v hlavě byla prázdnota, generál před ním v první řadě sedící ztrácel obrysy, ujížděl s křeslem do dálky a zas ho neviditelná ruka táhla blíže, teď už musí do něho vrazit… Přejel dlaněmi čelo, třel si spánky, zadíval se do modré oblohy a zase se rozhlédl po náměstí. Ač se bránil a očima tomu vyhýbal, uviděl zase, jak hlava Harantova povyletěla do výšky, dopadla temně na prkna a tělo kleslo k zemi jako podťato bleskem. Jenom u toho Budovce, co to bylo, že tělo klečelo ještě vzpřímeně několik okamžiků i potom, když se hlava válela a koulela po prknech, až narazila na pažení…?

Musí myslet na jiné, lhostejné věci. Nesmí odejít, byla by to pohana, kacíři by to rozhlásili do celého světa, jací jsou to hrdinové, kteří v soudní síni vyhlašovali ortely a na popravišti se hroutili hrůzou! Ano, paní Estera Teyfflová. Tedy ona především! Týden po prohlídce jejího úkrytu byl její drahocennostmi přeplněný obchod a byt vybit, vydrancován a vypálen. Vojskem a lůzou, která mu pomáhala. Nebylo to snad dílo rychtářovo? Bude třeba zjistit, zda i její úkryt byl vyšumován. Nikdo o něm nevěděl než on. Tesař ji nezradil, spíše pan rychtář popudil lid, prozradiv to několika pochopům, kteří si vybrali nejlepší, ponechavše drancovníkům plevy.

Kdož ví, zda u ní ještě o své újmě bez něho nebyl a větší ještě poklady na ní nevymámil. Eh, dopřeje mu jich, sám má dost prostředků, aby se zákonnou, právní cestou sdostatek obohatil. Zákonnou? Musel se usmát do vousů! Musí se tak alespoň předstírat, aby se vzbudil dojem, že se postupuje cestou práva! Což nebylo to od něho věru chytře nastraženo, že hned v prvních seděních exekuční komise pronášel řadu námitek proti císařovým úmyslům, odvolávaje se na platné zemské zřízení, a nevyžadoval sám podle českých zákonů, aby na mimořádném soudu sám ve své osobě císař předsedal, aby se vyhovělo obyčejům a právům země? Ha, ha, ha! Jeho námitky ho v očích budoucnosti omluví. Aspoň do jisté míry. Zmate je, nevyznají se v něm, budou se ho dovolávat jako právníka věrného ústavě!

Zdvihl hlavu směleji. Sluhové zase již vynášeli trosky lidského života, direktora Prokopa Dvořeckého z Olbramovic. Jak směle mluvil na popravišti! Proto také bubny musely silněji tlouci, aby jeho slov lid na náměstí neslyšel: „Povězte tomu svému císaři…, že jako já teď na nepravém jeho soudě stojím, státi bude on sám na hrozném jiném soudě spravedlivém!“ Jak potom když hrdlo obnažil, aby kat překážky neměl a meče neztupil, spatřiv na zlatém řetízku amulet, velký zlatý groš na památku falckého krále korunování ražený, sejmul jej z hrdla, políbil a nejbližšímu sluhovi podal se slovy, jež dobře byla slyšeti: „Přísahou vás zavazuji, až můj milý král Fridrich zase na královský stolec dosedne, dejte mu jej a řekněte mu, že jsem jej na hrdle svém pro něho až do smrti nosil pro lásku, kterouž k němu mám, a pro slávu i pro něho že rád krev vycezuji a umírám… Pane, přijmi duši mou…“ Byl to hrdina. Kapr se otřásl. Jak velcí jsou to muži! Jak bídně ubohým je proti němu sám. Rychtář povstal opět a volal hlasem po náměstí daleko se rozlehnuvším. „Pan Fridrich z Bílé!“

Byla to teprve pátá oběť dnešního dne! Kolik jich ještě bude? Dvaadvacet! Martin Fruwein odpadl. Vyšel pod záminkou z vězení v Bílé věži, vysoukal se tělem, vzpíraje se trupem o zdivo, když údy v mučírně byly vykloubeny a dobře jich nemohl používat, po schodech do podkroví, protáhl se, plaze se po břiše jako had do vikýře, a vrhl se ze střechy do zámeckého příkopu, aby dalším mukám ušel. Martin Fruwein! Kolikrát jeho služeb kdysi použil, kolikrát spolu stáli před soudy! Prokurátor Fruwein i nyní mu úlohu jeho ulehčil!

To bylo ještě tehdy, kdy v Korálkově laboratoři pracoval s jeho alchymisty. Jak byl bláhový. Z touhy po bohatství chtěl vyrábět umělou cestou zlato – dnes to nepotřebuje. Musel se zas usmát, a tento úsměv mu přišel věru vhod. Vždyť se právě v té chvíli po něm otočil – sám nejosvícenější kníže… Viděl, jak ho tím úsměvem uspokojil!

Tedy dnes již nepotřebuje alembíků a tingování! Zlata bude mít nadbytek, pohodlnou, lehkou cestou nabytého! Jako na zavolanou mu přišel tenhle odboj rebelů! Zákony a práva! To je nejbezpečnější alchymie! Práva jenom pro slabochy a pro poctivce jsou z oceli; pro chytré odborníky, kteří dovedou využít náhod a slabin odpůrců, jsou tenkým drátkem z olova, který lze libovolně natahovat. Zas se musel usmát. Na lešení stál již Diviš Černín. I ten utvrdí císařský trůn krví. Nyní se již pan Kapr z Kaprštejna směle zahleděl na šlechtice klečícího před křížem v hlasitých modlitbách. Myšlenkový pochod mu usnadnil soudcovskou úlohu. Ani nezahlédl, jak se hlava Oty z Losu koulela s rozevřenýma očima v tratolišti krve pod křížem – a již je tu jeho nástupce.

Pan komisař Kapr postřehl, jak lhostejným, drsným pohledem sleduje Michna z Vacínova smrt a zohavování mrtvol českých odbojníků. Ruce maje na prsou zkříženy a v lokty dlaněmi zaklesnuty, upíral ostré, tvrdé oči na každého nově po schůdkách vystoupivšího odsouzence jako vítěz, kterému se dostává odměny každou popravou. Bylo cosi španělsky hrdého a bezcitného v jeho upířím zraku. A přece mu direktoři nezabrali v čase odboje nic než nepatrné vinice. A kolikrát si již tu újmu pobytem v cizině nahradil! Díval se na každou popravu jako na zadostiučinění, které patří výhradně jemu. Kapr si musel doznat, že je slabší jeho. A zákeřnější! Zbabělejší povaha Kaprova pociťovala proto proti tomuto Pavlovi z Vacínova, se kterým se musel ve vlastním zájmu spojit, malomocné záští. Záviděl mu i jeho gesto, vyzývavý pohled, velitelsky tvrdé vzezření a napjatou pozornost, s jakou provázel každý pohyb obětí i pohyb katův.

Na popraviště vystupují lidé, jejichž majetku se zmocnil a cítí se jejich právním, přirozeným nástupcem. O to oprávněnějším, že zachoval a do smrti zachová věrnost svému císaři. Proto také více imponoval vysoké šlechtě, císařovu náměstku a nadřízeným generálům. Bylo to pro něho slavnostní defilé, pochod umírajících jako v římském cirku nástup gladiátorů nebo otroků před lóží imperátorovou. Něco španělsky krutého zaválo až sem z dalekého jihu, ze Španěl, jejich inkvizičních soudů a autodafé, hromadných poprav katem nebo na hranici upalovaných kacířů. Takovou důstojnou, nade všechny povznesenou hrdost jevila i kněžna Polyxena z Lobkovic, kterou před nedávnem léčil s úspěchem na smrt odsouzený její lékař, doktor Borbonius z černožlučnosti, hypochondrické melancholie.

Ale panu Kaprovi se zdálo, že se ještě něco jiného přimísilo do Michnovy pýchy. Muž před dvěma roky ovdovělý vešel v nový sňatek a těší se na potomstvo, kterému bude moci odkázat ovoce životního svého štěstí, titul říšského barona, a snad i vbrzku titul hraběcí s nesmírným panstvím! Oženil se šťastně, i to mu musel Kapr závidět právě tak jako klid jeho ničím neznepokojovaného svědomí. Je to muž nové doby, ctižádostivý jako Valdštejn, i když není hrdinou brněním a válečnickou slávou oděný.

Kapr tu sedí z povinnosti jako komisař. Téměř nikdo ho neoslovuje, každý točí oči po knížeti, generálech, Lobkovicovi a místodržících Slavatovi a Smečanském. I doktora Melandra si více hledí než jeho osoby, a je to přece syn pastora, který přestoupil k víře, aby co nejvíce vytěžil z císařova vítězství. Snad tím stoupl v ceně v jejich očích, jakož i nejdrsnějšími rozsudky nad povstalci, které i císař nakonec musel mírnit.

Kolik ukořistěných praporců vlaje vzduchem! Ty, které se rozvinuly o polednách na bělohorské pláni. Třicet jich dovezl hrabě Bukvoy císaři na počest do jeho dalekého sídelního hradu, ostatní jsou tu všechny. A jeden český rebel přichází po druhém, aby tu dokázali chrabrost umírání.

„Je opilý!“ vyrazila s pohrdáním a staženými koutky hraběnka Martinicová.

„Nepili krom doušky Kristovy krve při přijímání pod obojí způsobou,“ odpovídal uctivě shrbený novoměstský rychtář. Hraběnka ho přeměřila shovívavým pohledem.

„Chtějí dokázat naoko stavěným hrdinstvím sílu své víry,“ přitakal Vilém Slavata. „Píšu ve svých pamětech o zmatcích kacířů také o této stránce jejich povahy. Snad jsou přesvědčeni, že nás vposled na svou víru obrátí. Jsou houževnatější než naši jezuitští bratří.“

Kaprovi neušlo, jak se všichni diváci na čestných místech shromáždění pokoušejí, aby vypadali co nejklidněji. Nesměli se jinak tvářit! Každý projev soustrastné účasti by zeslaboval právoplatnost a spravedlnost císařova rozsudku. Jsou tu, aby jeho očima posilovali kletbu nad odsouzenci vyřčenou a aby ukazovali rukama, kam rebelové mají jít: do pekel!

Mraky zakryly nebe, šalíře jezdců potemněly, i blysknavé pláty náprsního brnění ztratily pojednou lesk. Stříbrné šňůry na brunšvickém klobouku připadaly Kaprovi jako železný padělek.

„Císař náš nejmilostivější ráčil potvrditi beze změny sedm mých návrhů ortelových,“ řekl Kapr sousedovi, aby nemusel sledovat popravu jedenáctého odsouzence. Zas se o něho pokoušely mdloby, musel se včas opřít o jinou skutečnost. Valentin Kochan svlékal si krátký černý kabátec s očima zdviženýma ke kříži.

„Sedm?“ ptal se Pavel z Ello, apelační rada bez jakékoliv účasti. „Jako cizinec zemských poměrů a provinilých osob neznalý jsem se nesnažil někomu zvláště nadržovat a byl poslušen pouze svědomí. Zdá se mi však, že i kat pražský jest víry podobojí?“ a upřel bezvýrazné oči na pana Kapra zpod velkých okulárů.

„Ano, je tomu tak. Je jejich víry,“ a ukázal na lešení rukou, zastíraje vzrušení. Právě v této chvíli odhodil kat svůj meč. Po jedenácti ranách byl meč tak otupen, že zavolal na pacholka, aby mu podal druhý.

„Poznal jsem to. Šetří je, vyčkává, až se domodlí, a pak jedinou ranou je odpravuje.“

„To je ovšem v souhlase s naším zemským zřízením i se zvyklostmi obyvatelů tohoto království. Stalo se nejednou, že kata, který dvakrát křivě ťal, rozzuření diváci poté sami zamordovali.“

„Mám zato, že ani tato exekuce lidi nenapraví. Takovými byli jako husité, takovými jsou podnes a jimi zůstanou.“ Pavel z Ello se shovívavě usmál, pokyvuje při tom hlavou, až se mu kozí bradka o límec lámala. „Nečekal jsem takový klid. Moje manželka se se mnou loučila, jako by mne už nikdy spatřit neměla…“

„Silným vladařům se dobře v Čechách vládne,“ prohodil nejvyšší hofmistr a komorník Jeho Císařské Milosti pan Adam z Valdštejna na Hrádku nad Sázavou a Lovosicích. „Slabí bývali tu jenom panovníky nikoli z milosti Boží, jako spíše z milosti lidu. Pro silná království jsou tyto české země přímo zrozeny.“

Promluvil vysoce urozený pán, dva jeho posluchači byli jenom stateční a vysoce učení mistři, doktoři obojího práva. Bylo přirozeno, že se rozesmáli, hledíce se Valdštejnovi zavděčit.

„Executio trvá již dvě hodiny.“

„A teprve přichází doktor Jan Jesenius,“ povzdychla si unaveně kněžna z Lobkovic. „Orloj odbíjí jedenáctou hodinu!“

Teď nejenom Kapr, ani Melander nepohlížel na kata. Utrhl jazyk učenému profesoru Karlovy universí, který měl být s hlavou přibit na věži. Jenom Václav Michna z Vacínova pootevřel ústa údivem nad nevídaným divadlem. Všakť také popravnímu lešení císařovi náhončí jinak neříkali, než „theatrum“. Divadlo… S lóžemi, křesly, sedadly a místy k stání pro lid daleko za vojsky u domů se tísnící, s uváděči v krojích rychtářských.

Kryštof Kobr, Jan Šultys a další, další po celé čtyři hodiny – dvacet čtyři osoby třemi meči postínány, další tři zvěšeny na šibenici. I kat již toužil po oddechu. Zítra bude mrskání z bran jiných provinilců a čtvrcení popravených těl, narážení hlav na tyče v železných sítích, aby nepadaly… Kapr z Kaprštejnu, císařský komisař a rada nad apelacemi, příští místosudí Království českého, proklínal v duchu vlastní podřízenost, nutící ho, aby jiným lidem pospíchajícím domů uvolnil cestu, ačkoliv měl sám nejvíc naspěch.

17

Pan místosudí žárlí na vězně

Kapr z Kaprštejna nemusel už jiným závidět bohatství. Trocha moci, kterou měl, stačila, aby nabyl netušeného majetku. Císař byl uznalý. Třetího dubna započaly výslechy direktorů a vzbouřenců všech tří stavů a trvaly ve dne v noci, komisaři a písaři byli vyčerpáni. Mělo se jim proto dostat náležité poctiviny, zvláště pak komisařům v komisi hrdelní. Inspektoři hospodářští, dosazení na zabavené statky rebelů byli opatrně vybíráni, ale i tu bylo potřeba přezkoušet jejich minulost. I zde se Kapr zasloužil o císaře a získal jeho vděkuplné uznání. Proto kdykoliv vztáhl po nějakém zboží nenasytnou ruku, přišel z vídeňského hradu vlastnoruční rozkaz císařův: Kaprovi vyhovět!

Před popravou držel již proslulou vinici Melantrichovu na Letních-Letné, blíže cesty za Bruskou s devíti korci nejúrodnější půdy. Patřila Samuelu Adamovi z Veleslavína, tiskaři ušlému ze země, a proto za psance vyhlášenému, kterému přátelé říkali Melantrich. Byla odhadnuta na čtyři tisíce kop grošů míšeňských, ačkoliv její cena byla značně vyšší, a stanovena tak jen s ohledem na kupce – a přece ji koupil Kapr o čtyři sta levněji. To již bydlel v myllnerovském paláci na Malém rynku malostranském narychlo opraveném, kde dal vsadit nové podlahy, okna a dveře. Dům, odhadnutý na pět tisíc kop, byl z poručení knížete Lichtenštejna dán právně v užívání místosudímu Království českého Kaprovi až na další opatření císařovo, ale to bylo již rozhodnuto. Zaplatil za dům dva tisíce, které složil dříve do komory. Ze šesti tisíc kop měl v komoře k dobrému ještě dvě třetiny. Proto si vyhlédl a vybral z volných statků zboží Kateřiny Lukavecké z Lukavce rozené z Vildštejna za to, že s manželem zemi pro víru opustila. Její svobodný dvůr v Přistoupími s mlýnem a ovčínem, dvůr Filipovský u Kolína se dvorem na Chrásti, Linhartům náležitý, byl postoupen Kaprovi na úhradu dalších dvou tisíc kop císaři do komory půjčených. Uvázal se v toto zboží, ačkoli teprve přesně půl rok po popravě byl mu zapsán do desk a prodán. Z první půjčky měl ještě za císařem peníz, kterého mohl s prospěchem využít, ačkoliv se jeho majetek mnohonásobně od bitvy bělohorské zvýšil přijímáním darů od osob za milost se přimlouvajících.

Na popravišti mohl klidně, kdyby jinak svědomí mu dopřálo klidu, hledět odsouzencům do očí. Ne tak Pavel Michna, který pobral statky mužům katu předaným. Myllnerovský palác nestál krev. Jen jména obou zapřisáhlých odpůrců Ferdinandových a věrných českých bratří, Petra a Jana z Milhauzu se čtla na popravčím špalku, když se jich lisovčíci a hajduci po jejich útěku zmocnit nemohli. Jiřík z Milhauzu, kterého Tiefenbach odvezl v poutech do Uher, obdržel dědictvím jiný palác na Menším Městě v Ostružnické ulici, kterého se zmocnil Pleileben. Ten ho poněkud znepokojoval. Slyšel, že se plukovník Tiefenbach vrátil právě z Uher i se svým zajatcem, který byl puštěn na svobodu. Což kdyby se mu chtěl tento mladý a horkokrevný muž pomstít, aby ho ztrestal za své bratry? Proto nosil od června pan Kapr pod kabátkem malou ručničku, banditku, ačkoliv její používání bylo přísně zakázáno. Co mu zbývalo, když sám kordem vládnout neuměl a mladý Jiřík z Milhauzu byl obávaný šermíř?

Proto také se pan Kapr po popravě příliš na ulicích v noci neukazoval. Byl-li pozván a nemohl-li se vymluvit, vyžádal si vždy na zpáteční cestě doprovod, aby sám nemusel nosit lucernu a držel se vždy úzkostlivě té strany, kde na nároží ulic nebo v podloubí hořely pochodně v koších nebo zatknuté do železných držadel. Také i z jiného důvodu se z domova nevzdaloval. Pozoroval již od jara, že se ho manželka Anna Marie straní. Nedůvěřoval jí, její zalíbení utkvívalo rádo na štíhlých, dobře urostlých mladých důstojnících a šlechticích. Bez ohledu na víru a rod, jazyk a majetek. Vysocí mladíci s plavými vlasy a šviháckými kníry pod nosem měli přednost, zvláště když se dovedli dvorně chovat a uzardělé a stárnoucí již matroně s povzdechem líbat ruce. Ovšem, čím kdo obratněji a vtipněji hovořil, tím větší měl naději, že bude odměněn.

Jako ten protivný Adam Zapský ze Zap! Konečně je uvězněn a vyšetřován, může si na něm po libosti zchladiti žáhu! Pan místosudí dal mu také pocítit výsadní svou nemilost. Dával si ho předvolávat z nejnicotnějších příčin třeba třikrát denně do kanceláře v doprovodu žalářních drábů. Věděl, dobře věděl, jak ho tím trestá a dráždí. Kapr si musel dodat odvahu, když Zapský vstupoval s drábem do kanceláře. Šla z něho hrůza, ačkoliv byl bezbranný a pan Kapr měl kord na věšáku, banditku v kapse a seděl daleko za stolem. Zapský vcházel bledý, z očí mu sršely blesky, pěsti se mimoděk zatínaly. Hryzl rty a mlčel, pohlížeje s hlavou poněkud dopředu nakloněnou na svého trýznitele.

„Vypověděl jste dne…, že jste direktorům na vojsko proti císaři dva tisíce kop českých grošů zapůjčil…“ a Kapr čekal. Díval se na něho usměvavě s netajenou škodolibostí.

„Řekl!“ procedil Zapský zuby.

„Ale našla se v puchalterii potvrzenka na dva tisíce kop míšeňských a jedno sto uherských dukátů… Čím vysvětlíte nesouhlas?“

„Co jsem řekl, platí!“

„Půjčil jste kopy české nebo míšeňské a dukáty? Odpovězte, mám prostředky, abych vás k pokorné mluvě donutil i právem útrpným!“

„Toho neužijete! V čase odboje jsem let svých nedošel. Podle poručení Jeho Milosti nepodléhám proto trápení!“ Hlas Zapského se třásl hněvem. Každá sykavka obnažila jeho vyrovnaný, krásný dravčí chrup.

„Mluvíte vzdorně, nestrpím to!“ rozkřikl se místosudí hněvem bez sebe. „Do věže!“ Povstal a ukázal velitelskou rukou na vězně. Dráb přistoupil k Zapskému. „Do tmavé komory na tři dny k tomu!“

Zapský zdvihl ruku. Pěst byla zaťata. Vzpamatoval se však a dělal, jako by si sahal na biret, který držel strážce. Vtom padl Kaprův zrak na levou ruku vězňovu. Na malíčku se lesklo zlato. Kapr vytřeštil oči. Dech se v něm zatajil. Kde už viděl podobný prsten? Bože! Bylo by to možno? Chtěl k vězni přiskočit a chopit se jeho ruky, aby se lépe na prsten podíval, ale rozmyslel se včas. Chvěl se, sklopil oči a usednul opět za stůl měře si Zapského zachmuřeně, dokud neodešel. Ani hlavu nesklonil, vyšel bez pozdravu.

Kapr přecházel rozčileně po síni. Právě takový prsten si vybrala paní Anna Marie z pokladů, o které se rozdělil s Ostrštokem! Neviděl nikdy podobnou práci, je určitě italského původu. Dva útlí hadi se proplétali na obrubě, držíce v tlamách tyrkysové srdíčko, z jehož zářezu šlehaly tři plaménky, démanty posázené větve, a kroužek sestával ze tří proužků, napodobujících jemně pletené provazce…

Jak si má teď počínat doma? Musí chytře na svoji choť, aby mu neuklouzla. Již dávno ji podezíral, ještě před narozením dědice. Kdo ví, je-li to vůbec jeho dítě? Ale ten prsten mu určitě dala! Tehdy, když ho našel v bytě přestrojeného za důstojníka Dalborga. Vyptával se všech plukovníků, které znal – v žádném regimentu nesloužil muž toho jména. A odešel také nazítří, vymlouvaje se na rozkaz k nájezdu na kterýsi statek uprchnuvšího odpadlíka. Má poručit drábovi, aby mu sňal prsten? Kapr zaváhal. Vězeň by si mohl stěžovat u knížete prostřednictvím svého prokurátora. Nevezme mu ho, jen prohlédne. Zavolal dveřníka a nařídil, aby mu zavolali žalářníka. Dlouho nešel. Jak pobíhají, když jim poroučí Michna nebo Přibík Jeníšek! Proč? Překypoval žlučí. Zas to prokleté vědomí méněcennosti, závistivost a žárlivost! Obrátil již podruhé přesýpací malé hodiny a díval se, jak se jemný písek hromadí na dně, narůstá do homolky a po jejím svahu stále přitékající pramének sjíždí dolů.

Konečně! Vězeňský vstoupil, ohlášen klíčníkem a Kapr nedočkavě vyskočil.

„Z úřední potřeby musím prohlédnout skvosty arestovaného Zapského ze Zap. Vezměte si k ruce dva svědky a vyzvete ho, aby vám vydal všechny šperky, které má při sobě. Neříkejte mu proč, vám to mohu naznačit. Zdá se nám, že drží skvosty jiných lidí v pokutě na jeho Císařskou Milost propadlé. Po zhlédnutí dostane je zase zpátkem – ovšem, nebude-li shledána nějaká závada nebo pochybnost.“

„Mohu použít i moci, kdyby se bránil?“

„I násilí! Vezměte z varty vojáka, kdyby se zpěčoval. Rcete mu, že vyšetřovací komisaři byli zmocněni prohlédnout každého vězně. Podplácejí tak jako tak stráže, aby si zjednali různé úlevy, a to se trpět nebude!“ a pan Kapr bouchl pěstí do stolu, aby dodal slovům náležitého důrazu. Povahový slaboch neměl a neznal jiného prostředku, jak si vynutit poslušnost i při mimořádné moci, kterou byli komisaři obdařeni.

Žalářník jevil rozpaky. Právě včera dal mu Zapský tolar, poctivý, těžký tolar, aby mu donesl dvě pinty rakouského vína, a jeho matka také nešetří penězi, aby synovi přilepšila. Odcházel zvolna drbaje se za uchem.

Zase bylo nutno čekat. Chtěl se již sám rozběhnout do Bílé věže a vyplísnit lenivce, když zaslechl z chodby nezvyklý hluk a dupot několika párů bot. Pověsil rychle klobouk na věšák a skokem byl v zástolí, vzal brk do ruky a psal. Do síně se nahrnuli dva vojíni, žalářník a Zapský, který byl rozčilen, těžce oddychoval a obličej mu zrudl.

„Milostivý pane místosudí, pan Zapský odporoval vašemu poručení. Nakonec prohlásil, že by byl ochoten nikoliv vám samému, ale několika komisařům ve vaší přítomnosti skvosty ukázat.“

„Je to rodinná památka po otci!“ vykřikl prudce Zapský. „Nikdo nemá právo mi ji brát! Ani já, ani otec můj dobré paměti ničím jsme se neprovinili, jen do vězení vsazen byv, jsem v něm z vaší vůle držán neprávem!“

Kapr povstal. Zbledl, ruce se mu třásly. Jako vždy, kdykoliv byl v rozpacích, zakryl hněv úlisným úsměvem. Cítil, že mu srdce buší až někde pod hrdlem. Rty byly suché, naslinil je jazykem. Zdálo se mu, že slova ze sebe nevypraví. „Máme tu popisy některých skvostů poběhlým odporníkům náležitých. Jest mojí povinností hájit zájmy svého nejmilostivějšího pána. Vyzývám vás poprvé, podruhé a potřetí a najednou, abyste mi všechny skvosty ukázal ničímž se nevymlouvaje, nic nezastíraje a neskrývaje. Nikdo se vašimi věcmi obohatit nehodlá.“ Změřil si vězně, dávaje Zapskému pohrdavým soucitem najevo, že je dost zámožný. Přeběhnul očima jeho zubožený zevnějšek, otřelý kabát a pomačkanou suknici a sklopiv víčka, pozdvihl k němu oči. Zapský se zděsil jejich výrazu. Co v nich čte? Jaký rozdíl mezi pomalým zavíráním víček, jako to viděl u výrů, když lapáním ptáků se bavíval, které bylo uspávavé a svědčilo o únavě, a nyní vzápětí tím prudkým otevřením široce vyběhlých očí, jejichž pohled mrazil jako ocel.

„Chci je ukázat před komisí…“ Zapský se napřímil k odporu naznačuje, že se lehce nemíní podrobit.

Pan místosudí se suše zasmál: „Nemohu kvůli vám a takové nicotce svolávat urozené a vysoce učené pány komisaře, kteří jsou za svými povinnostmi každý jinde. Také mi to právo nepřináleží. Ale budu to hlásit všem pánům kolegům i generálnímu komisaři panu baronu Michnovi a panu Přibíkovi z Újezda. To vám snad stačí? Ostatně se o tom sepíše protokol, který bude k vašemu aktu přidán jako integrální jeho součást. Ukažte všechny skvosty! I ten, který máte kolem krku na zlatém řetízku!“

Zapský si mimovolně sáhnul na hrdlo. Jak je možno, že Kapr i tohle ví? Jeho tón nepřipouštěl námitky, zněl jistě a rozhodně, byl třeba na to upozorněn, a mohl by mu vše odnít mocí a potrestat pro vzepření. Lomcoval jím hněv a uražená důstojnost. Však si to všechno jednou s tímhle krkavcem vyrovná. Zahleděl se mu upřeně do očí zpod stažených víček. Povytáhl bradu a z očí mu vyjel blesk neuhasitelné pomstychtivosti. Snímal pomalu z malíčku prsten, šlo to ztuha. Kapr z něho nespouštěl oči. Musel si naslinit prst, aby jej stáhl. Potom rozpínal zvolna okruží. Viděl jeho nedočkavost, pásl se na jeho bezmocném hněvu, bolesti a nejistotě. Dvojí okruží dalo Zapskému dosti práce. Ruce byly jako zkřehlé nebo zmrtvělé, sponky nepovolovaly. Kapr se již déle neovládnul.

„Pomůžeme vám, jednáte jako přesvědčený…!“

Byla to těžká urážka. Mohl mu říci přímo „lotře“, ale Kapr ještě použil slůvka „jako“, aby mu zasadil ránu a přec nemohl být jednou, až z jeho moci vyjde, poháněn proto k odpovědnosti. Zapský otevřel ústa, ruce mu sjely po těle k bokům, pravá opsala oblouk k řemenu. Zapomněl, že jako vězeň nemá po boku zbraň. Kapr vyprskl ve smích. Vězeň kroutil očima, roztrhl okruží a vyjmul ze záňadří tenký zlatý řetěz. Kapr hltal každý jeho pohyb s otevřenými ústy a s rukou dopředu vztaženou. Sáhl po skvostech, ale Zapský se mu vyhnul a položil oba šperky na stůl.

„Jiného nic už nemáte?“

Zapský mlčel a zavrtěl vztekle hlavou. Místosudí zahájil výslech.

„Jak jste nabyl tohoto…,“ a rychle změnil předmět otázky. Chtěl se ptát na prsten, ale tím by se byl prozradil, „… tohoto amuletu?“

„Ptejte se mé matky, anebo lépe, císařova jubilíra Jobsta z Brysslu, kde mi jej otec koupil.“ Hlas zněl vzdorně. Kapr si prohlížel šperk, zapsal něco do aktu, který dlouho hledal, a pak zase zvolna zavřel skloněné oči. Nažloutlá a velká víčka vypadala věru jako blána sovích očí. Zdvihl zrak a vzal prsten do ruky, dlouho si jej prohlížeje. Mžikalo mu před očima, nemýlil se! Byl to prsten, který daroval své choti… Dvakrát mu prsten vypadl z třesoucích se rukou, jednou se skutálel pod stůl, odkud jej žalářník vylovil. Přijal jej z jeho dlaně a zase by jej byl málem upustil. Cítil upřené oči Zapského, teď se jeho pohledu vyhýbal. Otáčel prstenem a pokusil se o úsměv.

„A tenhle prstýnek, pane… Zapský?“ ptal se zostra, ovládaje hlas a nepohlédnuv na něho.

„To nikomu prozradit nemohu! Je to věc kavalírské cti!“ Zapský se významně usmál. Jeho obličej se rázem změnil; v jeho rychle oddychujících prsou to bouřilo. Byl v pokušení zasadit nepříteli smrtelnou ránu dvěma slovy, a přec mu bylo příjemnější si s ním pohrát.

„Tedy od fraucimoru?“

Zapský mlčel, a když znovu na něho Kapr udeřil, naklonil se, vyhledal jeho zrak a prohodil ledabyle:

„Ano. Od dámy!“

„A znám tu – dámu?“ zasyčel Kapr.

Zapský povytáhl ramena. Úsměv z obličeje mu již nezmizel. Měl nyní Kapra tam, kde si přál mít Kapr jeho. Palčivý, jedem napuštěný, ostrý trn zůstane v ráně sedět, toho se již nezbaví po celý život. Kapr zdvihl k němu oči; byly nejisté, zvlhly. Otřásl se, chtěje se zbavit pochyb, které ho přepadly jako harpyje s kovovými zobci a drápy, popošel k oknu, aby zakryl rozpaky, a neotočiv se poručil vězeňskému, aby vrátil vězni amulet a ho vyvedl.

„A co bude s prstenem, pane – komisaři?“ ptal se vyzývavě Zapský.

„Až na další opatření konfiskační komise zůstane zde v její kanceláři.“ Chtěl pokračovat v úředním tónu a předstírané hře, dále však nemohl. Bylo třeba rychle vyhnat všechny lidi z kanceláře, musel být sám. Sám se svou bolestí. Byl to prsten jeho kdysi tak vroucně milované choti, paní Anny Marie z Greifenfelzu. Slyšel, jak vojáci museli násilím vystrčit vězně ze soudní světnice, šoupání nohou nasvědčovalo, že se jim vší silou vzepřel, až za nimi zapadly dveře. Místosudí usedl těžce do židle jako podťat bleskem. Má tedy podruhé svůj šperk, jakou pouť od té doby vykonal tenhle nepatrný předmět! Z ukazováčku jeho choti na malíček vězně v Bílé věži snad na doživotí odsouzeného. Však se ještě s tímhle hanobitelem své manželské cti bude moci jinak vypořádat! Souboj? Kde? Jsou bohudíky přísně zakázány a stíhány, může odepřít vyzvání a vymluvit se poslušností k panovníkovým nařízením. Kdo by mu mohl vytýkat vlastní příčinu – zbabělost? Kdo by se také s takovým rváčem, jako je Zapský, potýkal? K čemu? Za to snad, že mu svedl manželku? Ale, co když opak je pravdou?

Kapr si sevřel pevně skráně. Hořely, hlava se mu mohla rozskočit. Bude se moci jinými, lepšími a promyšlenějšími prostředky pomstít. Ruce horečně listovaly v protokolech Adama Zapského.

„O Jeho Veličenstvu v době potržky zemské zlolajně se vyjadřoval, velebnost Jeho Císařské Milosti haněl a tupil nazývaje ho šelmou římskou, která už v Tyrolích krve lidem pokojným upíjela, všem, kdož majestátu věrni zůstali, lál a je v očích lidu nevybíravými slovy v posměch uváděl, jako by si už dávno byli ven ze země vymrskání zasloužili…“

„Item za druhé, že v časech vzpoury stavům a jejich direktorům peněz na válku sám půjčoval a jiné, aby také přispěli, nabádal a horlivě se vynasnažoval, aby victoria Jeho Milost nedostala…“

„Item za třetí, že sám osobně najav i žoldnéřů kolik do ležení stavovského vojska přitáhl a s jinými rebely se spřáhna do dědičných zemí Jeho Císařské Milosti vpadl, nájezdy do jeho měst činil, je krušil válečnými bědami nešetře životů poddaných Jeho Milosti, aniž jejich majetků mohovitých i nemohovitých… a protož že se k odsouzení nařízenými komisaři navrhuje, a to pro nedospělost svoji v čase vzpoury pouze k ztrátě třetího dílu…“

Pan Kapr vybuchl v posupný smích. „Na nás to závisí, na nikom jiném, ke kolika dílům bude odsouzen a zda vůbec bude ztráty hrdla a cti ušetřen! Stačí, abych k svému votu přidal, že u tak zavilého a zmařilého odporníka císařské velebnosti není nijaká naděje na nápravu, že se ve věcech víry s císařem nikdy neporovná, že zlehčoval a znásilňoval i ctihodné manželky vysokých úředníků jen aby císařovy věrné zneuctil…, ne, k tomu se přiznat nesmí, prstem by si naň ukazovali, ale za to, že nedospělým jsa již proti císařovým zemím škodné nájezdy podnikal a že si proto tím většího trestu zaslouží! Navrhne hrdlo i čest a všechen majetek! Však si už pojistil, díky Bohu, některé jeho zboží! Proklatec pozná ještě moc místosudího Království českého, pak si bude moci říkat, že se mu Kapr mstil za cizoložstvo! Uvidíme, kdo s koho!“

Prsten ležel na stole, Kapr s bradou o obě dlaně opřenou zíral na tohoto mlčenlivého svědka manželčiny prorady. Byl by se nejraději dal do pláče. Hrdlo bylo staženo, koutky cukaly, oči byly zvlhlé slzami. Někdo bral tiše za kliku. Dveřník? Rychle se vzpřímil a protřel si oči. Před ním stojí sluha a hlásí; co? Nerozumí, musí mu to dvakrát opakovat.

„Kdo? Starší střelec?“

„Ano, milosti, Matěj Trnožka…“

Svraštil brvy. Matěj Trnožka, ten, který mu pominulého roku v den, kdy vojska vítězného císaře táhla všemi branami do pražských měst, odepřel nepatrnou úsluhu. Kdyby nebyl tak sklíčen rodinným neštěstím, dal by mu pocítit všechen svůj v nitru dřímající hněv. Dnes se cítí tak nešťasten, tak opuštěn. Ani plápolající oheň v krbu by srdce jeho nezahřál. Jak teď bude žít? Císař netrpí, aby choť opustil, manželství jeho vysokých úředníků musí být bez poskvrny. A vždyť by ji ani opustit nedovedl, miluje ji, nemůže ji opustit. Ale žít po tom všem s ní pod jednou střechou, u téhož stolu a v téže ložnici? Jaký to bude život! Oč je šťastnější jeho takový pan Michna z Vacínova…

Trnožka stál před místosudím. Neslyšel, že vešel do jizby, teď tu je a dívá se na něho tak podivně. Co chce?

Kapr na něho pohlížel nechápavě, střelec musel opakovat: „Ráčí-li se ještě pan milostivý místosudí pamatovat… bylo to před více než půl létem, co se zjistila krádež jednoho praporce z komory Pražského hradu, kam všechny korouhve a signa válečná byla z bojiště snesena?“

Proč? Co s tím? Neví již…

„Tehdy milostivý pan místosudí mne prosil, abych pozor dal na přestrojeného sluhu vzbouřence ze země uprchlého… Vloudil se do Prahy a zatčen byv, dán byl do šatlavního vězení na rychtě staropražské…“

„Vím! Co s tím má být?“ Kapr si protíral spánky, ještě nevěděl, oč jde.

„Pokud vím, rychtář Ostrštok mi hlásil, že se zmýlili v osobě, zatkli nepravého a museli ho pustit po ztrápení na skřipci.“

„Ano, tak jest tomu bylo…“

„A týž spiklenec se za noční tmy zase do města vloudil! Vydává se za posla saského kurfiřta. Vystřelili jsme po něm, když se snažil tiše pomocí lan z hradního příkopu vyšplhat na hradby.“

„Ano, měli jste to ohlásit zámeckému hejtmanu!“

„Učinil jsem tak. Uprchnul, v příkopě jsem našel list…“

„List? Jaký?“

„Vám adresovaný, pane místosudí.“ Střelec podal Kaprovi dopis a pozdraviv odcházel. Komisař se jenom letmo dotkl dopisu ležícího na okraji stolu. Zahlédl své jméno se všemi tituly, rukopis byl velmi dovedně krasopisně napsán. „Zas nějaká suplika!“ zamračil se Kapr, zapomněv na střelcovo vyprávění a všechnu souvislost. Zabořil se opět do spisu Zapského. Na dopisy je vždy ještě času dost!

„Adam Zapský ze Zap i ve vězení se vzpurně choval a neslušné odpovědi císařskému komisaři dávat si dovolil. Je to člověk násilný, u něhož po projití trestu by se polepšení čekati nemohlo. Proto podepsaný komisař navrhuje, aby se v případě tak mimořádném upustilo od jakékoli polehčující okolnosti a užilo se zákona v plném znění a ostrosti. Vzpíral se i strážím, vzdorně odmlouval a výhružně se choval i před komisí confiscationis. Okolnost, že mu jenom tři měsíce do zletilosti chyběly, na váhu nepadá. Je to zralý buřič…“

Brk letěl po archu, Kapr se zlověstně usmíval, pero se stalo nožem. Bylo mu, jako by tu měl vyšetřovance před sebou a zajížděl bodlem do jeho těla. Dopsal, pročítal poznovu návrh ortele a spokojeně jej odloživ, sáhl po dopise. Byl to arch papíru do osminy složený a oplatkami dobře zalepený. Roztrhl jej a ruce se mu začaly třást. Anonymní, výhružný dopis. Jaký smělec se odvažuje jej titulovat tak beztrestně? Čta, pan Kapr zesinal. Ruce se mu chtěly zatínat, a roztřásl ho děs a malomocná touha po pomstě. Vyskočil z křesla a mačkaje dopis v sevřené pěsti hrozil dolů do Prahy neznámému pachateli oběma rukama vysoko nad hlavou.

„Poražení, a přece ještě nejsou na kolenou? Po popravě tolikerých původců ještě hrozí násilím?“ Chtěl dále pokračovat, aby si ulevil, když vtom někdo dvakrát stiskl kliku. Uskočil od okna a ukrývaje třesoucíma se rukama dopis pod mapu snažil se nasadit obvykle lhostejnou úřední masku, ale prsa se mu bouřlivě dmula a ucítil, že mu z koutků stékají sliny. Utřel si ústa a vzal brk do ruky.

18

Na vrcholu slávy a moci

Kapr z Kaprštejna byl pomstěn. Za výhružný dopis, který přičítal Zapskému, za prsten i za manželčinu nevěru. V tomto posledním bodě byl dost samolibý, aby ji pokládal za prokázanou. Nevadilo, že došlo doma k různicím. Měl nyní docela jiné zájmy! Zapský byl odsouzen jeho zásluhou k doživotnímu žaláři v Bílé věži a všechen statek mu zabaven. Zbavil se obávaného odpůrce, snad i svůdce a hanobitele manželské cti. Nadto se zcela vrhl na spekulaci a směny.

Proměnlivý běh událostí doma a za hranicemi neměl pro něho význam. Jednou vítězil císař, podruhé Unie falckého krále. Jednou Tilly a Bukvoy, podruhé Mansfeld a Betlen Gábor. Pro pana Kapra bylo to vše zcela lhostejné. Nic to nezmění na konečném výsledku, který pro něho znamená bohatství a moc již dnes. Jeho paláce na Malé Straně se nedotkly rekvizice ani neslýchané vymáhání životních potřeb pro vojsko, mýdla, svící, tuků, chleba, peněz, týdenních poplatků po jednotlivých čtvrtích vybíraných hejtmany, pod nimiž úpělo měšťanstvo ve čtvrti sv. Havla nebo Petra, v Opatovicích jako u sv. Jakuba. Jeho palác byl nedotknutelný. Dal jej opravit a přijímal v něm návštěvy hodnostářů, velitelů vojsk, zvědů, rychtářů a židů. Stál na vrcholu své slávy, o které se kdysi neodvažoval ani snít.

Třesoucíma se rukama rozpečeťoval císařskou rezoluci počátkem listopadu 1622: císař opakoval v ortelu všechny důvody Kaprovy! Zamnul si spokojeně ruce. Těší se neomezené panovníkově důvěře! Ani slovo nebylo změněno, jenom ortel nevyzněl na ztrátu cti, hrdla a statků, jenom na statky a žalář. Čekal to, a přec byl rozmrzen. Císařovo okolí již dávno varovalo panovníka, aby po tak kruté perzekuci a neslýchaně četných popravách nejitřil domov a zahraničí. Vždyť lidé stále prchali z Čech a dávali se do služeb nepřátel proti němu. Také z politických důvodů císař uznával, že je nutno ukončit neslýchané bezpráví. Ztrácel na své reputaci víc než válečnými neúspěchy. Dost už obětí a poprav, aby se dědičné země nevylidnily, když i z jiných zemí pod dojmem hrůz v Čechách spuštěných i tamodtud lidé hledali bezpečnost za hranicemi. Uznával to, a přece jenom litoval, že nemohl přihlížet popravě nenáviděného Adama Zapského ze Zap.

Jiný císařský nález dával náplast na tuto ránu. Císař souhlasil, aby se všechny statky Zapského postoupily Kaprovi za třicet čtyři tisíce kop míšeňských. A přece byly odhadnuty na sto padesát tisíc kop, a přece byl pan Adam Zapský poslední potomek starožitného rodu! Všemi těmito důvody pracoval prokurátor Zapského v Praze a ve Vídni, v suplikách a replikách, dožaduje se toho, aby Zapský byl odsouzen nejvýše ke ztrátě třetiny všeho majetku. Tyto dva roky vedl Kapr se Zapským nejhouževnatější právní souboj. Roku 1622 až 1624 vymýšlel Kapr nejdůmyslnější právní smyčky, aby přivedl odpůrce na katův špalek. Marně, císař jinak rozhodl. Proto se s pomocí novoměstského rychtáře ujal i jeho domu ve čtvrti sv. Jindřicha, aby jeho prodejem nabyl peněz k výplatě přiznaných a postoupených mu statků potřebných. Poněvadž i jiné jeho spekulace vyžadovaly hotových peněz, nic nenamítal, když císař o rok později rozhodl, aby statky Zapského byly Kaprem postoupeny knížeti Karlovi z Lichtenštejna, který je mohl hotově vyplatit. Nebylo týdne, aby nemusel vyvracet nové námitky tohoto nebezpečného soupeře. I manželka Zapského Eva zasáhla do boje, žádajíc, aby její věno a obvěnění, které stálo patnáct tisíc kop, bylo jí podle platných předpisů vráceno. Pan Kapr bojoval i proti této ženě, která nakonec vyšla s nároky svými naprázdno.

Adam Zapský stál před Kaprem bledý jako stěna. „Rezolucí a milostí nejmilostivějšího pána a pana, nepřemožitelného císaře… všechny statky Adama Zapského ze Zap k návrhu komise confiscationis propadají v pokutě…“ Jen z očí mu plály blesky přísahající pomstu a zuby se tak zatkly do rtů, až krev vystříkla, ruce se svíraly a tělo sebou několikrát křečovitě zaškublo. Komisař Kapr stál v zástolí, pergamen v ruce, Zapský se strážemi po boku. Byl bezmocný, právně poražen a mravně odbyt. Vypjal celé tělo, prsa pracovala těžce. Vyšel těžkým krokem na chodbu, a ještě tamodtud slyšel Kapr jeho hlasité oddechování. Musel se smát, nahlas smát jeho bezmoci…

Kapr kupoval… Koupil Počernice, propadlý statek, ačkoli císař ortel nepotvrdil, v památný den 11. března roku dvacátého druhého od Alžběty Kaplířové ze Smiřic. Když s ní kráčel po Karlově mostě, bylo právě poledne, skutálela se jim hlava popravence Prokopa Dvořeckého z Olbramovic k nohám. Spadla ze železné mříže, ve které visela nad mostní branou. Oba uskočili zděšeně. Pověrčivého Kapra zamrazilo…

Nedlouho po tom zasvětil Michna Kapra do měnové spekulace, kterou prováděl kníže Lichtenštejn. Bassevi bude kupovat zlato, stříbro a staré poctivé mince a prodávat je mincovně. Michna mu poradil, jak si má vést, aby co nejvíce vydělal. Bude si moci koupit místo myllnerovského domu, o který se hlásí současně Papazzoni, Binago, Muškon a Plejlíbl, velkolepý palác frankenštejnský na Starém rynku…

V měnové komisi zasedá Valdštejn, Lichtenštejn, Bassevi a Jan de Witte; rozšíří se o Michnu a Kapra a budou přizváni i jiní jubilíři, generálové a dodavatelé armádních potřeb. Až vydělá tisíce nákupem a prodejem starých mincí, bude se moci odvážit na koupě velkých panství. Kapra jen mrzelo, že Michna již leccos věděl o tom, že byl ve spojení s rychtářem Ostrštokem. Alespoň nadhodil dost výmluvně jméno Esterky Teyfflové, až se pan Kapr otřásl strachy.

„Nemáš staré zlaťáky, dukáty a tolary? Nemáš-li ty, má je jistě tvá manželka. Ženy vždy myslí na zítřek a ukládají stranou…,“ naléhal Michna. „Za stříbro dostane každý dvacet dva zlaté, ale já vím, kdo nám dá dvacet tři a půl. Chceš? Dones ke mně…“

Kapr chytil Michnu za rameno. Zdálo se mu, že zaslechl na chodbě kroky a cvaknutí zámku. Vyhlédl z okna: „Byla to má paní. Mohla něco slyšet?“

„Nevyzkoušel jsem její sluch,“ smál se Michna, „ty ji musíš lépe znát.“

„Slyší trávu růst a mluví zamknutými ústy.“

„Nelekej se. Což mohla vědět, s kým mluvíš? Nesmíš prozradit, že jsme se smluvili a co jsem ti poradil…“

Když Kapr osaměl, pobíhal rozčileně pokojem. Zradil ho Osterštok nebo Izák Munk? A zas ty kroky na chodbě a zaharašení v zámku. Vyběhl na schody – nikdo tam nebyl. Vzal z dlouhé chvíle svazek listin ze stolu. Verše Šimona Lomnického, který pochleboval včera Falckému a dnes Ferdinandovi, udavačské listy Karla Škréty a sta jiných osob známých i neznámých… Rozkazy rychtářům, aby vykonali náhlé prohlídky u těch a těch osob šlechtických i měšťanů; tajný list o příjezdu českých poslů do Hágu; hrozby všem, kdož přechovávají provinilce a lidi podloudně se vetřevší do města, a hromada žalob pro nářek cti, udání úředníků, kteří se obohatili koupěmi statků podezřelých osob, kterým za to slíbili přímluvu u císaře, a pak – list konšelů města Luny, Loun, kde ho měštěnín Václav Ležák před svědky urazil slovy, že „je člověk ledajaký bez poctivosti a přesvědčení“…

Dopíše purkmistru Šlífovi, aby hanobitele předvolal a donutil, aby mu byl práv. Už tedy nejen Michna v Praze, ale i v daleké Luně lidé o něm vědí, jak si počínal, a ohrožují jeho pověst a úřední nedotknutelnost!

Již nyní se hromadí žaloby na ty, kdož konfiskované statky lacino koupili. Pomsta a zášť těch, na které se nedostalo! Musel se trpce smát. Jako Jáchym Ladislav Laubský z Lub, pohnavší Jana Gerle z Děvína, který ho urazil slovy: „Že jest od císaře statek za čtyřicet devět tisíc sedm set padesát kop koupil, jistej díl jeho za padesát tisíc kop prodal sám si více ponechav, a tak že jest Jeho Císařskou Milost a pána, pána svého nejvyššího podvedl a okradl…“ Nemohlo by se to snadno tvrdit i o něm? A větším právem, když se po Michnovu příkladu zmocnil statků před rozsudkem a kupoval od těch, kteří měli být zatčeni?

Mráz hrůzy mu přeběhl po zádech. Jak se teď všichni dovolávají věrných služeb císaři prokazovaných i za odboje, jako Jakub Vilím z Achlaru a z Aichlbergku, který ujišťuje, aby kníže nevěřil klamavé suplice, že po celý život císaři a všemu tomu slavnému domu a rodu rakouskému stále věrnou poddanost zachovával…

Musí být zvlášť opatrný. Nevejde již ani s panem Michnou do žádného spolku, sám bude jednat, bez svědků. Zajde si k Bassevimu a nabídne mu prodej padesáti dukátů, které dobře uschoval… Uzamknul dveře na klíč, aby ho nikdo nepřekvapil a odstrčiv stůl od zdi sňal obraz, pod kterým si dal zazdít tajnou skrýš „pro důležité fermany a rozkazy z Vídně“, jak ujišťoval kameníka, který mu ji vysekal. Zmačkl pero, kovová deska se vyklonila, ale teď vyrazil pan Kapr zděšený výkřik: schránka byla prázdná!

Kdo ji vyloupil? Jenom snad paní Anna Marie! Snad, aby mohla tajně donášet subsidia svému milenci do Bílé věže. Krev se mu vehnala do tváří, vyskočil jako uštknut zmijí. Proto se zase vytratila, zaslechnuvši, že jedná s kýmsi o dobrý prodej starých dukátů, které mu ukradla. Pobíhal zuřivě po pokoji, vyrážeje z hrdla kletby. Již dávno si chtěl opatřit nějakého věrného, na smrt oddaného člověka, který by ho chránil i proti vlastní choti. Váhal. Proč? Bylo mu líto pěti tolarů měsíčně a jídla pro sluhu! Teď je okraden! Okraden, když se za dukát platí šest zlatých čtyřicet pět krejcarů v mincovně a čtyřicet zlatek pod rukou!

„Psancova láryně tuplovaná,“ křičel Kapr jako bez sebe, rval si sporé vlasy a knír, bušil do stolu a sházel všechny spisy s jeho desky na zem. Opustí ji, zabije ji! Na cti zmařilou, proradnou ženštinu, běhnu, která nadbíhá kdekterému mladíkovi s chmýřím na bradě. Ano, ale to by byl konec jeho slávy! Císař jako přísný katolík nestrpí, aby jeho vysocí úředníci opouštěli manželky a žili s nimi v nesvárech. Oblékl si krátký černý plášť, zastrčil kord do koženého pásu a vyběhl na ulici.

19

Král bez koruny

„Poslal jste včera obě kornety hraběti z Mansfeldu?“

Adam Lokšan z Lokšan se uklonil: „Ano, Vaše Milosti. Odjely včera nerady. Byly, račte být ujištěn, nejvěrnější z věrných.“

„A vyplatil jste je? Myslím, že nedostaly od prosince pominulého roku žold.“

Komorník Lokšan pokrčil rameny: „Z dílu, Vaše Milosti. Nutno mít zřetel na to, že dvůr Vaší Milosti vystačí s hotovostí sotva do měsíce.“

„Slyšíte? Jaký jest to zpěv?“ Král Bedřich Falcký přistoupil k oknu. Z protějšího chrámu Panny Marie se ozývalo slavné „Te deum laudamus“.

„Po celé říši, ve všech zemích papežských bylo nařízeno sloužit slavné služby Boží na oslavu vítězství na –“

„Na Bílé hoře?“

„Tak jest! Udeřili zase na bubny…“

„Proč?“

„Vyhlašují se mandáty. Každý, kdo poskytne útulek uprchlým českým odbojníkům, upadá v nemilost a vysazuje se všem následkům. Včera přibíjeli drábové na veřejných místech a všech domech, kde bydlí naši lidé, mandáty se jmény vystěhovalců s vyzváním, aby se postavili do tří neděl císaři…,“ dokončil Lokšan temným hlasem.

„Nerad bych, aby se to dověděla královna. Potřebuje právě nyní klidu.“ Králova tvář se zastřela smutkem. „Nebudeme moci tu dlouho pobýt, abychom nepůsobili panu švagrovi nepříjemnosti, ačkoliv se pan markrabě snaží nás tu zadržet.“

„Kam ráčí Vaše Milost odejít?“

„Do Hamburku. Počkáme, až se narodí princ, hned potom se vydáme na cestu. Došly nové zprávy?“

„Pan místokancléř Petr z Milhauzu čeká, aby je mohl přednést. Našim zvědům se podařilo zachytit tři císařovy špiony a jednoho kurýra.“

„Nechť vejde pan z Milhauzu.“

Petr Myllner vešel, král mu pokročil vstříc s nataženou rukou a bodře mu jeho stiskl. Místokancléř se hluboce uklonil.

„Zachytili jsme posla knížete Lichtenštejna, který nesl dopis konšelům hamburským a církevním knížatům spolu s papežským požehnáním všem, kdož věrně při císaři stáli…“

„Byl někdo zraněn?“

„Pan z Michalovic do ramene, dva vojáci do prsou, Lokšan do ruky.“

„Slovem se mi o tom nezmínil! Kde je špion?“

„Ve špitále, střežen kurfiřtovou stráží.“

„Tedy i dnes je toho víc, než jsme čekali. Slyšíte –?“ Král ukázal rukou na štíhlá barevná okna blízkého chrámu. „Oslavují naši porážku…“

„Byl jsem se podívat, kostel je téměř prázdný…“

Místokancléř se odmlčel. Dveře se otevřely a vešla královna. Král ji přivítal polibkem ruky. Její tváře byly pobledlé, oči nasvědčovaly nočnímu bdění. Tělem probíhaly lehké záchvěvy vzrušení.

„Co nového, pane z Milhauzu?“

Král učinil posuněk, aby neodpověděl nic, co by královnu mohlo zneklidnět, Petr Myllner kývl hlavou na souhlas.

„Zachytili jsme knížecího posla, padl nám rovnou do rány. A tak kníže Karel, dnešní vévoda Opavský, nebude mít záhy nikoho, koho by posílal s tajnými rozkazy a zprávami.“

„Co to tolik hučí od rána? Probudilo mne to, když jsem pozdě usnula.“

„Snad dříví někdo štípe ve sklepě,“ řekl slabě král. Královna však přistoupila k oknu a odskočila se zachmuřenou tváří.

„Ani tu nám pokoje nedají? Na dveřích chrámových je zase přibit náš acht, a to teď asi již také na vrata našeho domu přibíjejí císařovu klatbu.“ Zachvěla se jako by ji mráz do duše zavál a přistoupila ke krbu.

„Proč můj otec, Jeho Veličenstvo britský král neposlal včas více vojska! Zdá se, že mu na osudu vlastního dítěte pramálo záleželo,“ řekla s nelíčenou hořkostí.

„Chtěl se zavděčit všem, papeži i knížatům, ujišťuje nás dostatečnou pomocí.“ Král se trpce usmál.

V královnině duši zápasila královská důstojnost s lidskými city. Přemáhala se, aby zachovala klid, ale již v otázce, kterou místokancléři položila, byla zřejma všechna její úzkost.

„A kolik válečného lidu mi poslal otec na pomoc, a co je s nimi?“

„Korneta anglického vojska ležela posádkou ve Falknově a odpírala císařským tak udatně, že raději odtáhli, přesvědčivše se, že jejich rukavice jsou pro tuto kočku trochu hladké. Drželi se dlouho i pod nejvyšším Grayem na hradě Zvíkově a zásobili se tak, aby i nejdelší obléhání vydrželi bez potřeby kapitulace.“

„Jak se do duše hanbím před vámi, Bedřichu, a před všemi vámi, pánové! Jsem příčinou neštěstí svého chotě a zneuctěna.“ Královna již nezdržela slzy. Král k ní přistoupil, hladě jí ruku a vlasy, ale vymanila se z jeho něžností. „Za jak bídnou, ubohou a opovrženíhodnou mne musíte mít, když se pan otec můj, král Jakub, ke mně tak zachoval,“ a propukla v usedavý pláč.

„Máme zprávy, Vaše Milosti, že ani Jeho Veličenstvu není váš osud lhostejný a nedovolí, aby královskou vaši rodinu kdo zlehčoval a tupil.“

„Lze-li tomu věřit, ovšem, to nic ho nestojí. Chce zachránit reputaci ze sobeckých důvodů, když ji sám vepsí vydal.“ Oči královny zahořely hněvem.

„Ráčí Vaše Milost prominout, že poněkud odporuji? V Londýně se minulého roku jakýsi oratorský štěkavec vyjádřil jen žertem, že Jeho Milosti králi nezbude, než aby si krčmu v Londýně otevřel, a zle byl ztrestán na rozkaz králův. Byl uvězněn ve Westminsteru, posazen na koně pozadu obličejem k ohonu a bez sedla, rukou se musel přidržovat ohonu, aby nespadl, a tak byl v potupném průvodu veden na hlavní rynk, kde ho kat na pranýř ukoval a tu ho nechal k veřejné hanbě stát. Nakonec byl odvezen do Westminsteru, kde mu byly uřezány uši, chřípí nožem rozpoltěna a cejchem na čele přejet… Ráčíte vidět, Milosti, že Jeho Veličenstvo anglický král chrání váš majestát.“

Královna poslouchala napjatě, bylo jí to drobným zadostiučiněním, ale nezapomněla, co ji nejvíce mučilo: „A to byla všechna pomoc, kterou mi otec k záchraně trůnu poskytl? Věru, na doprovod do opatství by to stačilo, pro válku to bylo výsměchem!“

„Také na Karlštejně a jinde byly anglické posádky. Zde na šest set mužů, většinou Skotů, kteří, vidouce přesilu, se vzdali záhy po nešťastné bitvě. Zvíkovská posádka byla hladem přece jen donucena se vzdát, vyjednala si svobodný průchod do Kladska, ale se zapálenými lunty, se všemi filci a s vlajícími korouhvemi, a když vycházeli, byli důstojníci zajati a uvrženi do okovů…“

„Věrolomný katolík, tenhle císař,“ prohodil pohrdavě král.

„Také něco jiného je v sázce podle mého soudu,“ ozval se místokancléř.

„Evangelické víry svatá věc!“ vybuchl král. „Anglikánu byl bližší španělský a římský mnich než ohrožené svědomí, svoboda víry, vítězství pravdy a práva. Vždyť parlament povolil dvacet tisíc vojska Čechům na pomoc!“

„Myslím i na jiné důsledky – politické,“ řekl pomalým hlasem pan Petr z Milhauzu. „Anglie mohla včasnou pomocí jenom získat. Důslednou politikou a podporou vlastní rodiny a jejích zájmů. Kdo dnes Jeho Veličenstvu uvěří, že dodrží jiné smlouvy? Jakou cenu bude mít spojenectví se zemí, která ani svazků krve nedbá? To – po stránce mravní. Bylo to však také poprvé, kdy mohla Anglie zasáhnout právem do vnitroevropských poměrů, tím spíše, že byla volána, aby se akce účastnila. Nyní? Bude přihlížet, až vyvstane snad jiný obhájce evangelické víry, aby ze všech reformovaných států a zemí vytvořil ohromné, svobodné, a proto zdravé a šťastné císařství náboženské pospolitosti a snášenlivosti, o kterou usilovalo každé století. Je a bylo příkazem politiky anglické…“

„Vás jsme měli poslat otci do Londýna,“ vybuchla královna, naslouchajíc vzníceně Petrovým vývodům.

„Pro vládu Jeho Veličenstva krále anglického měly, jak se musí za to mít, větší cenu dobrodružné výpravy za kožešinovým obchodem do Severní Ameriky nebo za slonovinou a santalovým olejem do střední Afriky… Tato vláda se zajímá jen o obchod! Nedej Bože, aby se kdy opět jednou měli Češi spoléhat na její pomoc! Tu nešlo o malý, ve víře pevný a statečný národ, zde šlo o samu lidskost. Její Milost královská princezna byla obětována, a s ní i naše koruna a země.“

Král přistoupil k místokancléři a stiskl mu ruku. Byl dojat opravdovostí a vroucím nadšením státníka, který ho uváděl na trůn a který do něho kladl tak veliké naděje. „Královna je rozrušena, musíme ji šetřit. Přesto však vám děkuji. Snad není ještě pozdě,“ promluvil král nahlas, obraceje se do síně, „a snad se našemu místokancléři podaří přesvědčit i nevěřící, když věřící nám sluchu nedopřáli.“

„Nejsme než ve všeobecnou pohanu a ošklivost uvedení psanci,“ štkala královna. „A co nás ještě čeká?“

„Boj se teprve začíná, Vaše Milosti. Císař Ferdinand se přesvědčí, že teprve nyní vstoupí v platnost všechny konfederace a smlouvy, které jsme s jeho odpůrci uzavřeli. Boj se rozpoutá po celé Evropě a nesmí se skončit, dokud nezvítězí právo! Také Francie slibovala pomoc, a kde zůstala? Zaplať Bůh, že jsme se ve své prozíravosti neopírali o tyto tak vzdáleností vetché sloupy. Žijeme ve středu Evropy, jsme jejím srdcem, odkázáni na sousedy nejbližší, s nimiž jsme se spolčili na život a na smrt. Ze vzdáleného ohniště se nerado velkým kaštany vytahují. Také nemá každý tolik chuti.“

„Ano, dobře jste pověděl, pane Lokšane. Každý nemá také přiměřeně dlouhé kleště.“

Královna odcházela s úklonem hlavy. Jan z Milhauzu, který se zdržel ve městě, kam zašel prodat opět nějaký rodinný klenot, potkal ji v předsíni. Usmála se, vidouc jak strnul v uctivém obdivu. Sklonil se do pasu a napřímil se teprve, když mu přála dobrého dne, podávajíc mu ruku. Viděl její živé, hluboké a moudré oči naplněny bolestí a pocítil v srdci tíživý smutek, který měl už být tedy navždy spojen s jeho žhavou oddaností k nešťastné královně. Přešla v šumu hedvábných šatů s malou vlečkou a zmizela v ložnici. Vstoupil do přijímacího pokoje, aby vyčkal rozkazů a slyšel rozhovor čtyř rádců králových. Konečně zaslechl hlas krále, který byl stále zamlklejší.

„Věru,“ a poznal hlas pana Roupovce, „co Anglie získala silnou vládou královny Alžběty, ztrácí první syn nešťastné Marie Stuartovny. Snad to zaplatí sám nebo synem a přijde o korunu. Parlament stojí ostře proti králi a neschvaluje jeho samolibou a kolísavou zahraniční politiku. Parlament stojí neochvějně na straně nejjasnější naší královny a vytýká králi, že přivodil pád trůnu Vaší Královské Milosti. Snad se ještě dočkáme zadostiučinění i po této stránce, alespoň bych to z duše přál vám, Milosti, i vznešené královně.“

Král procházel netrpělivě pokojem a zastavil se u okna. Zpěv a varhany dozněly, lid vycházel z chrámu.

„Věru, velkou radost by můj sok Ferdinand neměl z této účasti,“ pravil král, ukazuje rukou do ulice na třicet čtyřicet lidí vycházejících z kostela. „Ale, nyní si můžeme klidněji pohovořit o došlých zprávách.“

Petr z Milhauzu povstal a vyňal z malé torby několik listin. „Máme tu na krku Wannera…“

„Je to Lichtenštejnův plnomocník,“ vpadl král do řeči a jevil neklid. „Je to nebezpečný dráb!“

„Slídí po našich lidech a po nás i v kostelech. Vejde do krámů, kde nakupujeme, varuje a hrozí nejpřísnějšími císařskými tresty, budou-li nám prodávat pokrmy. Císařovým přáním je, abychom pomřeli hladem. Je dobře, že Vaše Milost zůstavila největší část dvorního průvodu ve Frankfurtu nad Odrou. Jsme méně nápadní. Můj sluha zjistil, že nám městský lid vytýká prodražování životních potřeb. Co máme dělat, neprodají-li nám jinak než za trojnásobné ceny a vymlouvají se na nebezpečí, které jim od císaře hrozí? Musíme co nejdříve odtud, Vaše Milosti!“

Král svraštil obočí. Bylo mu trapno říci těmto nejvěrnějším duším, že je bude nucen v nejbližších dnech propustit. Všechny, vyjmouc snad dva tři komorníky. Není peněz, a pak, falčtí rádcové žárlili na okolí královo českého původu. Vytýkali jim neštěstí, do kterého krále zavedli, vždy byli proti „českému dobrodružství“, jak nazývali volbu kurfiřta na královský český trůn. Král je musel oddělovat, přijímat každou stranu, falckou a českou odděleně, aby nedošlo k výbuchům záští a řevnivosti. Uznával, že jeho čeští rádcové k němu lnou a nechtějí v něm opustit svého krále, jako nemohl upírat oprávněné nároky, které si na něho kladli falčtí rádcové. Proto také zůstavil ve Frankfurtu největší část české družiny.

Král přemýšlel. Bylo vidět, jakou sílu musí vynaložit k určitému rozhodnutí: „Pánové, o vaší věrnosti jsem nikdy nepochyboval. Co slyším, utvrzuje mne v přesvědčení, že se nutno přizpůsobit poměrům. Císaři Ferdinandovi záleží především na vašich osobách a mojí hlavě. O falckou část mého dvora a osobu královny mu nejde. Pasou po nás, zdražují potraviny, stíhají nás, kde se objevíme. Na lužicko-braniborských hranicích stojí připraveno sto padesát mužů s mušketou u nohou: číhají na nás. Způsobili byste mi zármutek, kdybyste se domnívali, že chci vás opustit nebo s lehkým srdcem se vás zbavit…“

Král se odmlčel, nabíral dech. Cítil upřené pohledy věrných rádců, slyšel výdechy stísněné lítostí, viděl bolest v jejich očích. Potrhával nervózně knír a zakrucoval špičku husté bradky.

Ruka v nabíraném rukávci z černého sametu s prolamovanými proužky na obou koncích s jemnými prýmky, ze kterých byla povytažena načechraná hedvábná látka košile, se chvěla. Tenký dlouhý kord prodlužoval štíhlou postavu melancholického krále, jehož nohy byly oblečeny v dlouhé černé, jemně utkané punčochy. Stál opřen levicí o krb jako výmluvný portrét van Dyckův. Oči bloudily v neznámých dálkách. Snad vzpomínal na šťastné a nenávratné doby mládí, kdy se ve své Falci proháněl na anglické klisně v okolí Heidelbergu nebo jezdíval lesní cestou do sluje čarodějčiny. Snad také vzpomínal na Prahu, jakou radost způsobil pražskému obyvatelstvu, když se nečekaně objevil Na písku ve Psářích, s koněm zajel do Vltavy a pak se spolu s nejprostšími lidmi v řece koupával, budě nelibost některých povýšenců a domýšlivců…

„Brukmann, pánové, je svrchovanou měrou na rozpacích. Rád by nám prokazoval nesčíslné laskavosti, ale není mu příjemno stále vyhýbavě odpovídat na naléhavá přání a hrozby císaře. Jsem rozhodnut, pánové, že se na čas rozejdeme a prosím Boha, aby co nejdříve mi dopřál radosti a cti se s vámi opět setkat, doufám, natrvalo a v lepších poměrech… Chtěl jsem vám už to říci před týdnem, neměl jsem k tomu odvahy. Rozdírá mi to srdce…“ Hlas se mu chvěl pohnutím.

Družina svěsila hlavy. Každý doufal, že si alespoň jeho král podrží, když si na jeho služby a přítomnost za dva roky navykl. „Nechtějte, prosím, vědět podrobnosti! Ani královna o tom nemá tušení, nezmiňujte se jí o ničem. Dokázali jste jí všichni, jak tu jste, tolik lásky a oddanosti, že i jí to bude zatěžko. Prosím vás, nečiňte mi moje vyhnanství ještě bolestnějším. A nyní, pane místokancléři, prosím o zprávy. Budu volán k panu švagrovi, kurfiřtovi Jiří Vilémovi. Prosím,“ a těžce zasedl za stůl. Byl vyčerpán. V síni se rozhostilo mrazivé ticho. Hodiny odbíjely desátou, orloj na kostelní věži zdůrazňoval hlubokými hlasy zvonů nezměnitelnost slov, která se zaryla do srdcí.

Místokancléř se ujal slova. „Vaše Milosti, pokud se mojí osoby týká, podrobím se vašemu milostivému rozkazu. Přijela za mnou moje choť s rodinou, doufám, že nadejde doba, kdy mne a nás všechny zase budete moci ráčit povolat do služeb. Dej Bůh, abychom měli sílu se jí dočkat…“

„Děkuji vám, pane Petře.“ Král mu stiskl ruku. „V Kostříně zůstane anglický vyslanec František Nethersol, přidělený vládou Jeho Veličenstva krále Jakuba Prvního mně a mojí manželce. Najdete vždy v něm prostředníka mezi mnou a mezi mým královským tchánem. Doufám, že se nakonec i vrtkavý král šťastněji pro sebe, pro nás a pro svou říši rozhodne. Všechno, co mi budete chtít sdělit, svěřujte rukám tohoto anglického vyslance. Odjedu co nejdříve, a prosím, abyste i vy tak učinili. Brukmann mne s lítostí ujistil, že, bohužel, při nejlepší vůli nemůže se zaručit za bezpečnost našich životů, když denně se vkrádají do města noví zvědové, zmocněnci a přestrojení důstojníci se zatykači. Dnes mne Brukmann navštívil v noci, jednali jsme do pozdního rána. Tím také omluvte mou indispozici. Královna, ujišťuji, nic netuší. Prosím, pane…“

Za této stísněné nálady přednášel místokancléř poslední svůj referát českému králi. Musel si několikrát odkašlat, aby potlačil vzrušení a hleděl upřeně do spisů, aby si král nepovšimnul jeho zvlhlého zraku.

„Je tu originál císařova listu všem městům v říši, zvláště pak do Berlína, Brém a Hamburku. Vyzývá opatrné konšely, aby neposkytovali útulek, nechtějíce uvalit na sebe jeho nemilost, nikomu z rebelů, především pak ovšem zase nám, a,“ usmál se ironicky, „zvláště pak lichotivě se zabývá mojí osobou. Jsem i tu zase pro něho ‚der bewusste böhmische Haupt Rebell a Rädlführer‘. Zarmoutil by mne, kdyby se byl poněkud již za rok umírnil.“

„Do Hamburku? Proč právě tam?“ ptal se král nelibě dotčen tím, že se kruhy kolem něho stále více svírají.

„Jenom ve vzrušení ráčila Vaše Milost zapomenout, že to císař ve svých praktikách pokládá za nejkratší cestu pro Vaši Milost do Anglie. Přání je tu otcem myšlenky. Rád by vás viděl za mořem, aby měl ve všech zemích Vaší Milosti volnou ruku.“

„To tě pravda, ovšem,“ usmál se král hořce. „Počítá tedy dobře. Pečuje také o nás a předchází našim úmyslům. Skoro bych chtěl uvěřit, že nám dává pokyny. A tedy městu předpisuje, jakým vínem nás mají počastovat?“

„Ferdinand zapomíná, že v Hamburku je velmi početná skupina anglických obchodníků a usedlíků, kteří mají svůj vlastní ‚Anglický dům‘.“

„A který mi také velmi pokorně nabídli, prosíce za milost, aby směli nést všechen náklad s mým pobytem ve městě… I proto snad pánové nahlédnou, že bych nerad nadužíval pohostinské roztomilosti poddaných Jeho Veličenstva pana tchána. A dále, pane Petře?“

„Přílohu k tomu tvoří vůně římského kadidla. Papež děkuje císaři jménem sochy Panny Marie v chrámu della Scalla, které císař z radosti nad jejím přispěním na Bílé hoře poslal drahocennou zlatou těžkou korunu démanty a drahokamy posázenou…“

„Lehce se rozdává tomu, kdo tuny zlata a démantů v Čechách nakradl!“ a králova tvář se zachmuřila. „Ne, nevěřím, že by to všechno mělo zůstat bez spravedlivé odplaty!“

„Potom dopis…“

„Dopis? Soukromý dopis? Ten by mne zajímal nejvíce. Od koho – komu?“

„Divně osudy si zahrávají se zvědy,“ a Petr z Milhauzu se usmál.

„Proč se smějete?“

„Můj bratr Jiřík, kterého císařský hejtman odvezl z Prahy, zplundrovav mu dům v Ostružnické ulici a v poutech na svých raubířských výpravách vozil po Uhrách, až se musel vypůjčenými penězi, o všechno byv okraden, z vězení vyplatit, poslal mi svého sluhu s listem. List byl zachycen zvědem knížete Lichtenštejna, nuže – a my jsme zas chytili tohoto posla a vyrvali mu jeho kořist, za kterou mohl dojít skvělého podaru, třeba i některého rebelského domu. Sám jste ráčil říci, že se z kradeného lehce královsky rozdává…“

„A co píše váš bratr? To je ten nejmladší, kterého jste mi představoval v míčovně a který tak dobře kordem vládne. Ano?“

„Vaše Milost ráčí mít výbornou paměť. Ano, týž. Jeho učitelem v šermu byl soubojník Bassompierra, dnešního maršála francouzské královské armády.“

„Vlach Bellegarde? Byl to výtečný šermíř!“

„Ano. Bratr Jiřík se oženil, jak mi píše. Pojal za choť dceru osobního komořího pražského arcibiskupa hraběte Harracha, Eleonoru Breitschwertovu.“

„Katoličku? Jiřík, Český bratr a katoličku?“ žasl král.

„Bratr mi to vysvětluje. Je to sňatek politický. Zamiloval si ji od dětství, na sňatek s ní nikdy nepomýšlel. Nebyla to rovnocenná nevěsta přes to, že má erb a důstojný palác na Kampě u Čertovky. Rozhodl se tak, aby zachránil poslední zbytek rodinného majetku, půlku Mimoně a dům v Ostružnické ulici. Kardinál Harrach byl dostatečnou zárukou a oporou nejenom u knížete Karla z Lichtenštejnu, ale přímo u císaře. Kardinál a císař jsou nejlepší přátelé.“

„Váš bratr přestoupil k její víře?“

„Právě naopak. Švagrová Eleonora chce přestoupit k víře bratrově, musí jí v tom bránit. Ale i svatebčané byli znamenití: na sňatku se sešly oba tábory, císařský i královský.“

„Jeli možné?“

„Račte poslechnout! Karel Kolovrat z větve Kovanické, Věněk Hřán z Harasova na Libni, hraběnka z Thurnu –“

„Výborně! Choť Hendrycha Matese hraběte z Thurnu, který teď má jet do Cařihradu k sultánovi, aby si pomoc pro nás vyžádal?“

„Ano. Dále: hraběnka Šliková, paní z Tiefenbachu, Anna Sidonie Berková, rozená hraběnka Šliková, a mezi mnoha jinými Kateřina z Vartenberka, rozená hrabina z Mansfeldu.“

„To je znamenité,“ rozjařil se král na okamžik. „To musíte sám líčit královně, pobaví ji to.“

„Zdá se mi, že bratr Jiřík sleduje promyšlený plán. Psal mi, jak dopisuje Lichtenštejnovi, háje svůj majetek a své právo. Mladý hoch a drží se statečně. V tom cítím oporu arcibiskupovu. Jiný za tak smělé supliky by šel do Bílé věže. Stěžoval si na plukovníka Tiefenbacha, který ho osm měsíců neprávem věznil, do konfiskace Mimoně, domu i všech půjček, které byly k rukám císařovým obstaveny po městech i osobách soukromých. Píše, kdyby se práva nedovolal, že se vystěhuje pro víru, nemoha přihlížet k násilnostem, které se na neporaženém a bezbranném lidu jiné víry pášou.“

„Nic jiného?“

„Kromě toho, co jsem přednesl o nelibosti, která se v domácím obyvatelstvu proti emigraci vzmáhá…“

„Ano, slyšel jsem, pane Petře. To také urychlilo mé rozhodnutí.“

„Ale Vaše Veličenstvo nám dovolí, abychom se hleděli věrnými a statečnými službami o ně a o královskou rodinu i zpovzdáli zasloužit?“ V otázce pana Berbistorfa bylo tolik lásky a oddanosti, že se král nezdržel. Přistoupil k němu, objal ho a políbil, objal pak všechny pány české družiny. Chtěl ještě něco říci, poděkovat, ale sáhl si jen na čelo, rychle se uklonil a odcházel, aby zakryl slzy, které se mu draly do očí. Čekala ho daleko nesnadnější úloha, oznámit to šetrně své choti…

Družina setrvala v mlčení. Stáli přimraženi na místě po královu odchodu. Cítili, že teprve nyní na ně dolehla všechna tíha neštěstí. Stojíce ve Fridrichových službách, stále v něm ještě viděli kus vlasti. Ztělesňoval jim ji jako korunovaný král. A nyní se mají rozprášit do světa, ztratit v poslední hrstce přátel sebe samy. Tušili, že jednou k tomu dojde, překvapilo je však, že se tak stalo již dnes. Král je dnes ani k večernímu stolu nepozval. Bude sedět asi sám se svým falckým rádcem a předním dvořanem panem z Vezínu, Volrádem z Plessenu a doktorem Ludvíkem Camerariem, tajným radou falckého dvora, s nímž besedoval nejraději a na kterého česká družina nejvíce žárlila.

Věděli, že bylo to jejich dílo, uznávajíce, že se tak stalo z nutnosti. Čím však byly pro ně dnes všechny důvody zdravého rozumu, když mají opustit krále, pro něhož opustili vlast, rodiny a majetek?

Petr z Milhauzu vyšel vrávoravým krokem první z královy komnaty. Vyšel se svěšenou hlavou a div nevykřikl, když k němu přiskočil bratr Jan a prudce ho objal. Slyšel tedy vše, jeho srdce bylo raněno. Bylo mu, jak by někdo vzal dvě vzácné perly do drsných rukou, otevřel okno ozářené a vyhřáté síně do mrazivé černé noci a perly do tmy vyhodil. Objímal bratra bouřlivě a nezdržel se, aby nedal průchod citům raněného srdce. Vzlykal mladý rytíř, který si po deseti letech vybojoval ve službách švédského krále generálskou hůl a v čele výmarské své jízdy se stal Božím bičem pro císařské válečné prapory.

Bylo smutno v nevytopených pokojích české družiny této osudné pro ně noci. Potkávali se a hovořili spolu jako stíny po několik dnů, než je král dal k sobě zavolat. Oznámí jim novinu, že se včerejšího dne narodil královně druhý její syn, který má dostat jméno Mořic. Anebo – bude se s nimi již loučit?

Vstupovali proto do přijímací komnaty se stísněnými srdci. Král stál u stolu s panem z Plessenu v plné zbroji, i komorník vstoupivší do pokoje jen kožich přehodit a na koně nasedat. Přes to, že král stál nehybně, bylo ve vzduchu příliš mnoho neklidu. Rozvířily jej zvony bušících srdcí a mlčících rtů. Když vešli, uvítal je král přívětivým sklonem hlavy a postaviv se do jejich kruhu řekl: „Pánové, všem vám nejhlubší můj královský dík. Neloučím se s vámi! Nechci se s vámi loučit. Královna zůstane zde pod ochrannou rukou pana braniborského markrabí a anglického vyslance. Musím ji opustit i já, její choť, abych ji ušetřil nebezpečí. Odjíždím k brunšvickému vévodovi do Wolfenbüttelu na několik dní a odtud přes Segenberg do Hamburku. Prosím, abyste mi zachovali všechnu svoji přátelskou lásku a věrnost. Ujišťuji vás královským svým slovem, že – tu bych oželet – nedovedl!“

Viděli, jak král zápasí, hledá slova a zakrývá pohnutí. Přistupoval od jednoho pána ke druhému, aby jim stiskl ruce a díval se jim do očí dlouhým pohledem, jako z obavy, aby jejich tváře nikdy nezapomněl. Objal všechny své komorníky a rádce a potřásal oběma rukama i rytíři Janovi z Milhauzu, a náhle obrátil oči ke dveřím. Z chodby se ozval hluk těžkých jezdeckých bot a hřmot. Lokaj patrně někomu bránil vstoupit do síně ve chvíli tak slavnostní. Ale hřmot se blížil, dveře se rozletěly a do síně vešel vysoký důstojník zahalený dlouhým pláštěm, s přilbicí na hlavě. V ruce třímal silný, látkou obalený předmět. Pozdravil vojensky a rozhalil plášť, opřel těžký předmět o levé rámě a odhodil přilbu na křeslo u dveří. Strhl chvatným pohybem provaz, obal se rozvinoval. Dva pánové přiskočili, aby mu pomohli. Nyní si teprve povšimli, že má ruku připevněnu páskou kolem krku. Rozbalili provaz, důstojník poděkoval mlčky rychlým sklonem hlavy a upíraje na krále rozjiskřené orlí oči, planoucí odhodláním a sebevědomím, zdvihl dřevce a zamával jím nad hlavou.

Všichni vykřikli jako jedněmi ústy. Zde, ve vyhnanství, zavlály jim před očima národní barvy jejich praporu. Korouhev rozstřílená na bělohorské pláni, se žerdí vprostřed dělovou kulí přeťatou vlála jim tu pod stropem. Korouhev prvního regimentu královské tělesné gardy, která stála na bojišti jako pevné zdi hradního bastionu, ačkoliv ji tvořila čacká těla bohatýrů, věrna vlasti a volenému panovníku do posledního dechu a krůpěje krve.

„Vaše Veličenstvo, kapitán tělesné stráže Lovčický z Lovčic, vrací vám nepřítelem ukořistěnou vaši korouhev, kterou vyšívaly paní všech českých stavů, korouhev pana Smiřického ze Smiřic pro vás určenou. Ať vede naše pluky k vítězství.“

Důstojník domluvil a opět rychlým sklonem pozdravil. Všimli si jeho hlavy. Po čele stékal pramének krve. To ocelová přilba zdrásala starou jizvu. Muž, kterým marodéři a bojišťové hyeny pohrdli, do kterého nohou kopl ohledavač pole po boji, vstal z mrtvých a vracel mrtvé gardě její čest.

Král se zachvěl. Přistoupil chvatně k praporu, přitiskl jej vroucně na své rty a přivinuv důstojníka na prsa, políbil ho na obě tváře. Stiskl mu ruku a děkoval očima, ve kterých se třpytily slzy. Připadal si jako zběh, který od bezpříkladných hrdinů prchá, aby ušel povinnostem a odpovědnosti! Bylo to poprvé, kdy král, vychovaný na předních dvorech evropských, bystrý a uhlazený diplomat, nemohl pronést jediné slovo…

20

Mnich v purpuru

Z jezuitského kostela vyšlo procesí. Ponuré, mlčenlivé, mniši v hábitech na ramenou obnažených, s metlami a důtkami v rukou. Bičovali ramena do krve sobě a těm, kteří šli v řadách před nimi. Z kaplí cinkaly umíráčky, ze štíhlých věží gotických chrámů vyzváněly zvony. Bledé obličeje voskových tváří byly požářišti planoucích očí. Lidé na ulicích poklekali a křižovali se.

„To za vítězství svaté věci a víry,“ šeptal vídeňský kupec synovi. „Kapucíni jsou nejpřísnější řeholí v říši Jeho Veličenstva.“ Otec se synem poklekli a bili se v prsa.

Průvod se blížil k chrámu a začal zpívat žalmy. Naposledy zasvištěly biče a metly nad zkrvavenými šíjemi, pak ruce klesly. Vstupovali ve dvojstupech do otevřených dveří. Šli ukázat Trpiteli z Golgoty rány, krev a horoucí zápal.

V čele průvodu kráčel malý, obtloustlý muž s rusým vousem a narudlým vlasem. Kutna zakrývala nadmuté břicho, poněkud neúměrné celkové tělnatosti. Plaché, malé oči se upíraly k zemi, víčka byla spuštěna jako železné závěsy před skulinami, kterými měly vnímat obrazy tohoto světa. Rusý muž nadzdvihl plášť a letmo se otočil po zástupu žebráků, tísnících se na stupních schodiště.

„Jeho Veličenstvo císař Ferdinand Druhý,“ zatřásla se bezzubá ústa stařeny a zdvihla úžasem ruku, aby upozornila sousedku.

Císař se odvrátil, sáhl do kapsy a vyhodil hrst drobných peněz. Žebráci a žebračky se vrhli na zem. Rvali se o kořist a zapomenuli rázem na panovníka, který vystupoval na ulicích v roli mrskače.

Nebesa měla zabránit, aby se vítězství na Bílé hoře, zázrakem Panny Marie umožněné, nezvrhlo v dokonalou porážku. Fridrich Falcký je na cestě přes Dánsko a holandské státy do Francie, nutno zabránit tomu, aby se neopakoval příklad Mořice Saského, který, spojiv se s francouzským králem Jindřichem Druhým zvítězil nad císařem Karlem Pátým. Nebezpečí je nyní stejné, Habsburkové dráždí kdekoho k nečekanému útoku. Fridrich Falcký, zeť anglického krále Jakuba Prvního, je více než kurfiřtem. Představuje hlavu reformovaných v říši, většina států je nekatolická. Španělské dublony, papežské požehnání a několik kozáckých polských pluků neodolají nadlouho přesile, byť by vévoda bavorský Maxmilián měl ještě jednou zkusit válečné štěstí. Popravy v Praze, násilná restaurace katolické víry v zemích dědičných, přelidněné pohraničí Německa, kam se v hrůze utíkají uprchlíci z království, řádění soldatesky, bída a hlad, zoufalství a pláč ubíjených a mučených jitří Evropu…

„Dopřej nám, Hospodine, vytrvalosti, aby svaté dílo k věčné Tvé chvále dokončeno bylo! Smiluj se, ó Pane! Miserere mei, Domine!“ modlila se ústa císaře, který byl více mnichem než vládcem. Pokleknul na prvním stupni hlavního oltáře karmelitského chrámu a sepjav ruce, pozdvihl mdlé oči k obrazu v těžkém dubovém rámu visícímu od stropu až k oltáři.

Kněz udělil císařskému flagelantu požehnání. Potřeboval stále posvěcené ruky, žehnající mu znamením Kříže. Nemohl se obejít bez zpovědníka Becana, který kráčel těsně za ním a nyní klečel vedle něho, nespouštěje z císaře očí. Po pětkrát opakovaných modlitbách zpovědník pokynul a císař vstal. Průvod vyšel opět do ulice a zamířil k hlavnímu chrámu kapucínskému. Dva řády, tento a karmelitský se zasloužily o vítězství na bojišti, třetí, jezuitský, na který všichni druzí řeholníci žárlili, měl vítězství zajistit na věčné časy výchovou, chytrostí, diplomacií a nádherou obřadů jako všestrannými vědomostmi.

Na ulici začaly opět dopadat rány na těla, po každém šlehu draly se z úst zoufanlivé, protahované a hluboké vzdechy litanií. Také portál kapucínského chrámu zval procesí fanatiků do temných hlubin. Jenom na oltáři zaněcovaly voskovice lesky na zlacených rámech, hlavicích sloupů a korunách světců.

Majíce metly a biče zastrčeny za řádové šňůry a růžence, kráčeli mniši bosýma nohama dlouhým a pomalým krokem k oltáři. Zpovědník Becanus se nenápadně rozhlédl po kostele. Orlímu jeho oku neušla nejmenší podrobnost. Zahlédl na kazatelně za širokým sloupem skrčeného mnicha a sklonil hlavu. Dorozuměli se, mnich za sloupem věděl, čeho třeba. Císař opět prožívá chvíle úzkostí, lituje hrůz a prolité krve na popravištích, štítí se vlastních rukou. Jsou zbroceny krví! Váhavec na trůně by znemožnil dokončení vítězství církve. Tento císař se stále otáčí za sebe. Diví se, že za sebou vleče balvan středověku. Stydí se za stvůry, které využívají Bílé hory k obohacení, za šejdíře a lotry, kterým je na odiv stavěná náboženská horlivost jenom zástěnou hrabivých a ctižádostivých plánů.

Císařův hlas zněl tu ještě silněji než vyškolené hlasy řádových členů. Klečel na stupních, když se již mniši pokřižovali a čekali, až se jejich čestný člen pozdvihne. Avšak jeho ústa šeptala vždy nové modlitby a oči se těžce přivíraly, prsa vyrážela hluboké povzdechy trpícího. Konečně zdvihl i on ruku a pokloniv se do pasu před vystavenou monstrancí, vstal.

Chrámem se rozezvučely varhany. Dovedly z mrtvého ticha chrámové klenby najít zvukový hudební přechod do hymnu, který mrazil v zádech. Pojednou varhany umlkly a z kazatelny se ozval zvučný, lahodný hlas. Nejžhavější, nejpůsobivější kazatel vídeňský mluvil do císařovy duše.

Císař sebou škubl. Nahrbil se, ale hned vypjal prsa, pokud to jeho nevypracované, nevojenské tělo dovolovalo. Ohlédl se plaše po kazateli a po tvářích mu zaplál ruměnec.

„Dávejte císaři, co císařovo, a Bohu, co jeho jest! Kacíři jsou vzbouřenci proti moci vládní, kacířské Království právem válečným ztratilo svobodu. Nejpřísnější tresty jsou drahocennou zápalnou obětí, již třeba přinést pro spásu svaté víry!“

„Neváhejž nikdo tam, kde je Boží věc ohrožena. Katolická víra, hle!, se vrací se slávou do kacířského království ze stoletého vyhnanství. Připravujž jí každý cestu, vystýlej ji květy a slzami radosti, všechny brány otevřetež se jí dokořán! Týž nepoddajný národ, který vzdoroval i klatbám papeže Pia Druhého a znovu po dvou stoletích se opovážil pravého zákonitého krále nahradit falešným, musí na kolena! Na kolena kacíři! Ven ze země! Ven z cudných našich chrámů, všichni živí! Kosti mrtvých kacířů ven z náhrobků, jimiž zneuctily svatostany Páně!“

„Váhat by bylo zbabělostí, odpouštět provinilým vzbouřencům proti moci státní zločinem. Není rozdílu mezi kacířem a rebelem! Z jedné dračí krve jsou a nejpřísnějších trestů zasluhují,“ zvolal hrozným hlasem nejoblíbenější kapucínský kazatel páter Sabinus. Opřel ruce o zábradlí kazatelny, naklonil tělo do chrámu a upřel oči na císaře.

„Jenom mužům odhodlaným a statečných srdcí náleží čest stát se tělesnou pozemskou stráží Boží rodičky a mučedníků Páně! Proto zazniž až k nebesům vítězné naše Tedeum – a proto ti, kteříž milostí Boží mocí obdařeni jste, slyšte slova biblického krále Davida:

‚Roztlučeš je pruty železnými a jako nádobu hrnčířskou na kusy je roztříštíš‘. Chvíle sta let čekaná přišla: povstalce nutno zahladit tak, aby již nikdy nemohli pozvednout hlavy. Nechť se potom král, který má povinnosti duchovního pastýře svěřených mu stád, bojí, aby jednou nezasluhoval kletby proroka proti Achabovi: ‚Poněvadž jsi člověka na smrt odsouzeného na svobodu propustil, budeš ty sám i všechen lid tvůj otrokem…‘ A proto vezmi pruty železné a roztluč je na prach a zdeptej zmije!“

Ferdinand Druhý naslouchal, zadržuje dech. Tváře mu planuly, srdce bušilo, tělo se zachvívalo pod každým slovem kazatelovým. Vztažená ruka mnichova ukazovala na něho planoucím mečem hrozeb a slov těžkých jako smrt. Třásl se po těle, vydechl zhluboka a zdvihl oči. Hlas umlkl, varhany vsály do píšťal horký jeho dech a nadšenou válečnou píseň. I píšťaly varhan se staly hořícími pochodněmi. Chrám vzplanul, odtud ten žár ve skráních a pot na čele a prsou. Vypjal se odhodlaně. Nebude zbabělým obráncem svaté víry. Donutí, aby i kacíři dali Bohu a císaři co jejich jest, třebas i železnými pruty je donutí!

Hlemýžď ve tmě vede na štíhlou břízu věže. Ve tmách vyrazí ze zdiva netopýr, a pak, hrůza, pod samou klenbou probíhá kolem celého chrámu krok široký ochoz s nízkým prolamovaným zábradlím. Dole u oltáře bliká mdlé věčné světlo jako jiskra krve. Stačí se vyklonit a ve chvíli šílené závrati se řítí tělo tajemstvím gotiky rozdrcené na veliké kostky dlaždic.

Gotika zabila, lidé řeknou: sebevrah…

Jako hromádka masa a kostí hábitem kapucínského mnicha pohromadě držených svíjí se kajícník před zpovědnicí. Páter Sabinus je opřen rukama o dvířka zpovědnice, kajícník tiskne rozpálené skráně na dřevěnou mříž. Muž, jenž po žádné ženě nikdy nezatoužil, nehrál v kostky a nepil, nerozhodný, aby vyčkával projevu vůle Boží, příliš omezený, aby kdy pochyboval o životě, smrti a jsoucnu Boha, naslouchající více než mluvící, prostřední mnich a malý císař, poslušný vazal mužů v ornátech, žil a vládnul, aby si pojistil věčný život na nebi. A tento císař – vraždil!

Vzdychal, rty se pohybovaly, ale zpovědník, maje ucho u mříže sotva slyšel. Pochopil, že je mu třeba znovu dodávat odvahu. Páter Sabinus naladil houslový hlas. Zželelo se mu císařského kajícníka, který se tu choulil jako by klečel před Božím trůnem. Tak ho vychovali jezuité.

„Absolvo te!“

Císař vstával, opět udiven, zardívající se, rozpačitý a ohlížející se po průvodu. Uvedli ho do sakristie, kde již stáli špalírem komorníci. Každý držel v natažených rukou jednotlivý kus panovníkova roucha. Před postranním východem dupali koně o dlažbu. Jeho Veličenstvo jezdívalo koňmo pouze na obrovských plátnech obrazů v širokých zlatých rámech, výjimečně v nutnosti při musteruncích a vojenských parádách. Jeho jezdecký kůň byl právě tak mírný a poslušný, ačkoli neprodělal desetiletou jezuitskou výchovu.

Na zápraží stojí postava askety a rukou žehná císaři křížem. Je to poslední povzbuzení, poslední posila. Becanus zpravil kazatele, že se v hradě dnes odbývají tři důležité porady. Důležité pro stát, tudíž pro církev! Kočár se dal do klusu, široký, zlacený, s nesmírně vypouklými pery, se zlatým katafalkovým převěsem u kozlíku a dvěma vzadu stojícími, premovanými lokaji.

V malém pokoji zasedala nejvyšší válečná rada. Sotva císař vešel, zarachotila prudkými pohyby odstrčená křesla, ostruhy zazvonily, módní jezdecké boty ze žluté kůže nad koleny široce rozhrnuté srážely se k pozdravům. Arcivévodové, dvorský sekretář a polovice válečných radů, generálů všech druhů zbraní, barev, stuh a vyznamenání, hladkých tváří i vousáčů, titěrně malých postav i obrů, z nichž nejvíce se uplatňoval don Martin de Huerta. Bývalý krejčovský dělník, potom lokaj, pokud nesvedl choť pánovu a nakonec špeh, vstoupil do války krátce před Bílou horou. Nechyběl nikdy na tajných poradách, šlo mu především, aby si zajistil co největší kořist. Využíval hřmotné postavy a marciální tváře; zastíraly zbabělost. Drancovník, žádný hrdina, tlachal a domýšlivec, předkládal vojenské pokladně falšované účty, aby smyšleným dluhem získal nejlepší statky.

„Povstalci, pokud se drží za hranicemi, spoléhají se na slib anglického krále Jakuba Stuarta.“

„Ano, ale slib není vojsko! Král Jakub nebude povstalce podporovat, bojí se každého povstání,“ namítal legát Caraffa, který nechyběl při žádné poradě.

„Proč?“ ptal se císař.

„Aby nedal zlý příklad doma!“ zněla rozhodná odpověď nejzasvěcenějšího účastníka.

„A němečtí protestanté?“ ptal se bázlivě císař. „Při nás stojí jediný, a ani ten není spolehlivý. Právě tak jako bývalý tajný rada a rezident pana saského kurfiřta, Jan Zeidler Hofmann, kterému jsem prodal Myllnerovu Mimoň, a – který jednoho dne uzavřel na bezpečné zámky sídlo i dvory a odešel – pro víru!“

„Němečtí protestanté jsou, díky Bohu, nesvorni. Obávají se francouzského souseda,“ odpovídal hrabě Clary. „Král Ludvík Třináctý je děcko, Marie z Medici naslouchá radám Conciniho, travičů a kouzelníků!“ A tajuplně se usmál.

„Ano, ale právě nyní se tlačí do popředí nový muž, jehož se třeba obávat,“ odporoval císař. „Plány Jindřicha Navarského nebyly s jeho tělem pohřbeny.“

„Ráčí Vaše Veličenstvo myslit kardinála Richelieua?“

„Ano, toho právě.“

„Je dosud bez moci. Zachytli jsme dopisy, jsme dobře zpraveni.“

„Nebyly dopisy nalíčeny, aby nás vlákali do pasti?“ Legát svraštil řasy. Jeho nedůvěřivá povaha nevylučovala nikdy nepříjemné překvapení.

„Nejlepším toho svědectvím je mír, podepsaný s Gáborem v Mikulově. Nebo se ráčí Vaše Veličenstvo domnívat, že v době, kdy má do války zasáhnout Francie, kdy hrabě z Thurnu, emisar Falckého, dlí v Cařihradě a v Galatě, aby smluvil spolek se sultánem, a kdy markrabě Krnovský se vyčerpává drobnými přepady, a proto nemůže soustředit všechny síly k většímu podniku, že v takové době by byl Betlen Gábor podepsal mír? Což jsme nedobyli Falce?“

Císař naslouchal, dívaje se malátným okem po legátovi. „Náš milý ujec vévoda Maxmilián Bavorský obdrží od nás falcké kurfiřství, jehož si zasloužil.“ Biskup Carlo Caraffa se blaženě usmíval a pokyvoval hlavou.

„Jest moudré odměňovat spojence, kteří nikdy nezklamali. Je to věhlasný odpůrce kacířů, a panovník odpovídá i za blaho duší zbloudilých. Je povinen je varovat a chránit i proti jejich přesvědčení a vůli. Kacíři se spojí proti naší víře i s pohany, aby ji vyvrátili ze světa.“

Císař se vzchopil: „Zhřeším proti Bohu Všemohoucímu, nepovedu-li válku proti Turkům!“ Oči mu zaplály, vzpomněl si na plamennou řeč Sabinovu. „Vykonám, co se mému předku nezdařilo. Obávám se jenom, zda mám dost schopností a sil a zda své dílo vykonám úspěšně…“

„Náboženské války slibují vítězům vždy dvojnásobný zisk,“ pravil tvrdě legát. „Český stát nepatřil králům, ale hrdé a zpupné šlechtě. Není už, Bohu díky, této chásky. Vybita, vyhnána, zbavena majetku, který ji vyvyšoval nad krále, nemá jinou volbu než vyhnanství nebo přestup k víře! Tvrdím…“

Don Marradas ho přerušil: „Pomordovat všechny české kacíře!“

„Tvrdím, že tato válka nám dává víc, než tušíme!“

„Umožní mi, abych shodil ze svého stolu všechna nepohodlná česká privilegia!“ Císařův rozhodný hlas překvapil biskupa, který se pokládal za nejvyššího soudce nad svědomím poddaných.

„Vyvraždit je tak, aby jim ani nohy nezůstaly!“ vybuchl Marradas hlučným basem. „Dělat, jak my to děláme s panem Michnou, Kolovratem, Huertou a jinými. V čele desítek rejtarů vyháníme ze vsí a měst predikanty a bijeme sedláky, kteří nechtějí do kostela. Za dvě hodiny je po každé vzpouře!“ Nakrucoval si samolibě konečky dlouhého kníru, pozoruje císaře. Ten se opět schoulil ve svém křesle. Představitel nejsurovějšího násilí, Marradas, docílil opaku. Císař upadl opět do úzkostí a výčitek. Stačilo, že to slyšel z jiných úst, co se v jeho říši s poddanými děje.

„A přehled válečných událostí?“ obrátil se na hraběte Claryho.

„Tilly, ligistický vojevůdce Vašeho Veličenstva vyhnal Mansfelda z Horního Falcu a Mansfeld dobyl na Španělích Falcu Dolního, kam se proradný Filip Pátý vrátil roku dvacátého druhého a kde pomocí holandských států najal dvě nové armády. Jednu vypravil pod nejvyšším Jiřím Fridrichem Bádským a druhou pod Brunšvickým vévodou Kristiánem.“

„Ale také Tilly byl Mansfeldem poražen!“

„Ovšem, Veličenstvo, u Wieslocha na jih od Heidelbergu, ale vítězstvím se dlouho nepotěšil. Tilly porazil Bádského markrabí u Wimpfenu nad Neckarem a nad Brunšvickým opanoval pole u Höchstu západně od Frankfurtu. Po těchto bojích byli Falcký a Mansfeld donuceni vyklidit Falc.“

„Gábor, jak slyším, opět zneklidňuje Moravu?“

„Jedva mikulovský mír podepsal. Ale,“ hrabě se usmál, „to nevadí, aby Gábor nepodpisoval druhý mír s týmž spěchem!“

„Velitelé armád by se měli postarat o lepší bezpečnost v zemi!“ mínil císař, spočinuv očima na Volfovi Jiřím baronu z Pöttingu, který se uklonil.

„Je neslýcháno, že krátce po sobě byl na veřejných cestách za dne přepaden milý náš kardinál Ditrichštejn a strahovský opat a zle zřízeni loupežníky. Také v hlavních našich městech není tomu lépe. Když pan kníže Karel z Lichtenštejna dlel u nás ve Vídni, vojenské stráže, hlídající jeho palác, samy jej vyloupily a do posledního vyšumovaly. Je na pováženou, že se takových zločinů dopouští vlastní vojsko!“

„Správy zemí jsou v koncích, bezpečnost a kázeň vepsí,“ připojoval legát.

„Emigranti se zdržují v pohraničí a vychloubají se svými úspěchy. Zesměšňují naše postavení, verbují poddanský lid, který houfně prchá anebo se tím podněcuje k bouřím. Bude potřeba, aby bylo méně trestných ležáků, méně mušketýrů v hospodách a městech, kde se kazí, a víc aby se jich užívalo k ochraně a prohlídkám cest a lesů. Ne, vím, není to vaší vinou,“ císař upřel zrak na generála Marradase, který chtěl odporovat. „Je v říši mnoho paličů a agentů tureckých a francouzských. A Francie,“ císař mávl rukou, „Francie se musí stát spojencem naší svaté říše římské národa německého. V té je síla a záruka.“

„Račiž mi Vaše Veličenstvo ve zlé nebrat, že poněkud nesouhlasím,“ mluvil zvolna Caraffa, zkušený politik, nebezpečný prozíravostí a chytrostí. „Myslím opak. Madrid, Řím, Polsko, saský kurfiřt Jan Jiří a Maxmilián vévoda Bavorský jsou přesilou. Tvoří jednolitý celek, odpůrci naši jsou rozptýleni po celé Evropě. Pomoc Anglie je útěchou čiře duchovní. Dva tisíce Angličanů vydalo Karlštejn po Bílé hoře bez odporu a vyžádali si jen bezpečný návrat. Španělsko stačí na Francii věčně zadluženou americkými dublony, ostatní nepřátelé, kteří se ještě ani neprojevili, jsou křovím na poli pro naši jízdu. Ostatně Francie, Veličenstvo, je-li ohrožena, zapomíná lehce na své tradice, a zeslabena – na svou čest!“

„Jste mistrem slov a situací,“ polichotil císař. „Nechť mne všemohoucí Bůh povýší nebo pokoří, neustanu do smrti velebit svaté jeho jméno. Zdařilo se nám vyhnat nepravého krále a učinit psanci všechny nepřátele.“

„Ráčí Vaše Veličenstvo vědět, že jsme také zachytili dopis Falckého cestou do Anglie, kam se má odebrat Roupovec a Petr z Milhauzu?“

„Nevím o tom!“

„Falcký líčí v dopise svoji situaci jako beznadějně zoufalou. Jeho nejoblíbenější ministr…“

„Ten, který žárlil na anglického vyslance u dvora Alžběty Stuartky, na Sira Francise Nethersole, bývalého tajemníka Jakuba Haye vikomta z Doncastru, i na ministra braniborského kurfiřta Bruckmanna?“

„Týž.“ Caraffa se tajuplně usmál. „Ministr Bedřicha někdy Pátého, Ludvík Camerarius a obezřetný rada Jan z Russdorfu radí prý Falckému k míru. V anglickém dopisu stálo doslova: ‚Mír za nejkrutějších podmínek, a to co nejdříve!‘ Vidí, že se mu jiné pomoci nedostane než pohodlné soustrasti z Anglie, lichotivých poklon a útěchy z Francie a bezduchého povzbuzení z Hágu. Protestantská Unie odmítla Čechům pomoci a rozešla se dříve, než měla příležitost osvědčit hrdinství na poli!“

Císař naslouchal Caraffovi jako obvykle s napjatou soustředěností. Sám bez ducha a rozhledu podléhal neodolatelným debatérům a fanatickým obhájcům římské víry; jejich odvážnosti, zvrhající se v nesnášenlivost a v pletichářství, v němž se osvědčili ještě více než na bojištích a u inkvizičních tribunálů; jejich nezbadatelnosti a úskočnosti zakrývané usměvavou dvorností. Nejvášnivější ústa dovedla mlčet jako hrob, nejpichlavější oči spustit závoje ledové lhostejnosti. Císař Ferdinand přijímal jezuity jako nejvydatnější spojence. Nevadilo, že si neuvědomoval pravé jejich podstaty – církevního nacionalismu, před kterým muselo všechno ustoupit! Proto také Caraffa nebo španělský vyslanec Oňate byli zváni do všech nejtajnějších porad. Které bojiště bylo důležitější než pole, na kterém veleli jejich generálové?

„Právem se Vaše Veličenstvo těší z dobytí Falcu. Byla to tvrz, opřená bokem o Francii, věčně ve střehu, kde se po padesát let osnovaly nejnebezpečnější útoky na víru a habsburské státy! Nuže generál Tilly tuto důležitou baštu dobyl!“

Císař jevil neklid. Pohlédl na velké hodiny tikající pod sklem na mramorové desce krbu, opřel ruce o stůl a rozhlédl se po účastnících. Byla to výzva k rozchodu. Ve vedlejším kabinetu bylo slyšet kroky lokajů. Připravovali křesla pro členy tajné rady. Ferdinand der Andre pokynul hlavou a všichni se zdvihli. Komoří otevřel dveře a čekal, až se sál vyprázdnil.

21

Porady v Zeleném kabinetu

Císař seděl v čele dlouhého stolu zády k vysokému oknu. Byl to zvyk jeho plachosti a nejistoty. Viděl všem do očí, pokud bylo třeba nahlížet lidem hlouběji do niter a pokud z těchto dovedl číst a usvědčovat oči ze lží. Po jeho pravé ruce seděl zvrácen do křesla španělský vyslanec hrabě Oňate, po levici baron Strahlendorf. Na konci stolu proti císaři s rukama na desce nehybně spočívajícíma baron Weber.

Schůze tajné dvorské rady čekala, až se na chodbách utiší kroky odcházejících generálů a členů rady válečné. Císař těkal zrakem po přítomných. Dvorní rada Strahlendorf vyčkal pokynu císařova a ujal se slova. Omluvil sedm nepřítomných hodnostářů a odmlčev se, upřel oči na císaře. Ten pokynul hlavou.

„Vysoce urození pánové radové. Jsme vázáni přísahou nevyzradit nikomu slov, která padnou při jednání. Dnes,“ odkašlal si, „je třeba tuto přísahu opakovat. Prosím, abyste se zavázali při své cti a svědomí, pod ztrátou milosti a všech následků vyzrazení tajného jednání každý z vás přímo Jeho nejmilostivějšímu Veličenstvu slibem mlčenlivosti.“ Předčítal jména členů, kteří druh po druhu přistupovali k císaři a přísahali, líbajíce nakonec podávanou jim ruku. „K tomu nám dopomáhej Všemohoucí Bůh!“

„Pánové!“ a císař zdvihl oči. „Prosím vás dnes o radu a pomoc. Vzpoura je potrestána, viníci popraveni a vyhnáni, pokud se sami nezachránili útěkem, na sedm set velkých statků podle přibližného odhadu mojí komorou spočtených zabráno, a není peněz! Proč? Kde jsou tyto nesmírné miliony?“

„Jsou v převodech,“ mínil rada Weber. „Statky se prodávají, ale peníze se splácejí ve lhůtách. Nadto se odrážejí od hotově položených peněz protiúčty žadatelů, jimž se statky postupují. Tyto protiúčty jsou často vyšší než jistiny za zkonfiskované zboží, i kdyby se byly vyplatily naráz…“

„Ovšem, víme to! Ale, kde jsou seznamy tolikrát z Prahy vyžádané, kde účty? Dvorská komora týdně Prahu vyzývá, aby jí byly předkládány soupisy a účty. Již dvakrát byl sem pozván… sám pan místodržící kníže Lichtenštejn, a přece…“ a baron Strahlendorf ztišil hlas, „dostává se nám jen výmluv, vytáček, slov o tom, že nelze s tak málo úředníky zpracovat včas nahromaděný materiál, ujištění, že se tak stane co nejdříve, a – pánové, konfiskuje se již čtvrtý rok, a výkazy a účty tu nejsou!“

„Nuže, kde jsou peníze, kde účty? Velitelé pluků a armád předkládají neslýchané účty – a nechci je brát v pochybnost. Sta úředníků žádá zasloužený plat, a my jim musíme dávat asekurace a expektance, poukázky na statky, které se nám ztrácejí mezi prsty. Je nutno učinit konečně pořádek.“

„Nejenom to! Mincovní syndikát zlehčil minci, která podle slov pana Michny ožebračila český národ víc, než by se to mohlo podařit požáru, strávivšímu polovinu království.“

„Není snad pan Michna také členem mincovního družstva?“ otázal se nevinně vyslanec Oňate.

„Je!“ Baron Strahlendorf si pospíšil s hořkou odpovědí, ve hlase zněla nedůvěra a odpor.

„Poslal jsem radu Webra s tajným posláním do Prahy, aby vyšetřil příčiny, proč není peněz a aby vypátral šetrně viníky. Nuže, pane rado?“

„Nelze proniknout tak tlustou zdí. Zdá se, že všichni v Praze táhnou za jeden provaz ke zkáze monarchie!“

„Tedy, pánové, s pravdou ven! Jsme tu, abychom učinili zlořádům přítrž. To je vaší povinností, a to bude vaší zásluhou! Slyším-li, že komise v Čechách řádí jako soldateska v dobyté zemi, že i nevinní umírají hlady, že služky živí svou prací slepé šlechtičny, kterým sloužily celý život, čtu-li, že rozsudky jsou tak kruté, že je sám musím mírnit, pak, pánové, myslím, že mám v Praze nejúhlavnější nepřátele v řadách vlastních pověřenců, že jsem obklopen ničemy a šejdíři, lupiči a padouchy!“ Císař si otřel potom zarosené čelo a sklonil hlavu.

„Myslím,“ pravil Strahlendorf po tichu, které v kabinetě zavládlo po těžkých slovech císařových, která však přesto přinesla úlevu všem, „a dovolil bych si poníženě Vašemu Veličenstvu radit, aby se na čas přestěhovalo do Prahy, aby samo ráčilo nabýt z bezprostřední blízkosti náležitého dojmu. Všichni jsou stejně vinni!“

„I rychtáři!“ zvolalo několik hlasů.

„A kdo je to vlastně ten pan Michna, kterému jsem udělil stav panský?“

Weber se usmál, ruka si pohrávala po stole: „Syn řezníka z Budyně nad Ohří… Otec přišel ze Srbska, jezuité mu opatřili místo tajemníka v královské kanceláři…“

„Tedy jezuité jsou vinni jeho nepravostmi?“ zeptal se vyslanec Oňate s ironickým přídechem. „Myslím, že právě tento ctihodný řád se především zasloužil o trůn.“

„Ano, i když se odchovanec nevydaří. Chraniž mne Bůh, abych co zlého chtěl vyslovit. Jsem povinen svému pánu na otázku dát odpověď!“

„Klid, pánové! Spoléhaje se na obnovenou vaši přísahu sděluji vám, že jsem byl upozorněn právě na členy mimořádných komisí, pana Michnu i pana Kapra nejdůvěrnějším způsobem. Vyhlašují ortely podle hodnoty majetku, který jim může spadnout do klína. Hrabivost zvítězila nad právy. A pak, mincovní družstvo knížete Lichtenštejna poškodilo i nás a naše dědičné země! Všechno je záhada a tajemství! Mluvte, pánové, abyste mi vyložili, jak třeba na stav věcí pohlížet.“

„Z jedné hřivny ryzího stříbra se razilo dvaatřicet zlatých rýnských, Praha razila – sedmdesát devět!“ zvolal apelační rada dr. Pavel z Ello. Jeho slova vyvolala výkřiky úžasu.

„Proto jsem její činnost pominulého roku dvacátého třetího uzavřel a vyžádal si podrobné šetření, na které čekám. Žid Bassevi to již nějak vysmyčkuje,“ usmál se císař.

„Nezbylo než po kaládě vyhlásit veřejný bankrot!“ zvolal rada z Ello.

„A co pan nejvyšší mincmistr? Nemohu si pamatovat jméno…“

„Vilém Ilburk z Vřesovic,“ hlásil hrabě Karel Harrach.

„Zlé zprávy o něm až do Vídně docházejí…“

„Ráčí-li mi Vaše Veličenstvo dovolit, došel velké pochvaly od našeho tovaryšstva,“ odporoval klidně vyslanec. „Honí lid do kostelů; nejdou-li po dobrém, povolá praporec Valdštejnových knechtů, a jde to hned hladce.“

Císař zavrtěl hlavou, ale hned se odměnil vděčným pohledem zástupci církve. „Je to zajisté zásluha, i když je to násilí… Avšak pan Vřesovec hoduje s jakýmsi dobrodruhem, házejí po sobě po pitce talíři a holbami. Dobrodruh ten je vyšetřován pro vraždu a pohoršlivé styky s povětrnými ženštinami.“

„Je to řádový kněz, Vaše Veličenstvo, Matouš Appianus, a nic špatného se mi o něm nedoneslo. Víme jen, že z domu šepmistrů, kteří přestoupí z kacířstva, jsou ihned na jeho pokyn, prováděný panem mincmistrem, odvoláváni trestní ležáci. Ano, jsou tak blahovolní, že se spokojí slibem, že ten či druhý konšel dostatečně připověděl, že k víře přistoupí. Ovšem, řekne-li, že ve svých bludech chce setrvati, je s ním hůře. Nezbude než se vystěhovat ven ze země.“

„Z hlediska svaté víry s tím souhlasím, ale ze zájmů státních mincmistr vylidňuje mé země, a co si počneme bez poddaných?“

„Takové nebezpečí ovšem nehrozí. Vždyť páter Albert Chanovský obrátil na víru v jediném kraji dvanáct tisíc lidí, kteří v zemi zůstali. Chci Vašemu Veličenstvu oznámit nejnovější úmysl arcibiskupa Harracha…“

„Je zajisté přijatelný mírností?“

„Jako vždy! Podle něho budou procházet Královstvím dva vizitátoři, vyháněti pobloudilé kněžstvo dosud zbylé a laskavě je získávat pro naši víru.“

„Jde-li po dobrém! Jinak zřízenci knížete Lichtenštejna, kteří jsou jim dáni k ruce, mají, jak víme, daleko přísnější instrukce,“ namítal Weber, aby se zavděčil císaři, který váhal křížit cesty a prostředky kteréhokoliv církevního pastýře. „Pak nastává štvanice a vězení se plní.“

„Mnoho dobrého se vykonalo i tak,“ řekl císař, aby odvedl pozornost z předmětu nejsoucího na pořadu jednání, ale Strahlendorf neporozuměl.

Ujal se slova, ale zmlknul pod císařovým pohledem.

Vyslanec dvora španělského byl však příliš zaujat, předmět se ho týkal osobně.

„Prosadili jsme, jak Vaše Veličenstvo ráčilo dotvrdit, mnoho dobrého! Bez bolesti jsme zastavili uctívání neblahé památky prvního velkého kacíře, Jana Husa. Tím, že jsme na návrh nejdůstojnějšího pana biskupa Caraffy uzavřeli bez výhrady všechny kostely, aby lid starodávnými písněmi nemohl tupit Boha a urážet snesení svatého koncilu. Ten den je a zůstane, bohdá, dnem pracovním.“

„Ano, sám jsem na to připadl,“ dokládal císař, jsa šťasten, že alespoň jedna malá věc se zdařila po jeho vůli.

„Také nepostupujeme nijak krutě proti kacířským kněžím a nevyháníme je. Po poradách s knížetem arcibiskupem pražským, biskupem Caraffou a rádcem páně arcibiskupovým Valeriánem Magni přijímáme všechny, kdož přestoupí.“

„Ale případ týnského faráře Jana Lociky, který byl vojskem do pražského kostela vpadnuvším od oltáře k velikému pohoršení davů věřících i za hranicemi vyhnán a zatčen, má pro říši neblahé politické důsledky…“

„Myslíte snad pana saského kurfiřta?“

„Ráčíte být, jak vidět, velmi dobře zpraven…“

„Řekl jsem, že postupujeme mírněji! Chceme také navrhnout Jeho Veličenstvu ve vší pokorné oddanosti, aby méně provinilé osoby přijal na milost tím způsobem, že by se uvolily zaplatit jednou pro vždy za pardon malý díl svého jmění ve prospěch alumnátu u kostela sv. Jakuba nebo pro collegium nobilium, což by se třeba mohlo nazvat tractatio de pio opere. Ženatí kacířští kněží, kteří by se bludů vzdali a rodiny opustit nemohli, těm by bylo výjimečně povoleno vzít si dosavadní manželky za kuchařky.“

Apelační rada z Ello se nezdržel trpkého úsměvu. Bylo však vidět, že císař je neklidný. Tanulo mu cosi v mysli, tísnilo, a jsa ve dvou ohních a hledě se oběma stranám zachovat, váhal, až by se mu naskytla vhodná příležitost. Věděl, že návrh o ženatých knězích učinil kníže Lichtenštejn.

„Vypovídací patenty pobouřily beztak německé svědomí,“ začal Strahlendorf, který dovedl v císařovu nitru číst jako v otevřené knize.

„Zabývám se již delší dobu myšlenkou, zda by nebylo prospěšnější odvolat tyto přísné patenty vydané v prvním záchvatu hněvu. Co byste tomu řekl, hrabě?“

„Odvolat císařovy patenty?“ žasl Oňate rozechvělým hlasem. „To by bylo tolik, jako přiznat, že se vladař ukvapil nebo zmýlil. Mělo by to zhoubné následky. Mysli poddaných nesmí ani připustit domněnku, že by se císař mohl unáhlit, že by litoval a ustupoval. Odvolat slovo značí pro vladaře podrývat vlastní trůn a autoritu. V tom jsou všichni státní filozofové, hájící samovládu, zajedno.“

„Měl jsem na zřeteli pouze návrat luterských kazatelů, a to ještě jenom proto, že saský kurfiřt byl patentem pobouřen a odepřel se dostavit na říšský sněm do Řezna, a nám právě na tom záleží, abychom měli souhlas i tohoto jediného protestantského voliče říšských císařů.“ Císař si mnul rozpačitě ruce, zduřelý horní ret klesl, koutky se stáhly.

„Ani v tomto případě nelze odvolat rozkaz jednou císařem zpečetěný! Slovo vladařovo je neodvolatelné a nezměnitelné. Jednou ustoupit by znamenalo ustupovat stále. Papež je důsledný ve věcech víry, císař právě tak ve věcech politických! Nikoli, Vaše Veličenstvo, vláda Jeho Veličenstva krále hispánského by nikdy k takovému ponížení majestátu souhlas dát nemohla. Právě tak by to narazilo na nelibost Jeho Svatosti – jehož přízně potřebují i největší vladaři světští,“ končil vyslanec, klada tvrdý důraz na slovo „největší“.

Císař dobře rozuměl slovům oblíbeného jako obávaného vyslance, který otvíral nevyčerpatelné truhlice mexického zlata právě tak lehce, jako je dovedl na sedm zámků neposlušným uzamknout. Jeho stanovisko leta nezměnila: pomocí španělského zlata a polských kozáků vyhubit všechny české kacíře, nenáviděný plevel na římské líše.

„Přál bych si, abyste mi, pánové, do příští schůze podali písemné návrhy, jak vylepšit dosavadní těžko pádný a záhadný postup konfiskační komise.“

Porozuměli. Odcházeli ze zeleného kabinetu pozpátku s těly k zemi skloněnými. Císař osaměl. Mráz jím zachvěl. Zase hrozila noc, jejíž výčitky a úzkosti ani lustry nezaplaší. Všichni, kteří ho obklopují, jsou stejně zištní a sobečtí jako ti tam v Praze!

Viděl v duchu sedět za stolem válečnou radu: generála zbrojmistra polního Františka Marchese de Grana et Caretto hraběte z Millesima, generála poručíka Matyáše hraběte z Gallasu, nejvyššího Dona Aldobrandino Aldobrandiniho… Komu z nich smí císař důvěřovat? O koho se opřít? Což to nejsou všichni stejní pochlebníci, vynášející své zásluhy, smělí dobrodruzi, hrabivci, domýšliví a vzájemně na sebe řevnící žárlivci? Nejde jim všem o pouhé obohacení, dočasný blahobyt? Nehledí co nejvíce pro sebe vytěžit, zachytit proud zlata, valící se v kalu a krvi? Loupež a lakota stala se nákazou, morem doby, a to má být jeho vítězstvím? Totiž, vítězstvím víry v pravého Boha? Jenom Bohu může největší vladař důvěřovat. Jenom tomu, když tito válečníci, na nichž závisí zdar jeho zbraní, řádí jako by se obávali, že již zítra, poraženi přesilou, budou nuceni utíkat ze země?

A ti druzí, co seděli v Zeleném kabinetu? Komu to svěřuje osud své říše? To mají být mužové práva a zákonů, které šlapou v prach? Zda si nevedou právě tak jako jeho generálové? Nežebroní denně o dary a statky, milosti a výsady? Seděl tu císařský tajný rada a nejvyšší komorník Jakub Kisl hrabě z Gotsche, Linhart Helfrid hrabě z Meggau a čtrnáct ostatních… Na koho se může spolehnout? Komu z nich uvěřit? Snad Janovi Baptistu Weberovi nebo ještě spíše tajnému radovi a říšskému místokancléři Petru Jindřichovi baronovi ze Strahlendorfu, proto, že téměř o nic neprosil, všem nedůvěřuje, na nikoho nesočí, je diskrétní a věrný císaři?

A jací jsou ti ostatní, nejvyšší jeho úředníci v královstvích a zemích, dvorští radové, krajští hejtmani, císařští apelační radové jako nejvyšší hofmistr Adam z Valdštejna, prezident nad apelacemi Bedřich z Talmberka, který hrabe hlouběji než menší kuřata, a kde nic nelze získat, alespoň si poručí nejkrásnější melouny? Co Humprecht Jan hrabě Černín z Chudenic, kterému pro neplacení lhůt za nabyté statky nutno hrozit stále exekucemi, což hejtmané jednotlivých císařských panství, krajů a hlavních měst, jako hejtman Starého Města pražského Heřman Černín z Chudenic, notáři a císařští rychtáři do jednoho bez výjimky? Čemu tito lidé propadli, kde je bývalá čest a svědomí, rozvaha a strach před tresty? Takovými jsou všichni apelační radové a radové komory, Unterholzer i Kapr, Michna a Flissenbach… Čím dále od středu, od dohledu, tím hůře! Kolik šlechtičen odsoudili ti tam i na katův špalek, jejichž ortely musel sám císař zmirňovat? A – kníže Karel z Lichtenštejna?

Císař si stiskl spánky rukama. Ne, nechtěl tohoto muže, chtěl mít místovladařem v Čechách rozšafného a mírného Bavorského vévodu Maxmiliána, a teprve když odmítl a navrhl místo sebe knížete, císař jmenoval tohoto bývalého protestanta, na víru obráceného kardinálem Ditrichštejnem, oženěného jezuity, kteří vždy vynikali velmi lákavou klientelou nevěst… Nyní došel vrcholu své moci. Hrdý a lhostejný, sobecký a nábožensky vlažný, povýšenecký diletant, kníže Opavský a vladař domu…! Císař vybuchl v hořký smích. Vyskočil z křesla a rozhlédl se. Nikdo tu nebyl, právě když by nejvíce potřeboval útěchy a povzbuzení.

Císař popadl prudce zlatý zvonek ze stolu a zazvonil. Dveře se otevřely, objevila se hladká maska dvorního sluhy Jana Minicha z Artzbergu. Vzpřímil se, vypjal prsa a čekal na rozkaz.

„Kdo je teď v předpokojích?“

„Dvořan a komorník Tomáš Marek z Markfeldu, v síni komorníků hofmistr Vašeho Veličenstva nad pážaty pan Linhart Miserico…“

„Nikdo jiný?“

„Po chodbě se prochází pan místokancléř ze Strahlendorfu s důstojným otcem…“

„Nechť vstoupí oba! Ne, napřed zpovědník!“

„Ach, přece dva věrní,“ vzdychl si císař, a jeho tváří projel záblesk radosti.

Vešel zpovědník v sutaně. Štíhlý, vytáhlý, bledé tváře a velikých, uhrančivých očí. Císař se vymrštil.

„Zpovědník Vašeho nejmilostivějšího Veličenstva…“

„Probůh, snad neonemocněl můj drahý páter Becanus?“

„Račiž se Vaše Veličenstvo upokojiti,“ začal měkkým, přesvědčivým hlasem jeho zástupce. „Uzavřel se ve své cele na čtyři dny. Chce nerušeně rozjímat, aby mohl být vydatnější podporou Vašeho Veličenstva.“

„A kdo jste vy, otče?“ ptal se císař, vida před sebou jezuitu tak dokonalého, že mohl sloužit za vzor i generálu Aquavivovi pro jeho řádovou didaktiku.

„Jmenuji se Vilém Lamormaine.“

„Odkud?“

„Vzdělán dva roky v Praze, působil jsem v tamější koleji, potom v Římě.“

„Působil jste v blízkosti Svatého Otce?“ zvolal radostně císař, potěšen, že se mu dostává tak vynikající náhrady za zpovědníka, k němuž ho poutal dlouholetý zvyk.

„Spolu se synovcem Jeho Svatosti Řehoře Patnáctého, Lodovicem Ludovisiem. Přisluhovali jsme svátostem udělovaným papežem.“

„Je, jak vím, velmi vašemu řádu nakloněn?“

„Ano, a právem, Vaše Veličenstvo.“ Kněz mluvil krátce, měkkým hlasem, zdánlivě beze vší účasti a ctižádosti. Prozrazoval nadosobní klid, zdrženlivost a spořil slovy, budě dojem pohrdavé povýšenosti i při nejhlubším úklonu hlavy. Každý jeho pohyb byl odměřený, nebylo předmětu, kromě zájmů církve, které by rozehřály led jeho povahy.

„Jsem velmi potěšen,“ opakoval rozpačitě císař, nenašed jiných slov. „Avšak jste, jak mám za to, nováčkem u dvora, neznáte intriky a osoby, o kterých s páterem Becanem hovoříváme. Bylo by proto snad zbytečné vás zdržovat, ačkoliv se budu vždy radovat z vaší přítomnosti.“

Lamormaine se hluboce uklonil a odcházel velebným, důstojným, a přece pyšným krokem z kabinetu.

Císaři zabušilo srdce. Vyhnal ho, a třeba…

„Páter Becanus vám nic k vyřízení nesvěřil?“

„Nic, Vaše Veličenstvo,“ odvětil suše kněz. Obrátil se a upřel na císaře černé, pátravé oči.

„Řekněte mu, že jsem ho dnes velmi potřeboval.“

„Uzavřel se, Veličenstvo, nikdo nesmí k němu do cely vejít…“

„Ach ano, zapomněl jsem. Počkejte!“ zavolal císař, vida ho opět u dveří.

„K vašim službám, Veličenstvo.“

„Viděl jste v Praze knížete…“

„Zplnomocněného místodržícího pana knížete Lichtenštejna?“

„Toho právě.“

Kněz se usmál. „Chodíval na moje mše a kázání…“

„Proč právě na vaše?“

„Snad se domníval, že bude tak dobře…“

„Proč? Proč?“ naléhal císař na málomluvného kněze.

„Dozvěděl se asi, ovšem že mylně,“ a zase mdlý úsměv pohrál po tvářích nehybného, kamenného mnicha, „že byl mi doporučen.“

„Vám doporučen?“

„K ochraně.“

„Nerozumím tomu…“

„Náš řád bdí nade všemi, zvláště pak nad těmi, kteří jím byli získáni pro církev svatou.“

„Tedy ho stopujete?“

„To netvrdím a tvrdit se neodvážím, také jsem se ani slovem…“

Císař ho přerušil: „Mluvíte s císařem. Jsem… slabý vladař, vím, ale člověk velké víry a při tom vždy – jsem císařem! Mně můžete říci vše. Snad by to bylo i na prospěch a k užitku celku… Jak na něho pohlížíte?“

Jezuita zabořil oči do císařovy tváře. Mlčel a po chvíli řekl pevně: „Chce podrobením kacířstva zpevnit trůn Vašeho Veličenstva. Je to dílo záslužné.“

„Ovšem, ovšem, ale zdá se mi, že něco tajíte.“

„Nemusím nic tajit, Vaše Veličenstvo. Kde by byl ohrožen zájem církve a jejích ochránců, tudíž i Vašeho Veličenstva, mám předem uděleno právo nesmlčet ani zpovědní tajemství v nejširším rozsahu.“

Císař hleděl na mladého mnicha s rostoucím zájmem a úctou. Jistě ví víc, než prozrazuje slovy, pomyslil si císař a zarděl se. Zdálo se mu, že právě uhodl jeho myšlenky, chtěl se proto rychle dostat z úzkých.

„Vládne v zemi tak, jak toho vyžaduje prospěch říše a církve? Slyším mnohé, z čeho usuzuji, že…“ a visel na knězi s rozpačitou žádostí, aby sám dokončil větu.

„Že hledí i k vlastnímu prospěchu. Ano, Veličenstvo! Nechci budit nedůvěru k nejvyšším zástupcům Vašeho Veličenstva, ale v tomto případě, kdy Vaše Veličenstvo samo naznačilo, že by mu mnohé mohlo být proti mysli, kdyby se měla potvrdit pravda, je mojí povinností říci: ano!“ Pohodil hlavou zas a zmlknul.

„Chci rozpustit v nejbližší době konfiskační komisi, kde se kníže dopustil bezpráví, a tím ztenčit jeho rozsáhlou pravomoc.“

„Vaše Veličenstvo učiní po právu dobře. I když se nezastávám kacířů, myslím, že mírnými, nenápadnými prostředky, výchovou a vábením se docílí víc než surovými dragonádami a hubením země!“

Císař vstal a přistoupil k němu. Musel zdvihnout hlavu vysoko, aby mu viděl do očí. Jezuita byl příliš vysoký a hlavu neskláněl.

„Zajímáte mne… Přál bych si, abyste častěji sem docházel. A, lze-li se ptát, i ve zpovědích padlo často jméno knížete?“

Lamormaine váhal, rty se sotva pootevřely: „Ano, Veličenstvo! Je to člověk lidských vášní a slabostí, proto zhřešil. Dnes mu již mnoho let nezbývá.“

„K čemu?“

„K nápravě!“

„Proč?“

„Záhy zemře. Je víc churav, než tuší.“

„Tedy bychom mu neměli ztrpčovat poslední leta života?“

„Nikoli ztrpčit! V milosti propustit a – odpustit.“

„Odpustit? Bídu, kterou zemi způsobil? Lakotu, s kterou nashromáždil vezdejší statky? Nenávist, kterou do duší zasil krutostí, k církvi i majestátu…? Což – tedy – snad dát ho zatknout?“ vybuchl císař po chvíli ticha.

Lamormaine ustoupil o krok, jeho pohled zpřísněl. Císař cítil, že podléhá vyzařující, nesmírné síle této bytosti. Bylo mu, jako by se o něho pokusila závrať. Přichytil se stolu, o který se opřel oběma rukama a svěsil hlavu.

„Často i to, co prospívá, škodí. Nemluvím o vině a trestu. Ale veta by byla po nedotknutelnosti úřadů a osob pověřených nejvyšší správou. Majestát je vibrace, třpyt slunce na tisícerých stéblech… i loužích špíny. Majestát je složen ze všeho toho, co mu zvyšuje trůn v očích lidu. Ze strachu, se kterým se blíží v srdci k nepatrnému písaři nebo oborníkovi, když nedbalostí šlápl na záhon, z proseb, které třeba k císařovu sluchu nedojdou, zajíkavým hlasem přednášených v kanceláři, ze závisti i lásky, modliteb a kleteb, z pestrých oděvů vojínů i korunovačních průvodů, ze slavností i smutků…“

Císař poslouchal nedýchaje. Kněz vyrůstal v jeho očích do nesmírné výšky. Je lepším kazatelem než páter Sabinus, lepším zpovědníkem než… Becanus. Vyrůstal v jeho očích v kouzelníka, v démonickou bytost, zázračného lékaře, jehož krví probíhají neznámé síly a jehož duchem hýbe Bůh. Získal nové opory pro trůn a svou slabost.

„Prolil jsem mnoho krve v Čechách a obávám se trestu,“ šeptal císař s očima k němu vzhůru obrácenýma. „Trpím výčitkami svědomí, slyším pláč vdov a sirot, smrtelné steny a chrapot na popravištích a v mučírnách…“

Kněz se usmál a zdvihl obě ruce: „Bůh tomu chce, aby ti, které pověřil řízením věcí pozemských, měli blahé zadostiučinění, že jsou nástrojem Jeho nevyzpytatelné vůle. Hle, bez trestů nebylo by nápravy. Odstrašují, vychovávají. Bylo málo poprav vykonáno za panování Vašeho Veličenstva v zemích jeho správě svěřených. Popravy děsí odsouzence, nikoliv zodpovědného soudce, kterým jest Vaše Veličenstvo. Pýcha, násilí a vzpoura se neléčí mírností. Pro kacíře – nejostřejší katovu sekeru! Jen tak bude moci Vaše Veličenstvo předstoupit před Boha bez obav!“

Císař se upínal všemi smysly k mluvčímu. Nakláněl se blíž a blíže, aby se vznítil jako hranice dříví od hořící pochodně. Opájel se slovy, která potřeboval slyšet, aby neklesl a nabyl odvahy. Kněz cítil již u svých tváří horečný jeho dech, viděl třesoucí se jeho tělo, jeho oči plály, prsa těžce pracovala.

„Přijdete častěji?“ vydralo se mu ze stísněných prsou, když viděl, že mnich se chystá k odchodu.

Jeho oči zaplály žhavými blesky: „Kdykoli bude třeba Vašemu Veličenstvu podat meč nebo oltářní svátost. Poslušným se žehná zdviženou monstrancí, rebelům mečem!“ Uklonil se a odcházel. Když za ním dveře zapadly, zvonil císař na Minicha.

„Radu Strahlendorfa!“

„Kdybych se neobával, že se rouhám, viděl bych se na Olivetu a slyšel ze svých úst slova Syna Božího: Odejmi, Pane, kalich ode mne!“ vzdychal císař se sepjatýma rukama, když vcházel do komnaty skromný a loajální rada, důvěrník císařův v posledních čtyřech měsících.

„Vaše Veličenstvo?“

„Pojďte ke mně, Strahlendorfe! Znáte Lamormaina?“

„Slyšel jsem o něm. Je to důkladně připravený jezuita, snad příští papež nebo řádový generál, zná Prahu.“

„Bude nástupcem Becanovým! Schůze mne dnes zklamaly, zas jsme se na ničem neusnesli. Budeme jednat sami.“

„Velmi dobře, Veličenstvo.“

„Musíme udělat pořádek! Zdá se mi, že se na Lichtenštejna líčí past. Ani věřit se mi nechce, že je všechno pravda, co slyším. Ale jak uděláme pořádek? Dáti pohrůžku všem, kdo si ruce pošpinili, že to víme a že máme prostředky, abychom učinili všemu přítrž.“

„Toť velmi jednoduché. Veličenstvo – rozpustí konfiskační komisi. To bude první koule do řad šejdířů. Nařídí do určité lhůty podat přesné seznamy, kolik již bylo statků zkonfiskováno; kdo podělen statky a zač, kolik důstojníků a úředníků koupilo statky a zač; co složili, v jakých lhůtách splácejí a čím, a kde jsou peníze! Jak se prováděly odhady, kdo přihazoval, proč nedocíleno více, kolik činí pohledávky dlužníků, kolik dary z milosti, a konečně co zlata, stříbra a drahého kamení poschovávaných shledáno a odvedeno do komory! U všeho přesné rejstříky, trojmo, s podpisy nabyvatelů, pod osobní bezpečností vyšetřujících a podpisujících úředníků!“

„Výborně, Strahlendorfe, už dlouho mi to tanulo na mysli.“

„Ano – ale Vaše Veličenstvo samo mnoho zbytečně hrabivcům darovalo, neračiž se proto na mne chtít hněvat. Pak, aby se Vaše Veličenstvo vyrovnalo i s těmi, kdo dosud zůstali stranou a jsou rovněž obtíženi nějakým přečiněním, možno ohlásit generální pardon všem, kdo se do určité lhůty o milost přihlásí, dozná vinu a slíbí určitou sumu zaplatit. Tak docílíme příjmů bez poprav.“

„Dobře, barone, dost už krve prolito! Cítím, že jsem obklopen zrádci a zbabělými šplhavci. Dále?“

„Budeme bděleji sledovat jejich cesty a křížit jejich plány. Jejich návrhy se nebudou zásadně přijímat. V nálezech budeme provádět škrty a změny, císařské rezoluce nebudou už pouhou nápodobou jejich konceptů, jimiž vyjadřovali vždy své osobní zájmy a přání, a tento nenápadný postup bude předzvěstí nové éry. Budou zděšeni všichni, kdo zneužili svého úřadu a moci, bez ohledu na jména. Musíme je, Veličenstvo, zastrašovat…“

„Znamenitě, drahý Strahlendorfe. Začneme třeba s méně významnou osobou, třeba s nějakým rychtářem nebo apelačním radou…“

„Tak! Přetrhneme řetěz. Michna nebo Kapr po Ostrštokovi. Což za pět let nedošly stížnosti a udání?“

„Velmi často! Nevěřil jsem tomu, mysle, že je to dílo závisti nebo nepřátelství, nalíčená past a udavačství, které bují vždy při změně vlády.“

Strahlendorf si činil olůvkem letmé poznámky do úzkého, dlouhého zápisníku, ruka po papíře letěla.

„Nemohl jsem pochopit, jak je možno, aby se mými zeměmi dopravovaly tak četné dopisy z Cařihradu do Anglie, od hraběte Matesa z Thurnu Falckému nebo do Anglie a Holandska. Nechápal jsem, jak může kníže Lichtenštejn svěřovat důležité poslání falckému zvědu, proč emigranti za hranicemi znají dříve obsah důvěrných zpráv než ti, kterým je posíláme…“

„Nebo proč synu zakukleného rebela Jiříka z Milhauzu stojí o křtu za kmotry manželky spiklenců, žijících za hranicemi, nebo proč se čeká se zatčením viníka, který žije klidně na svém zboží tak dlouho, dokud soudce nekoupí před jeho zatčením hluboko pod cenou všechno, co mělo právem propadnouti císaři v pokutě…“

„A byly takové případy?“ žasl císař.

Císařský rada máchl rukou: „Tolik, že to budilo pohoršení. Některé věznili, dokud je nevydrancovali, jako kteréhosi Zapského.“

„Nařizuji okamžité propuštění!“ pravil rozhorleně císař.

„Tak dokážeme zrádcům, že jsme je konečně prohlédli!“ Strahlendorf zapsal jméno Zapského, které dvakrát podtrhl. Cito! Rychle! „Takové činy Vašeho Veličenstva vzbudí důvěru a naděje, a ty upevňují trůn! Do Prahy nutno nyní vysílat pohledy nedůvěry, úkosem, ale na soudy a úřady. Zvětří jako každý obtížený zlým svědomím, že jim hrozí nemilost, a uspoří nám práci, která by začasto mohla ohrozit pravidelný, nerušený chod státní administrativy.“

„Řekl bych, že Duch svatý nás osvítil,“ usmíval se císař. „Pojedu zítra do Mariacellu poděkovat Panně Marii. Než se vrátím, bude vše připraveno, není-liž pravda, Strahlendorfe?“

„Stane se, Veličenstvo!“

„Návrhy dám prozkoumat Caraffovi, Philippimu a Lamormainovi. Do té doby zůstane vše nejpřísnějším tajemstvím! Ano, ale Zapského poručte propustit ihned mým jménem, kanceláří s pečetí bez mého podpisu i za mé nepřítomnosti!“

„Případ Jana Jiřího z Vartenberka, kterému slíbena amnestie a byl při tom okraden?“ Baron utkvěl otázkou na císaři.

„Nařídit přísné šetření s přílohou všech původních výslechů! Místo konfiskací, kterými se obohacují lakomci a které škodí trůnu, zavedu pardon, jehož výtěžek bude věnován kostelům a jezuitským kolejím Ferdinandské u svatého Klimenta a kolegiu u svatého Jakuba v Praze jako i po celé říši. Tím upokojím svědomí i získám souhlas největší duchovní velmoci světa.“

„Nyní, když Betlen podepsal mír a Mansfeld prchl do Anglie, kurfiřt braniborský odstranil ze svého sídelního města všechny psance, a kde zůstaly již jenom jejich manželky, kdy je jisto, že Francie Čechy podporovati nebude – může si Vaše Veličenstvo klidně odpočinout v Mariacellu.“

„Nepoděkoval jsem dosud Bohu za vítězství u Stadtlohna, kde byl poražen Kristián Brunšvický, a když Gábor podepsal již druhý mír, mohu přistoupit k dílu zbožného srdce – ad pium opus. Dobrý večer, Strahlendorfe!“

Císař se odebral do kaple a po večeři nařídil na zítřek jízdu kočárem do poutního místa bez pážat s nejnutnějším průvodem. Večerní zvony votivního chrámu a věží svatého Štěpána, vyzvánějící k večerní pobožnosti přinášely mír do srdce panovníka, který netušil, že dosavadní vládou si národy znepřátelil.

22

Velká bolest obměkčuje

Doktor Matyáš Borbonius, s dlouhým bílým vlasem a poněkud nahrbený, vykročil ze svého domu „U Tunských“, na jižní straně Koňského trhu a děkoval na pozdravy. Měl napilno. Pozval si ho kníže Lichtenštejn, který zle zakoušel dnou. Právě dnes si vzpomínal na všechno, co mu bylo od Bílé hory vytrpět: zatčení 20. února 1621 a uvěznění na Novoměstské radnici, kde ho týral císařský dvořan a rychtář Nového Města Jan Chrysostom Šrepl ze Šreplberku, který zabral jeho dům, zatímco koncipisté dvorské kanceláře a české komory Oto Popp, Jan Rašper a Kašpar Cyrus vykradli jeho byt a lékárnu, odvezše na čtyřech vozech jeho nábytky, skvosty, knihy a svršky. Na stálé hrozby rychtářovy, který prohlašoval: „Nebudu bezpečen, dokud toho Borbonia nezničím,“ na bídu a hlad v žaláři, v němž si v čase největšího zoufalství zpíval pro útěchu žalmy…

Vzpomínal na knížete Lichtenštejna, který se za něho tak dlouho přimlouval, až byl ze žaláře před nedávnem propuštěn, třetího června, po bezmála patnáctiměsíčním věznění, na chvíle, kdy očekával smrt, byv odsouzen hrdla, cti i statků, až nakonec s několika jinými byl opatřen pouhým vězením.

Přišel o všechen majetek, třináct tisíc kop míšeňských, které zapůjčil českým městům, i na jeho dům si činil Šrepl nároky. Věděl, že až se bude muset pro víru, které se odříci nechce, vystěhovat do ciziny, že jeho dům bude postoupen rychtáři, který si již v jeho lékárně zařídil výčep a přestěhoval tam svého hospodáře z domu u svatého Jindřicha. Bude tedy mít Šrepl tři domy, když mu dva nestačily!

Teď je opět na svobodě, které může užít. Šrepla zastrašil, podal na něho stížnost knížeti, který mu jistě dá pocítit tíhu nemilosti. Opíraje se o hůlku s mosazným knoflíkem, když mu všechny drahé kameny a kovy byly rozkradeny, přecházel Koňský trh, aby na severní straně navštívil dva pacienty. Slunce hřálo, náměstí zářilo v plném světle a pohodě. Cítil se dnes neobyčejně svěží, proto také jeho choť Anna mu dlouho z okna kynula, radujíc se, že se tak rychle zotavuje z ran osudu.

Však si též na rychtáře posvítil! Uvědomil Adama z Valdštejna, že již před dávnými lety jeho manželka v závěti svůj dům „U Tunských“ odkázala paní Marii Magdaléně Trčkové na Světlé. Paní Trčková přijela a dala provádět na domě různé opravy, aby tak osvědčila proti rychtáři svá práva na dům. Ještě teď bylo na domě lešení a horlivě se na něm pracovalo.

„Máme prekauci,“ smál se Šrepl. Věděl, že Borboniova suplika dosud nebyla vyřízena, i když si ho dal kníže volat a osopil se na něho pro křivdy, jichž se jako první osoba v obci na nevinném dopouští.

„Je to člověk pro náboženství v obecné nevážnosti stojící. Vyhladím ho po libosti nebo mu notně zatopím. Uvidíme, kdo se mi odváží vzdorovat!“ Poručil písaři a pochopům, jakmile spatří Borbonia na ulici, aby ho bili opálenými kyji hlava nehlava. Dal si ho před dvěma dny zavolat k sobě, aby mu odpověděl, proč ho za svou vrchnost neuznává, proč se opovážil bez jeho vědomí poslat stížnost místodržícímu, proč provozuje lékařskou praxi a vychází z domu? Lékař došel právě na druhou stranu k domu ševce Václava Vovsa, který stál před krámem a uctivě smekl sametovou čepičku.

„Jak se vede, zdráv?“ osmělil se zeptat švec, když se vtom přihnali dva rychtářští biřici a napadli ho klacky. Byl tu také vmžiku písař, zdvihl žílu a přetáhl ho po těle. Doktor Borbonius chránil hůlkou hlavu, ale tím pacholky jen popudil.

„Co, ty lotře, ty bys nás ještě klackovat chtěl? Tu máš!“

„Ber taky ode mne, dokud štědře dávám!“ řval písař zsinalý hněvem, se znetvořeným, posupným obličejem, s pěnou kolem úst jako vzteklý pes.

Kdosi vykřikl, doktor Borbonius, sedmdesátiletý stařec se zhroutil po ranách a namáhal se povstat. Lidé se sbíhali k tak neobvyklému divadlu.

„Bejvej doma a na vrchnost nežaluj!“ hulákali z plic a tloukli ho o překot. Lékař se zdvihl a dal se na útěk. Pacholci zrychlili kroky, stačili vetchému muži i tak. Však je pan rychtář pochválí, že ho konečně ztrestali a potkavše ho mohli provést jeho vůli!

Davy zvědavců vzrůstaly. Kdo by se však odvážil chránit napadeného proti rychtářskému právu? Borbonius namířil napříč Koňským trhem k svému domu, útočníci bušili do něho ze všech sil po zádech, nohou, hlavě a krku. Borbonius křičel bolestí a chránil si hlavu rukama. Nové rány srazily zkrvavené ruce k bokům. Zase zakolísal, ale vypjav poslední sílu a zápase s dechem doběhl v šílené úzkosti před svůj dům.

Zde vyrazil z průjezdu opět písař Daniel, který přeběhl trh dříve než biřici a namířiv žílu srazil ho prudkou ranou k zemi, přejev mu holí druhou ranou i bok.

„Doma bejvej, nežaluj!“ řval písař. „Přidejte mu ještě nějakou!“

Rozkacení pochopové se za ním hnali, ale již tu byla manželka, která se před ním postavila, chráníc ho tělem.

„Bij,“ křičel písař, „zuby mu vyraž!“ Biřic, skočiv stranou, ještě třikrát starce přetáhl klackem. Ale do průjezdu se nahrnulo tolik lidí, že písař uznal za vhodno opustit nepřátelský dům. Zmizel s dráby v tlačenici, a chtěl se dát Vodičkovou ulicí k rychtě, když se ozval na Koňském trhu nový pokřik. Lidé, kteří stáli v Borboniově domě, vyběhli, aby popatřili, co nového se zas děje.

Honili dva zběhlé vojáky, kteří byli přistiženi při krádeži. Lid křičel, nohy se zdvíhaly k úprku, všechny tváře se obracely dolů k Příkopu.

„Chyťte ho, chyťte je!“

Děvečka Lída vyběhla z domu „U Tunských“ div Borbonia neporazila, za ní zlatník a jubilír Šáh. Lid se hnal za zloději, Šreplovi biřici čekali na povel písařův – ten však nikde. Pustili se za nimi sami, když se už lidé vraceli.

„Už jsou pryč. Zmizeli v průchoditém domě, který zabarikádovali.“

„Nadběhněme jim! Co pokradli?“

„Ale, pan jubilír pravil, že nějaké do depozicí dané a svěřené vzácné skvosty ve velké zlacené krabici.“

Lidé obíhali velký čtverec domů k svatému Jindřichu. Než doběhli, byli zloději z dohledu. Zahnuli do ulice Nekázané, kličkovali průchody a dávno se již v Židovském městě bezpečně skryli.

O něco dále byla ulice „Na Dláždění“, kde vznikala nejvýstavnější, nová pražská čtvrt v novém, tehdy bezejmenném ještě slohu – v baroku. Největší boháči a šlechtici stavěli si tu panská sídla. Vedle domu Jindřicha Horňáteckého z Dobročovic stavěl tu svůj moderní palác místokancléř Petr z Milhauzu, ale válka stavbu přerušila a palác byl ujat jako odběžné zboží k rukám císaře. Sezima z Vrtby, purkmistr Jan Turek z Rosentalu a primas Jiří Zygele z Chocenic odhadli nedostavěný palác na šest tisíc kop, proto prý tak nízko, že si jeho dostavba vyžádá dalších čtyř tisíc.

O dům se ucházel sumalír Jan Reinhart Hilprandt, byl však vnucen císařskému hodináři Matyáši Jobstu Burgimu náhradou za nevyplacený plat, ačkoli hodinář žádal hotové peníze, vlnu, omastek a plodiny z císařských statků. Hodinář musel uposlechnout, ačkoli byl palác vojskem vydrancován.

Po Bílé hoře svěřil Petr svůj palác švagrovi Horňáteckému, který dal v noci nejcennější svršky a klenoty s nábytky dopravit tajně do svého domu. Rychtář Šrepl vyzvěděl na komornících, co se stalo, a oznámiv věc Burgimu, vyzval ho, aby si stěžoval u císaře. Proto nařídil kníže panu Horňáteckému, aby klíče od domu se všemi poschovávanými truhlicemi a nábytky bez průtahů vydal hodináři Burgimu. A když právě vynášeli sluhové z Horňáteckého domu nábytek zpět do zkonfiskovaného paláce Petrova, běželi mimo dům dva vojáci s velkou krabicí zakrytou papírem.

„Sem ji za nějaký den zaneseš, pamatuj si to,“ zašeptal vojín druhému do ucha. „Je to nejbohatší jubilír v hlavním městě!“ a běželi dále k Vltavě.

Téhož dne před polednem se procházel kníže Lichtenštejn kanceláří pomalým krokem. Trápila ho zle neodbytná dna, čekal na lékaře, který nepřicházel. Měl přijít o desáté hodině! Poslal komorníka, aby zjistil, zda již jde. Komorník vyhlížel z oken marně. Kníže prudce zazvonil.

„Je tu již doktor Borbonius?“

„Nikoli, Milosti. Mám podati odvar přestupového kořene se skořicí a Vigonovu náplast?“

„Lektvar, náplast ne! Nechť sem přijde můj zvěd Wanner!“

Komorník se uklonil a odešel. Za chvíli otvíral dveře vpouštěje zvěda, pravou ruku knížete, sahající do nejskrytějších zákoutí, která se dovedla natáhnout až do Německa, a v jejíchž drápech uvízlo i za hranicemi mnoho uprchlíků, když se jim podařilo šťastně je překročit. Dovedl je vyslídit a vylákat i přestrojen za kalvínského predikanta.

„Wannere, rychle k ‚Tunským‘! Chci vědět, co je s Borboniem! Vezmi můj vůz!“

Po hodině přihrčel kočár do nádvoří, mušketýři utvořili špalír. Jsa podpírán zvědem vystupoval lékař s marně potlačovanou bolestí. Držel si ruku na zádech, na čele a levé tváři měl velký obvaz.

„Co je s vámi?“ vykřikl kníže.

„Dílo Šreplovo, rychtáře Jeho Královské Milosti!“ mluvil stísněným hlasem Borbonius, sotva stače odpovídat na překotné otázky knížete.

Kníže seděl v křesle s nataženou nohou. Naslouchal zamračeně, ruka bubnovala po stole. Uchopil prudce zvonek a zazvonil.

„Nechť sem ihned přijde některý koncipista.“

„Jsou právě na obědě, Osvícenosti.“

„Tedy první písař, kterého najdeš!“ a udeřil pěstí do stolu.

„Pište!“ poroučel písaři již ve dveřích. Písař se třásl po celém těle. Upustil brk, ruka nedovedla ani otevřít kalamář. Kníže netrpělivě přitáhl kalamář k sobě, až zpod mosazného poklopu inkoust vystříkl a opakoval:

„Pište!“

Písař se sklonil stoje nad menším stolem a zdvihl hlavu.

„Císařský rychtář se dostaví zítra do předpokoje… Vydá ihned, podtrhněte to slovo dvakrát, ihned bez námitek a vyklidí byt doktora Matyáše Borbonia, novoměstský rychtář Hegner odpečetí jeho lékárnu a postará se o navrácení jeho knihovny. Pod trestem nemilosti a… ut forma!“

Písařův brk škrábal a letěl. „Hotov?“

„K nejpokornějším službám, Osvícenosti, pane…“

Kníže se chopil zlatého brku a podepsal. „Ihned doručit, dvojmo vypravit, opisy mojím sekrýtem opatřit, koncept ad akta.“

Písař se uklonil a kvapně odešel. Borbonius se lehce usmál. Bylo mu to zadostiučiněním po všem bezpráví a násilí, kterého se na něm dopustili.

„Mám ještě cosi jiného na srdci. Chci vás požádat o radu. Ekzém, který se mi šíří po těle, zhoršuje moji podagru a brání jejímu hojení. Každého rána je lože plno lesklých šupin. Po lécích, které beru, páchne mi z úst. Co dělat?“

„Předepíši zmijí louh a sirné mléko, totiž proti této šupince, nahradíme mistrovským práškem z jeleních parohů do běla vypálených.“ Vyňal notes a psal: „Fiat potio.“

„Také řezáky se mi začínají viklat, je to příznak stáří, vím, ačkoli se jinak stár necítím…“

„Stroj se časem opotřebuje…,“ usmál se shovívavě lékař. „Kloktadlo z výtažku nátržníkového kořene ve vodě rozpuštěného pomůže. Vyléčíme napřed komplikace, abychom mohli hojiti dnu… Do vína bude Vaše Osvícenost máčet jednou kalamandru, které již císař Karel Pátý proti témuž neduhu v Janově s úspěchem užíval, podruhé zeměžlučové a pelyňkové nati a jelení piliny.“

„Uleví to bolestem? Nespím celé noci.“ Kníže naříkal. Kůže na krku kolem hrtanu byla vyschlá a vrásčitá, scvrklé ruce daly vynikat silným žilám, obličej byl povadlý a šedý.

„Vaše Osvícenost nedošla ještě stařeckého věku. Myslím, že roku tohoto –“ odmlčel se, namáhaje paměť, jak je kníže stár.

„Padesát pět roků,“ přerušil ho kníže.

„Jakým mladíkem ráčí být Osvícenost!“

Kníže se samolibě usmál, ačkoli za tělesných bolestí neměly pro něho lichotky velkou cenu.

„Řekl jste, že za vámi písař křičel?“

„Nejen písař, i sám pan rychtář.“

„Co křičeli?“

„Pan rychtář Jeho královské Milosti volal z plných úst v uši lidí, kteří ucpali Koňský trh: ‚Pomstil jsem se již té šelmě!‘ Písař Daniel mi hrozil v mém domě napřaženou žilou a vykřikl, že se dočká rád chvíle, kdy mne na katově káře na pranýř povezou.“

Kníže opět uchopil zvonek, jasný zvuk stříbra dvakrát zacinkal.

„Nechť sem přijde purkmistr Nového Města pražského! Ne, počkej, ať sem přijede kočárem jako o slavnosti Božího Těla!“

„Počkáte u mne?“ obrátil se otázkou na lékaře.

„Je mi velikou ctí dlíti v blízkosti tak všemocného svého ochránce!“ Lékař děkoval nelíčenými slovy knížeti za přízeň a pomoc. Ten vzal poštu právě z Vídně došlou a neptaje se o dovolení začal pročítat akta. Jeden list vlastní císařovou rukou podepsaný bral již podruhé do ruky a svraštil obočí. Vzal jiný, a tváře se vyjasnily.

„Paní Alena Maternová z Květnice bude mít radost.“

Borbonius sledoval napjatě každý pohyb knížete, který opět zazvonil.

„Dozorce vězňů v Bílé věži! S písařem!“

Chtěl povstat, ale zaúpěl bolestí a chytil se za nohu zkřiviv tvář. Dal se opět do čtení. Venku odbíjely svatovítské hodiny čtvrt za čtvrtí, slunce klouzalo po čalounech, smetlo prach z levého rohu psacího stolu, kde si dlouho libovalo na aktech a podpisech zlatým pískem vysušených a se lesknoucích. Potom seskočilo tiše a hravě jako kočka na těžký koberec, na němž spočívala noha knížete.

Kníže četl delší spis, hodiny opět tloukly, když komorník ohlašoval žalářníka.

„Jeho Veličenstvo,“ a kníže s námahou povstal, „omilostnilo vězně Zapského ze Zap. Odpoledne, hned jak se dostaví rada Melander, přijde si ke mně pro spis. Půjde s vámi do věže a přečte Zapskému, že je svoboden a že nařizuji ihned ho propustit ze žaláře. Můžete jít!“ Dozorce byl již u dveří, kníže ho volal zpět. „Ne, doktor Melander ne! Půjde s vámi pan místosudí Kapr z Kaprštejna!“ Z očí knížete vyšlehl matný záblesk.

Byl to Kapr, který zavinil dlouholetý pobyt Zapského ve věži, a týž Kapr i jemu, knížeti, způsobil nejednu nemilost u císaře. Jenom kvůli němu byl jistě poslán do Prahy císařský rada Weber, ví Bůh s jakým posláním, který se stále, ačkoliv velmi diplomaticky, zajímal o rozsudky a statky páně Kaprovy. Kapr to byl, pro něhož stín nedůvěry padl i na místodržícího! Nechť také jednou okouší následky svého stranictví a hrabivosti, kterou kníže musí trpět proto, že sám není bez viny!

Za několik minut poté zarachotil na nádvoří kočár. Borbonius sebou trhl.

„Ne, tentokrát se bát nemusíte!“ povzbuzoval místodržitel, když právě vstoupil novoměstský purkmistr s bledou tváří.

„Slavnému našemu lékaři, který se těší naší ochraně, stala se potupa a křivda! Poroučím, abyste jel před dům novoměstského hejtmanského úřadu, kde počkáte, až přijede mým kočárem na hejtmanství doktor Borbonius. Potom vystoupíte z domu, otevřete dvířka povozu, necháte nasednout tohoto našeho lékaře, přisednete k němu a krokem – opakuji volným krokem – povezete ho prostředkem Koňského trhu až na Staroměstský rynek, kde ho necháte vystoupit a prokážete mu povinnou čest. Není to trest pro vás. Naopak, chci tomu, abyste vy odčinil křivdu, které se jiní na něm dopustili.“ Pokynul purkmistrovi, který vyšel nejistým krokem z úřadovny.

„Teď vás v milosti propouštím. Před palácem stojí můj vůz, poručíte štolbům, aby vás vezli na hejtmanství.“ Lékař se nestačil uklánět. Hlas se mu zajíkal, oči zvlhly, chvěl se jako osika po vetchém těle.

„Ale – ještě něco. Ordinoval jste – kolik dlužím?“

„Dnes mi račiž Vaše Osvícenost prominout – nepřijmu peněz, jsem zahrnut štěstím…“

Kníže vytáhl měšec a zasunul mu do kapsy pět tolarů, prohlížeje recepty, které mu Borbonius s hlubokou úklonou podával.

„A – budu absolutus sine clausula?“ šeptal lékař.

„Bez výhrady osvobozen?“ Kníže zavrtěl hlavou. „Navrhoval jsem to Jeho Veličenstvu, ale mé přímluvy nepomohly. Císař je odhodlán vyvodit si všechny důsledky tam, kde osvobození k víře naší nepřestoupí. Radím vám, milý doktore, učiňte tak. Jste stár, životní podmínky se těžko mění. Vždyť za řeč to nestojí – nad námi všemi je jeden a týž Bůh, ať ho již vyznáváme v té či oné víře. Jinak byste i vy musel ze země – a já bych ztratil tělesného lékaře. Rozvažte dobře a neříkejte ne. Počkáme!“

Zatímco před užaslými zraky mušketýrů nasedal do knížecího kočáru muž před třemi roky hrdla, cti a statků odsouzený a kočár se dával do pohybu, vyběhl po tajném schodišti do prvního patra Wanner.

Kníže se vykláněl z okna. Zahlédl, jak jeho premovaní lokajové vysoko zdvihli nosy a jak kočí práskl do koní, aby již co nejdříve mohl vysadit z vozu tak neurozeného cestujícího.

„K službám Vaší Osvícenosti!“ upozorňoval hlasitě zvěd na svou přítomnost.

„Nuže –?“

„Byl jsem tam!“

„Kde?“ Kníže se nedovedl upamatovat. „Ah ano, u rychtáře Šrepla? Kde je?“

„Zmizel, Osvícenosti! Spustil jsem se do světlíku jeho domu u svatého Jindřicha…“

„A tys mu nedoručil můj list?“ osopil se naň kníže.

Wanner se lišácky usmál: „Račte prominout, ale v těchto věcech… jednáme jinak než jak by milostivý kníže uznával za vhodné. Poslal jsem tam Bedrnu, nejbystřejšího pomocníka, který zaměstnával rychtáře. Zatímco mu doručoval list, dva jiní hlídali dům, já vlezl do světlíku a odtud všechno odposlouchal.“

„Kde je rychtář?“

„Nebojí se jenom pro to, že okrvavil Borboniusa! Musí mít ještě jiné vroubky. Honil ženu po bytě, sháněla mu šaty u sousedů, dal vzkázat, že je nepřítomen, převlékl se do sutany a zmizel zadní brankou…“

„Jaké jiné vroubky? Cosi šuškali, dobře jsem slyšet nemohl pro hluk a pobíhání. Jde o viselce Jana Balcara, toho, který…“

„Ah, již vím. Pekař, že?“

„Ano! Měl poschováno přes třicet tisíc ryzích zlaťáků, Ostrštok a Michal Welsch z Nového Města je vyzvedli. Komoře odvedli jenom šest tisíc, každý do kapsy nacpal po dvanácti, ale kde a co, nevím. Časem se na to přijde, že oba rychtáři jsou spřežení!“

„A kam uprchnul rychtář?“

„Přestrojen za mnicha utíkal do kapucínského kláštera na Pohořelci. Dík jeho spěchu a blízkosti úkrytu, který si vybral, mohl jsem své poslání rychle odbýt. Skrývá se tam. Fortna za ním zapadla, řeholníci vyhlíželi z oken, zda za ním nejdu…“

„Nic mu to nepomůže, trestu neujde!“

Pan Kapr vstupoval právě do Bílé věže. Přečetl císařskou rezoluci o milosti Zapskému udělené, a zdůrazňoval, jak často marně sám usiloval o zmírnění jeho ortelu… A současně vystupoval doktor Borbonius z knížecího kočáru se čtyřmi sloužícími před vchodem do novoměstského hejtmanství. Zde čekal již purkmistrovský kotčí vůz, před kterým stál se smeknutým kloboukem purkmistr. Uklonil se hluboko a zval lékaře do vozu.

Borbonius, umění lékařského doktor, který rád marnostem lidským i ve staru hovíval, zapomněl pojednou na všechny otekliny, krvavé boule a obvazky, poděkoval shovívavě za uctivou nabídku a usedl po pravé straně purkmistrově. Ten nasedl a poručil jet pomalu středem hlavních ulic.

Lidé se sbíhali, nikdo očím věřit nemohl. Zdravili ho, mávali za ním klobouky a čepicemi, konvářský mistr Vokáč zdvihl koženou zástěru a třepal jí ve vzduchu. Lid mu provolával slávu, Borbonius se blaženě usmíval. Pokyvoval hlavou na obě strany, děkoval rukama hustému špalíru, kterým projížděl otevřený parádní povoz starosty Nového Města Karlova. Zdálo se, že lid již vypřáhne koně, aby táhl vůz, jak si to přál švec Voves. Borbonius pohlížel zaslzenýma očima do oken svého bytu, ale manželka tam nebyla.

A tak ve slavnostním průvodu jel doktor Borbonius až před Staroměstskou radnici… Štěstí a radost doktora umění lékařského Matyáše Borbonia neznaly dnes mezí. Vrátil se do příbytku vyklizeného nepřítelem jako vítěz. Když usínal, ani rány a boule ho již nebolely. Nikdy mu také nechutnala více večeře než dnes, kdy se mu dostalo dvojího zadostiučinění: za křivdy způsobené mu rychtářem, ale druhé převyšovalo toto osobní; ulevil si proto také veselým výkřikem:

„Armáda falckého krále dobyla katolického Paderbornu!“ Každý úspěch protestantů odčiňoval Bílou horu, každý dával naději na vítězství! Čím tedy mu mohly být křivdy, příkoří, urážky a rány? Byl to zevnějšek, povrch, a do nitra vcházela naděje na lepší budoucnost. Oči všech vlastenců byly obráceny k Německu, jenom tamodtud mohla jednoho dne přijít blahozvěst, že císařovy armády jsou rozdrceny a vlast je spasena!

Téhož červencového dne, kdy se Pražanům naskytlo neobvyklé divadlo na Koňském trhu a kdy více vzrušujících příhod zavdávalo podněty k rozhovorům v šencích i v domácnostech, zapadalo slunce s okázalou nádherou. Obrovská žhnoucí koule z roztaveného zlata zapadala pomalu za Petřínem jako by se s krásou dne sama rozloučit nedovedla. Tisíce okenních tabulí, statisíce prohlédacích koleček spájených olovem uspořádaly zapadajícímu slunci na počest iluminaci, jakou Praha ani při korunovačních jízdách českých králů nevídala. Miliony svíček hořely za okny, zlato oslňovalo a zdálo se, že jejich světlo udržuje v plamenech velikou kouli na západě. Všechna světla oken sbíhala se k jejímu ohnisku, k velkému terči, rozžhavenému zlatému štítu vítězného vojevůdce, který se po slavnostním vjezdu do bran vrací do svého paláce…

Když se potom začaly klást do ulic dlouhé stíny domů, věží a komínů, život jen pomalu utichal. Podél kůlen a ohrad dříví se plížily dva stíny. Ohlížely se, zastavovaly, naslouchaly a zas se dávaly do běhu.

„Je už to tady?“ šeptal první, prohlížeje si malý přístěnek vybíhající z nároží do ulice.

Druhý se zastavil a ohlédl: „Zdá se mi, že jsme se zmýlili. Je to zatracená spleť křižovatek a slepých uliček. Počkej!“

Vrátil se zpět, ploužil se podél zdi. Okna tržních krámců byla zatarasena fošnami, které byly přiraženy ke zdivu příčnými trámy a závorami. Naproti stála nízká okrouhlá studně s rumpálem. Všechna malá okna, nečistá a plná pavučin, zpuchřelých rámů a pobořených, oprýskaných říms byla tmavá, kolem dokola vládlo mrtvé ticho. Jenom kdesi zdaleka se ozýval ochraptělý hlas povětrné ženštiny a v přestávkách až sem doléhal tlumený šum vodního splavu. Štíty úzkých domů s těsnými, železnými pruhy pobitými dveřmi zdvíhaly se do výše a úžily se k obloze, jak vyšší patra přečnívala o několik palců nižší přízemky, a ze štítů vyčnívaly trámy jako ve špýcharech, kam se lany zdvíhaly bedny a pytle.

Muž se zavazadlem pod pažím se přitiskl ke zdi. Hlava se dotýkala nízké doškové střechy, která přečnívala zeď tak daleko, že poskytovala bezpečné přístřeší před deštěm.

Vtom se ozval za rohem přidušený výkřik. Muž s balíkem v ruce zbystřil sluch. Byl to hlas jeho druha! Nový výkřik zazněl tichou uličkou, a ihned ztichl. Nebylo pochyby, že mu kdosi stiskl hrdlo, aby nepřivolal pomoc. Muž váhal, pak se rozběhl směrem, odkud zazněl výkřik. Přiběhl na malé prostranství a rozhlédl se. V ulici tři kroky široké, vedoucí přímo k řece a k hradbám zápasili dva muži mezi ohradami dříví. Viděl, jak se ramenatá, široká postava sklání nad jeho soudruhem a buší ho do hlavy.

Dlouho se nerozpakoval. Přispět na pomoc chlapovi, kterého se obával, který mu už dlouho stál v cestě a se kterým by se měl právě nyní zase dělit o kořist? Ať ho ubije! Uspoří mu práci, zbaví ho nepohodlného zasvěcence.

Přeběhl na druhou stranu a pospíchal k nároží Platnéřské ulice, kde se bezděčně ohlédl. Pud pronásledovaného zvířete ho zarazil a donutil, aby se otočil. Snad je někdo stopoval, snad zahlédl, jak otvíral krabici a ukazoval nedočkavému lupiči drahocennou kořist, a teď je drží v pasti. Otočil se a napřáhl ruku, aby odrazil ránu. Slídič stál u něho a nebylo ani kdy vytáhnout z opasku malou dýku. Uskočil, předstíral, že klesá, aby donutil soka sklonit hlavu a udeřil ho pěstí do skráně.

Muž zavrávoral, vzpřímil se a chytiv lupiče za rukávec, škubl jím takovou silou, že upadl. Vtom již přibíhal od ohrady druhý muž na pomoc.

„Počkej, Jakube, nech mi ho!“ Jedním skokem byl u lupiče a srazil ho palicí k zemi. Lupič zachroptěl, muž mu zasadil ještě dvě mocné rány. Bylo slyšet praskot.

„Nech ho, má dost!“

Jakub se shýbl a uchvátiv balík rychle se vzdaloval s druhým mužem. Každé chvíle mohlo sem přijít právo, a s Ostrštokovými pacholky nebylo žertů!

„Myslíš, že to bude…?“

„Mám za to, že ano, teď pospěš!“ odvětil Jakub a drže krabici pod pažím pospíchal k Šalandě. „Zde straší, lidé se místu vyhýbají, proto se mi tu tak dobře spí!“ zasmál se pro sebe věrný sluha pana Lovčického. Kličkoval křivolakými uličkami, přecházel v ulicích ze strany na stranu, aby spletl slídiče, kdyby jim byli v patách, přeskočil plot mezi dvěma chatrčemi a vyšvihl se na zeď.

„Podrž!“

Zdvihl za zdí dlouhé prkno o ni opřené, položil je na zídku, až se dotkla nízkého okna bez rámu a okna protější valchy, a skrčiv se přijal od druha krabici. „Pojď za mnou!“

Přešli opatrně jako kočky po prkně do okénka, kam se bylo třeba provléci vpřed vysunutým ramenem, se skloněnou hlavou a tělem na plocho stočeným, seskočil na prkennou podlahu, podal ruku druhovi a pak vysoukal prkno do sušárny.

„Jsme v bezpečí, díky Bohu!“ ulevil si Jakub. „Nemyslel jsem věru, že to půjde tak lehce.“

„Ano, ale ráno najdou tu nedaleko dva ubité.“

„Poznají zběhy. Když se sami přihlásíme, dostaneme ještě odměnu na jejich hlavy vypsané. Jinak jsme zajištěni!“

„Píše ti tvůj pán?“

„Každých čtrnáct dnů dostávám dopisy. Dává mi návod, jak si mám počínat. Psal mi, abych si hleděl děvečky Bělky u místosudího. Nuže,“ a Jakub se zasmál, „já si jí všímal pořádně! Řekla mi, že odchází pro stálé nesváry, o tom, jak paní Kaprová odcizila muži ze sklepa nějaký poklad a kam jej donesla, nu, a Bůh je naší věci práv! Byl jsem na Trhu zrovna, když biřici tloukli Borbonia, vešel jsem do domu, abych zase slídil po Šáhovi, když z domu vyběhli zloději.“

„A už jsi je měl v pasti!“

„Už jsem je nepustil. Hlavou mi problesklo: co kdyby to bylo právě to, na čem mému pánu tolik záleží…! A bylo!“

Otevřel krabici a přistoupil s ní k oknu. Bylo vysoko umístěno jako střešní vikýř, musel se vyšplhat na nosný trám krovu, aby lépe viděl ve svitu právě vycházejícího měsíce.

„Příbory našeho milostivého krále!“ Oba div radostí nevykřikli najednou.

23

A téhož dne u Sedanu…

Roj jezdců uháněl po silnici z Falce k Sedanu. V čele jel štíhlý muž v klobouku zdobeném zlatými šňůrami a dlouhými péry. Držel vraníka na krátké uzdě, hlava byla svěšena až se malou, přistřiženou bradkou dotýkal husté mřížky prýmků na prsou. Jel mlčky, tvář jevila těžké starosti.

Za jezdcem klusalo v řadách přes sto mužů, podle odění a tváří šlechticů a důstojníků. Někteří měli lesklé krunýře a přilby, jiní i nákoleníky a pancířovými pláty chráněná ramena a paže. Pláště vlály v lehkém závanu větru, koně odfrkovali hustou pěnu. Velitel se obrátil a zavolal k sobě menšího, zavalitějšího důstojníka, který bodl koně a skokem k němu dojel.

„K rozkazu, královská Milosti!“

„Hrabě z Mansfeldu! Jsem velmi zklamán trvalými neúspěchy našich zbraní. Domníval jsem se, že po vítězství u Wieslochu budu moci do své dědičné země povolat choť s celou rodinou, a zatím…!“ poslední slova zněla výčitkou.

„Dokud jiní nepřispějí, nemůžeme se nadít konečného vítězství, Milosti! Z Anglie pomoc nedojde?“

„Pochybuji. Parlament, který stojí při dceři Jeho Veličenstva krále Jakuba Prvního, je zcela bezmocný proti králově vůli. Pokusím se ještě jednou… vyslat tam poselstvo, které králi vyloží zoufalou situaci naši i odpor, který se proti váhavé politice královského dvora zdvíhá.“

„Bude třeba vyslat nejvýmluvnější a nejvýznamnější!“

„Mám takové. Pojedou ze Sedanu přímo do Havru, kde nasednou na první brigu. Vedle krále rozhoduje nejvíce jeho milec vévoda z Buckinghamu. Toho nutno především získat.“ Král Bedřich se odmlčel a pak dodal:

„Náš místokancléř je s vévodou ve spojení. Uzavřeli dobré styky, které lze nazývat i srdečným přátelstvím.“

„Všechna pomoc nám od let slibovaná stále nepřichází, naše síly jsou napadány soustředěným nepřítelem. Kdyby byl býval dánský král zasáhl do boje již letos, musel Tilly a Valdštejn se rozdělit, a my jsme byli vítězi!“

„Ovšem, ale dánský král Kristián mi slíbil, že válku vypoví. Proč tak neučinil?“

„Z obavy, že bude osamocen a záhy podlehne.“

„Ano, ale to by mohl tvrdit každý náš spojenec, a potom by bylo pro nás lépe uzavřít bezpodmínečný mír!“ Králův hlas zněl rozhodností a hořkostí. „Jedva přijedu, abych užil docíleného vašeho vítězství a ujal se vlády ve své zemi, již jsou tu jiní císařovi spojenci, kteří mi zabrání v zemi se udržet.“

Na obloze se počaly hromadit zlověstné mraky. Vítr, který čeřil dozrávající osení, se pojednou utišil. Planinou se rozhostilo přítmí a slunce dopadalo jen úkosem na vzdálené pahorky, které splývaly s hradbami nebeských hradů a modročerných, divoce rozeklaných hor.

Družina jedoucí v patách českého krále mlčela. V první řadě jel nejvyšší komorník, dědičný pán na Horažďovicích, Bedřich Švihovský z Ryzmberka a ze Švihova, který přitrhl do králova ležení teprve rok po jeho odchodu z Čech. Dostal se sem také jako Lovčický s pasem knížete Lichtenštejna, pod záminkou, že pojede k saskému kurfiřtovi, a snad proto také si oblíbil jeho společnost. V družině rejtarů, kteří jeli za nimi, byli většinou čeští rytíři, kteří Lovčického potkali na hranicích. Ohnivý a neklidný Vilém Řepický ze Sudoměře, Rudolf Řesanský z Kadova a v Konětopě, Kryštof Stropín ze Stropin a Jiří Soběhrdský ze Soběhrd.

Přes sto jiných českých kavalírů, kteří po Bílé hoře hlídkovali na hranicích a císařské zle pronásledovali, spokojili se službou prostých rejtarů, jen když mohli meškat po boku krále zvoleného českými stavy a vyhnaného Ferdinandem.

Byl mezi nimi Jan Kryštof Tausinger a Jindřich Taur z Tovar, po jehož boku padl hrdinskou smrtí na Bílé hoře přítel Jetřich Šatný z Olivetu, který jim přísahal, že bude mstít přítelovu smrt do třetího kolena, a pak všichni nesmiřitelní odpůrci Ferdinandovi.

Byl to Adam Ropal z Risnburku, Jakub Rakvice z Rakvic, Adam Piontkovský z Běloplot na Horách Ratibořských, Jošt Adam Rabicar z Rabic, Jan Kryštof Perglar z Perglasu na Racovech, Jan Arnošt z Miltic, Zdeněk Mladota ze Solopisk, Radslav Měsíček z Výškova, Václav Košan z Malovic, Ladislav Racek Lhotský ze Ptení, Jan Litický z Šonova a na Litici, Jan Zdeněk Kulejovský, Oldřich Kouč z Kouče, Jan Kašpar Křečovský, Jan Oldřich Klusák z Kostelce, Jan Bohuslav Kaplíř Vosterský z Sulevic a padesát jiných, které přivedl do Bedřichova ležení Václav Lovčický z Lovčic, jak je byl potkal v tmavých hvozdech u Ojvínu.

Hrabě Mansfeld zdržoval koně. Viděl, že král je tak zaujat myšlenkami, že si jeho přítomnosti nevšímá. Poněvadž se prudce ochladilo a změna dávala tušit bouřku, popojel nejstarší komorník Adam z Lokšan ke králi.

„Nepřeje si Vaše Milost ničeho?“

„Ne, děkuji. Kde jsme? U Mosely?“

„Blížíme se městu Thionville, Milosti. Zůstaneme v polním ležení, nebo přebrodíme řeku?“

„Ať vyjedou jezdci vyhledat vhodné místo pro tábor. Vojsko potřebuje oddechu. Co nevidět opustíme Lotrinsko a překročíme francouzské hranice.“

Lokšan jel udělit kurýrům královský rozkaz. Pojednou se nebe zatáhlo hustou clonou mračen, zavál vichr a zvedl prach z polí a silnice. Pláště jezdců se vzdouvaly, koně se plašili. Král si musel přidržet klobouk, aby mu jej vítr neodnesl.

„Přilbu!“ zvolal král na komorníka, který byl vmžiku u něho a přijav jeho klobouk podával mu přilbu. V dálce se ozvalo temné zadunění, blesk sjel k zemi oslňující klikatinou. Nová rána věštila, že se záhy rozpoutají živly. Spadlo několik velkých kapek, vítr se utišil a bouře se rozzuřila.

„Musíme se rozptýlit!“ velel Mansfeld a obrátil vzpínajícího se koně zpět k hustým čtvercům vojsk, pochodujících ve vzdálenosti necelé míle za královou družinou. Pobočník vrchního velitele ujížděl zpět k armádě, král se zastavil a pokynul průvodu, aby se rozjel na všechny strany.

„Pojďme do pole,“ křičel Pavel Skála ze Zhoře na několik přátel, s nimiž jel v řadě. Neslyšeli však slova. Vítr skučel, rána stihala ránu, blesky sjížděly do polí, bily do opuštěných stodol a osamělých, vysokých stromů. Blížili se vesnici, utopené v zeleni do nekonečna se táhnoucích štěpnic.

„Je to Metzerwiese,“ křičel Adam Lokšan panu z Hodějova do ucha. „Pojď pod tamtu hrušku!“

Smil z Hodějova však neslyšel. Obrátil koně a odcválal ke stodole blízko silnice.

Družina se rozptýlila na všechny strany, každý hleděl dosíci co nejdříve úkrytu před bouří a lijákem. Pan Lokšan zajel s koněm k hrušce, kam za ním zamířilo několik rejtarů. Dorazil k ní promočen na kůži a přitiskl se s koněm až ke kmeni.

„Planá hruška,“ podotkl, prohlížeje si košatý strom s pěknou korunou, který chránil před přívalem. Skláněla větve hluboko k zemi, natahovala je do dálky, jako by se chtěla opřít o zem, když jí lidé nevěnovali péči. Rejtaři se skryli pod větve, držíce hlavy koní pod bradou za řetízek.

„Bouře se již vzdaluje,“ mínil jeden z nich, když se vtom ozval ohlušující rachot. Bouře se opět přibližovala, honila se nad krajem, větrem rozehnaná mračna se zase srážela, blesky se zažíhaly z několika stran, země se zachvívala a hlína se měnila v lepkavé bahno. Nová rána otřásla vzduchem a ze skupiny pod hruškou se ozval výkřik děsu. Vichr se opřel o lidi a strom, ozval se praskot a nejsilnější jeho větev se zřítila s korunou k zemi.

„Nebeský Bože!“

Větev padla na pana Adama Lokšana. Viděli ho, jak se skácel a vyrazil poslední výkřik. Koně a rejtaři, zasažení pádem, byli rovněž sraženi k zemi, rychle vstávali z rozmoklé půdy a přiskočili k Lokšanovi, který se svíjel v bolestech.

„Co se stalo?“ ptal se král, spatřiv zdaleka rejtary skloněné nad umírajícím komorníkem. Nedbaje lijáku ani bouře hnal se s koněm k věrnému úředníku, bělohorskému hrdinovi, který ze skromnosti ani plat od krále zbaveného koruny přijmout nechtěl.

„Drahý můj Lokšane, ubohý,“ seskočil z koně a klekl si k smrtelně zraněnému komorníkovi, který bědoval v nesnesitelné bolesti. Měl přeraženu páteř, pomoci se mu nedalo. „Však zase bude dobře, nezapomeňte, že se musíte vypořádat s domácími zloději, s Ostrštokem a Kaprem! Jen chvíli strpení, však hned vám pomůžeme!“

Čeští šlechtici nadzvedli těžkou větev, pod níž ležel, a vyprostili ho z drtivého sevření. Každý pohyb vyrval mu z hrdla výkřiky bolesti. Král nařídil, aby rejtaři z ležení ihned porazili stromy a zhotovili nosítka.

„Aby mne Všemohoucí Bůh tohoto hrozného trápení co nejdříve zbavil!“ hořekoval Lokšan, sleduje vyhaslýma a slzícíma očima rytíře stojící bezradně kolem něho.

„Vystelte nosítka co nejměkčeji, aby netrpěl otřesy!“ poroučel král. Vojíni zdvihli Lokšana, uložili na nosítka a zavěsili je mezi dva nejklidnější koně. Rejtaři, nevyčkavše konce bouře, dali se na pochod do Sedanu, kam jej z králova rozkazu měli dopravit a předat do špitálu.

„Doručíte dopis vévodovi z Bouillonu, kterému svého komorníka svěřuji do péče a ochrany. Obávám se,“ obrátil se k panu z Hodějova, „že sotva životem vyvázne. Požádal jsem vévodu, aby ho, kdyby ho Bůh povolal k sobě, se všemi vojenskými poctami člověku rytířskému náležitými na čestném místě poctivě pohřbili. Ubohý Lokšan!“ Král si setřel z očí slzy, vrátil se k Lokšanovi, s nímž se již dával průvod na cestu a pohladiv mu tváře, dojemně se s ním rozloučil, nutě se do úsměvu. „Ano, na shledanou, Adame, na shledanou!“

Král s vojskem dorazil do Sedanu o tři dny později. Přišel ještě včas, aby mohl doprovodit Lokšana na jeho poslední cestě na věčnost. Přes sto českých šlechticů zaplnilo malý sedanský hřbitov. Nikdy před tím ani kdy později nebylo ve francouzském pohraničním městě slyšet více česky než francouzsky.

„Došla pošta?“

Král přecházel netrpělivě letohrádkem za městem, který mu obec na počest vyklidila a vyzdobila. Ferdinand Švihovský stál u stolu pozoruje zamyšleně krále. Tváře jeho pobledly, napnutá kůže byla zryta vráskami dříve nepostřehnutelnými.

„Ještě ne, Veličenstvo.“

„Necítíte se také zdráv?“ zeptal se pojednou král, zastaviv se před Švihovským. „Zdá se mi, že vám cosi chybí? Je to stesk po vlasti?“

„Ani věru nevím, cítím slabost. Včera mne dvakrát přepadly nezvyklé mdloby.“

„Ve vašem věku dvaceti let?“ žasl král. Zamluvil předmět hovoru, a když komorník odešel, poslal k němu svého tělesného lékaře.

„Nuže, doktore?“ naléhal král na lékaře, když vyšel z pokoje Švihovského.

„Obávám se o zdraví vašeho komorníka. Ubývá mu sil, tep prozrazuje silné horečky. Dal jsem mu léky.“

Dveře se otevřely, vešel kurýr s brašnou dopisů. Král nedočkavě k němu přiskočil.

„Z Hágu? Z Londýna a Berlína?“

„K rozkazu, Veličenstvo. Také z Cařihradu a z Galaty.“

V předpokoji čekal pan Lovčický. Opřen rukou o krb, nevšímal si lidí ani věcí, jeho oči tkvěly v neznámu. U dveří, aby byl co nejdříve králi na očích, stál Antonín van Ditz se rty k odsudku nebo pohrdavému posměšku věčně odhrnutými, s rukama na loktech a maje nohu přes druhou křížem přeloženu. Jeho bílé ruce nepatřily muži; bez náznaků žil, měkké a koketní, pečlivě pěstované nebyly stvořeny pro práci. Vyzývaly, odsunovaly, nebyly znetvořeny mozoly snad proto, že se také někdy s kordem zabořovaly do masa, jež uznaly za dost rytířské, aby se jím obíraly.

Van Ditz pohleděl chvílemi zpod sklopených víček na Lovčického. Nutil ho, aby s ním zkřížil pohledy, ale dráha jeho očí běžela docela jiným polem.

Pohnul sebou, přeložil nohy, odkašlal. Žilnaté ruce pana Lovčického patřily spáči, výraz jeho obličeje byl příliš ušlechtilý, aby jej cokoli mohlo zohyzdit stínem neřesti. Tvář van Ditzova byla hladká jako ženy, Lovčického, již dříve zryta dvěma jizvami, cestou nabyla nových, a přece měla jímavou krásu hrdinství.

Van Ditz sebou netrpělivě škubl.

„Ještě dlouho pobudete, pánové z dalekých zemí, v naší vlasti?“ zeptal se laskavě, s úsměvem, aby více ranil. Všechna řevnivost falckých rádců byla nashromážděna v této pichlavé otázce.

„Jak dlouho bude třeba, abychom svému králi sloužili.“

„Avšak, pane, neráčíte se domnívat, že nejmilostivější pan kurfiřt má pro svou potřebu a malou zemi dost rádců domácích, kteří poměrům lépe rozumějí než pánové jí zcela cizí?“

Oko Lovčického utkvělo na tazateli. Nepohnuv brvou odpověděl lhostejným hlasem: „Ale Jeho Veličenstvo král stojí ve válce s největšími velmocemi světa. Není tu potřeba každé věrné paže a ostrého meče?“

„Oh, ovšem, zajisté! Jako harcířů a drabantů je škoda každého z vás. Zdálo by se spíše, že náš pan kurfiřt potřebuje více bojovníků než…,“ a hryzl se pohrdavě do rtů.

„Než…?“ usmál se Lovčický.

„Než – ležáků,“ prohodil se sladkým úsměvem van Ditz. „Nejste téhož názoru, rytíři?“

„Koho míníte těmi slovy?“ Hlas zpřísněl, postava se vzpřímila.

„Ovšem, že nikoho z vás, jsem dalek toho, abych urážel ty, kdož panu kurfiřtovi slouží. Myslím rovněž, že nebýt nešťastného zvolení na váš trůn, nebylo by třeba dnes ani – vaší přítomnosti v této zemi.“ Hlas Ditzův mírnil strohost slov.

„Překážíme vám?“

„Nikoli, rytíři, daleko ne… Ale přiznáte, že zdejším poměrům nemůžete rozumět.“

„Stále táž výčitka. Nechtěl byste se vyjádřit upřímněji? Známe ty lidi domácí, známe je dobře! Neznají než zběžně kostel, do kterého denně chodí, dále nebyli než za branou. Všude tomu tak! Vzdělaný cizinec je lépe o zemi zpraven než člověk, který se spoléhá na to, že se v zemi narodil a ji proto zná, hahaha!“

„Ach, a snad jenom proto jste si ráčili zvolit králem cizince?“ V oku van Ditzovu se zajiskřilo; nyní jistě rytíře ranil. Tak lehce, že nemůže však z toho vyvodit důsledky.

„Pán neví, jaké důvody vedly náš národ k volbě krále Bedřicha?“ ptal se udiveně Lovčický. „Neví, že to byla otázka víry, svobody svědomí a…“

„Láry fáry, rytíři! To se snad domnívá váš zbožný lid. Ale pánové, kteří ho volili…“

„Dosti, pane van Ditzi! Já volil také králem milostivého pana kurfiřta!“

Van Ditz se uklonil: „Ale, je-li vždy cizinec lépe zpraven a požehnáním pro zemi – proč jste se tolik vzpírali vždy cizincům a – Ferdinandovi?“ a dal se do smíchu.

„Pane van Ditzi!“ hlas Lovčického zněl výstražně. „Je lhostejno, zda a jak jsme pohlíželi na Jeho Veličenstvo krále Bedřicha, a jak na Ferdinanda Druhého. Německo je zemí téže víry, Ferdinand je Španěl! Je to však lhostejno tomu, kdo chce dráždit. Ale,“ a zase shovívavý úsměv přecházel náhle v ledový chlad, „beztrestně dráždit nelze člověka, který je pověřen službami u vašeho pána!“ Sáhl bezděčně po jílci kordu, který ruka pevně stiskla. Van Ditz pozoroval tento pohyb a uklonil se.

„Obávám se, že po dobrém obědě by vám, pane van Ditzi, sotva prospěly prudké pohyby a skoky, kterých je třeba při nevinné hře s mečem.“

„Narážíte snad na to, že jste dnes při tabuli seděl po boku Jeho Výsosti kurfiřta na mém obvyklém místě?“

„Každý sedí tam, kde se mu místo vykáže a které mu patří.“

„Pozvání k tabuli je poctou! Pro vás příkazem?“ Van Ditz se pohrdavě usmál.

„Nezvanému ovšem, přiznávám, nezbývá než hrýzt kosti závisti a zapíjet kyselý kořínek žlučí.“

„Míníte snad tím mne?“ Van Ditz vyskočil a přiblížil se k Lovčickému.

„Čekám tady na rozkaz, nesejde mi po tom, co tu děláte vy! Uklidněte se, pane! Jakmile vyřídím svůj úkol, poskytnu vám příležitost, abyste mi zodpověděl leckterou všetečnou otázku jinak než ústy. Rty, i nejostřejší, nemají nikdy pádnost poctivé oceli!“

„Pane!“ vykřikl van Ditz, když se otevřely dveře a na prahu se objevil král.

„Pánové! Již zase řevnivost a spory? Ušetřte mne, pane Ditzi! Prosím, rytíři Lovčický, vejděte!“

Lovčický nezavadil už ani pohledem o zahanbeného mluvku. Svěží, s pohyby prozrazujícími nedočkavou smělost a ráznost vešel do pokoje, kde zůstal stát v uctivé vzdálenosti od krále.

„Pojďte blíž, nepřeji si, aby kdo co zaslechl. Přečtěte si tento list!“ Lovčický přijal s úklonou podaný dopis, jehož pečeti byly kvapně strhány. Četl pozorně a rychle. Výraz obličeje naznačoval, jak si chce vtisknout do paměti každé slovo.

„Memoriál českých exulantů, psaný Petrem z Milhauzu. Bude vám dodán trojmo, pro Jeho Veličenstvo krále anglického, pro nizozemského místodržícího Mořice Oranžského spolu s generálními stavy a konečně pro vládu francouzského krále Ludvíka Třináctého. Odjedete s listy sám. Nikomu jinému bych je nesvěřil s větší důvěrou…“

Lovčický vypjal hruď a uklonil se záře radostnou pýchou.

„Dříve však, než se vydáte na tuto cestu, mám pro vás jiný, těžší úkol!“

„Neznám překážky ani těžkosti.“

„Vím, poznal jsem vás dobře, rytíři Lovčický. Víte, že žijeme ve stísněných poměrech?“

Lovčický kývl hlavou.

„Nuže, a císař a jeho náhončí se topí v milionech urvaných nevinným! Dověděli jsme se, že příští týden poveze silná vojenská eskorta třicet pět tun zlata, které zrádce císařským vyzradil. Byly ukryty v Bonnu, vykopány a uchváceny císařovými zvědy. Čekají, až jim dojde vojenská pomoc. Tuším, že žádali o tři kornety rejtarů…“

„Jsou v Bonnu?“

„Jsou hlídány ve sklepení městské brány. Až přijedou vojáci, bylo by těžko se jich zmocnit bez větší asistence. A já, pane Lovčický, vojíny nemám a nemohu vám jich poskytnouti víc než dvacet. Potřebuji každého muže, co jsem rozpustil dvůr. Víte, že i náš místokancléř Petr z Milhauzu vstoupí do cizích služeb diplomatických, a že jeho bratr Jan již přešel do braniborského vojska a vpadl roku dvacátého prvního do Čech, kde u Bělé měli být císařští zaskočeni a zničeni?“

„Nevím, Veličenstvo!“

„Byl tak těžce zraněn, že se rozšířila zpráva o jeho smrti. Bojoval potom na Moravě po boku Gáborově a dnes je podplukovníkem saské jízdy. Je to nejříznější jezdecký důstojník, jakého jsem poznal. Kde se objeví, jde vždy do tuhého. Nuže, tento Jan z Milhauzu mi prozradil skrýši zlata. Provedete tento kousek spolu. Jste srozuměn?“

„Jsem šťasten, Veličenstvo! Jan z Milhauzu je od let dobrým mým přítelem!“

„Tím lépe! Přečtěte si jeho list!“

Lovčický vzal list, obracel jej nahoru a dolů, žasl, podíval se na krále, a král se dal do smíchu.

„Neznáte naší abecedy? Tu je klíč!“ a podal rytíři proužek papíru se dvěma řádkami; v první bylo a b c d e atd., ve druhé, pod ní, abeceda přestavená. G značilo K, U – M, E – N, L – P atd. Nyní mohl Lovčický číst, ovšem pomalu bez tužky nebo brku. Luštil list, král mu po chvíli podal překlad. Lovčický hltal každé slovo. Oči mu hořely, tepny na spáncích nabíhaly. Byl radostně rozechvěn. Král ho pozoroval se zalíbením; jak se rozohňoval, jak se ho zmocňuje vášnivá touha dát se hned do práce, jak se jeho ruce svíraly a zase otvíraly, jako by se již sápal po hrdlech lupičů a již již chtěl proniknout do skrýše a odcválat s kořistí.

„Poklad je dobře skryt!“ pronesl vážným hlasem král.

„Není kouzelných zámků a skal samočinně se zavírajících!“ vybuchl Lovčický prudce.

„Je však střelný prach, sudy střelného prachu, které mohou v určitou chvíli vyletět do povětří!“

„I to, přisámbohu, lze zneškodnit!“ zvolal Lovčický a oči se mu jiskřily. „Pojedu přestrojen za mnicha!“

„Mnich s jizvami od kordů a střel?“ dal se král do smíchu.

Rytíř se zarazil, ale hned nato se obličej vyjasnil: „Francouzi jsou mistry v líčení…“

„Myslíte v politickém?“ přerušil ho Bedřich.

„Ovšem, i v tom, což je zajisté zdokonalilo i v maskování tělesném. Dám si přidělat vousy mnichů bosáků.“

„Upozorňuji vás znovu, že bych vás nerad posílal na smrt! Potřebuji vás, Lovčický, i po tom.“

„Račiž Vaše Veličenstvo zůstavit provedení již nám dvěma. Dostal jsem se z horších nástrah.“

Král chvíli přecházel pokojem s rukama za zády. Obrátil se potom k rytíři a pohleděl mu zpříma do očí.

„Slyšel jsem, jak se udatně bili vaši rodáci pod korouhví vámi z Prahy donesenou s Tillym u Wieslochu. Jan z Milhauzu byl za svůj husarský útok povýšen na podplukovníka. Ze dvou set dostalo jich přes šedesát vysoký řád Pour le Merite a povýšili. Je radost mít vás za spojence.“ Vrátil se ke stolu a vzal do ruky dlouhý list.

„Tento je od hraběte Hendricha Matese z Thurnu. Schovávám všechny pečlivě, je už jich přes sto dvacet. Navázal šťastné styky s nizozemským vyslancem u Porty Corneliem Hagem, povzbudil znovu Betlena Gábora i nejvyššího Frenka. Všichni, kteří se ze strachu před španělským jhem krčili, půjdou nyní odhodlaně do války. Sultán je získán pro naši věc Thurnem, byl to mistrovský kousek a nevídaný diplomatický úspěch. Jeho skromnost je dojemná, jeho oddanost k pláči. Podle posledních zpráv z Anglie lze mít za to, že se konečně Jeho Veličenstvo můj pan tchán odhodlal k válce. Potřebujeme proto napnout síly a kout železo, dokud je žhavé.“

„V Londýně bude zapotřebí potírat vlivy kurie a Madridu.“

„Právě tak si vedl Thurn, který v Cařihradě docílil, že polský vyslanec Kryštof kníže Zbaraski podepsal se sultánem jinou smlouvu, než si přálo Polsko! Sultán si vyhradil, že Polsko nepodnikne útok na Betlena za jeho války s císařem. O totéž jde nyní v Londýně, kde ovšem třeba nad to navléci nejostřejší ostruhy! Zabránit míru Turecka se Španělskem a s Polskem z jedné strany, přimět Anglii k válce z druhé – to je náš cíl. Dej Bůh, aby se nám to zdařilo! Vždyť sultán dosud ani císařova vyslance nepřijal! To je, rytíři, dílo Thurnovo, nadlidské, zázračné dílo.“

„I my se pokusíme, Milosti, se vám zavděčit. Pracujíce pro vás, pracujeme pro sebe. A jdou-li již jednou váhaví a jaksi příliš střízliví Češi do bitvy, pak to musí být bitva vítězná!“

Král učinil prudký pohyb, oči mu zahořely. Přistoupil k Lovčickému a objal ho.

„Dejž Bůh, jménem jehož se bráníme zlu, aby se nám naše dílo zdařilo! Musím vám říci, že práce v Londýně bude těžká,“ a král snížil hlas. „Posílá-li král Jakub svého vlastního prvorozeného syna prince Walleského Karla s vévodou Buckinghamem do Madridu, aby si vybral španělskou infantku, je to důkaz, že si nechce Madrid znepřátelit. Díky Bohu, nový spolek Francie, Benátek a Savojska nutí Španělsko být vojensky v Itálii na stráži a neposílat císaři pomoc. Nizozemí je drží na severu, my, Bedřich Oldřich Brunšvický a Mansfeld držíme v šachu císaře. Kdyby nyní zasáhla Porta a Betlen a král Jakub vyšel ze své nečinnosti, byli bychom do roka s císařem vypořádáni. Říkám vám to, abyste věděl, jak si stojíme. Thurn docílil, že sultán napíše dopis králi Jakubovi a Mořici Oranžskému. Nesnesl by nad Evropou španělský absolutismus, bude varovat…“

„Dopis bude již v Londýně?“

„Thurn píše, že s ním jede zvláštní kurýr.“

„Pak by bylo ovšem snad záhodno jet dříve do Anglie…“

„Nikoli, Lovčický! Potřebuji peníze, nemáme ani haléř! A nechci, aby se císař stále obohacoval penězi, které náležejí nám!“ Král se rozhorlil. Bylo vidět, jak nenávidí soka, který se obohacuje konfiskacemi v jeho království a může si vydržovat vojska, zatímco sám je odkázán na nezištnou pomoc věrných a jejich dary.

„Nizozemské státy poskytují půjčky,“ namítal Lovčický.

„Ano, ale škrtají trochu příliš. Mansfeld píše Thurnovi, že do roka snad od nové unie sežene milion korun na další válku z Francie, Savojska a Benátek. Útokem ze západu musí ulehčit ohrožovanému Betlenovi. Chtěl by napadnout od západu Bavory, Betlen by zaútočil na Štýrsko, a tu bychom zanedlouho mohli spojit obě své armády na vlastním území císaře. Čekám právě dnes peněžitou pomoc a apanáž z Londýna. Především potřebuji peněz. Jak mi bylo trapno, když moje choť královna Alžběta musela prodat skvosty, a po jejím příkladu je prodávaly i dámy českých šlechticů její družiny, Johanka z Roupova, rozená z Hodějova, Alena z Roupova, Markéta Saloména Slavatová ze Smiřic, Markéta Budovcová, Kateřina Myllnerová z Vildenštejna a jiné a jiné jen proto, abych mohl zaplatit družině a vojsku.“

„Uznávám proto, že je třeba nejdříve dobýt Bonnu,“ prohodil Lovčický jako by šlo o záležitost kohosi jiného.

„A co teprve, vzpomenu-li, že má matka, paní falckraběnka Louisa Julie, musí trpět ve vyhnanství nouzi… Ano, nejdříve peníze. A ty dostaneme tím více a rychleji, když se král Jakub odhodlá vystoupit pro nás…“

„Vyslaný Jan Adam z Víckova se vrátil z Uher?“

„Ano. Přijal jsem jeho pověřovací listinu,“ odpověděl král neklidně, naslouchaje ke dveřím. Obličej prozrazoval krajní vzrušení. Chtěl již otevřít dveře, když vtom vešel komorník Ferdinand Švihovský. Otevřel, opřel se o dveře chtěje učinit hlášení, ale náhle zbledl a skácel se k zemi. Král i Lovčický k němu přiskočili.

„Co je s vámi, drahý Švihovský?“ zvolal Bedřich s úzkostí.

„Otráven?“ zašeptal Lovčický.

Pan Švihovský pohyboval rtoma, nevypravil ze sebe slova.

„Rychle mého tělesného lékaře. Přijdu o všechny své nejvěrnější?“ zvolal zoufale král.

Z předsíně vstoupili do komnaty tři osobní střelci a zdvihli omdlelého, uloživše bezvládné tělo na pohovku. Smrtelný pot stékal mu po čele.

„Soli a voňavky, vodu!“ vykřikl Lovčický. Nemocný přestal dýchat, ústa sebou škubala, ruce se křečovitě zatínaly. Jeden gardista vyběhl z pokoje pro lékaře, který bydlel v nedalekém domě. Stáli kolem něho bezradně s výrazem zděšení. Pan Švihovský si stěžoval již dva týdny na nevolnost, slábnul, po cestě z Falce do Francie nemohl ani na koně nasednout.

Lovčický dával mu k ústům lahvičku povzbuzujících solí, komnatou se rozšířila pryskyřičná vůně lesního ozonu. Pan Švihovský otevřel oči a pokusil se o úsměv. Vida krále, snažil se povstat, na rtech mu visela omluva. Lékař, který se po čtvrt hodině dostavil, vyšetřoval nemocného se starostlivou tváří, pokynul králi a vyšel z pokoje.

„Bude ho třeba ihned dopravit do nemocnice, aby se vzpamatoval. Okřeje-li, dopravíme ho do Amiensu, kde je znamenitý lékař. Veličenstvo hodlá i tak vyrazit touto cestou do Hágu?“

„Ano! Vracíme se do Hágu. Ale což – je to s mým komorníkem tak zlé?“

„Potomek třetího syna českého krále Vratislava Prvního,“ povzdechl Lovčický, chystaje se k odchodu. Na chodbě stál stále ještě van Ditz se vztyčenou hlavou a s úsměvem, který tlačil do dlaně kord. Vycházel, právě když se na dvoře ozval dusot koňských kopyt. Zaprášený jezdec seskakoval z koně, hodiv uzdy štolbovi. Přejel si rukama obličej, zbavuje se hustého šedého prachu, zapotácel se jako každý pořádný jezdec na pevné zemi a vyběhl po schodišti bera tři schody najednou.

„Co je?“ vykřikl král.

Posel byl již na chodbě. Srazil holínky a smekl hluboko klobouk s vlajícími péry. Podal králi balík spisů a vypravil ze sebe nedočkavě:

„Hlásím Vašemu Veličenstvu, že Jeho Milost král Jakub Anglický podepsal s císařem Ferdinandem patnáctiměsíční mírovou tractací…“

„Co pravíte, Breinico? Můj tchán uzavřel patnáctiměsíční příměří s úhlavními nepřáteli, Španělskem a Ferdinandem?“ Král zbledl, zastřel si tvář a klesl do křesla, když vynášeli pana Švihovského z komnaty.

24

Bezedná propast nemilosti

Přátelé by byli sotva pana místosudího Jana Daniela Kapra z Kaprštejna poznávali, kdyby se jím byli zabývali. Těchto přátel však již nebylo, a nebylo zájmu. Místosudí chřadnul. Tváře byly pokryty vráskami, pleť dosud narůžovělá a svěží šedla, lícní kosti vystupovaly nápadně a na skráních se objevily silné modré žilky, které v rozrušení posledních měsíců nabíhaly.

Co vše se přihodilo za poslední dva roky! Tohoto roku dvacátého pátého nepoznává svět! Jak se těšil na pozvání k slavnostnímu vítání Jeho Veličenstva krále Ferdinanda, a – nebyl pozván! To byla první smrtelná rána, projev nelibosti, důkaz, že upadl v nemilost. Co proti němu mají, a kdo? Snad proto, že mu jeho choť paní Anna Marie z Greifenfelzu uprchla? A jakou že mu to dal odpověď císařský rychtář, bývalý spojenec?

„Měl jste ji lépe hlídat!“ Vypukl při tom v posupný smích a tak, jako by věděl, kde je!

Kapr zavolal dveřníka. Čekal, nikdo nepřicházel. Co to, že v posledním čase není ani jeden podřízený úředník a sluha na místě? Sluha již mu nepomáhá při odchodu do kabátu, nebéře uctivě jeho klobouk při vstupu do kanceláře, neklaní se a neotvírá dveře?

Vyšel hněvivě do chodby, ale ani tu nebyl sluha. Běžel s aktem v ruce do registratury. Pět úředníků, expeditor, dva koncipisté, dva registrátoři a tajemník naklonili hlavy ještě hlouběji do papírů, aby ho neviděli. Kapr se zarazil. Pozdravil, dva u stolu, nad kterým stál, zdvihli hlavy, poděkovali a už se zase zabírali do prací.

„Kde je akt Kryštofa Betengla? Rezolucí z Vídně nedošla?“

„Došla, pane místosudí.“

„Proč jste mi ji nedali do spisů?“

Expeditor se usmál: „Z poručení Jeho Milosti dostal akt k vyřízení pan rada z Flissenpachu!“

Kapr se hryzl do rtů a pokusil se o úsměv.

„Zaplať Pánbůh, nebylo o co stát, případ…“

Expeditor pokrčil rameny, brk skřípal na papíře.

„A konvolut spisů týkajících se rychtáře Baltazara Globiče?“

„Nález zrušen, spis má v ruce pan prezident nad apelacemi Fridrich z Talmberku.“

Kaprův obličej se protáhl. Právě na tomto pokutníku mu velmi mnoho záleželo, Globič mu již přislíbil velkou odměnu, podaří-li se mu dosáhnout amnestie.

„Tedy snad i akt Heralta Václava z Kolovrat dostal jiný pan rada k vyřízení? Pak mohu jít na procházku,“ a Kapr se trpce usmál.

„Spis dostal…,“ expeditor jal se hledat v seznamech a exhibitech, „spis dostal k revizi Jeho Milost pan nejvyšší hofmistr…“

Kapr bouchl dveřmi a pospíchal do kanceláře. Zatínal zuby, ruce se mu křečovitě sevřely. Jaká pohana! To nepřežije! Nikdo se mu nedívá do očí, z tváří postřehuje už jenom postranní, úkosem vržené pohledy a škodolibé úsměšky nebo radost.

Již dva roky pozoruje, že všechny jeho ortely a nálezy podléhají zostřenému dozoru. Ani jediný nález nebyl schválen ve znění jím navrženém, ano, marginální poznámky, škrty, opravy, otazníky a nesrozumitelné klikyháky dokazují, že ho kdosi kontroluje. Vytrvale, nepřátelsky, aby ho dohnal k zoufalství. Což se pomátl na rozumu a již právům nerozumí?

Rezoluce z Vídně zní docela naopak. Napíše-li ano, neznámá ruka škrtne a napíše „Ne!“ Pozoroval, že to byla dříve pouze jediná ruka, ale během doby jich přibylo. Kde vězí ty nepřátelské, výsměšné a pochybovačné ruce? Proč se jeho nepřátelé nepodepíší, aby věděl, s kým má tu čest?

Od té doby, co jeho choť přemístila své lože do posledního pokoje u kuchyně, a to musí být v souvislosti s nelibostí, která se mu tak okatě nyní projevuje, jeho postavení v kanceláři i na soudu se zhoršilo. Což paní Anna Marie něco ví?

Ublížil mu snad ten lotr, Mikuláš Dačický z Heslova, pijan a svodník, falešný hráč a člověk šatlavní, píšící pamflety, posměšným čtyřverším, které kdekdo zná? Mluví-li s podřízenými, zdá se mu, jako by právě té chvíle ustali si je prozpěvovat… Půjde k panu knížeti Lichtenštejnovi a požádá ho o padesát rejtarů, aby ji vyhledal. Což mu zemské zřízení nedává práva hledat zběhlou manželku všemi prostředky a ztrestat svůdníka, práva půhonu před zemským soudem pro svod a přechovávání cizoložnice? Ano, a jakou hanbu si tím způsobí? Oh, kdyby věděl! Půjde se napřed poradit s panem Michnou z Vacínova. Jen ten mu poradí, když také upadl u dvora v nemilost…

V úřadě je zbytečný, nikdo ho nevyhledává a nepostrádá, může klidně odejít. Seběhl po zámecké vozové cestě do Ostružnické ulice, zamířil k řece, kde se tyčil nový, pyšný palác páně Michnův.

„Co, pan z Vacínova není doma?“

„Nikoli, pane… Léčí se.“ Lokaj mluvil na půl úst a zavřel dveře. Co teď? Na místodržitelství! Za deset minut stál již na chodbě knížecího paláce. Chodby dříve přeplněné žadateli byly pusté a prázdné. Tři vojáci na nádvoří seděli na zemi a hráli v kostky. Křičeli, jeden vrazil do spoluhráče, až se převalil a zaklel.

Pan místosudí zaklepal na dveře osobního komorníka knížete.

„Pan vladař domu Lichtenštejnského?“

„Ano. Prosím o slyšení v neodkladné věci.“

„Račte počkat, já se podívám,“ procedil komorník lhostejně a pomalu skrze zuby. Šel ke dveřím a vrátil se za vteřinu.

„Bohužel, Jeho Urozenost vysokorodý pan kníže není přítomen.“ Učinil pokus o úklonu a zavíral dveře.

Je tedy v nemilosti, všemi opuštěn, bez rady a pomoci, hanopiscům na posměch vydán i beztrestným příkořím a výhrůžkám. Je odbyt, zrazen, za všechny věrné služby, za loajalitu a osvědčenou víru opuštěn a odbyt…

Kde jsou doby, kdy jemu nebo Michnovi a Marradasovi kníže dával ochotně padesát vojáků, aby jezdil na prohlídky měst a vsí a dělal si, co chtěl! Na Michnovi už delší dobu pozoroval sklíčenost a strach. Slyšel také, že se lidem vyhýbá a před každým uzavírá. Pan Kapr se otřásl. Zmocnil se ho děs. Ne, nebude už moci vycházet s kordiskem, kterým ani dobře vládnout neumí. Musí si opatřit od zbrojíře dobrou pistoli pro vlastní bezpečnost a ochranu.

Kde to je? Stojí v průjezdě svého malostranského domu a před ním stojí vychytralý kupec a nájemník Muškon. Což neměl by být teď v kanceláři? To v roztržitosti zašel do svého domu? Co tu chce. Co chce ten darebák Muškon s potutelným úsměvem?

„A tedy – dům byste mi neprodal? Jeho Milost mi učinila jisté nabídky…“

„Já prodat dům?“ vyrazil ze sebe Kapr a zamračil se. „Jaká Milost, kdo?“

„Osvícený pan kníže místodržící…,“ usmál se kupec. „Myslel, kdyby se vám tento příliš hlučný dům nehodil, že byste jej mohl za jiný s výhodou směnit. Ale neračte se proto na mne…“

„Dům neprodám, nikomu neprodám!“ vykřikl Kapr a vyběhl z průjezdu. Stoupaje po stupních k Hradu pražskému a potom po strmé cestě musel se vyhnout dvěma jezdcům. Neuhnuli, nestrhli uzdy, musel uskočit, aby nepadl pod koně. Jezdci byli zabráni do hovoru. Chtěl se na ně obořit, ale včas umlknul. Byli to důstojníci s šerpami přes prsa.

„Je to on?“ ptal se jeden.

„Ano, nemýlím se,“ odpověděl druhý, a ještě se otočil. Kapr se zarděl. Již i prstem si naň budou ukazovat. Všechna reputace je ta tam! Hanbou by se do země propadl. Již svobodně ani po ulicích chodit moci nebude. Což, nemluvili právě o jeho choti?

Všichni ho opustili, i služka Bělka zmizela beze slova, musel najmout jinou. Jenom syn mu zůstal, ale co je s tím? Je plachý, leccos musel již také zaslechnout. I vlastní dítě tedy už něco ví, a ví víc než on sám! Prchá před ním, předstírá spánek, a nespí. Drží se učitele a předstírá, že má úkoly, aby s ním nemusel mluvit. Co mu to, Bože, všichni tají? Všichni vědí více než on. Kdekterý poběhlík se může posmívat nejlepšímu právníku a znalci zemského zřízení! Co přinese budoucnost? Co se stane zítra? K čemu všechno bohatství, které nashromáždil?

„Bohatství!“ vykřikl místosudí a dal se do zoufalého smíchu. Bože! Je na ulici, mohli by ho slyšet. Otočil se bázlivě, nikdo tu nebyl. Zešílí, určitě zešílí. Ne, nesmí podlehnout! Hlavu vzhůru! Nevládne kordem, ale chytrostí a mečem práva. Práva? Což je ještě tím nejobávanějším ortelníkem, před kterým se všichni po exekuci na rynku ve strachu plazili? Jak ledabyle mu děkuje na pozdrav prezident z Talmberka i nejvyšší hofmistr Adam z Valdštejna. Kdyby ti mu mohli něco prozradit…

Bohatství! Na statcích jím skoupených ho okrádají. Bude muset častěji na ně dozírat. Ano, ale to znamená vyjíždět z Prahy, a cesty jsou tak nebezpečné. Ovšem, musí si opatřit dobré zbraně! Dvorská komise podrobila všechny jeho nákupy zevrubné prohlídce. Proklatě! Zjistila, že pobírá úroky od císaře za půjčené peníze, a sám že úroky z nedoplatků neplatí. Zjistila, že často směňoval koupená zboží a prodával je vždy po žních. Že platil lehkou mincí a počítal v poctivé, a dnes nemá peníze ani na splátky, co mu začali koukat do karet. Plať, plať, Kapře, co nám do toho, kde peníze seženeš!

Mohl zaplatit hravě, kdyby mu byli ponechali proces Jáchyma Ladislava Laubského z Lub, jehož statky skoupil k těžké újmě fisku Filip Kraz ze Šarfenštejna. Kdysi mu záviděli, že dostal k vyřízení tento případ, na kterém mohl vydělat deset tisíc, a dnes byl jím pověřen rada Jan Wenzl! Co si počne? Statek mu vezmou, odečtou lehkou minci – co mu zbude?

Koupil právě velkolepý dům Frankenštejnský na Staroměstském náměstí za bezmála sedm tisíc kop grošů, zůstal dlužen tři tisíce – a jak se jen ten kletý kupčík dozvěděl, že vyměňuje Myllnerův dům za tento, že již na něho složil určitý peníz do české komory? Učinil tak nerad k ustavičnému naléhání knížete, když císař Petrův dům slíbil paní Puchrové. Jak se o tom kupec Muškon dozvěděl, jak?

Drží nyní dvůr na Chrásti, Přistoupím, Počernice a Chvaly, prodal vinici Melantrišskou, směnil palác pánů z Milhauzu, a statky propuštěného Zapského, Dubeč, Kyje a Běchovice má vrátit komoře, poněvadž je má slíbeny kníže Lichtenštejn. Musí se ohlédnout po jiném statku, aby neměl tolik dluhů a zabezpečil dědictví synovi. Slyšel před nedávnem, jak si rada Melander činil výtahy z kteréhosi zboží na Kouřimsku. Nevěděl, že mu naslouchá, může se tam dříve vypravit než doktor Melander. Ten je v posledních týdnech tolik zaměstnán, čím méně aktů dostával místosudí k vyřízení.

A kupec Muškon? Je to pomsta za to, že i on, Kapr, přispěl k jeho zatčení a uvěznění ve Věži proto, že se domáhal nároku na Kaprův dům, dovolávaje se své zaknihované pohledávky na domě? Proto ten ledajaký, všetečný a urážlivě sousedský tón, jímž se opovážil s ním bez sejmutí čepičky mluvit, tón, který ho snižoval kupci na roveň…!

Všichni hospodáři na jeho statcích žádají po něm peníze na píci a osev, na opravy dvorů, stodol a chlévů, a kde je má vzít? Viděl, jak i krásné Chvaly chátrají a v ceně rok od roku klesají. Nemůže si pomoci, přecenil své síly, nebo očekával, že bude bohatnout celý život a že vždy uloví nějaké skryté poklady, jako byly skvosty Estery Teyfflové nebo Lokšanovy?

Je na mizině! Kdoví, zda ho paní Anna Marie právě proto neopustila? Ani myslit na to nesmí, kde se nyní zdržuje. Kdyby nebyl zbabělý, vraždil by jako kat. Je nepochybně u Zapského, který mu svodem splácí utrpěné křivdy.

Do kanceláře? Co tam? Zas aby viděl ty výsměšné škrty a otazníky ve vyřízených aktech? Zná ruku, která mu působí taková muka. Posměvačná, drzá ruka, chráněná anonymitou úřední cesty a vyšších instancí. Dnes se mu vysmívá, dokazuje mu neznalost práva nebo zaujatost, ale zítra už může hrozit kordem nebo banditkou, za krátko třeba i oprátkou. Ze všech koutů jeho kanceláře hrozí zaťaté ruce, ruce s ostrými brky, vyceněné zuby, posupné tváře, žíly na spáncích naběhlé touhou po pomstě. Takovou je tedy budoucnost, která se tak růžově pro něho kdysi utvářela?

Kapr kráčel se svěšenou hlavou hradským nádvořím. Stráže, které mu kdysi vzdávaly poctu ne zbraní, ale hlasitým pozdravem nebo úsměvem, dnes již ho nevidí. Obracejí se schválně čelem vzad nebo vbok, přecházejíce po prkně před strážnicí. Právě tak šlechtici, kteří ho dříve zvávali na každou slavnost nebo hostinu, dnes se mu zdaleka vyhnou. Proč? On to tuší, ano – co však vědí? Nejistota je hroznou mukou.

V českých vyšetřovacích komisích, na soudě odvolacím i v české komoře a expedici vane mu vstříc mrazivý chlad. Úředníci sedí s brýlemi na očích jako zaklíněni do spisů a vidí ho jen, když je sám pozdraví. Slyší veselý hovor z chodby, jakmile vejde, všichni zmlknou…

Kolikrát musel již podávat vysvětlení o nabytých statcích! Kolikrát byl povolán do české komory a dotazován, kdy hodlá splatit dlužný úrok nebo úmor, kolik vyzískal prodejem, zda prodal části inventáře, sklizeň, dobytek a zásoby v sýpkách, zač a v jaké minci mu bylo placeno? Byl mu vždy znova připomínán dluh na tom onom statku váznoucí a byl vyzýván, aby hleděl co nejdřív dostát svým povinnostem, aby předešel hrozícímu zabavení statku a prodání jinému zájemci. Dvorská komise ve Vídni i císař se již pranic neohlížejí na jeho přání; neplatíš, vrať! Po dobrém či zlém, vše jedno!

A nyní, co může čekat od války, která béře tak neočekávaný obrat? Císař, ovšem, nabyl převahy, opanoval pole, ale co teď, kdy se začal zase hýbat Gabriel Betlen a kdy císaři vypověděl válku dánský král? Vypráví se, že po něm vstoupí na válečné pole nečekaný nepřítel, švédský král, který přijímá do služeb houfy českých vyhnanců a vystěhovalců. Co pak? Ti všichni hrozí, že vezmou pomstu na všech, kteří se stali dobrovolnými pochopy císaře. Neposílají dost letáků a listů do Čech, nehrozí brzkým vpádem do země? A jak drzou, vyzývavou řečí mluví! Musejí si být jisti, že zvítězí. Co se potom stane s ním, s jeho synem a bohatstvím, neplacením dluhů ohroženým již dnes? Císař jásal předčasně. Jak rád by dnes zapřel pobělohorskou minulost, padesát měsíců trvající řádění různých komisí, jejichž býval nejpřednějším členem. Běda, běda mu…! A v každém pátém letáku českých vystěhovalců se objevuje jeho jméno na pranýři. Je to daleko strašnější než vidět vlastní jméno na zatykači ověřeném císařskou pečetí nebo na katově špalku!

„To je – Zapský!“

Pan Kapr div nevykřikl úžasem, když se k večeru vracel do svého domu. Třásl se, tělo sebou škublo, uskočil. Podivný muž, který ho poděsil, se zastavil. Pohlížel překvapeně na malou postavu polekaného člověka. Překvapení se změnilo v soucit a soucit v pohrdavý posměšek. Byl vysoký, štíhlý, narůžovělých a hladkých tváří jako žena, jenom kolem rtů mu sedělo něco z mužské domýšlivosti a vyzývavosti.

Místosudí se schoulil do pláště a dal se do rychlé chůze naslouchaje všemi smysly, zda ho muž nepronásleduje. Na rohu se dal do běhu. Zmizel v průchodním domě, přikrčil se k vratům, srdce mu tlouklo. Vyhlédl do ulice – nikdo nešel za ním. Počkal ještě a pak se vrátil na Újezd k domu „U Zlaté botky“, vedle něhož měl dílnu a krám zbrojař.

„Je to nejlepší vlašská pistole,“ vykládal mistr radovi, vysvětluje mu způsob, jak ji zajistit a používat. „Dostal jsem právě první vzory z Florencie.“ Vedl kupujícího do sklepa, dlouhé místnosti, na jejíž zadní stěně byly připevněny malované terče.

Opakoval svůj výklad, nabil mžikem zbraň a vystřelil. Malý obláček dýmu zastřel terč, a mistr vedl Kapra ke stěně.

„Nese dobře, je lehká, ruka odraz ani necítí. Račte, milostivý pane, sám zkusit,“ podával mu drobnou zbraň s vykládanou rukojetí.

Kapr se zachvěl. Vzal pistoli, mířil, ruka se mu tak třásla, že stiskl předčasně měkký kohoutek. Rána vyšla, v konečcích prstů cítil brnění. Byl by úlekem pustil zbraň na zem, ale když zaslechl hlas zbrojařského mistra, pojednou ho ovládla radost, že se mu pokus zdařil.

„Není to tak špatné, několikrát doma nebo venku na kratochvíli zkusit a již to půjde,“ lichotil kupci mistr. Kapr běžel k terči, ale nikde neviděl provrtanou dírku. „Je to nezvykem, šla do stropu, příští bude jistější,“ ujišťoval obchodník.

Kapr zaplatil sto třicet šest zlatých a v duchu si vyčítal marnotratnost.

25

Hostinec „U Zpívajícího Holanďana“

„Ritter?“ zvolala žena s úžasem a poznamenala se křížem.

Mnich opakoval: „Ano, rybář Ritter.“

„V Rýnské uličce, je to tamhle, od říční fortny za rohem druhý domek. Ale jít tam nemůžete!“

„Proč?“

„Zemřel morem, snad ho ještě nepochovali. Na domku je namalován kříž, aby do něho nikdo nevstoupil.“

Mnich poděkoval pokynutím hlavy a kráčel udaným směrem. Všechna okna byla zabedněna, před dveřmi byly uhaslé hranice. Ohněm čistili morové ovzduší. Na každém domku bylo znamení kříže. Kvapné čáry jevily velký spěch; zajisté člověk, který zamořenou čtvrt označoval výstražnými kříži, přidržoval si kápi na ústech a pospíchal.

Mnich kráčel volným krokem zvedaje hlavu kdykoliv se blížil k jinému domku. Od Rýna vanul vlhký vzduch, páchlo tu rybinou, na dvorcích byly zaraženy koly pro sítě, kterých již dlouho nikdo nepoužíval. Zastavil se před domkem se širokou střechou s několika vikýři nad sebou a dřevěným trámováním kolem dveří a oken. I tu byl namalován velký kříž na vratech.

Stiskl kliku, dveře se neotvíraly. Povytáhl provaz závory, i ta byla zavřena. Nezbylo než se poohlédnout, kudy by se dostal dovnitř. Obešel znovu roh, kde zadní průčelí chatrčí a domků byla od uličky oddělena dvorky a nízkými ploty. Přeskočil plot, ohlédnuv se, zda ho nikdo nepozoruje a skokem se ocitl na dvorku, který rychle přešel. Kdyby ho spatřili, byl by chycen a dopraven do karantény, a to nemohl potřebovat. Otevřel malé dveře pod stříškou a vešel. Zakopl o cosi měkkého: zdechlina psa! Stočen do klubíčka zašel hlady.

„Věrné zvíře,“ zašeptal mnich a prošel síňkou do kuchyně. Mrtvé ticho ho překvapilo. Klid a chlad zhuštěný a těžký jako ze záhrobí, kde již ustávají lidské zájmy a zmlkají výkřiky bolesti. Skulinami oken zatlučených prkny vkrádaly se do místnosti šeré nitě světla. Za vysokým krbem stála smrt. Zdálo se mu, že slyší chřestot rozpadlých kostí. Ne, bylo to tělo stařeny, ležela na vysoké posteli jako na márách. Přistoupil k oknu, odtrhl jednu fošnu a rychle se obrátil. Zase zvuk, jako by zachrastily kosti. Vrátil se ke stařeně. Ležela s hlavou zvrácenou do týla a nedýchala. Žlutá, vosková tvář se nepohnula, rty byly pootevřeny a ukazovaly bezzubé dásně.

Mnich se naklonil ke stařeně a oslovil ji. Těžká víčka zavalila mlhou smrti otvory, kterými dříve do jejího nitra vstupoval svět. Poslouchal, nedýchala. Dotkl se její kostnaté a bledé, upracované ruky, byla ledově studená. Zemřela patrně také morem nebo zasažena mrtvicí z hrůzy. Mnich si pokryl kápí ústa, aby se ochránil před nákazou, byl podoben popravčí čeledi nebo hrobníkům za moru. Usedl na nízké truhlici u dveří a čekal.

Proč právě sem byla určena jeho schůzka? Snad všichni obyvatelé chatrče tehdy ještě žili a zemřeli jako oběť nákazy. Po podlaze zašustily drobné nohy. Krysa podběhla prahem, přikrčena k zemi zdvihla čenich a větřila. Rozběhla se opět k loži, kde zmizela v děrách ohniště.

„Justino Ritterová!“ zavolal mnich po chvíli hlasem, který mohl být zvukovým výrazem ticha a tmy. Hlas zněl jako by mrtvou volal zpět do života. Opakoval zvolání, když postel zavrzala. Mrtvá žena otevřela těžké a kalné oči, otočila hlavu ke dveřím a opřela se lokty o pelest. Nadzdvihla se ztěžka a její oči se upřely na mnicha. Rty se odhrnuly, z prsou se vydral ston, tvář se znetvořila bolestí. Byla to maska křečí posedlé čarodějnice, která naháněla hrůzu.

„Všech pět mých synů padlo!“ vydralo se jí z hrdla. Kalné oči pojednou zahořely horečkou.

„Justino Ritterová,“ zněl mnichův hlas konejšivě. „Bylo vám svěřeno…“

„Šestého máje u Wimpfenu! Pět synů! Ve… pforzheimském regimentu markraběte… Jiřího Bedřicha. Císařský… Tilly… je všechny porubal… v jedné jámě leží jako zdechlí psi!“

Mnich si vzpomněl: skutečně dvacátého druhého roku toho měsíce a dne zvítězil Tilly nad falckým vojskem a jeho spojencem, markrabětem Jiřím Bedřichem… Stařena vytřeštila oči a zvrátila se jako kámen naznak. Mnich k ní přiskočil a nedbaje nebezpečí nákazy, chopil se její ruky a zakrývaje si ústa zvolal:

„Pro milosrdenství Boží, Justino, řekněte mi, kde…“

Stařena otevřela poznovu s namáháním oči, ale víčka je ihned potáhla clonou a ruce se svezly po peřině k zemi. Váhal, ale nebylo pomoci. Uchopil její ruku a zatřásl jí.

„Nesmíme ztrácet ani chvíle! Bylo vám svěřeno důležité tajemství…“

„Přišel jste mne zaopatřit?“ vydechla stařena ze staženého hrdla znovu se vracejíc do života. „Utekla… jsem s mužem z Pforzheimu, když začaly řádit hordy mušketýrů…“ a odmlčela se. Její oči se počaly opět zakrývat víčky.

„Nuže, a potom?“ třásl jí rukou mnich, hoře netrpělivostí a úzkostí. Kdyby zemřela, nedoví se ničeho, vše by bylo ztraceno. Uniká mu, je třeba prodloužit její poslední okamžiky. Vyňal z hábitu malou baňku, odzátkoval a přiložil jí hrdlo láhve k ústům.

Stařena sála chrčivým dechem výpar z láhve, otevřela opět oči, nadzdvihla se na loži a mluvila vyděšeně.

„Hrozná noc! Celou noc jsme běželi k Rýnu, slyšeli za sebou hřmění děl… K ránu jsme dostihli k bahnité zátoce, kde se nám nohy bořily… Několik… válečných vozů…“ Opět klesala zpět a ruce bezvládně sjížděly po vysoké peřině.

„Ano, co dále?“ naléhal mnich těžce oddychuje a přidržuje jí u nosu lahvičku. „Co dále?“

„Ležel tam raněný důstojník… Vysoký, asi generál… I tam se bojovalo, snad před několika dny…“ Hlas jí opět slábnul a tělo se naklánělo.

„Ano, a dále?“

Otevřela udiveně oči a pohlédla na něho nechápavě. „Co tu chcete? Proč mne vyslýcháte?“ Chtěla se odvrátit, aby ušla jeho nátlaku, jak se probírala ze mdloby.

„Lev heidelberský,“ zašeptal mnich. Stařena se rázem zdvihla a upřela na něho oči. Bezzubé dásně se zachvěly, ruka se pozdvihla a opět slabostí klesla na podušku. „Pro našeho – pána?“

„Ano – pro našeho pána! Jsem tu z jeho příkazu!“ vyrazil ze sebe mnich.

Stařena si prohlížela nedůvěřivě jeho oblek.

„Jsem přestrojen,“ šeptal mnich. „Přicházím jeho jménem. Jménem nejjasnějšího našeho krále.“

Žena se pokusila o úsměv. „Pět synů mých dalo životy za jeho svatou věc… U Wimpfenu, šestého května… a pak jsme běželi celou noc za hřmění děl…“

„Ano, ano, vím. Kde je to, co mám přivézt našemu králi?“ Mnich vyrážel ze sebe příval slov, jejichž síla ji měla udržet naživu.

„Pět synů!“ a v očích umírající se zaleskly slzy.

„A ten generál –?“

„Generál? Jaký? Ach, ano… dal mi dopis a vzal ode mne přísahu. Pak – skonal! Bůh nebeský buď jeho duši milostiv!“

„Kde je ten dopis?“ naléhal mnich a chytil ji za ruku.

„Dopis? Dala jsem ho synovci… Přísahal, že jej odevzdá…“

„Kterému synovci?“ vykřikl mnich nedbaje opatrnosti. Prsa bouřlivě pracovala, teď záleželo na každém slově a pohybu. Jenom aby nyní vydržela tak dlouho, než se dozví, čeho třeba.

Oči stařeny se opět zavřely, ale ústa se ještě pohybovala beze slov a jména, kterého potřeboval.

„Kterému a kde?“

„Gabrielovi… Leh-ma-novi…“

Mnich svraštil obočí. Gabriel Lehman? Nikdy to jméno neslyšel. Snad se stařena zmýlila, snad jí paměť vypověděla službu.

Stáhla tvář bolestí, jak prudce jí zatřásl: „Kdo je to, kde ho najdu?“

„Gabriel Lehman z Freibergu… Vsedl na kůň a odcválal do Heidelbergu, aby tam byl dříve než císařské vojsko… Ten všechno ví!“

„Kde ho najdu? Mluvte, pro spásu svou a nás všech, mluvte, Justino, kde žije dnes?“

„Bojoval také u Wimpfenu, a dobře si vedl, hodný hoch…“

Mnich stále držel baňku se siličem. Ze strachu, aby nezemřela, přidržoval ji u nosu stařeny, ale prudkým pohybem se lahvička naklonila a všechen její obsah se rozlil na peřinu pod bradou ženy.

„Bože na nebi!“ vykřikl zoufale mnich. „Jsem tedy ztracen!“ Zmáčkl oběma rukama provlhlý povlak a přitáhl k jejím rtům. Za několik vteřin obsah vyprchá, pak se nedoví již ničeho.

„Justino Ritterová… Neodcházejte s tajemstvím na věčnost, které může jiným přinést spásu… Náš milostivý král Bedřich vás zapřísahá mými slovy a ústy… Povězte všechno, trpí bídu, nemá peníze, aby mohl vydržovat armádu. Mluvte!“

Oči zůstaly zavřeny, brada spadla, ruce se svezly po duchně. Mnich se chopil znova lahvičky a přitiskl ji k jejím rtům. Už jen ty se pohnuly, dásně dvakrát třikrát lehce o sebe zavadily jako by vypadané zuby a zbytky kořenů hledaly, oč by se opřely, a z hrdla se protáhl slabý výdech ulehčení.

Stařena neodvratně umírala. Marně jí už přidržoval u rtů prázdnou baňku. Dásně se ještě srazily, ústa se otevřela dokořán – a bylo po všem.

Byl královský stan špatně o věci zpraven? Poklad má býti zde, v Bonnu, a je tu jen stopa. Jízda do Freibergu potrvá tři dny a – najde Lehmana? Mohl padnout v bitvě, pojede marně a tu jde o poklad. Císařští pochopové se ho mohou zatím zmocnit a odvézt bez překážky po Rýně nebo na fůrách, jak jim bude milo.

Mnich poklekl u mrtvé, pokřižoval ji a rozhlédl se po kuchyni bídy, navštívené smrtí. Na neohoblovaném stole ležela stará bible. Ruce tří čtyř generací promastily dolní pravé rohy zažloutlých listů. Otvíral ji, kdyby snad na něco náhodou nepřišel, obrátil hřbet a proklepal, nikde nic. Položil ji opět na stůl. Slyšel zase krysy, hlodaly cosi. Za krbem šustily jejich nohy a malé ostré zuby, přenášející nejstrašnější nákazu, mor. Teprve nyní si povšiml, že tam leželo mrtvé tělo. Ztuhlé, natažené, s rukama na podlaze, s krysami na tvářích. Byl to starý, vrásčitý muž, snad manžel Justiny, který ji předešel na věčnost…

Mnich otevřel dveře, vyhlédl obezřetně do uličky, nebylo tam nikoho. Ani kroky neslyšel, jenom kalně zelené, zvlněné proudy Rýna hučely a hnaly se úprkem, narážejíce na kolové ostruhy, které chránily sypký břeh. Ovál ho svěží říční chlad, zachvěl se. Bezradností a nejistotou zavanul mu do tváří dravý proud široké řeky; bouřlivý spěch zpěněné řeky jako by vyvolával ostrý závan chladu, opuštěnosti a cizoty.

Prošel dvorkem do zahrádky, přeskočil plot a protáhl se ulicí k řece. Před ním se tyčilo mohutné zdivo bašt a říční brány. Vystoupil na několik zřícených kamenů a vsunul hlavu do zubu cimbuří, kde stávala houfnice. Od jihu uprostřed proudu hnal se malý člun. Viděl zřetelně dvě postavy mužů, zápasících s vlnami. Člun uháněl neuvěřitelnou rychlostí. Muži se namáhali, aby se dostali z nejsilnějšího proudu do bezproudí. Veslovali, míříce k pevnostním zdem, kde právě stál. Ustoupil, aby nebyl spatřen a pozoroval jejich počínání. Blížili se k břehu, ale dravá řeka je zanesla ve vteřině sto sáhů hlouběji. Teď by už ho mohli vidět, musel uskočit za šikmý, opěrný pilíř zdi a naslouchal.

Vesla šplouchala, bylo je slyšet až ke Starému clu a k valchám. Oči zabloudily k Poppelsdorfu a na druhé straně k Niederlahnsteinu. Zbylo tu ještě něco zdiva ze staré římské tvrze Castra Bonnensia, které mělo padnout teprve po dvou stech letech. Nad městem se tyčily věže münsteru.

„Zde byl tedy korunován náš Karel Čtvrtý slavné paměti na římského krále,“ povzdechl si mnich. Natáhl opět hlavu do cimbuří a sledoval člun. Loď zápasila s proudem a blížila se jen zvolna k břehu. Jeden muž zdvihl hlavu k hradbám, mnich uskočil a vrátil se do ulice. Zanedlouho slyšel, jak kroky dvou mužů drtí hrubý písek na břehu. Projdou clem a branou, musí se skrýt, aby ho neviděli.

Mnich zabočil do Cechovní ulice, kterou pospíchalo několik zahalených postav a projížděly dva formanské vozy. Okna domovních pater byla malá, jedno namačkáno vedle druhého, aby v těsných uličkách zachytila co nejvíce světla.

Nízká patra byla oddělena od vyšších trámovými pásy a římsami, každé patro přečnívalo nad spodní tak, že se šířka ulice k obloze úžila. Nejvyšší, třetí nebo čtvrté bylo vklíněno do štítů jehlancové nebo pyramidové podoby.

Domy byly většinou dřevěné, dvory nebo slepé uličky je oddělovaly. Mnich si všeho všímal, aby se v čase potřeby mohl bezpečně ukrýt. Četné krámy, přístěnky a stříšky, kašny se sloupy, do ulic vybíhající boční pilíře hradeb, nepravidelnost uliční čáry a kamenné stupně, zdi a vchody opatřené sloupy umožňovaly úkryt. Úzké balkony nesené uměle řezanou kružbou, výčnělky, štíty a korouhvičky, cechovní odznaky a žerdi, vzpěry a arkýře, masivní římsy nejstarších domků tvořily tvarové bludiště, a perspektiva měnila obrysy sledovaných předmětů, ztrácejících se v dálce.

Okna byla opatřena mřížovím nebo okenicemi, leckde ani prohlédacích koleček vidět nebylo. Průčelí domu, kde stál, bylo bohatě zdobeno arabeskami ze dřeva vyřezanými. Nahradilo pestré barvy a sgrafita, výklenky pro sochy a vázy jeho sousedů. Tento dům měl také široký portál a těžké, členěné dveře s klepadlem ve tvaru lví tlamy. Právě když se k němu přiblížil, vyšla nečekaně z průjezdu ozbrojená stráž a prohlížela si ho zvědavě s nedůvěrou. Musí být opatrnější, aby se neprozradil. Je tu zřejmě velitelství kornety, která bdí nad bezpečností města.

Mnich se vrátil do Rýnské uličky, když se dva muži vynořili u hradeb. Přitiskl se za sloup nízké kovárny a pozoroval je. Menší z obou ukázal jeho směrem, druhý pokynul hlavou a přidali do kroku. Nezbylo než co nejrychleji zmizet. Otáčel se kdekoli mu to nějaký přístěnek umožnil, muži šli za ním. Blížil se k münsteru. Jeho bystré oko poznalo již podle polohy pěti štíhlých věží, kde má hledat vchod.

Zašel do chrámu, sandály se jedva dotýkaje kamene. Odbočil do postranní lodi za křtitelnicí, kde stála zpovědnice. Srdce mu bušilo. Byli to muži, které čeká, nebo špehouni? Poklekl, pokřižoval se velkým křížem a sklonil hlavu. Za chvíli se otevřela vrata, dva muži vešli. Rozhlíželi se, kráčeli k oltáři, když se vtom větší zarazil a spatřil zpovědnici. Měsíční světlo dopadlo vysokým oltářním oknem na tvář mladého muže. Mnich sebou bezděčně trhl. Byl to on!

Povstal a zdvihl hlavu, upřeně se dívaje na cizince. Ten se otočil k průvodci, pošeptal mu něco a kráčel ke křtitelnici, kde se obrátil ke zpovědnici. Mnich otevřel dvířka a usedl na zpovědnické křeslo.

Byl to muž vysoké postavy a plavých vlasů, které mu spadaly do čela, zřejmě šlechtic nebo důstojník. Postoupil blíž a poklekl u okénka.

„Drahý příteli Jene!“ zašeptala ústa za mřížkou.

„Konečně jsme spolu! Dvakrát nás zaskočili. Poklad hlídá v pevnosti padesát arkebuz. Ritter ti řekl…“

„Oba zemřeli! Žena mluvila o Lehmanovi a dopise. Nerozuměl jsem jí. Kdo je ten Lehman, kde je…?“

„Tu – vedle mne! Bývalý sekretář otcův a náš vychovatel,“ smál se Jan, vytahuje z pláště dopis. Mnich se ho netrpělivě zmocnil. Zlámané pečetě zachrastily. „Nejdeme pozdě? List mluví o jakémsi Höfrovi… Ve Freibergu, kam jsme pro něj jeli, přidal se k nám falcký kapitán Berg. Má glejt, znám ho z Prahy.“

„Dá Bůh, že se nám vše podaří dnes v noci. Odvaha je také přesila! A je nás ke třiceti. Jen ty, Jene, buď teď tichý, nevíme, kdo nás sleduje. Přijď za mnou k ‚Zpívajícímu Holanďanovi‘, ano? Je to středisko vojínů, musíme jednat! Za hodinu jsem tam!“ Mnich učinil znamení kříže. Nerouhal se. Žehnal, prosil Boha, aby jim přispěl na pomoc. Jan z Milhauzu odešel s Lehmanem, po nich po delší době mnich, který na prahu hlavní lodi zůstal dlouho klečet na dlažbě pohroužen do snění.

Za půl hodiny odešel i ten. Nikdo později nepoznal důstojníka s císařovou šerpou, vstoupivšího s velitelským pohledem do krčmy „U Zpívajícího Holanďana“. Poručil si rýnské víno, prohlížel mok proti světlu a převaluje doušek na jazyku vraštil brvy. Sedělo tu na deset fendrychů a rejtarů, kteří hráli v kostky, tři u okna oblíbenou hru v karty, kvartu.

Vojáci pozdravili vstoupivšího důstojníka a již si ho nevšímali. Uvolněná kázeň se spokojovala i s tímto projevem služební povinnosti. Vojíni mluvili o zítřejším pochodu, až je hubený, dlouhý fendrych okřikl, aby si hleděli spíše hloupé hry než všetečných řečí. Hosti záleželo však především na tom, aby nenápadně vyzvěděl jméno jejich nejvyššího.

Vyzvěděl, že se zítra mají vydat na cestu a aby šetřili koní, pojedou čluny do Frankfurtu nad Mohanem, odtud dále po zemi.

„Náš Ludvík má zase tu tlustou, mladou dceru pasířovu, ani k rozkazu včera nepřišel,“ křičel vojín a ostatní se dali do smíchu. Ačkoliv Lovčický napínal uši ke všem stolům, nezaslechl velitelovo jméno. Právě začínali o návratu, když vešel do šenku statný mladý důstojník, rozhlédl se po místnosti a přisedl si s úklonou ke kapitánovi, s nímž se dal záhy do hovoru.

Nepohnuv brvou a tváře se nejlhostejněji, ptal se Jan šeptem, dívaje se z okna: „Kdo velí té eskortě?“

„Nevím! Pozor, dívají se… Mají už náklad na lodích, zítra vyplují. Mám v eskortě naverbované našince…“

„Tedy pozdě!“ procedil zuby Jan z Milhauzu. „Proklatě! Pospíchal jsem, dva koně mi zdechli pod sedlem.“

„Tiše! Myslím, že netřeba zoufat. A máš ty pěkný prsten!“

Jan se zarděl, mlčel a pokryl si prst dlaní.

„Od milenky?“ naléhal Lovčický.

„Nikoliv – chceš-li vědět, jediná upomínka na královnu!“

„Na Její Milost Elišku Stuartovnu?“

„Ano!“ Jan, naplněn rozpaky, přešel k jinému předmětu. Lovčický si teprve teď vzpomněl, co mnozí o mladém Janovi šeptávali, že je zamilován do královny. Mrzelo ho proto, že mu nešetrně připomenul záležitost, která se ho nijak netýkala.

„Pozor!“ vykřikl jeden vojín. „Mimo okna přešel rytmistr Storm!“

Lovčický zamrkal na Jana, který kývl hlavou a usmál se.

„Rytmistr Ludvík Storm je vaším velitelem?“ obrátil se přísně Lovčický na nejbližšího fendrycha sedícího u sousedního stolu.

„K rozkazu, pan rytmistr Ludvík von Storm!“

Lovčický se zamračil a zavrtěl hlavou. „Sem nechodí?“ vyzvídal dále.

„Loučí se dnes,“ smál se poddůstojník. „Zítra odjedeme…“

„Zdali se Stormem, je pochybno,“ řekl zhurta Lovčický. Hlas zněl tvrdě, první větou vzbudil pochybnost a nedůvěru u podřízených, kteří se jali naslouchat. „Půjdu se podívat ven!“ řekl příteli a vyšel do kuchyně. Vrátil se průjezdem ze silnice do šenku a zasedl na místo.

„Kdo zastupuje rytmistra?“ ptal se přísně probodávaje souseda očima.

„Po onemocnění poručíka já, Vilém Konrád Höfer.“

Lovčický vyňal z kabátu složený list. „Jako zástupce velitelův umíte ovšem číst?“

„K rozkazu, pane kapitáne.“

„Čtěte!“ Rozbaliv list dal mu číst glejt: „My, Ferdinand Druhý, volený císař římský a z Boží milosti… král… vystavujeme a vlastní pečetí pečetíme tento list, kterým pověřujeme kapitána našeho Lorenza Dalborga naší císařskou mimořádnou mocí, aby všude každý… mu nápomocen byl a… ve všem jeho počínání ho fedroval tak, jako by o Naši vlastní osobu šlo a nejinak, pod uvarováním se Naší nemilosti atd.“

Poddůstojník dočetl, povstal a srazil paty: „K službám, pane kapitáne!“

Lovčický pokynul, aby usedl: „Bydlím v tomto domě…“

„Jako náš velitel?“

„Ano! O desáté hodině večerní přijdete ke mně a k mému pobočníku,“ ukázal rukou na přítele. „Rozuměl jste? Nikomu nejste oprávněn slovem prozradit, co jsem poručil, uvarujete se trestů!“

„Rozuměl jsem!“ Lovčický vyšel s Janem na ulici.

„Co zamýšlíš?“ ptal se udiveně přítel.

„Neptej se. Provedu svou.“

„Ty máš glejt?“ žasl Jan.

„Víc než to. Uvidíš!“ Vzal ho pod pažím a zasvěcoval ho do svého plánu.

Odešli do předměstí, kde bylo ubytováno po domech dvacet rejtarů, kterým udělil podrobné rozkazy a vrátil se do města k večeři.

Lovčický byl naladěn vesele. Z očí mu sršely jiskry nadšení, rty překypovaly sdílností a vtipem. Jan z Milhauzu ho nepoznával. Kdykoliv se chtěl řečí dotknout úkolu, který jim byl svěřen, Lovčický ho s úsměvem odbýval, mluvě o jiném. Teprve před desátou hodinou večer přítel zvážněl. Zaplatil cech a vystoupil po dřevěných schodech do patra, kde ho čekal Jan s Lehmanem.

Smáli se, když jim líčil, že v kuchyni vepsal do zatykače jméno Stormovo.

Slyšeli, jak se Storm vracel z toulky domů. Mluvil sám k sobě na každém schodu a prozpěvoval si veselou vojenskou písničku otvíraje pokoj.

Pojednou zaslechli ze sousední jizby smích a vzápětí pláč. Byl již soumrak, v pokoji Lovčického byla tma. Slyšeli hádku dole v průjezdě. Vojíni bránili někomu, aby šel dál, ale tu se již ozvaly vrzavé zvuky schodů, kdosi běžel nahoru a sténal. Lovčický přiskočil ke dveřím a pokynuv Janovi, aby mlčel, naslouchal.

„Vraťte mi oporu mého stáří! Proč mi ji odvádíte, pane, nechte mi ji i zneuctěnou, slitujte se nad mými šedinami!“ naříkal stařec vedle v pokoji Stormově.

„Ven!“ zařval Storm. „Ven, starý blázne!“

„Všechno odpustím, i to, že jste mi vybil můj dům, vyplundroval cechovní pokladnu, vydíral neslýchané kontribuce, že jste mi svedl nedospělou dceru, všechno, všechno, jen mi ji tu nechte…“

Na chodbě se ozvaly opět kroky, ruka zaklepala na dveře Lovčického. Otevřel je potichu a vpustil do pokoje fendrycha. Otvíranými dveřmi bylo slyšet na dvoře hluk vojenských okovaných bot; to se již tam ve tmě řadili nejspolehlivější poddůstojníkovi mušketýři.

„Co to?“ ptal se Lovčický fendrycha.

„Přivolal jsem si je, kdyby čeho bylo třeba.“

„Dobře jste učinil, neopomenu o tom podat zprávu Veličenstvu, které vás odmění. Co je vedle?“

„To bývá denně. Otec si přišel pro děvče, které za velitelem uteklo z domu. Na to jsme již zvykli.“

V sousedním pokoji se ozvaly pádné rány, pak křik a zoufalý pláč. Lovčický se nezdržel. Vrazil do chodby, otevřel zprudka dveře Stormova pokoje a vstoupil dovnitř. Jan z Milhauzu, Lehman a fendrych vešli za ním.

„Co tu chcete?“ řval zpitý důstojník. „Všichni ven, nebo vás postřílím! Ven!“

Nad postelí byl baldachýn, držený rohovými sloupy. Odhrnutá záclona prozrazovala nedbalky sličného děvčete, které bez studu přihlíželo nezvyklému divadlu. Smálo se, opřelo se loktem o pelest, obnažujíc šíji.

„Pane rytmistře Storme, vydejte mně svůj kord!“ velel Lovčický postoupiv ke stolu.

„Maideli, maideli,“ počal prozpěvovat rytmistr, ale jakmile si uvědomil vyzvání cizího důstojníka, ustal, zaťal pěsti, zamračil se a vrávoraje pokročil proti němu.

„Jakým právem jste sem vnikl? Násilí na veliteli eskorty?“ Viděli, že rázem vystřízlivěl.

„Chci váš kord! Nebo –!“

„Proč? Udejte důvody!“ křičel rytmistr a rozkašlal se. Pak pokračoval.

„Znáte je? Můj patent je výsadní a nedotknutelný!“ Vytasil kord z pochvy a postavil se k rytířské obraně. Potácel se okamžik, ale nabyl rovnováhy a kolena poklesla do dřepu k obraně.

„Důvody?“ zasmál se suše Lovčický. „Zde jsou!“ a vyňal z kapsy listinu. Rozbalil ji a podával ji rytmistrovi. Ten mávl mečem a list spadl na zem.

Jan z Milhauzu přiskočil, vyrazil mu z ruky kord a zvednuv list podal jej důstojníkovi. Lovčický rozepjal plášť. Světlo několikaramenného svícnu ozářilo šerpu císařského kurýra.

Storm ustoupil a opřel se oběma rukama o stůl: „Poslouchám!“ a dal se do smíchu. Vzpamatovav se záhy z překvapení chtěl přiskočit k oknu, kde stál Gabriel Lehman. Lovčický četl silným hlasem:

„Zatykač na rytmistra Ludvíka Storma, zrádce a zhýralce. Kapitán Lorenzo Dalborgo z našeho poručení provede zatčení a postará se o jeho zajištění. Velení eskorty převezme týž náš zmocněnec…“

Storm si přejel dlaněmi skráně a posupně se usmál. Měřil lstivýma očima vzdálenost od stolu k oknu a dveřím, a pak rychle se rozhodnuv přiskočil k oknu, odstrčil Lehmana a vykloniv se do ulice zařval: „Pomoc! Mušketýři, ke mně!“

„Myslím, že se vám zachtělo pokladu, který mám dopravit do Vídně?“ Dal se do chraplavého smíchu. Lovčický zahvízdl. Po schodech se hnali vojáci, dunivé rány se rozléhaly dlouhou chodbou.

„Zatkněte ho, do radničního vězení se zrádcem!“ velel kapitán svým mužům, kteří se sápali na rytmistra. Ten se bránil, porazil jednoho a chystal se vrhnout na druhého. Další přiskočili a zmocnili se ho.

„Donath a Camesina!“ křičel rytmistr, lomcuje svalnatými pažemi mužů, které ho sevřely. Děvče vyskočilo z lože a chopilo se pistole ležící na židli. Lehman jí vyrval zbraň, kapitán pokynul dvěma mušketýrům, aby ji odvedli.

„Odveďte ji s tímto starcem do jejího příbytku!“ poručil dvěma mužům, kteří plačící a zoufale se zpěčující děvče odváděli z pokoje. Ještě z průjezdu slyšeli její pláč a spílání. Stařec poděkoval kapitánovi a běžel za dcerou.

„Camesina! Donath!“ řval vytrvale rytmistr. Dole na dvoře byl zmatek a hluk. Srazily se tam stráže Lovčického se Stormovými. Seřazený čtverec rytmistrův zastoupil kapitánovým mušketýrům cestu, bráně jim vstup do patra, a propustil dva kaprály, které volal Storm na pomoc. Přiběhli do pokoje s tasenými palaši v ruce.

„Kde je seznam achtovaných a psanců?“ řval Storm. Obličej napuchl, oči se zimničně leskly, tvář byla vztekem znetvořena. Svíjel se v pevném sevření čtyř vojínů, stál rozkročen, aby s ním nemohli hnout. Vyvinul nepochopitelnou sílu. „Kde jsou achty!“

Lovčický zbledl, vzpamatoval se rázem a ovládl neklid. „Do vězení! Každý, kdo by se vzepřel mému rozkazu, bude na místě zastřelen! Bývalý rytmistr Ludvík Storm je zrádce a zatčen na rozkaz Jeho Veličenstva!“ a mával v ruce achtovním listem.

„Jak se jmenujete, kapitáne?“ sípal Storm. „Opakujte jméno! Myslím, že je v seznamu zběhů a psanců, na které je vypsána odměna…“

Oba poddůstojníci běželi do kanceláře pro spisy. Lovčickému nezbylo než rázným činem ukončit hrozivou situaci dřív, než by se zjistilo, že je kapitán Dalborgo achtován a že císař vypsal na jeho hlavu vysokou odměnu.

„Do žaláře!“ vykřikl Lovčický. Muži se opřeli o rytmistra, odtrhli ho od stolu a vlekli ho po schodech. Jeden muž přiskočil a ucpal mu ústa ručníkem. Lovčický viděl, že je to cizí vojín, který asi mstí nějaké příkoří. A s tím bylo mu třeba počítat při početné přesile, kterou Storm měl po ruce. Jistě se v jeho eskortě srazí dva tábory, pro a proti. Při zhýralé a výstřední povaze Stormově mohl se nadít i toho, že bude mít více nepřátel než oddaných sluhů.

„Za lupičství v Paderbornu, Kasselu a Ingolstadtě!“ křičel z plných plic Lehman. „Za vydrancování dómu freiberského a městské pokladnice v Hildesheimu! Do žaláře!“

Houf se valil po schodech, na kaprály, kteří hledali seznam psanců, nikdo už nemyslil.

„Zabednil jsem všechny spisy již včera a uložil je do člunu!“ šeptal fendrych Lovčickému šibalsky se usmívaje. Ten si ho však změřil ledovým pohledem pohrdání.

„Viděl jste glejt, průvodní listiny i zatykač. Nechť jsou seznamy nebo ne, mne se to netýká. Jako váš nadřízený mohl a měl bych vás spíše ztrestat, jako důstojníka vyzvat na souboj. Ale, nyní není kdy,“ a máchnul rukou.

Na dvoře byla tma, i tu zápasil hlouček jezdců Lovčického s pěchotou rytmistrovou. Fendrych přiskočil s pochodní, rozžal ji a pozdvihl ji nad jeho hlavu.

„Váš velitel je zatčen pro těžká provinění a hrabivost. Chtěl se zmocnit pokladu, který je povinen odvést císařskému Veličenstvu. Jeho zrada vyšla najevo. Od nynějška jste povinni dbát rozkazů nového velitele, pana kapitána Lorenza Dalborga!“

Na dvoře se rozhostilo ticho. Lovčický postoupil doprostřed kruhu a počal mluvit: „Všichni, kterým bude prokázána spoluvina, budou ztrestáni na hrdle podle článků válečného práva. Kdož chtějí abdankovat, sem nalevo! Kdož chtějí jít se mnou dál a hlídat poklad až na místo určení, doprava!“

Jeho hlas hřměl noční tmou. Ozval se hluk. Vojíni se rozestupovali, tlačili, vráželi do sebe a kleli. Lovčický pokynul fendrychovi, aby škrtal ze soupisu každého vojína, který se rozhodne odejít. Ohlásil jim, že zítra tu na dvoře nebo v eskortní kanceláři bude o desáté dopoledne vyplacen každému prostému a šaržím nezkráceně zadržený žold. Ozvalo se několik pochvalných výkřiků, deset párů rukou zatleskalo.

„Mají odejít ihned do svých ubikací?“

„Ihned, aby si před cestou odpočinuli!“ poroučel hromový hlas kapitánův.

„Odevzdejte zbraně zde – u mne!“ poroučel fendrych.

„Nikoli! Každý podrží svou zbraň!“ nařizoval Lovčický. A jeden po druhém odcházeli vzdávajíce poctu zdvižením ruky k přilbicím. Dvůr se vyprazdňoval, zbývala tu již jenom hrstka třiceti mužů zatčeného rytmistra, když se ozval z přízemku nový hluk a křik.

Donath a Camesina se vřítili na dvůr třímajíce spisy v ruce. „Tu jsou achty!“ křičeli druh přes druha. „Zatkněte zrádce a falešného zmocněnce!“ Nastal nevýslovný zmatek. Ti, kdo stáli nejblíže, porozuměli, že rytmistr byl nevinně nařčen a odstraněn, aby se pokladu zmocnili spiklenci. „Nedejte jim uprchnout!“ vykřikli ještě naposledy, než se jich chopily ruce falckých mušketýrů. Zacpali jim ústa a srazili je kolbami k zemi, kde zůstali ležet zmítajíce těly.

„Co je? Tedy zrádce? Na ně! Pryč s kacíři a šelmami!“ volalo několik drsných hlasů ze tmy.

Houf Lovčického se na ně vrhl. Z ulice se vrátili ještě ti, kteří slyšeli pobuřující výkřiky a přidávali se k té či oné straně. Ve tmě nebylo lze poznat přítele a nepřítele. Pracovaly pěsti, dýky a bambitky. Výstřely prorážely vzduch, dým plnil dvůr a tlačil se do průjezdu a na schody. Vrátka do dvora byla ještě otevřena.

„Uzavřete dveře!“ nařizoval duchapřítomný Jan z Milhauzu a již švihal vzduchem jeho meč. Výkřiky umlkaly v otevřených hrdlech, z úst raněných se ozývaly steny. Falčtí se lehce poznávali podle helmic, matně se odrážejících při výšlehu hlavní. Lovčický tu stál jako rozkacený lev. Každý, kdo se k němu přiblížil, klesal dříve, než napřáhl kolbu nebo meč. Nebylo ani času zapalovat lunty a znovu nabíjet, jak řízně si falčtí vedli.

Z ulice bušilo několik párů pěstí na vrata, která se snažili Stormovi stoupenci vyvrátit. Byla obava, že přijde přivolaná stráž, garda nebo posila z blízkých vesnic, a vše by bylo ztraceno.

„Jsem při vás,“ vykřikl fendrych do ucha Lovčickému, aby ho v hlomozu bitevní vřavy lépe slyšel. „Mají jen opisy achtů, originály jsou na lodi. Jsem vaší víry!“

Lovčický slyšel jen zpola a kynul hlavou, sraziv hroznou ranou kaprála v kyrysu. „Kde je střelný prach?“ obrátil se na vteřinu k fendrychovi a odrazil palaš, mířící mu na hlavu. Fendrych se prodral do průjezdu, zaběhl do kanceláře a již byl zpět se soudkem prachu. Kapitán změnil místo, aby oklamal útočníky a ukryl se do výklenku za dřevníkem, odkud počal střílet. Odtud také mohl lépe přehlédnout situaci. Cítil, že mu stéká po tváři teplá krev, bolest však necítil. Fendrych ho zahlédl v záblesku nového výstřelu, který vyšlehl z okna prvního poschodí. Byla to dobře mířená rána Jana z Milhauzu, který si doběhl pro muškety a kule.

„Všichni moji ke mně. Sem, k průjezdu!“ poroučel Lovčický, a již se obě strany oddělovaly, Stormovi vojíni se shlukli do čtverce na konci dvora, aby odtud zahájili postup.

„Jděte do patra se soudkem, otevřte zátku a okno,“ nařizoval Lovčický fendrychovi používaje přestávky. „Až budeme v průjezdu, rychle přibouchnete vrata a vyrazíte do ulice.“

„Pochodeň s sebou, držte ji u země!“ křičel ještě za ním kapitán. A pak v jedné vteřině uskočilo dvanáct falckých vojínů do průjezdu, zavřeli naráz vrata na závory a běželi k domovním dveřím. Lovčický byl již u okna v patře. Okno bylo otevřeno. Změřil vzdálenost bleskovým pohledem a chopil se pochodně. Stormovi vojíni pochopili úklad a hnali se k vratům, aby je vyvrátili.

„Odzátkováno? Pozor! Jak zdvihnu pochodeň, všichni na zem nebo do pokojů!“ Stalo se v mžiku. Soudek prachu se objevil v okně, silné ruce jím mrštily do dvora a Lovčický hodil za soudkem hořící pochodeň. Výstřel zahučel, kulka zafičela mu kolem hlavy, ale již se rozlehl dvorem pekelný výbuch. Sud prachu vyletěl do povětří, dům se zatřásl do základů, omítka zdiva se řítila, okna praskala s třeskotem, z nádvoří vyšlehl blesk plamenů a sloup dýmu vyrazil k nebi, duse dech.

Po dvoře se válelo na padesát raněných Stormových vojáků. Fendrych, běže k Lovčickému, zakopl o utrženou hlavu vousatého zbrojnoše, kterou i s kloboukem na řemínku pod bradou výbuch vymrštil oknem na chodbu.

„Za mnou!“ vykřikl Lovčický a hnal se po schodech. „Jene, jsi tu? Lehmane!“

„Všichni jsme tu!“ odpovídal Lehman bera tři schody za důstojníkem. Doběhli do průjezdu, když se vyvalila vrata a zřítil kus zdiva zadní kuchyně. Neviditelné ruce odstranily ve tmě závory a houfec šestnácti mužů se vyřítil do ulice, odkud se po ohlušujícím výbuchu rozprchli poslední Stormovi vojíni. Vyběhl za nimi i hostinský Laube s rodinou a prchal na opačnou stranu.

„Rychle, nesmíme ztratit ani chvíli!“ pobízel Lovčický družinu, třímaje v ruce obnažený, zkrvácený kord. „K řece!“

Běželi úprkem k baštám, kde byl připraven provazcový žebřík. Lovčický čekal, až všichni doběhnou a dohlížel, jak slézají hradby a šplhají po žebříku do tmy k řece. Nakonec sestoupil i on, přeříznuv ve třetině žebřík a seskočiv, dopadl nohama na travnatý břeh. Tu se již houpaly na vlnách dva větší čluny s vesly a bidly, zakončenými zakulacenými háky.

„S Boží pomocí k lodím!“

„Jsou hlídány!“ šeptal fendrych.

„Kolika muži?“

„Na každé lodi jsou dvě stráže. Mají rozkaz střílet po každém, kdo by se blížil bez hesla.“

„Znáte heslo?“

„Včera bylo ‚Rom‘, dnešní mám v notesu…,“ hořekoval fendrych.

„Vytáhněte zápisník!“ Když poslechl, Lovčický zapálil lunt. „Veslujte tišeji!“ nařizoval ještě, drže hořící lunt nad zápisníkem.

„Gott und Kaiser!“ zajásal fendrych. „Bůh a císař!“

Šest veslařů zápolilo statečně s dravým, unášivým proudem. Museli doplout k pravému břehu, k malé výspě u Dračí skály za Königswinterem. Rytmistr učinil tak s nevýhodou pro Lovčického. Kdyby byl býval dal zakotvit lodím po proudu, byli by mohli dříve dostihnout lodí a dříve je silný proud odnesl od nebezpečného města.

„Měli jste plout také po řece?“

„Nikoli! Poklad byl ukryt pod baštami, dobře opatřen sudy prachu a připravenými doutnáky. Poněvadž jsme měli zítra vyjeti, byl poklad snesen na lodi zakotvené na pravém břehu, abychom se nezdržovali s přepravou drahocenného nákladu na náš břeh. Měli jsme pak ihned vyrazit na deseti vozech na Frankfurt, kde se mělo ještě něco naložit… Pozor!“

Na hladině leželo několik černých nestvůr. Dlouhé a nízké rýnské čluny ležely nehybně na vodě jako těla ohromných ještěrů. A v těchto netvorech byl složen poklad, třicet pět tun ryzího zlata, které mělo umožnit opět na několik měsíců obranu ohroženého trůnu. Vlny narážely na lodní boky a s šumotem uplouvaly strhující rychlostí podél jejich člunů.

„Blíž k břehu!“ poroučel pan z Milhauzu, který prozkoumal řeku již ráno.

„Bidla!“ velel fendrych.

Lodi se stočily do klidnější zátočiny, kde se dalo rychleji veslovat. Obrysy rýnských člunů narůstaly do výše a šířky. Vystupovaly z tekuté hmoty proudu stále zřetelněji. Hukot řeky ohlušoval, bylo třeba mluvit silným hlasem.

„Stromruf!“ volala hlídka z přídi prvního člunu.

„Chtějí říční heslo!“ upozornil fendrych.

„Bůh a císař!“ zahřmělo z pramice.

„Kupředu!“ odpovídala stráž.

Také druhý člun se ozval: „Heslo!“ a po kladné odpovědi zaznělo i tu: „Dále!“

Lovčický přidělil každému člunu jednoho velitele, sám obsadiv první s pěti muži. Musel předpokládat, že stráže za úsvitu poznají podvod a budou se snažit se ho zbavit. Však proto také poručil velitelům člunů, fendrychovi, Janovi, Lehmanovi a svému svobodníku, aby ihned stráže spoutali.

Lovčický stál mlčky na zádi, naslouchaje, až se poslední člun obsadí jeho lidmi. Na posledních dvou lodích byly už jen zásoby, píce a jídlo, stany a sudy prachu, čtyři kusy hrubé střelby se střelivem. Musel se usmát. I výzbroj přiveze králi do Spojených států nizozemských. Vtom se ozvalo dvojí zapísknutí. Druhý člun uvědomoval velitele, že je obsazen.

„Což odplujeme v noci?“ Stráž přistoupila k Lovčickému s mušketou v ruce.

„Neslyšels výbuch? Město bylo přepadeno, náklad měl být uloupen podvodníky.“

„Slyšeli jsme! Ale – kde je rytmistr Storm?“ vyrazil poděšený vojín, naplněn nedůvěrou. Lovčický se zachvěl, ale odpověděl pevným hlasem: „Byl raněn v šarvátce!“ a odvrátil se od stráže. Právě zazněl signál z třetího, a hned na to z čtvrtého člunu.

„Což nepojedeme s vozy?“ žasla stráž.

„Nikoli! Město bylo přepadeno přesilou. Nevíš, že Dánsko vstoupilo do války, císař byl nucen k své újmě rozdělit válečné síly a nemůže již čelit jedinému nepříteli v otevřeném poli?“

„Dánsko vyhlásilo válku?“

Lovčický kývl jenom hlavou. Z posledních dvou člunů se ozvalo silné zahvízdnutí. Nyní nasadil trubač polnici k ústům a zatroubil povel k odjezdu. Čistý, kovový a lesklý hlas nesl se po hladině ke člunům, zanikaje v rákosí a ve zpěněných vlnách dálky. Hned nato přiskočili mušketýři k lanům, přeřezali je bodly a čluny, strženy proudem, daly se do pohybu. Kormidelník měl notnou práci, aby zabočil s těžkou a dlouhou lodí doprostřed proudu. Dva vojíni přiskočili k bočním dlouhým veslům opřeným o dřevěné havliny a omotaným ve spojích silnými lany.

„Neveslujte!“ velel kapitán. „Dříve musejí nás dohonit ostatní! Proud se žene rychlostí klusajícího koně, to stačí! Zatrub povel k modlitbě!“

Lovčický stál na kormě s pláštěm v říčním větru vlajícím a sledoval průvod lodí. Ujížděly za ním věrně, nerozlučně, již mu nepřipadaly jako mořské obludy. Nad vodou zazněl nábožný signál modlitby. Lovčický sňal klobouk a sklonil hlavu. Jeho příkladu následovali vojíni, kteří se postavili do pozoru.

„Tobě, Bože, platí naše modlitba a náš dík! Tvojí všemohoucí pomocí bude se moci náš král bránit násilí. Svatá věc naší víry, chráněná šesti kurfiřty svaté říše římské zdolá všechny nástrahy a příkoří. Zvítězí, poněvadž sloužíce našemu milovanému a nešťastnému králi sloužíme Tobě, o Bože na výsostech!“

Stráž chtěla se na něco zeptat, ale neosmělila se rušit pobožnost. Teprve když poslední tón rohu dozníval nad vodou a Lovčický si nasadil klobouk, přistoupil strážný vojín k němu s otázkou.

„Proud žene rychlostí pěti šesti mil. Za hodinu budeme v Kolíně nad Rýnem. Je to město věrné císaři?“

„Uklidni se, hochu! Svatoslave! Vystřídáš tuto stráž, jdi si odpočinout! Budeš spánku dobře potřebovat. Kdoví, co nás všechno čeká – než dorazíme k císaři,“ a Lovčický propukl v srdečný smích.

Projeli Kolínem ještě za tmy, ani jediný celník na ně nevolal. A zítra? Bože, snad již zítra dorazí do Holandska a potom podél pobřeží tam, kde netrpělivě na jejich příjezd čeká král, který se musel snížit k prosbám o peněžitou výpomoc i před generálními státy a princem Mořicem Oranžským. A potom? Potom – do Anglie!

Dlouhý průvod člunů až téměř k pažení zatížených plul rychle po Rýnu. Míjeli Emmerich, když z prvního člunu zazněl povel k přistání. Kormidla vrzala v zápěrách, bidla se mihla ve vzduchu.

„Uvolněte pouta strážím!“ poručil Lovčický. „Vylodíme je na tomto ostrově, odkud se již dostanou zpátky do Německa. Vlajku Spojených generálních států na žerď!“

Vojíni vyváděli spoutané mušketýry. Tvářili se kysele, a přece byli povděčni, že ušetřili jejich životů. Vystoupili na písčitý břeh, majíce po boku palaše, které jim byly ponechány k obraně i k lovu. I krátkou bouři, která se odpoledne rozpoutala, přijali jako trest za hříchy, kterých se dopustili.

Po bouři se protrhly mraky a obrovská, hýřivá duha se rozklenula nad širou nížinou, stále více se sklánějící kamsi v dálce k tušenému moři. Na zádi člunů vlály vesele ve svěžím jitřním větru tři vlajky: říšská, holandská a česká. Třepetaly se, narážejíce svým lahodným, smysly ukonejšujícím zvukem o dřevěné stožáry.

„Blížíme se k celnímu kordonu. Tady překážek již nebude,“ zvolal vesele Jan z Milhauzu. „A pohleď na tu krásnou duhu. Je to předzvěst lepší budoucnosti!“

Lovčický seděl na bedně s hlavou v dlaních. Přemýšlel, zjihlé oči vyzařovaly vděčnost a smír. Pak zdvihl ruku a pohlížeje k obloze, řekl v myšlenkách:

„To mne upomíná na jeden nejhrůznější den, který jsem kdy prožil…“ Jan hořel zvědavostí.

Lovčický zabodl do přítelova obličeje zrak sršící bleskem. Jak se jeho obličej rázem změnil!

„Na který?“ Mávl zaťatou pěstí. „Na den exekuce na Staroměstském rynku!“ a opět se odmlčel. Teprve když Jan počal naléhat, povstal a vzpřímil tělo.

„Všechno bude pomstěno! I tento náklad je malou splátkou velkého dluhu! Stáli jsme tehdy v okně prvního patra na rynku přímo proti tribuně, kde na křesle vpřed posunutém a pro knížete Lichtenštejna vyhrazeném nikdo už neseděl. Jenom za ním seděli přísedící hrdelního soudu, Melander a Kapr z Kaprštejna. Tehdy,“ a z očí mu vyšlehl blesk a hlas se zachvěl, „tehdy rychtáři právě vyváděli pana Budovce z Budova. Jeho syn Adam stál se mnou u okna. Necelých sto kroků nás dělilo od theatrum. Pan Budovec poklekl a sepjal ruce k modlitbě. Jeho syn vykřikl. Vidím ještě dnes, jak se otočilo několik hlav s premovanými klobouky a péry. Bubny zavířily, a než jsem se nadál…“ Lovčický se odmlčel.

„Nuže?“ pobízel Jan.

„Pan Adam Budovec se rychle sklonil, uchopil mušketu a namířil z okna na obě hlavy, když se podivnou náhodou obě kryly. Je to dobrý střelec, byl by trefil oba jednou ranou…“

„Koho?“

„Kapra i Melandra, kteří byli nejkrvelačnějšími pochopy císaře! Strhl jsem mu ruku a zabránil velkému neštěstí. Mladý Adam z Budova vykřikl zoufale a zalomil rukama… Měl jsem právě ještě kdy rychle zavřít okno…“

Jan z Milhauzu mlčel, svěsiv hlavu. Z břehu volaly stráže, vojíni zamávali klobouky a přilbami. Dva celníci naskakovali do loďky s mušketami připravenými k výstřelu.

„Předprsně!“ vykřikl Lovčický. „Palte do vzduchu!“ A strženy silným proudem uháněly čluny z dostřelu pohraničního kordonu. Zapraskalo několik výstřelů, malé obláčky dýmu vyšlehly z hlavní, dvě tři kule zasvištěly nad předprsněmi a zapleskly na hladině.

„Však pan Kapr osudu svému stejně neujde. Adam Budovec byl by se býval zbytečně obětoval… Za dvě hodiny budeme již v Nijmegen, a již dnes večer v Hágu u Jeho Milosti českého krále!“

Z dálky vál jim vstříc pozdrav Severního moře. Jeho van osvěžoval, bylo v něm cítit vlhkou mořskou sůl. Nížiny po obou březích hustou travou porostlé nedovedly potlačit jeho sílu. Šířil prsa a budil radostné naděje ve všech věrných srdcích. Lovčický stál na přídi s kloboukem v ruce. Vypjal prsa, oddychoval zhluboka a oči bloudily dálkami. Rychlost proudu nestačila netrpělivému srdci…

Josef Müldner

Zvěd císařův

Historický román z pobělohorské doby

Ilustrace na obálce Wikimedia Commons

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 1. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4666-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4667-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4668-1 (prc)

Table of Contents

DÍL PRVNÍ – HRDINOVÉ A KOŘISTNÍCI

1 / Královská korouhev

2 / Pan místosudí Kapr z Kaprštejna

3 / Dne 9. listopadu 1620 na Mimoni

4 / S rychtářem za kořistí

5 / V myslivně na Srním potoce

6 / Záhadný kapitán Dalborgo

7 / Setkání na hranicích

8 / Když don Baltazar de Marradas kráčel nádvořím…

9 / Poslední šelmy Jeleního příkopu

10 / Lichtenštejnští rejtaři

11 / V krčmě císařových zvědů

12 / Olověný bič

13 / Paní Zuzana hraje o Zvoleňoves

DÍL DRUHÝ – VÁCLAV LOVČICKÝ Z LOVČIC

14 / Zbojníci na Ojvíně

15 / Zatčení hraběte Jáchyma Šlika

16 / 21. června roku 1621…

17 / Pan místosudí žárlí na vězně

18 / Na vrcholu slávy a moci

19 / Král bez koruny

20 / Mnich v purpuru

21 / Porady v Zeleném kabinetu

22 / Velká bolest obměkčuje

23 / A téhož dne u Sedanu…

24 / Bezedná propast nemilosti

25 / Hostinec „U Zpívajícího Holanďana“